Stanislav Češka

HOŘKÁ SMRT

1.

Je to už pěkných pár let a mnoho vody proteklo mojí oblíbenou Brněnskou přehradou od okamžiku, co midala košem dívka, o které jsem si myslel, že s ní zaparkuji v přístavu manželském. Náš vztah tehdynepřežil moji akci při záchraně jejího života. Zastřelil jsem totiž zfetovaného gaunera, který se jí snažiludělat svým nožem díru do krku. Vzorek mozku toho milého mladíka se na chodníku ocitnul jen chvilkupřed tím, než se mu to mohlo zdařit provést.

Milá slečna nakonec usoudila, že s takovým tvrďákem, co střílí lidi, svůj život prožít nechce, a ze mě sestal volný perspektivní (více méně) mladík s momentálním přebytkem peněz.

Zastávám některými kritizovaný názor, že peníze se mají utrácet za věci příjemné, dřív než o ně přijdetezpůsobem nepříjemným. Obnos, který jsem si tehdy šetřil na předpokládanou svatbu, jsem se tedyrozhodl okamžitě investovat do cestování. Vypravil jsem se do míst, které jsem už dlouho chtěl vidět, dopohádkových měst tehdy ještě sovětské střední Asie, do Samarkandu a Buchary. Vyprávím to proto, žepři tomhle zájezdu se mým partnerem a spolubydlícím na pokoji stal pozoruhodný filosofující starýmládenec. Dobře jsme si rozuměli, protože jsme měli oba se ženskými podobnou zkušenost, tedy ne, žeon by se také oháněl pistolí jako já. Jeho dlouholetá partnerka jej však obšťastnila kopačkami podobnějako ta moje mě.

Seděli jsme jednou večer v hotelové restauraci u láhve gruzínského koňaku, mimochodem už druhé, adiskutovali, nevím už proč, o literatuře. Onen moudrý muž se svým už poněkud alkoholem zakalenýmzrakem zahleděl kamsi do dáli pouště za stěnami hotelu a pronesl prorocká slova, která mi od té dobyněkolikrát vytanula na mysli: „Všelijací pisálkové v knihách, časopisech i novinách píší spoustu hovadin avymýšlí rádoby napínavé příběhy, kterými by oblbli čtenářstvo. A při vší té námaze, kamaráde milý, vůbec

nemají na život. Na obyčejný život. Co ten vymyslí a jak ten zamíchá našimi osudy, to žádný z těchpisálků nevymyslí.“

Po tomto projevu jsme zaplatili, vzali ze stolu láhev se zbytkem koňaku, „na ráno“, jak řekl onen můj

spolubydlící, a odebrali jsme se do svého pokoje vyspat se z té spousty vypitého chlastu.

Přes to, že ten večer byl velmi náročný, tehdy pronesená prorocká slova jsem nezapomněl. A ostatněnásledující příběh je potvrzuje.

2.

Uplynulo už pár týdnů od chvíle, kdy do mého bystrckého domu umístěného kousek od Brněnsképřehrady vstoupila poprvé Lucie Hudcová. Dohromady nás svedl smutný příběh pátraní po její sestřeHaně. Hanino srdce bohužel nevydrželo dramatické události, které ona sama svou snahou prosaditspravedlnost spustila, a Lucii tak odešel její poslední příbuzný.

Protože jsme byli oba volní a navzájem se do sebe při onom případu zakoukali, nabídl jsem Luciipřistěhování do svého domu. Nebyla proti, nicméně na úplné přestěhování pořád nedocházelo. Jednakproto, že se Lucka opět věnovala své svatební agentuře „Šťastný start“, a potom se stále vyskytovalaotázka, jak nám to spolu bude klapat. Oba jsme totiž už delší dobu žili sami, a tak měla Lucka trochuobavy, jestli si budeme ve společné domácnosti rozumět a dokážeme se navzájem přizpůsobit.

Konečně však přišla po mém několikerém naléhání ta chvíle, kdy si Lucka řekla, že by se nemuseloopakovat velké zklamání, které už jednou zažila, a u mého domu zastavili stěhováci s jejími věcmi.

Velkému třesku, který potom následoval, předcházely už jedny podobně vypjaté chvíle, dodávka novéhonábytku do pokoje pro hosty v patře mé vily, kde si Lucka zařídila svoji pracovnu. Když však měly přijetLucčiny věci z jejího bytu nahoře v Bystrci, prohlásila, že nejlepší způsob, jak jí mohu pomoci, bude, kdyžna celý den opustím dům a nebudu se jí motat pod nohama. Já poznamenal, že je mi tedy celkem jedno,co se v domě přihodí. Dáma mého srdce se však musí při svých reorganizacích širokým obloukem vyhnout

velkému modelovému kolejišti v obýváku v přízemí a rovněž skříně s mojí sbírkou modelů trolejbusů,autobusů, tramvají a aut musí zůstat nedotčené.

Když mi to Lucka svatosvatě slíbila, tak jsem onoho dne D brzy ráno vstal, nasnídal se, vzal kameru avydal se na pochod kolem mé milované přehrady. Slíbil jsem návrat až večer, aby měla Lucie dostatekprostoru ke svému organizačnímu rozletu.

Sice jsem se trochu obával, co doma po návratu uvidím, nicméně jinak jsem si představoval, že mě čekápříjemně prožitý den. Bohužel to tak zcela pravda nebyla a já se zase jednou, jako už mnohokrát před tíma zřejmě i mnohokrát po tom, navezl do nepříliš vábných problémů. To jsem však v té chvíli ještě netušil.

3.

Vládlo ideální počasí pro procházku. I když zářijové ráno už bylo poněkud chladné, svítilo sluníčko, a takse mi dobře kráčelo po cestě podél levého břehu Brněnské přehrady.

Vždy mám při tomto výletě „pravidelný program“, pokud tedy funguje lodní doprava. Podél jezera dojduaž k hradu Veveří a případně ještě kousek za něj. Potom si na přístavišti u hradu počkám na první parník,který sem přijíždí něco po čtvrt na deset, uvelebím se na horní palubě (pokud tedy není moc velkéchladno, protože na vodě docela fouká), a užívám si přehradního jezera a kouzelných lesnatých askalnatých břehů, jež je lemují.

Tady je třeba malé vysvětlení pro neznalé místních poměrů. Každý Brňák nazývá „svoje“ lodě „parníky“.Ve skutečnosti se jedná o specialitu v rámci Evropy, poměrně velké lodě (ty dvoupalubové pojmou skoro

tři stovky pasažérů) pohání upravené elektromotory z tramvají, napájené z akumulátorů. Tak to na našípřehradě funguje už od 40. let dvacátého století, holt tehdy naši dědové o ekologii nežvanili, nýbržekologicky konali.

Jako obvykle jsem toho dne už čekal na můstku přístaviště pod hradem Veveří, když se ze zatáčkysměrem od města vynořila jedna z lodí.

Když přistála, zjistil jsem, že ji řídí kapitán, který byl mým známým, jako ostatně valná část jeho kolegů.

Spojovala nás jednak láska k přehradě a potom také to, že jsem mu kdysi ještě jako policista pomohl,když se jeho tehdy dospívající syn hloupě zamotal do jedné party věnující svůj zájem pervitinu.

Synátor drogám ještě naštěstí nepropadl a ani s nimi sám nekšeftoval. Doma mu potom pomohla dostidrsná terapie, po které měl pár modřin v obličeji a jeho otec kapitán poněkud otlučené klouby na rukou.

Vděčný otec mi nikdy nezapomněl, že jsem syna netahal po soudech a umožnil mu problém vyřešit doma.Syn už má dnes příjemnou ženu a dvě pěkné děti a jak mi sám později řekl, díky mně nabyl dojmu, že,jak doslova prohlásil: „Každý policajt nemusí být nutně blbec“. Dokonce jsem byl pozván na oboje křtiny.

Onen kapitán měl na „mořského vlka“ docela příhodné jméno, Horn. Křestním jménem se jmenoval Jan,takže kolegové mu s dobromyslným úsměvem říkali „náš keptn Džon Horn“. A je třeba dodat, že takévypadal jako pravý mořský vlk hodný svého jména, měl skoro 190 cm vysokou podsaditou postavu,kterou silná býčí šíje spojovala s kulatou hlavou zdobenou hustými vlnitými vlasy a stejně hustýmplnovousem. Chyběly pouze páska přes oko a dřevěná noha, jak jsem mu říkával. Prostě s tím, jakvypadal, by se u Hornova mysu vyjímal tak akorát. Bohužel nejvzdálenější vodní plochy, na kterých seplavil, byly Slapská přehrada západně od Brna a Oravská přehrada východně od Brna. Z toho si všakJenda nic nedělal. Jak vždy říkal slovy písně „Brno je zlatá loď“ a nezapomněl dodat pravou brněnštinou,že „na Brněnským pryglu je to stejně nélepší“, tedy pro neznalé „na Brněnské přehradě je to stejně

nejlepší“.

Jakmile mě Jenda zaznamenal na přístavním můstku, hned mě volal k sobě do kormidelny. Srdečně jsmese přivítali, protože už pěkných pár týdnů jsme na sebe neměli štěstí.

Potom následoval obvyklý program, semleli jsme všechno možné, novinkami v našich rodinách počínaje,přes kvalitu vody na přehradě, stav lodního parku a politickou situací konče.

4.

Když jsme byli právě v nejlepším, zadíval jsem se před loď a naštvaně poznamenal: „Dívej se, jací jsou tilidé čuňata. Tam někdo vyhodil do vody celý pytel odpadků!“.

Jenda mi zamyšleně oponoval: „Kamaráde, to na pytel odpadků nevypadá.“

Zpomalil loď, a když jsme po pravé straně míjeli domnělý odpadkový pytel, uviděli jsme, že jde outopence. Bylo jasné, že tomu chudákovi už nemůžeme pomoci. Jeho tělo se vznášelo těsně podhladinou. Vypadalo to, jako by šlapal vodu. Hlavu však měl předkloněnou, zcela ponořenou ve vodě. Byloto poněkud přízračné, jak jeho trochu delší vlasy ve vodě volně vlály podél hlavy. Dojem odpadkůplujících po hladině budilo to, že z postavy silně ohnuté v oblasti ramen a lopatek bylo na hladině vidětkus šedého trička.

Jenda ihned zavolal dispečink lodní dopravy, aby uvědomili policii, protože nic jiného se už dělat nedalo.Vzhledem k tomu, že kolem bylo liduprázdno, bylo to už za předposlední zastávkou, a dispečer námtlumočil vzkaz od Městské policie, že se o vše postarají, pokračovali jsme v plavbě.

Samozřejmě, takový nález po ránu vám na náladě moc nepřidá. Já už na rozdíl od kapitána pár mrtvýchviděl a některým jsem ten nevratný stav sám zařídil, jenže takové mrtvé tělo vznášející se ve vodě má vsobě cosi hodně znepokojivého.

Po chvíli jsme přistáli na konečné ve Veverské Bítýšce a když jsme vystoupili na břeh, přítel si zapálilkrátký doutníček a poznamenal: „Jak dlouho myslíš, že tam plave? Že by to už bylo nějaký ten den a

nafukoval se hnilobnými plyny?“

„Že se ti o tom chce mluvit,“ opáčil jsem.

Jenda se ušklíbnul. „Mám tady vedle sebe odborníka, expolicajta, tak se ptám.“

„Tvoje důvěra mě těší. Věř mi však nebo ne, za celou svoji kariéru, ať už policejní nebo civilní, jsem namrtvého ve vodě nenarazil. Takovou ‚lahůdku‘ dostal vždy nějaký jiný kolega.“

„To jsi jim takového zákazníka přenechal?“

Musel jsem se Jendově ironii usmát. „Vůbec ne. Jen jsem prostě jaksi neměl na takové případy ‚štěstí‘.Nicméně abych dostál své pověsti odborníka, tak se s tebou mohu podělit o obsah jedné přednášky.Varuji tě však, bude to poněkud morbidní.“

Jenda dal své posádce pokyn, aby odvázali loď, protože byl čas k vyplutí na zpáteční cestu do Bystrce, akdyž jsme stoupali nahoru na loď do kormidelny, velkopansky pokynul: „Jen se nežinýruj. Už jsem snídal,tak můžeš vyprávět.“

Jen co jsme vypluli, dal jsem se do řeči: „Před časem jsem náhodou na internetu narazil na přednáškujednoho německého profesora soudní medicíny z Hamburku. Jmenoval se Karl Reuter. V roce 1922přednesl na konferenci Německé společnosti pro soudní medicínu v Lipsku přednášku s, jak určitě přiznáš,

poutavým názvem O plavání lidských mrtvol.“

Jenda polknul a prohlásil: „Jak jsem říkal, už jsem po snídani, tak pokračuj.“

Moje řečnění však muselo chvíli počkat, právě jsme se totiž blížili k onomu smutnému místu. U mrtvéhouž byl člun s městskými policisty. Ti nám řekli, že za nimi už jedou potápěči od státní policie. Protože nicnepotřebovali, rozloučili jsme se a pokračovali ve své plavbě. Já si v té chvíli uvědomil, že musím udržovat

aspoň občas dobré styky se sdělovacími prostředky a tak jsem o našem nálezu informoval kamarádaVildu Borňáka, brněnského reportéra vcelku slušného listu s prostým jménem Denní zpravodaj. Ten mipoděkoval, protože jak poznamenal, jinak „všude chcípnul pes“ a slíbil, že se mi ozve.

Můj přítel lodní kapitán mě, hned jak jsem skončil s telefonováním, trochu nedočkavě vyzval, abychpokračoval se svým vyprávěním. Tak jsem tedy vyhověl jeho přání: „Ono to bylo delší, v podstatě všakpan profesor ve své přednášce vyvracel názor, že podle chování mrtvoly ve vodě můžeš určit příčinusmrti. Upřímně řečeno, nevím, jak je to dnes. Tehdy si však řada lidí myslela, že při utopení jde mrtvolahned ke dnu a teprve po jistém čase se zase vynoří, to samozřejmě díky vytváření hnilobných plynů vtěle. Pokud se mrtvé tělo ve vodě chová jinak, tedy nejde hned ke dnu, měl to být důkaz pro jinou příčinu

smrti než prosté utopení. Pan profesor však dokazuje, že chování mrtvého těla je dáno pouze fyzikálnímizákony. Dokonce uvádí, že v dostatečně velké nádrži dělal pokusy s dvanácti mrtvolami. Výsledkem tohovšeho bylo v podstatě zjištění, že to, jestli a jak se mrtvé tělo vznáší, je dáno množstvím vzduchu, kterýzůstane v dýchacích cestách a poloha těla ve vodě je také dána specifickou hmotností a pohyblivostíjednotlivých jeho částí.“

Jenda mě zvědavě poslouchal: „Aha, takže pokud to dobře chápu, tak zřejmě v té přednášce popsanézákonitosti zřejmě sedí i na toho našeho dnešního chudáka. Vzduch v plících způsobil to, že se vznášel uhladiny a že byl ohnutý někde v oblasti šíje.“

Pozdravili jsme se s člunem policejních potápěčů, který nás právě míjel, a já jsem přikývnul. „Nejsempatolog, avšak tak nějak bych to také chápal. Jo a jedna chuťovka na závěr. Přednášku hamburskéhoprofesora tehdy doplnil jeden doktor soudní medicíny z Vratislavi, tehdy to bylo ještě Breslau v Německu.Vyprávěl o tom, že z ženské kliniky dostali k dispozici mrtvě narozeného novorozence, který tedy nemohlmít v plících vzduch. Jeho tělíčko samozřejmě kleslo v pokusné nádrži ke dnu. Hlavička ležela s trupem na

dně v jedné úrovni. Potom průdušnicovým katetrem foukli tělíčku trochu vzduchu do plic a výsledkembylo to, že se trup zvednul a vznášel se šikmo ke dnu. Což jaksi dokazovalo výše řečené.“

Jenda se otřepal: „Fujtajksl, ten konec sis mohl ušetřit. Doufám, že to už je všechno, co jsi mi chtěl ktématu sdělit?“

Omluvně jsem rozpažil ruce. „Tak pardon. Ta přednáška byla na tvoje přání.“

Jenda s úsměvem zabručel: „Vždyť já vím. Pouze jsem netušil, že skončíme u popisu takovýchpozoruhodných experimentů. Víš co, pojď se radši bavit o babách.“ Pak se však zarazil a dodal: „Teď měještě napadlo. Jak je to vlastně s vynořením utopeného těla, když jej nafouknou hnilobné plyny. Já tomu sice moc nerozumím, řekl bych však, že to bude záležet na teplotě vody. Nebo se mýlím?“

Usmál jsem se. „Ta debata tě nějak vzala. No, v té přednášce z roku 1922 se o tomhle nic nepsalo.Nicméně z toho, co jsem četl, vím, že tvorba hnilobných plynů je samozřejmě závislá na teplotě, ta totižovlivňuje látkovou přeměnu v těle. Pokud je teplota vody, co já vím, necelých dvacet stupňů, tak mrtvolamůže vyplavat za dva až tři dny. Pokud je voda studená, třeba jako teplota v chladničce, pod desetstupňů, tak utopenec se může vynořit taky třeba po měsících. A případně také vůbec ne,“ dodal jsem.

Jenda se otřásl: „Brr, víš co. Budeme se už bavit raději o těch babách. Tahle diskuze pro dnešek stačila.“

A u nového tématu nastoleného kapitánem Jeníkem jsme vydrželi až do přistání na konečné v Bystrci.

5.

Řekl jsem si, že bych se měl projevit jako džentlmen, a tak jsem zavolal domů Lucii a nabídl jí svojeslužby při jejím kramaření.

Opět mě odmítla, i když mile. Sdělila mi, že pokud se jí nemotám pod nohy, tak jí jde vše rychleji. Navíc jí

přišla pomoci Eva Voráčková, to je něžnější polovina manželského páru ze sousedství, pomáhají mi odmého nastěhování za menší finanční úhradu s údržbou a úklidem mého domu. Bylo mi řečeno, že tytodvě dámy si plně vyhovují a já jsem hodný, že volám, nemám je však raději zdržovat.

Že by mě ta prosba zdrtila, to skutečně říci nemohu. Zašel jsem si tedy na oběd do své oblíbenéhospůdky U Pepy, která byla zároveň, jak jsem říkal, mojí druhou kanceláří. Maxiporci svých oblíbenýchpečených vepřových žebírek jsem bohužel musel zapít pouze nealkoholickým pivem, protože jsem sicestou na oběd vyzvednul svoji fabii, kterou jsem nechal zaparkovanou na parkovišti u lodního přístaviště

v Bystrci.

Když jsem zažíval výborný oběd, zazvonil můj mobil. Ozval se toho dne druhý Jan z mých mnohaznámých (mezi kterými navíc jméno Jan dominovalo). Byl to tentokrát kamarád Honza Nováček, farář vkatedrále na brněnském Petrově, můj přítel a spolužák už od dob základní školy. Absolvovali jsme spoluještě maturitu a potom se naše profesní cesty rozešly. Honzovi se splnilo jeho klukovské přání. Vystudoval

teologickou fakultu, stal se knězem, vystřídal pár jihomoravských farností a posléze převzal do své správy

biskupskou katedrálu. O mně se rozhodně nedalo říci, že bych byl prototypem vzorného katolíka.Nicméně Honzovy mše jsem občas navštěvoval. Jednak si při nich člověk, jak jsem říkal, „osprchovaldušičku“, a jednak bylo vždy zajímavé poslechnout si Honzova kázání. V hlavě to měl skutečně dobřesrovnané a navíc měl ten dar své myšlenky auditoriu poutavým způsobem sdělit. Proto na jeho mšechodívalo dost lidí a to i normálně kostel nenavštěvuj ících a často i nevěřících, Honzova kázání bylaprostě známá široko daleko. Navíc tento můj vysvěcený přítel nebyl žádný suchar, poměrně dost častojsme navštívili některé z mých oblíbených restauračních zařízení, abychom pojedli, popili a poklábosili.

Honzův hlas zněl v telefonu docela naléhavě: „Ahoj, Stando. Nemohl by ses prosím náhodou teď hned umě zastavit?“

Udiveně jsem se jej zeptal: „Co se děje? Kradou vám katedrálu?“

Před krátkým časem mě totiž Honza angažoval do pátrání po cestách jedné ztracené sochy z jehosvatostánku. Výsledkem mého vyšetřování byla kromě objasnění osudu onoho ukradeného svatého Pavlarovněž řada dost dramatických událostí a jako vedlejší produkt rovněž mé seznámení s Lucií.

Honza rychle odpověděl: „Vůbec ne. Nechci o tom mluvit do telefonu. Měl bych však tady někoho, kdo bypotřeboval tvoji pomoc.“

Protože Honzova prosba byla vyslovena dost důrazně, nechal jsem kamarádského špičkování a už vážnědodal: „No dobře. Máš štěstí, protože teď náhodou nemám do čeho píchnout a Lucka mě navíc dnes vystrnadila z domu, protože se ke mně konečně stěhuje. Za půl hodiny budu u tebe. Jsi v kanceláři nafaře nebo ve svém bytě?“

„Zazvoň na zvonek od bytu, prosím,“ zněla Honzova odpověď.

A já tedy zaklapnul mobil a vydal se na brněnský Petrov.

6.

Když mě Honza zavedl do pokoje svého farářského bytu, seděla tam drobná, šedovlasá paní, kterou jsemodhadoval tak na pětašedesát, sedmdesát let.

Když nás Honza navzájem představil, dozvěděl jsem se, že se jmenuje Anežka Bayerová. Vypadala hodněustaraně. Honza ji jemně vyzval, aby mi zopakovala to, s čím za ním přišla. Mně vysvětlil, že paníBayerová je jednou z jeho farnic a jako důchodkyně pomáhá také s úklidem kostela.

Paní se nervózně zavrtěla ve svém křesle a váhavě pronesla: „Asi se mi ztratil syn.“

Udiveně jsem se jí zeptal: „Nechci být nezdvořilý. Vy však už asi budete v důchodovém věku…?“

„Ano, je mně devětašedesát let. A můj syn, Radoslav, má dvacet čtyři roky. A včera nepřišel domů. Tonormálně nedělá, že někde zmizí a neozve se,“ pokračovala stále rychleji. Bylo zřejmé, že má strach o

syna a že ty obavy musí ven.

Namítl jsem: „Já chápu vaše obavy. Jenže čtyřiadvacetiletý chlap má přece právo se občas toulat. Ono seto pochopitelně rodičům nemusí líbit, je to však tak. No, dobře. Začneme od začátku, kde bydlíte, co otec,

jaké jsou vaše rodinné vztahy?“

Paní začala vyprávět: „Já jsem vdova, manžel umřel, už je to, už je to patnáct let, na rakovinu. Radkajsme měli pozdě, porodila jsem ho v pětačtyřiceti a manžel byl ještě o tři roky starší. Radoslav bylvymodlené dítě, už jsme nedoufali, že se staneme rodiči. A bydlíme, tedy já se synem, tady nedaleko naPellicově ulici. Máme tam malý dvoupokojový byt. Já už jsem v důchodu a syn pracuje jako údržbář v B-Centru na výpadovce na Vídeň.“

„Přímo v těch věžácích?“ zeptal jsem se.

Přikývla a pokračovala: „Já vím, že vypadám asi divně. Ale nikdy se nestalo, že by Radek takhle zmizel aani nepřišel domů, ani se neohlásil, co s ním je.“

„Byla jste na policii?“ zeptal jsem se jí.

Nešťastně přikývla. „Tam jsem utíkala hned ráno. Sice mě laskavě vyslechl takový mladý policista, vše sizapsal, řekl mně však, že je to moc brzo, že se syn určitě objeví. No a pak jsem tedy šla tady za otcemNováčkem poprosit o radu.“

Honza se vmísil do debaty: „Já si vzpomněl hned na tebe. Tedy také bych řekl, že si paní Bayerovánejspíš dělá zbytečné starosti. Jenže policie hned druhý den toho asi moc neudělá, že ano?“

S úsměvem jsem mu přikývnul. Pak mě však něco napadlo. Zeptal jsem se staré paní: „Máte fotku svéhosyna? Můžete jej popsat? A co měl na sobě oblečené, když šel včera z domu?“

Třesoucíma se rukama vyndala paní Bayerová z poněkud ošuntělé kabelky dvě fotografie. Na jedné bylcelkový záběr na hubenou postavu jejího syna a na druhé byl jeho obličej, podlouhlá tvář s úzkými rty adlouhým úzkým nosem orámovaná delšími vlasy sahajícími až skoro k ramenům. Paní dodala, že syn je

asi 175 cm vysoký a váží zhruba 65 kilo.

Když jsem viděl ty vlasy na portrétu, začalo mé doposud nejasné podezření sílit, a tak jsem zopakovalsvůj dotaz: „A co měl váš syn na sobě včera oblečené?“

„Hnědé sandály, džíny a šedé tričko s krátkými rukávy. Jo a ještě jsem doma našla jeho občanku. Asi jizapomněl, občas se mu to stávalo.“

„Pokud dovolíte, tak bych si ji tady okopíroval.“ Honza mi pokynul k multifunkční tiskárně-kopírce, kterouměl v koutě místnosti u svého počítače.

Když jsem z kopírky vytahoval kopii dokladů Radoslava Bayera, obrátil jsem se k paní Bayerové. „Nemělváš syn nějaké poznávací znamení, tetování, mateřské znaménko, jizvu?“

Paní se polekaně zeptala: „To myslíte, že je mrtvý?“

Pohladil jsem ji po ruce a honem ze sebe sypal uklidňující výmluvu: „Ale vůbec ne. Nikde však není psáno,

že jej nenajdu a on se se mnou nebude chtít bavit. Může si nechat narůst vousy, vzít brýle, co já vím.Tak bych rád znal něco, podle čeho jej mohu bezpečně identifikovat. Pokud tedy něco takového má.“Dodal jsem a doufal, že to znělo přesvědčivě.

Vypadalo to, že jsem paní Bayerovou uklidnil. Zamyslela se a řekla: „Pod pravým okem má malou jizvičku.

Pokud o ní nevíte, tak ji můžete přehlédnout. Je to památka na úraz, který utrpěl jako malý kluk. Apokud byste jej potkal někde na plovárně, tak na pravém rameni má vytetované iniciály IJ v malémsrdíčku. To si nechal udělat někdy přede dvěma roky. To IJ znamená Irena Jonášová. Jeho děvče.“

„Chodí spolu ještě?“ zeptal jsem se.

„Upřímně řečeno, nevím,“ zněla odpověď. „Radek už o Irence pár měsíců nemluvil. Je to milé děvče, kdyžjsem se jej na ni někdy před vánocemi zeptala, tak jen cosi zabručel.“

„A kde bydlí ta Irena Jonášová, víte?“

„Číslo domu si nepamatuji. Vím jen, že to byla nějaká ulice v Lesné, tuším Slavíkova? Ne, Slavíčkova.“

Zapsal jsem si jméno děvčete a řekl: „No nic, teď se s vámi rozloučím a pokud budu něco vědět, ozvu se.Mimochodem máte nějaký mobil? Potřeboval bych také samozřejmě vaši adresu a kontakt do synovy

firmy.“

Už předem připravený lísteček se žádanými daty mi podal Honza se slovy: „Bylo mi jasné, co budeš chtít,tak jsme to už předem připravili s paní Bayerovou.“

Už jsem se zvedal, avšak stará paní mě zastavila: „Co vám budu dlužná? Tady pan farář mi sice říkal, žesi s placením nemám dělat starosti. Já toho sice moc nemám, dluhy však také nedělám.“

Usmál jsem se na ni a řekl: „On vás už tady Honza, tedy otec Nováček, jistě také informoval. Už před lety

mě potkaly poněkud náročné a nebezpečné případy únosů tří dětí, které jsem šťastně vrátil jejichrodičům. A tito vděční rodiče, protože patřili k té majetnější části společnosti, mě finančně zabezpečili tak,

že dnes si mohu dopřát luxus práce pro radost. Peníze tak beru jen od těch, co si to skutečně mohoudovolit. Pátrání po vašem synovi provedu jako laskavost vůči tady Honzovi a nebudete mně platit nic.Nicméně předem bych vás chtěl varovat, abyste nutně nečekala velká odhalení. Možná se vám syn rychle

vrátí a možná za jeho zmizením žádná velká záhada nebude.“

7.

Jak se paní Bayerová zmínila o šedém tričku jejího syna, začal jsem mít samozřejmě nepříjemné tušení, že se může jednat o utopeného na přehradě. Protože šlo pouze o domněnku, nechal jsem si jisamozřejmě pro sebe a nestrašil už tak dost vystresovanou starou paní.

Jakmile jsem se usadil ve své fabii, vytáhl jsem z kapsy mobil. Před hovorem na policii jsem se chtělzeptat, zdali o utonulém zjistil něco novinářský kamarád Vilda Borňák. Jako bych jej přivolal silou svýchmyšlenek! Můj telefon se rozezvonil a displej ukazoval Borňákovo jméno.

Přijal jsem hovor a Vilda spustil: „Volám, jak jsem ti slíbil. Hlavně musím poděkovat, protože se teďzrovna děje kulové a díky tvému tipu mám cosi do našich zpráv. Jo, a abych řekl, o co jde. Z vody vytáhlimladíka, měl asi tak dvacet, dvacet pět let. Při prvním ohledání nenašli žádné stopy násilí, musí se všaksamozřejmě počkat na pitvu. Na břehu pár desítek metrů od nálezu těla objevili deku s kalhotami, botamia hlavně skoro prázdnou lahví vodky a téměř prázdným balením jakýchsi barbiturátů. Takže to vypadá nasebevraždu, říkám já. Policajti se však vyžvýknou, pokud tedy vůbec, až po pitvě. No nic zpráva dozítřejšího vydání to bude.“

Zeptal jsem se: „Dozvěděl ses něco bližšího o tom mladíkovi?“

„Co jako?“ odpověděl Vilda otázkou.

Nechtěl jsem budit jeho zvědavost, a tak jsem ledabyle opáčil: „Nic, jen mě napadlo, jestli z mýchexkolegů ještě něco vypadlo nebo jestli se rozhodli mlčet. To víš, člověk si vyjede na výlet a uvidí mrtvolu,

to zrovna nepotěší.“

Vilda se zachechtal: „Máš pravdu. Jsi opravdu dítě štěstěny!“

Poděkoval jsem mu a rozloučili jsme se. Hned potom jsem zavolal Jardu Motla. Byl to kapitán, který pomenších peripetiích převzal před lety po mém odchodu od policie moje vedení skupiny na kriminálce, dokteré patřil a kde byl mým zástupcem. Protože neleštil kliky u nadřízených a na rozdíl od mnoha z nichnebyl pitomec, stále velel pouze svojí skupině a honil vrahy a jinou násilnou verbež v Brně, na jižníMoravě a někdy i v blízkém okolí. Náš přátelský vztah byl umocněn i tím, že jsem Jardovi poskytnuldočasné přístřeší ve své vile, když jej vykopla manželka z bytu.

Jakmile Jarda uslyšel můj hlas v telefonu, spustil svoje obvyklé ironické poznámky: „A jéje! Náš

soukromník zase jednou neví kudy kam a otravuje zkušeného kolegu.“

Poslal jsem jej do jistých končin a returnoval: „Milý Jarouši, třeba vám mohu identifikovat jednu mrtvolu.“

Udiveně odpověděl: „A to jako koho?“

Sametovým hlasem jsem děl: „Dnes jste přece z Brněnské přehrady vytáhli jednoho utopeného.“

Ještě udiveněji se mě Jarda zeptal: „A to víš jak?“

Tentokrát jsem kamaráda popíchnul já: „Jednak já vím všechno. To si jistě pamatuješ ještě z našichpolicejních dob. A potom jsem při nálezu toho utopeného asistoval. Byl jsem totiž jediným cestujícím naranním parníku, jehož kapitán ten pěkný nález ohlásil. A navíc kapitán, co oné lodi velel a dnes vlastněještě velí, je můj známý, takže jsem s ním byl v kormidelně a toho utopeného jsme tudíž vlastně objevilispolečně.“

Jarda zablábolil: „No jo, jo. To jsou věci.“

Ironicky jsem se zeptal: „Nepil jsi něco?“

„Vole!“ zněla stručná odpověď. „Jenom jsi mě trochu zaskočil. Nechceš za mnou na chvíli zajet, abychom

si povykládali?“

Pochybovačně jsem namítl: „Aby z toho tvůj šéf nedostal infarkt, když mě u vás uvidí.“

„Klid, neboj. Dělá rektální akce v Praze na Policejním prezidiu a bude tady až zítra.“

„No dobře, jak myslíš. Za čtvrt hodinky jsem u tebe, měl bys mě ale čekat před barákem s nějakým

parkovacím povolením.“

„Budu tam, neboj,“ zněla Jardova odpověď.

8.

Za necelou půlhodinu mi Jarda otevíral dveře od své a kdysi mé kanceláře. S pobavením jsem zjistil, žerecepci policejní budovy ministerstvo sice zmodernizovalo, nicméně v místnosti většina nábytku ještěpamatovala mé působení před více jak deseti lety. Kromě pár drobností za ta léta přibyl pouze počítač s

tiskárnou.

Jarda si dobře všiml pobaveného pohledu, kterým jsem přejel kancelář a ušklíbl se: „To víš, erár je erár.Nicméně složili jsme se s kluky a dámou, mám ve skupině asi rok jednu mladou šikovnou policajtku, na

automat na espresso, dáš si?“

Přikývnul jsem. Za chvíli vplul Jarda zpět do kanceláře se dvěma vonícími šálky. Usadili jsme se ukonferenčního stolku v rohu místnosti a Jarda mě vyzval: „Tak začni.“

Zarazil jsem jej: „Počkej. Napřed ty. Když jsem toho utopeného viděl z lodi já, tak jsem viděl pouze šedétriko a delší vlasy. Nic víc jsem nepoznal. Teď bych sice měl čirou náhodou tip, možná však je to blbost.“

Jarda si vzdychnul: „Tak dobře. Hodili mi tenhle případ na hrb, protože teď stejně nic lepšího nemáme.Osobně si však myslím, že to je normální sebevražda. Kousek od místa, kde jste toho chudáka uviděli,jsme našli deku a na ní byly vzorově složené kalhoty a u nich pěkně u sebe položené boty. Jinak se tenhoch koupal v šedém tričku, které jsi viděl, v trenýrkách a ponožkách. Na dece bylo poloprázdné baleníjedněch německých prášků proti epilepsii, které obsahovaly fenobarbital a sedmička vodky, která byla takze dvou třetin prázdná. Jinými slovy, pokud se při pitvě prokáže, že to ten mladík spořádal, tak toho vsobě měl tolik, že by ten sajrajt smíchaný s chlastem porazil i vola. Každý z těch prášků totiž obsahoval100 mg fenobarbitalu a jen tak pro zajímavost, brát se má 1 až 3 mg na kilo tělesné hmotnosti a těchtabletek v balení léku bylo původně padesát. Jinak ten hoch sebou neměl žádné doklady, pouzepeněženku s pár stovkami korun a pár lístků na MHD. Na první pohled to nevypadalo, že by byl podrobennějakému násilí. Podle stop, co jsme zajistili v okolí, to vypadalo na to, že na té dece byl sám. Výsledkypitvy bychom měli mít zítra. No, a teď, co máš ty?“

Otevřel jsem svoji tašku a vytáhl fotografie syna paní Bayerové. Otočil jsem je k Jardovi a zeptal se: „Jeto on? A má pod pravým okem malou jizvičku? A co vytetované iniciály IJ v malém srdíčku na pravém

rameni?“

Jarda si prohlédnul fotografie a udiveně se zeptal: „Vypadá to, že by se mohlo jednat o tohohle mladíka.Počkej, já si ještě zavolám na patologii.“

Když Jarda do telefonu řekl, o co mu jde, ozvaly se zřejmě mohutné protesty na téma spousty práce atoho jak jim tam nebožtíci padají ze všech koutů, dobře jsem si tyhle diskuse pamatoval, i když od nichuž uplynula spousta času. Jarda na ně reagoval uklidňujícím tónem: „Ale, doktorko, já vím, že se hroutíte.

Potřeboval bych jen maličkost. Pitva mi bude samozřejmě stačit zítra, teď bych však nutně potřebovalvědět, jestli ten dnešní utopený z přehrady měl malou, skoro neznatelnou jizvičku pod pravým okem a napravém rameni vytetované iniciály IJ v malém srdíčku.“

Zase následoval delší reakce druhé strany a Jardova poznámka: „To budete, doktorko, zlatíčko. Počkám

rád.“

Jarda pošeptal ke mně: „Právě je v pitevně a podívá se hned. Mám prý počkat u telefonu.“

Za chvíli pak poděkoval: „Tak jo. Moc děkuji a máte u mě oběd.“

Zvědavě jsem Jardu pozoroval.

Vzdychl si a obrátil se ke mně se slovy: „Vypadá to tak, milý Stanislave, že jsi nám opravdu práci ušetřil.Doktorka Houdková, naše fešná patoložka, mi právě potvrdila, že ta znamení na těle našla. Tedy tohotetování si všimla hned při ohledání a jizvičku pod okem našla také. Takže bys mi mohl konečně říct, o

koho jde.“

Sáhl jsem znovu do své tašky a podal Jardovi kopii občanky Radoslava Bayera, kterou jsem si pořídil uHonzy Nováčka. Ten si ji prohlédl a tázavě na mě pohlédnul.

„Samozřejmě si vše, co mám, okopíruj,“ odpověděl jsem na jeho pohled.

Když se Jarda po chvilce s kopiemi vrátil do kanceláře, usadil se opět do křesílka u stolku a zeptal se: „Jakjsi k tomu všemu, proboha, přišel?“

Smutně jsem se pousmál: „Co ti mám říct. Náhoda je blbec a mám takový pocit, že nevím, co mě zasejednou čeká. Lucka si ke mně konečně stěhuje své věci. Vystrčila mě tak z domu, já si udělal výlet a seděl

potom na lodi, která dnes ráno proplula kolem toho utopeného. A aby to nebylo málo, tak mi pak popoledni volal náš společný známý, Honza Nováček, že u něj sedí jedna z jeho farnic, která je zoufalá ztoho, že se jí nevrátil večer domů syn. Byla sice ráno na vašem obvodním oddělení, jenže samozřejmě,když tam přišla s tím, že její čtyřiadvacetiletý syn nepřišel večer domů, tak je moc nepřesvědčila. Honza si

vzpomněl na mě. No, a já, když mi řekla, že syn včera odešel v šedém triku, si vzpomněl na šedé trikotoho chudáka, co jsme jej viděli z lodi, a začal mít nepříjemné tušení. A jak to vypadá, tak to mé tušeníbylo holt správné. Věř mi, když si na tu paní, maminku onoho nešťastníka vzpomenu, tak z toho mocradosti nemám.“

Jarda se podrbal na bradě a pomalu řekl: „Ty ses vůbec nezměnil. Jsi úplný magnet na přitahováníprůserů a pozoruhodností. S tím už asi nic nenaděláš. V každém případě počkáme na zítřejší výsledkypitvy. I když, jak to vypadá, tak si myslím, že jinak než jako sebevraždu ten případ těžko uzavřeme.Počkám také do zítřka, než se stavím za paní Bayerovou.“

Zeptal jsem se jej: „Když se trochu poptám v Bayerově okolí, nebude ti to doufám vadit?“

Jarda pobaveně prohlásil: „Odkdy bereš ohledy na nás své bývalé kolegy. Vždyť ty si stejně děláš, co

chceš.“

Naoko jsem se durdil: „A to ti vadí, když na stará kolena jdu do sebe a chci naše vztahy postavit na

kvalitativně vyšší úroveň?“

Tvrdá reakce následovala okamžitě: „Vole! Tyhle žvásty snad nemyslíš vážně. To bys nesměl být ty!“

Po tomto Jardově upřímném vyznání jsme se hlasitě rozesmáli oba.

Já pak debatu uzavřel: „No dobrá. Teď stejně nemám do čeho píchnout. Ty, pokud ti ta tvoje fešnápatoložka sdělí, jakože zřejmě sdělí, že na těle oběti nejsou stopy násilí, a vzhledem k tomu, že tam, kdejste našli Bayerovu deku, jste nenašli stopy pobytu někoho jiného, případ asi uzavřeš jako sebevraždu.Stará paní Bayerová však asi bude chtít vědět víc, tak já se trochu porozhlédnu a dám ti vědět.“

Pak jsem se zarazil. „Jsem to vůl. Ještě bys mi mohl zjistit jednu drobnost. Pomohl bych si jinak, alemůžeš mi ušetřit trochu času. Koukni se prosím do evidence na jméno ‚Irena Jonášová, Slavíčkova ulice,Brno‘. Měla by to být podle matky bývalá přítelkyně Radoslava Bayera.“

Jarda se na mě vyčítavě podíval. „Víš, že po mně chceš porušení zákona? Jako civilovi ti takové údaje

nesmím dávat.“

Podíval jsem se na něj ještě vyčítavěji a dal si na tom pohledu moc záležet. „Nechtěj, abych tě poslalněkam. Dobře víš, že na spolupráci se mnou, ubohým soukromníkem, jsi nikdy nedoplatil, nýbrž většinouvydělal.“

Jarda s úsměvem reagoval na můj výlev: „No dobrá. Jak bylo jméno? Irena Jonášová?“

Přisvědčil jsem a on pak chvíli trápil svůj počítač. „Hele, podívej. Irena Jonášová, 23 let, Slavíčkova 5,

Brno-Lesná. To bude nejspíš ona, ne?“

„Paní Bayerová aspoň tvrdila, že bydlí na Slavíčkově ulici. Věk také odpovídá, tak to ona asi bude. Mátena ni něco?“

„Koukám tady, že při šťáře v jedné diskotéce byla před pár týdny zadržená, protože u ní našli pár tabletekextáze, nějaké marihuanové jointy a pozor, tři marihuanové blunty!“

Udiveně jsem se zeptal: „Co? Blunty? Asi už stárnu a jsem zaostalý, jointa znám, ale blunt?“

Jarda mě s úsměvem poučil: „Vidíš, jak je dobré si občas doplňovat vzdělání u policie. Není to žádná věda

, říká se tak marihuanovému doutníku. Tahle móda se v poslední době šíří do Evropy z USA. K ubalenímarihuany se prostě použije list tabáku. No ale, jak se dívám, po projednání přestupku byla propuštěná.No jo, oni by kolegové museli tenkrát nejspíš zavřít skoro celé osazenstvo diskotéky a na to nemámekapacity. Jinak tady však tahle slečna žádná provinění nemá.“

Prohlédl jsem si ještě Ireninu fotografii. Dívala se na mně podlouhlá tvář s hnědýma očima a vlasysplývajícími na ramena. Vypadala tak trochu omšele, pokud se to dá říct u tak mladého děvčete.

Dopili jsme kávu, slíbili si, že se budeme navzájem informovat a pro ten den se rozloučili.

9.

Bylo pozdní odpoledne, a tak jsem si řekl, že zkusím navštívit slečnu Jonášovou. Zdvořilejší by sice bylopředem zavolat, avšak obával jsem se, že by mě nejspíš odmítla, a tak jsem se rozhodl zkusit přímozazvonit u jejích dveří.

Kupodivu jsem našel místo na zaparkování před dlouhým panelákem v dolní části brněnského sídlištěLesná, kde Irena bydlela. Dům naštěstí nezamykali, a tak jsem se po zazvonění na pár zvonků dostaldovnitř. Irenin byt jsem našel ve druhém patře. Po zazvonění na bytový zvonek se pootevřely dveřezajištěné řetězem a ve škvíře jsem uviděl obličej z policejní kartotéky. Irena na mě podezřívavě houkla:

„Kdo jste? A co chcete?“

Vytasil jsem na ni průkaz, kterým své členy vybavuje Česká komora detektivních služeb, škvíroupootevřených dveří podal jednu ze svých vizitek a vše okořenil srdečným úsměvem a zdvořilýmpředstavením se. Nedůvěřivě si oba předložené dokumenty prohlédla a ne zrovna vřelým hlasem na miřekla: „Soukromý čmuchal. To jdete otravovat kvůli čemu? Kvůli tomu fetu, nebo co?“

Bylo mi jasné, že pokud chci dovnitř, musím být milý. Co nejpříjemněji jsem jí sdělil: „Milá slečnoJonášová, vaše problémy se zadržením kvůli drogám mně jsou šumafuk, i když o nich vím. Mě zajímá

Radoslav Bayer.“

Udiveně se zeptala: „Radek? A musím se s vámi o něm bavit?“

„Samozřejmě, že nemusíte. Já nejsem policista, já jsem soukromý detektiv. Pokud nechcete, můžetezabouchnout dveře svého bytu a já půjdu. Dovolil bych si vás v tom případě informovat, že pokud senebudete teď bavit se mnou, tak vás posléze pozve k rozhovoru policie.“ To jsem sice poněkud předbíhaludálostem a nejspíš zrovna nemluvil pravdu, pokud tedy Radoslav Bayer spáchal sebevraždu, nicméněslečna Irena to vědět nemohla a já jí samozřejmě takové jemné nuance neosvětloval.

„No, tak jo. Já vás tedy pustím,“ řekla nepříliš ochotně.

Ve dvoupokojovém bytě zrovna uklizeno nebylo, jak jsem mohl vidět z předsíně otevřenými dveřmi dovšech místností. Irena mě zavedla do levně zařízeného obýváku, kde byl nepořádek odpovídající stavu zbytku bytu. Oddělala prádlo rozložené na křesle u konferenčního stolku a rozložila se na gauči naproti,kde zřejmě meditovala při mém příchodu. Její vzhled korespondoval se vzhledem bytu. Měla hubenou asi170 centimetrů vysokou chlapeckou postavu. Malému zadku odpovídala malá prsa, podlouhlánenamalovaná tvář byla lemována rovnými vlasy, jak tomu bylo na snímku u Jardy. Co na snímku vidětnebylo, bylo to, že mastné vlasy potřebovaly umýt. Svým způsobem by Irena mohla být docela pěkné azajímavé děvče, musela by se však poněkud vypulírovat, jinak učesat, obléknout a trochu namalovat. Tak,

jak přede mnou ležela na gauči, vypadala poněkud zanedbaně.

„Říkal jste něco o Radkovi?“ zeptala se mě hned po našem usazení. Nic mi nenabídla, čímž mě jen ušetřila

rozpaků. Když jsem totiž viděl skoro prázdný ušmudlaný hrneček, ve kterém měla zbytek kávy, přešla mě

na cokoliv chuť.

Odpověděl jsem jí: „Přesně tak, navštívil jsem vás kvůli Radoslavovi Bayerovi.“

„Jak jste na mě přišel?“

„Řekla mi o vás Radkova matka,“ vysvětlil jsem jí.

Vypálila na mě logickou otázku: „A proč jste se s ní o mně bavil?“

Rozhodl jsem se, že nebudu chodit dlouho kolem horké kaše. „Já se vlastně nebavil o vás, nýbrž oRadkovi. Co vám teď řeknu, si prosím nechte alespoň dva dny pro sebe a hlavně to nesdělujte Radkověmamince. Radek je totiž mrtvý, dnes jsem měl tu čest spolupodílet se na jeho objevení v Brněnsképřehradě.“

Brutálně vyslovená skutečnost otřásla s dívčinou dosavadní přezíravostí a sebejistotou, což bylo ostatněmým úmyslem. Odkudsi z domácích šortek, co měla na sobě, vylovila ne zrovna čistý kapesník a usedavěse rozbrečela. Když se po chvíli trochu uklidnila, nenávistně zasyčela: „Za jeho smrt může určitě tamanažerská důra, co s ním šoustala!“

Poněkud náhlý obrat konverzace mě mírně vykolejil. S nehraným údivem jsem se Ireny zeptal: „To jako,

že ho zabila? Ono to však vypadá, že Radek spáchal sebevraždu, jako poslední jídlo si dal spoustu

barbiturátů, zapil to vodkou a šel si naposledy zaplavat. Ona dáma mu ty prášky asi těžko dala do úst.“

Irena si ještě jednou utřela oči a slova z jejích úst odkapávala jako jed: „Já také netvrdím, že Radek

nespáchal sebevraždu. Ta kurva jej však odkopla. Proto tu sebevraždu spáchal.“

Zarazil jsem její rozhořčení: „Moment, teď na mne musíte trochu pomaleji. O kom to vlastně mluvíte?“

Irena se vysmrkala a začala pomalu a zajíkavě, jak se jí draly slzy do očí, vyprávět: „Já, já myslím Radkapořád miluji. My spolu chodili už někdy od patnácti let. Zakoukali jsme se do sebe už na konci devátétřídy. On šel potom na průmyslovku, já na ekonomku, oba jsme však zůstali v Brně a chodili spolu dál.Upřímně řečeno, já začala potichu přemýšlet o tom, že bych si jej i vzala. Chodila jsem i k nim domů adocela se snášela s Radkovou maminkou. Víte, mně rodiče zemřeli při autonehodě po mých osmnáctýchnarozeninách. Tady ten byt mám po nich. A Radkova máma mi potom tak trochu nahrazovala rodiče,které už nemám. Sem tam jsem za ní chodívala pro radu, myslím, že ona mě má nebo měla také docelaráda. No a pak, bylo to někdy před rokem, ne, spíš to bylo o něco míň, přišla ona. Byli jsme tenkrát najakési diskotéce a ta ženská se tam objevila také. Měla s sebou nějakého chlapíka, vypadal mladší nežona, hrozně se zhulákal u baru. Pak jí dal facku, my byli náhodou poblíž, tak se jí Radek zastal a tohochlapa poslal k zemi. On teda byl tak ožralý, že moc nepotřeboval. A potom to bylo, jako by ho očarovala.

Radek mě poprosil, ať jedu domů sama, že ji musí vyprovodit, že je otřesená. No, a to byl konec našehovztahu. A teď jsem Radka náhodou potkala v tramvaji. Jsou to asi tři týdny. Nešťastně mi říkal, že jej taženská pustila k vodě, že pro něj život ztratil smysl a že už nechce dál žít. Já na něj koukala jako zjara, co

to blábolí, a nebrala jej zas tak moc vážně. Fakt je totiž to, že já vždy byla z nás dvou ten přízemnější.Pro něj byla typická určitá míra exaltovaného chování. Vždycky si představoval, co by se mohlo stát,kdyby nastalo to nebo ono, vše prožíval hodně intenzívně. Teď, když od vás vím o jeho smrti, si vyčítám,že jsem jej nebrala vážně.“

„A znáte jméno té Radkovy přítelkyně? Nebo lépe řečeno, víte o ní něco? Kde bydlí, kde pracuje?“

Irena se zamyslela: „Bavili jsme se o ní už před delší dobou. To jsem Radka potkala pár týdnů po té, co se se mnou rozešel. Říkal tehdy, že je ta ženská jakási manažerka u nějakého velkého, myslím, ženěmeckého koncernu. Počkejte, je to docela známé jméno, začíná myslím na H…“

„Není to náhodou HERZIG?“ plácl jsem první jméno, co mě napadlo z velkých německých firem. Byl to,jak jsem věděl, dnes velký mezinárodní koncem, který vznikl někdy v polovině 19. století. Založili jej třišikovní pánové, elektroinženýr jménem HERmann, strojní inženýr ZIegler a jejich přítel obchodníkGruber. Z malé firmičky se vyvinul až do dnešní velikosti a vlivu.

„Jo, máte pravdu. Je to tohle jméno, HERZIG. A pokud se pamatuji, tak ta ženská se jmenuje Pavlátová,

křestním jménem myslím, to už si nejsem jistá, Renáta. A bydlí někde v Ořešíně. Má tam vilku, myslím,že Radek cosi mlel o tom, že ten dům má, jako já tenhle byt, po rodičích nebo po nějaké tetě, přesně sito nepamatuji. Ale víc o ní namouduši nevím.“

Poděkoval jsem jí: „Řekla jste mi toho bohatě. Já už si ji najdu. A znovu vás prosím, neutíkejte prosímhned s tou novinou o mrtvém synovi za paní Bayerovou. Pokud mi dáte své číslo mobilu, tak vámzavolám, až jí tu smutnou zprávu sdělím já nebo policie.“

Irena mi to slíbila, já si zapsal její číslo telefonu a rozešli jsme se.

10.

Protože se den už nachýlil, usoudil jsem, že Lucka měla dostatečný prostor pro přeorganizování poměrů v

našem domově. Vrátil jsem se tedy domů do Bystrce. Moje obavy se nenaplnily, anžto jak sbírka modelů,

tak i modelové kolejiště zůstaly netknuté. Navíc mě čekal prostřený stůl, ke kterému jsem však bylsamozřejmě připuštěn až po umytí rukou. Následné smažené telecí řízky s bramborovým salátemspláchnuté výborným Zweigeltrebe rosé pozdní sběr, které Lucka erudované vybrala ve sklepě,předznamenaly to, co se po opulentní večeři dělo v naší ložnici. Když se mě Lucka posléze zeptala, jestlimi víc vyhovovaly ty řízky nebo to, co mezi námi následovalo, neměl jsem tu sílu ji popichovat. Jen jsem ji

dlouze a důkladně políbil.

Následujícího rána se Lucka vydala organizovat své svatby a já spustil počítač, abych se podíval, zdali vinternetovém telefonním seznamu nenajdu nějakou Renátu Pavlátovou. Kupodivu tam byla, Ing. RenátaPavlátová, Brno-Ořešín. Zapsal jsem si do mobilu uvedenou adresu a telefonní číslo a pro tentokrát serozhodl předem zavolat. V telefonu se ozval sytý mnohoslibný alt. Představil jsem se a požádal o schůzku.

Jako důvod jsem uvedl Radoslava Bayera. Žena po chvíli váhání řekla, že je doma, protože se o nipokouší viróza. Pokud se nebojím, že mě nakazí, tak mohu přijet. Domluvili jsme se, že asi za půl hodinyzazvoním u jejích dveří.

Po zhruba čtyřiceti minutách jsem skutečně zaparkoval auto na tiché ulici, končící v poli, za kterým užzačínal les. Ořešín je obec položená severně od Brna. Končí zde silnice z města a dál už pokračují jen lesní

cesty. Obec je obklopená lesy, proto je zde velmi příjemné tiché bydlení, v podstatě se cítíte jako navesnici. To, že je Ořešín, kdysi klášterní ves, od roku 1971 připojen k Brnu, připomíná navenek pouzekonečná městského autobusu.

Renáta Pavlátová bydlela v úhledné patrové vilce obklopené upravenou zahradou. Zřejmě mě vyhlížela,protože po zazvonění okamžitě otevřela. Představil jsem se a ukázal jí svoji legitimaci soukromého

detektiva. Ona mi pokynula, abych vešel.

Přestože bylo zřejmé, že jí dobře není, bylo mi hned jasné, proč se do ní mladý Bayer zbláznil. Domácísouprava z lehké látky, kterou měla na sobě, jasně ukazovala, že se jedná o nádherný kus ženské. Bylaasi 170 centimetrů vysoká a vše měla tam, kde to měla mít. Když se přede mnou otočila, aby mě zavedlado pokoje, předvedla skutečně nádherně tvarované pozadí. Když se ke mně v pokoji zase otočila, takjsem mohl obdivovat neméně vydařené popředí. Souměrný obličej s malým nosíkem pršáčkem byllemovaný krátkými blond vlasy a její utěšený vzhled doplňovalo nenápadné nalíčení. Její sytý alt zněl innatura stejně mnohoslibně jako v telefonu. Jenže, jenže v duchu jsem ji porovnal se svojí Lucií. Obě ženy byly zřejmě stejně staré, i Pavlátová vypadala na zhruba třicet let nebo o málo víc. Fyzicky byla ženapřede mnou možná dokonalejší než dáma mého srdce. Když jste se však Renátě Pavlátové zadívalipozorně do očí, viděli jste hluboko v nich cosi, co nebylo zrovna košer. Jakousi směs vypočítavosti abezohlednosti, která možná spoustě mužských nevadila, mnohým i imponovala, a ani by si jí nevšimli.Mně však neušla a v duchu jsem děkoval osudu, že jsem potkal svoji Lucku.

Renata Pavlátová se zeptala, co mi může nabídnout. Protože měla v konvici připravenou kávu, poprosiljsem o šálek a usadili jsme se v pokoji u konferenčního stolku stojícího u okna.

Poděkoval jsem jí, že mě přijala, i když je nemocná. Jen mávla rukou a řekla: „Stejně se doma samatrochu nudím, a jsem ráda, že jste mě z té nudy vytrhnul. Abychom však nechodili kolem horké kaše.Říkal jste v telefonu, že si potřebujete promluvit o panu Radkovi Bayerovi.“

Přikývl jsem a pochválil kávu, která byla skutečně vynikající. „Nejprve bych se chtěl ve vší zdvořilostioptat, jak vás mám vlastně titulovat, slečno nebo paní?“

Usmála se. „Třicítku už mám za sebou, jsem však pořád slečna. A tu kávu, ze které jsem vyrobilaespresso, co pijete, mi vozí známý přímo z Itálie.“

Upil jsem ze svého šálku a musel konstatovat: „Fakt, vynikající. Avšak proč jsem přišel. Dozvěděl jsem se,že jste byla přítelkyně mladého muže jménem Radoslav Bayer?“

Udiveně jsem pozoroval, že se v jejích očích projevil náznak obav. Zeptala se: „Říkal jste, že jste

soukromý detektiv?“

Přisvědčil jsem a ona dodala: „Máte něco společného s policií?“

„Je pravda, že jsem kdysi pracoval na kriminálce. To už je však víc jak deset let. A tohle svoje pátrání sice

provádím, řekněme v souladu s policií, avšak nezávisle na ní. Policie mě v žádném případě neúkoluje,pokud vám jde o tohle. Abych zabránil nějakým domněnkám, tak jsem u vás proto, že Radoslav Bayer jemrtvý a vy jste byla jeho aspoň mně poslední známá přítelkyně.“

Odmítavě prohlásila: „Já však nemám s jeho smrtí nic společného, pokud myslíte na tohle. Už jsem hoaspoň čtvrt roku neviděla. A telefonem jsem s ním mluvila naposledy, no už to bude také aspoň měsíc.“

Schválně jsem ji vydráždil, abych ji vyvedl z její bohorovné sebejistoty, a teď jsem si řekl, že je na časetrochu, ale ne příliš, ubrat. „Že nejste, jak bych to řekl, podle paragrafů zodpovědná za jeho smrt, to bych

vám věřil. Podle policie zřejmě, ještě to musí potvrdit pitva, spáchal sebevraždu. Já však mluvil s vašípředchůdkyní, jaksi předchůdkyní v lůžku Radka Bayera, se slečnou Jonášovou. A ta mi vyprávěla, žeRadka náhodou potkala asi před třemi týdny v tramvaji. Nešťastně si jí stěžoval, že jste jej ‚pustila kvodě‘, že pro něj život ztratil smysl a že už nechce dál žít. Slečna Jonášová si myslela, že Radek přehání,jak to u něj bylo obvyklé, a tak jeho řeči nebrala moc vážně. Jak je vidět, tak on ty své výlevy vážněmyslel.“

Renáta podrážděně namítla: „No dobrá, snad mně tady teď nechcete obviňovat ze smrti Radka Bayera.Pokud je to tak, jak říkáte, tak potřeboval psychologa nebo psychiatra a ne mě.“

„Vůbec vás nechci obviňovat,“ namítl jsem, „to mě ani nenapadlo. Citovému vydírání je samozřejmé těžké

se bránit.“

„Dobrá, tak co po mně chcete?“

„Své pátrání provádím pro Radkovu maminku. Když předevčírem nepřišel domů, tak o něj začala mítstrach a mě si najala, abych zjistil, co se s ním stalo. Co se stalo, to už v podstatě vím, a vy vlastně také.Mě by ještě zajímalo to, co už policie vyšetřovat nebude, pokud tedy pitva potvrdí sebevraždu, což sezřejmě stane. Tedy proč se Radkovi Bayerovi přihodilo, co se mu přihodilo. A samozřejmě, pokud si tobudete přát, tak ze své zprávy pro paní Bayerovou mohu vaše jméno vynechat. Samozřejmě všaknemohu být zodpovědný za to, pokud o vás někdo jiný paní Bayerové povypráví.“

Renáta zamyšleně přikývla. „To bych si samozřejmě přála, abyste o mě aspoň vy před paní Bayerovoupomlčel. Mohu se tedy spolehnout na váš slib v tomto ohledu?“

Vážně jsem přitakal: „Milá slečno, můžete se na mě klidně informovat a zjistíte, že jsem nikdy nikohonepodrazil. A pokud jste neporušila v souvislosti se smrtí Radka žádné zákony, tak u policie, když přijdeřeč na vás, nemohu zamlčet dnešní návštěvu, nicméně nevidím důvod jim vyprávět vše, co si tu budeme

povídat.“

Chvíli si mě prohlížela a zřejmě přemýšlela, jestli mi může věřit. Asi jsem prověrkou prošel, protože sepomalu rozhovořila: „Já totiž pracuji v poměrně významné funkci u společnosti HERZIG-Software, pokudvám to jméno něco říká.“

Usmál jsem se: „Samozřejmě, ten velký německý, dnes vlastně mezinárodní koncem. A ta firma, co jstejmenovala, je myslím dceřiná společnost tohohle koncernu. V podstatě jeho softwarehouse.“

Už s také s úsměvem přikývla: „Vidím, že jste informovaný. Je to přesně tak. Jsem ředitelkou česképobočky HERZIG-Software. Zřídili jsme ji tady v Brně. Já dříve pracovala vlastně hned od ukončení školypár let ve Vídni v rakouské části koncernu. Když se zakládala pobočka tady v Brně, tak firma využila toho,

že jsem z Brna, já tu pobočku pomáhala vybudovat a jmenovali mě pak v ní do vedoucí pozice. Takžejistě chápete, proč si nemohu dovolit nějaký skandál.“

Poznamenal jsem: „Opakuji, já vás nechci do žádného skandálu zatahovat. Pokud ukončil Radek Bayersvůj život sebevraždou, tak to nebudu zcela určitě já, kdo bude volat do našeho milovaného bulvárníhoŽihadla, aby jim poskytnul téma k srdceryvnému článku na téma ‚nešťastná láska‘. To se určitě nemusíte

bát.“

Renáta si vzdychla: „Pokud jste byl u Radkovy bejvalky, tak jste tu historii už zřejmě slyšel. Nicméně –byla jsem, je to už, co já vím, nějakých deset měsíců, na nějaké diskotéce se svým tehdejším přítelem.Byl to mimochodem pořádný vůl a nevím, proč jsem s ním vlastně chodila. On se tehdy příšerně ožral u

baru. Jak se napil, tak byl dost agresívní. Pokusil se mi dát facku, no a kousek od nás stál tehdy náhodou

Radek s tou svojí tehdejší slečnou. Napřed na toho mého přítele houknul, ať neblbne. Když si ten nedalříct, tak mu Radek dal jednu do zubů. V zájmu objektivity je třeba přiznat, že ten ožrala moc velkou ránunepotřeboval. A potom mezi námi přeskočila nějaká jiskra. Ani nevím proč. On Radek žádný zvláštní fešák

nebyl. V každém případě, já se o svého ožralého, v té chvíli už expřítele, nestarala. Radek nechal svémuosudu svoji dívku a doprovodil mě domů. Prý, aby na mě dohlédl, že se mu zdám trochu vykolejená, abyse mi něco nepřihodilo. A pak na mě dohlížel v mé posteli až do rána. Musím říct, že takový sex jsemještě nezažila.“

Moje hostitelka se v té chvíli zarazila ve svém výkladu s mírně zasněným výrazem. Když si po malé chvilce

všimla pobaveného výrazu v mé tváři, rozpačitě se usmála a pokračovala: „Víte, pane Berko, můžete si omně myslet, co chcete, mám však dvě vášně, svoji práci a sex.“

Já na toto poněkud neočekávané prohlášení reagoval s úsměvem: „Slečno Pavlátová, já nejsem ani vášzpovědník, ani šéf úřadu pro veřejnou mravnost. Co máte za koníčka, je čistě vaše záležitost.“

Renáta na to řekla: „Mně šlo o to, vám vysvětlit, co mezi námi bylo. Já jsem totiž normálně dost střízliváosoba. Kvůli Radkovi jsem však ztratila hlavu. Naše setkání byl jeden velký mejdan. Obvykle to bylo tak,že v pátek v podvečer přijel sem, případně jsme si našli nějaký malý zapadlý hotýlek, a strávili téměřveškerý čas v posteli. Radek měl svůj, ehm, mužský nástroj, velmi vyvinutý a uměl s ním, avšak nejen sním perfektně zacházet. Takové sexuální hrátky jako s Radkem jsem do té doby nezažila a nejspíšnezažiji. A můžete mi věřit, jsem odbornice s nemalou praxí.“

Po tomto neotřelém přiznání pokračovala: „Navíc měl Radek někde, kde, jsem raději nezjišťovala, zdrojna drogy. Přinesl tu nějaké marihuanové cigarety, tu pár tabletek extáze. Ne, že bych tomuhle nějakzvlášť podlehla a u něho jsem myslím mohla říci totéž. Nicméně ty naše dýchánky tak nějak nabraly nakvalitě.“

Tohle jsem raději nekomentoval a zeptal se: „Když se vám všechno s Radkem tak líbilo, proč jste se tedy

rozešli.“

Smutně se pousmála: „Postupně jsem se dopracovávala k poznání, že je sice krásné, když je život,případně aspoň jeho podstatná část, jeden velký mejdan, avšak tak jednoduše to prostě nejde. Na stranějedné si na mě Radek dělal čím dál tím větší právo, naše setkání jsme pořádali už i během týdne, na straně druhé mi to naše bláznění začínalo pomalu vadit v práci.“

Zeptal jsem se, i když jsem tušil odpověď: „A to jak?“

„Jednoduše. Po našich velkých víkendových mejdanech jsem byla v pondělí v práci dost nanic a dávalo mi

čím dál víc práce tuto moji indispozici maskovat. Pokud se k tomu ještě přidalo rande v týdnu, případněokořeněné trochou marjánky a někdy, občas, i tou tabletkou extáze, tak při mé funkci ředitelky pobočkybylo stále těžší vykonávat svoji práci tak, aby měla hlavu a patu a nevznikl průser. K tomu se přidávalyRadkovy žárlivé výlevy, které byly stále častější a stále víc mě otravovaly.“

„Omlouvám se, ale to jste měla bokem ještě nějakého dalšího milence?“ udiveně jsem se zeptal.

Renáta zavrtěla hlavou: „Právě že vůbec ne! I když si to Radek věčně myslel. Lhala bych, kdybych vám

teď tvrdila, že před Radkem jsem udržovala vztah vždycky jen s jedním chlapem. Po příchodu Radka se to

však změnilo. Při značné intenzitě našeho sexuálního vztahu, jsem na nikoho jiného neměla ani chuť ani,

jak bych to řekla, fyzické dispozice a čas. Bylo v podstatě nemožné, abych vedle Radka udržovala trvalývztah s někým jiným. Jenže moje práce předpokládala, že jsem musela občas na večeři a třeba taky nanějakou víkendovou akci s obchodními partnery. Tam jsem se, pravda, vždycky zrovna jako jeptiškanechovala a ani chovat nemohla. To milý Radek nechtěl chápat. Když míra jeho výčitek už začalapřerůstat únosnou míru, řekla jsem si dost a náš vztah ukončila. Mohou to být tak tři čtyři měsíce.“

„Jak na tenhle váš krok Radek Bayer reagoval?“

„Jak, jak? Nejprve mě zahrnul spoustou výčitek a potom začal vyhrožovat, že se zabije, pokud se k němu

nevrátím.“

Zeptal jsem se: „A jakou formou to probíhalo?“

Ušklíbla se: „Párkrát mě čekal před naší firmou. Když jsem se s ním odmítala bavit, tak ještě zkoušeltelefonovat, jednou byl i tady a čekal před mým domem. To trvalo asi měsíc,“ zamyslela se, „ano, asiměsíc. Pak byl od něj klid, tak jsem si říkala, že se s naším rozchodem vyrovnal. Jenže asi před čtyřmitýdny mi volal zase. Opět mlel ty svoje řeči o tom, že se zabije.“

„A co vy na to?“

Renáta nešťastně pokrčila rameny: „Radek měl sklon k přehánění a k teatrálním gestům, takže jsem tyjeho řeči vůbec vážně nebrala. A navíc, já byla rozhodnutá náš vztah definitivně ukončit a rozhodněnejsem ten typ, který by se nechal citově i jinak vydírat. No, a to bylo naposledy, co jsem s ním mluvila.“

Pokývl jsem hlavou. „Ještě bych se vás zeptal, i když je to určitě zbytečné, omlouvám se. Radek nepřišeldomů předevčírem. Co jste dělala ten den?“

Renáta Pavlátová najednou ze svého klidu vypěnila: „Snad, snad si nemyslíte, že já…!“

Usmál jsem se: „Klid, slečno Pavlátová. Já vůbec nic nenaznačuji. Jenže pokud s vámi bude mluvit policie,

tak vám tuhle otázku položí také. Pokud vás to uklidní, tak se vás ptám pouze pro pořádek a anikdybyste mi řekla, že jste poslední týden nevyšla ze svého domu, a neměla na to svědka, tak bych sinemyslel, že jste Radka snad zabila.“

Renáta ještě trochu nasupeně řekla: „No dobrá. Před dvěma dny jsem byla od rána od sedmi až snad došesti do večera v práci, což vám může jistě dosvědčit třeba moje sekretářka. A potom jsme ještě slavili vzasedačce narození syna jednoho kolegy. Domů jsem šla někdy kolem deváté, už mi nebylo dobře a odvčerejška jsem zůstala,“ už se usmála, „doopravdy doma. Nezlobte se, víc vám toho asi opravdu nepovím.

Ne že bych nechtěla, avšak víc už vážně nevím.“

Omluvně jsem dodal: „Doufám, že se už na mě za tu moji otázku nezlobíte?“

„Už mě to přešlo. Dívám se na detektivky a ráda je čtu, takže vím, že takové otázky občas padají.“

Pobaveně jsem poznamenal: „To jsem rád, nazlobit jsem vás vážně nechtěl. Tak vám děkuji za vašeinformace a myslím, že se můžeme rozloučit. Aspoň se budete moci v klidu léčit.“

Jakmile jsem už sedal do auta, dopřála mi Renáta ještě poslední pohled na svůj excelentní exteriér. Kdyžjsem jí zamával na rozloučenou, setrval jsem v krátkém zamyšlení, jakáže to byla škoda, že její domácí

úbor obsahoval dlouhé kalhoty a nikoliv šortky. Pohled na její nohy by nejspíš byl velmi inspirativní. To

jsem ještě netušil, že mi tento pohled bude dopřán za nedlouhou dobu v míře vrchovaté, až mi to milénebude. V každém případě jsem odcházel s tím, že jsem si pohovořil vskutku se zajímavou a do jisté mírysvéráznou ženou. Avšak po jejím přátelství bych tedy v žádném případě netoužil.

11.

Z auta jsem zavolal Jardovi Motlovi a zeptal se, jestli už má výsledky pitvy Radka Bayera. Jarda mi

potvrdil, že ano a že skutečně při pitvě Jardova fešná doktorka Houdková shledala, že se jedná o smrtutopením bez cizího zavinění s tím, že Radek byl nadopován skutečně těmi barbituráty, co u něj našli. Aby

mu prášky lépe chutnaly, bohatě je zalil vodkou z láhve, co ležela na dece u zbytku prášků.

„Takže sebevražda?“ zpola jsem se zeptal a zpola zkonstatoval.

„Přesně tak,“ zněla Jardova odpověď, ke které dodal prosbu, „můžeš se tu u mě teď stavit a říct co jsizjistil ty, pokud jsi tedy něco zjistil?“

Usmál jsem se: „Pro kamaráda všechno. Tak za půl hodiny jsem u tebe.“

Když jsem se usadil v Jardově kanceláři, u dalšího espressa toho dne jsem mu zrekapituloval obsah svého

rozhovoru s oběma slečnami, přičemž jsem vynechal podrobnosti o marihuaně a extázi u RenátyPavlátové. Říkal jsem si, že Jarda je přece jen policajt a já jí tedy nebudu přidělávat trable. Jarda mě sezájmem poslouchal. Když jsem skončil, tak prohlásil: „Jak tě tak poslouchám, tak obě dámy byly svýmzpůsobem pozoruhodné. Ta manažerka, to však muselo být něco extra. No nic ještě si s nimi asi takékrátce pohovořím a pak tuhle věc uzavřeme jako sebevraždu.“

Už jsem se zvedal, když se Jarda ještě zeptal: „Ty teď nejspíš půjdeš informovat paní Bayerovou?“

Když jsem mu přikývl, řekl: „Já už jsem s ní mluvil dnes ráno. Dnes nám na patologii také identifikovalasyna. Sice to snášela jakžtakž, ale dobře jí nebylo. Buď na ni hodný,“

„To víš, že ano,“ řekl jsem a rozloučil se.

12.

Když jsem vyšel z policejní budovy, zavolal jsem paní Bayerové. Ihned mi přijala hovor. Už sice bylokrátce po poledni a já začínal švidrat hladem, říkal jsem si však, že tuhle návštěvu chci mít raději zasebou. Domluvili jsme se, že nejpozději do půl hodiny jsem u ní.

Asi za dvacet minut mi otevírala dveře svého staromódně zařízeného bytu. Nabídla vlastnoručně pečenétvarohové buchty s čajem. Jak jsem byl hladový, tak jsem neodolal. Zvlášť když ty buchty voněly široko

daleko a jen se rozplývaly na jazyku.

Paní se usadila do starého ušáku a mně pokynula na stejně starobylý gauč. Vše v pokoji bylo sice staré,avšak až úzkostně vypulírované, vycíděné a udržované.

Paní Bayerová přerušila tíživé ticho, které najednou zavládlo kolem nás a bylo rušeno pouze tichýmtikáním hodin na zdi. Zajíkavě mi řekla: „Dnes mi ukázali na patologii Radečka.“

Podíval jsem se na ni soustrastně: „Já vím, teď k vám jedu z policie, mluvil jsem s bývalým kolegou, kterýpřípad vašeho syna vyšetřuje.“

Stará paní se na mě ulekaně podívala: „Jaký případ? Ten policista, co se mi věnoval, říkal, že si Radeček

vzal život sám.“

Pohladil jsem ji po vrásčité pravici. „Já vás nechtěl polekat, promiňte. To se jen tak říká. Když policie másebevraždu, tak ji by ji měla začít vyšetřovat jako vraždu a vražedný motiv pak případně vyloučit. Vpřípadě vašeho syna se skutečně jedná jen o sebevraždu. V okolí jeho deky nenašli stopy nikoho jiného ana jeho těle nebyly žádné stopy násilí. Skutečně se utopil, když před tím spolykal omamné prášky a zapil

je vodkou.“

Paní Bayerová si vzdychla a zeptala se: „To už mi ten policista říkal. Co mi však nepověděl, bylo, proč sivzal Radeček život. Vy to víte?“

„Policii zajímá pochopitelně porušení zákona,“ řekl jsem a dal se do vysvětlování, „pokud však došlo ksebevraždě, při které nikdo cizí nepomáhal, jde o svobodné rozhodnutí mrtvého. S tím policie nicnenadělá. Já se však trochu poptával a důvod sebevraždy vašeho syna je, alespoň podle mě, vcelkujednoduchý, nešťastná láska a rozchod s přítelkyní.“

Paní Bayerová se na mě zkoumavě podívala. „Upřímně řečeno, já si něco takového myslela. Nejde však o

Irenku Jonášovou, že?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To v žádném případě. Je to asi rok, co se s ní váš syn rozešel.“

Stará paní pokývala hlavou: „Já věděla, že Radeček někoho má. Jenže nikdy mi neřekl, o koho se jedná. A

poslední dva měsíce chodil jako bez duše. Když jsem se jej ptala, co se mu stalo a mohu-li mu nějakpomoci, vždycky se na mě jenom tak divně podíval. Možná jsem vás měla vyhledat už dřív. Nejspíš tovšechno byla moje chyba.“

Rázně jsem zarazil její sebeobviňování: „Takových řečí, paní Bayerová, hned nechte. Povídáte nesmysly.Když se někdo zamiluje, tak žádné rozumné argumenty nepomáhají. Navíc, jak mi řekly obě posledníslečny vašeho syna, a jak jistě víte sama nejlépe, měl Radek sklon k přehánění a k velkým gestům, takžebylo těžké brát vždy vážně, co říká a co dělá. Zvlášť když jde o nějakou vypjatou životní situaci.“

Paní Bayerová pokývala hlavou. „Asi máte pravdu. A vy jste říkal, že jste mluvil s oběma poslednímislečnami mého syna. Jedna z nich byla jistě Irenka. Kdo byla ta druhá slečna?“

Odmítavě jsem rozpřáhl ruce: „Nezlobte se, paní. Ta slečna se mnou mluvila dost otevřeně a já jí slíbil, že

vám neřeknu její jméno. Ostatně si myslím, že to bude lepší pro vás pro obě. Mohu vám říci jedno –nenabyl jsem z rozhovoru s ní ten dojem, že by snad vašemu synovi nějak ubližovala. Prostě se s nímrozešla a Radek ten rozchod neunesl. A upřímně řečeno, že se někdo opravdu zabije z nešťastné lásky, to

se dá těžko předem předpokládat. A další věc, takovými výhrůžkami, myslím, když partnerovivyhrožujete, že si něco uděláte, pokud vás opustí, si těžko můžete vynucovat fungující vztah.“

„Asi máte pravdu,“ uzavřela paní Bayerová naši konverzaci a já se s ní rozloučil. S dobrou náladou jsem

však od té smutné staré paní, která ztratila jediného syna, neodcházel.

Protože brněnská Pellicova ulice je kousek od katedrály a tedy i bytu Honzy Nováčka, zašel jsem od paníBayerové přímo k němu. Svému kamarádovi v kolárku jsem vylíčil celou historii a poprosil jej, aby na paní

Bayerovou trochu dohlédl. Kdo ví, co se jí bude honit v hlavě. Nebylo by zrovna příjemné spolu spohřbem syna pohřbívat i matku. Honza slíbil, že se o starou paní postará a já se vydal domů za Luckou.

13.

Jedno hluboce moudré přísloví praví „proč stahovat kalhoty, když brod je ještě daleko“. Domnívám se, žek tomuto životnímu moudru je třeba ještě doplnit pár drobností. Především je třeba vědět to, že se knějakému brodu blížíme a že tedy nás bude stahování kalhot čekat. A v každém případě bychom svékalhoty měli znát. Měli bychom vědět, jak rychle je lze stáhnout. Posléze v danou dobu bychom měli býtve stavu „schopném stahování kalhot“. Pokud není výše řečené splněné, mohou nás čekat jisté, ne zrovna

zanedbatelné problémy, případně když už ne problémy, tak minimálně životní nepříjemnosti.

Tyto pravdy jsem si nepřipouštěl, když jsem od Honzy Nováčka jel domů. Čekaly nás totiž s Luckou dvatýdny, jak jsem věřil, příjemné dovolené u známých v Desné v Jizerských horách. Bylo to už pár let, cojsem se náhodou ocitl v jednom v lesích ztraceném hotýlku v jižních Čechách. Moc se mi tam líbilo, načemž se srovnatelně podílelo jak krásné okolí, tak i ochotné osazenstvo hotelu, ke kterému patřili dvabratři Jindřich a Robert Horníkovi. První byl vynikající kuchař a druhý neméně schopný číšník. Párkrátjsem v hotelu byl na dovolené. Potom však došlo k tomu, že oba bratři se nepohodli s majitelem (k jehoškodě) a osamostatnili se. Od jednoho mírně krachujícího odborového svazu koupili rekreační objekt vDesné, malém městečku východně od Liberce. Zotavovnu podstatně přebudovali a po několika měsících

tvrdé práce, ve které jim už pomáhaly jejich manželky, shodou náhod také sestry, Ivana a Alena, a

údržbář Karel Musil, řečený Kódl, si sice u banky zadlužení, ale šťastní otevřeli svůj penzion. S oběmasestrami se bratři Jindra a Bob, jak mu všichni říkali, seznámili až v Desné. No a Kódl s nimi přišel z jižních

Čech. Jak prohlásil, tak s tím pošukem majitelem tam přece nezůstane, a nechal se zaměstnat radějibratry Horníkovými v jejich novém podniku.

Budova, kterou koupili bratři Horníkovi, byla prostřední ze tří podobných, které kdysi na sousedícíchparcelách postavilo bývalé ROH, tedy Revoluční odborové hnutí. Když se v devadesátých letechkomunistické ROH rozpadlo na jednotlivé odborové svazy, dostala se každá ze tří budov do vlastnictvíjiného odborového svazu. K rekreaci sloužila však pouze prostřední budova, kterou přes jakéhosiznámého bratři posléze koupili, když se odborovému svazu, jež ji vlastnil, příliš nedařilo. Horníkovi sezajímali i o dvě sousedící budovy, ovšem jednak byl pro ně problém sehnat úvěr na koupi, především však

obě budovy ihned po rozpadu ROH odkoupila jakási investiční společnost, která investovala tak dobře, že

záhy zkrachovala, jak v té době bylo obvyklé. Posléze zde došlo k několika změnám vlastníků a tisoučasní se chovali jako mrtvý brouk. Obě sousedící budovy byly po většinu roku prázdné. Obýval jepouze správce a občas se zde objevily párky, které zrovna nevypadaly jako páry manželské.

Jindrovi a Bobovi Horníkovým s jejich sestrami-manželkami a s údržbářem Kódlem to však zase tak mocnevadilo. Dvoupatrový penzion s dvaceti pokoji a restaurací jim dal docela zabrat a v pěti jej tak akorátzvládali. K penzionu navíc patřila malá sjezdovka s vlekem. Já na dovolenou nejezdil v podstatě jinam,než k nim. Celá pětice totiž byli velmi milí lidé, kteří dokázali vytvořit ve svém podniku atmosféru vpravděrodinnou, kuchyně byla přímo nadpozemská, pivo jako křen a vína pečlivě vybraná.

K tomu se přidalo nádherné okolí. Penzion totiž ležel v klikatém lesnatém Hořkém údolí, které z Desnéstoupalo do kopců směrem k východu. Penzion se jmenoval U Sklárny. Někdy v 19. století totiž na místěpozdějšího střediska ROH stála malá sklárna, zlé jazyky tvrdily, že údolí má svůj název od toho, jak bylijejí zaměstnanci spokojení s platy. Serióznější znalci místních poměrů však namítali, že údolí má jméno po

hořcích, které zde v míře hojné rostou. Já se v kytičkách moc nevyznám, tak nevím. Pravda však je, žeHořké údolí (což byl název zeměpisný i název takříkajíc uliční) bylo skutečně příjemným místem k žití.

Protékal jím malý potok, který kousek nad a pod penzionem plnil dva malé rybníky. Dno údolí a okraje

svahů pokrývaly šťavnaté louky, které zdobily řídce rozeseté horské chalupy, tři bývalé budovy ROH byly

svojí velikostí spíše výjimkou, avšak i ty kdysi architekt vyprojektoval tak, že se do okolní krajiny hodily.Louky přecházely do lesů, které pokrývaly horní části všech okolních svahů a přímo zvaly k příjemnýmprocházkám. Údolí bylo přístupné úzkou silničkou, která byla ještě klikatější než samotné údolí. Jízda po ní

byla docela dobrodružná, protože silnice byla jednak úzká, jednak zdvořile řečeno, její kvalita nebylazrovna nejlepší. Když přišla zima a díry zapadaly sněhem, tak jste si zase zařídili, protože, samozřejmě,traktor cestu symbolicky prohrnul a to bylo vše.

Tedy, krátce řečeno, pobyt v penzionu U Sklárny neměl chyby a já se už těšil na ty prolenošené dvazářijové týdny.

14.

Každý mužský, který jel někdy se svojí partnerkou na dovolenou, dobře ví, že taková akce není jen takjednoduchá. My muži potřebujeme pouze zkontrolovat auto, pokud si jej tedy bereme. Posléze jesamozřejmě třeba načepovat pohonné hmoty. Pak je zapotřebí pár drobností jako holicí strojek, trochušatstva na převlečení, případně nějaká ta knížka, fotoaparát, kamera a může se téměř okamžitě vyjet. Cose zapomene, to se cestou koupí, pokud se tedy nenechá doma peněženka. Pokud tu zapomenete, tak se

holt musíte vrátit. Snad je ještě třeba předem mírně nahlédnout do autoatlasu, případně v dnešní doběpřipravit svůj navigační přístroj.

Pakliže ovšem přibíráte k autu a svým svrškům ještě také svoji lepší polovičku, nastává podstatněkomplikovanější situace. Záhy zjistíte, že není tak důležité, kam se jede. To nejdůležitější je, v čem sejede. Tím „v čem“ není samozřejmě myšlený dopravní prostředek, nýbrž oblečení a obutí. Vaše dámazačne snášet nejrůznější kusy textilií i textilní galanterie a vy jste u četby novin, či sledování fotbalu vtelevizi neustále vyrušován dotazy druhu „jestli to a to se k sobě hodí“. V případě vašich nevrlýchodpovědí jste promptně zkritizován, že se o nic nestaráte, vše je vám jedno a vaše drahá polovička semůže klidně zbláznit při přípravách dovolené. Pokud nesměle poznamenáte, že snad nehoří, a že je vcelku

jedno, co se nabalí, jste opět zkritizován za svoji nebetyčnou laxnost a nevyzrálost. Když konečně je přes

vaši pasivitu po několika hodinách tvrdé práce vaší něžné polovičky nachystána hromada rádobypotřebného šatstva, uvědomí si vaše dáma tu hrůzu, že přece nemůže jet na dovolenou bosá a následujevybírání potřebného obutí. Celý kolotoč se opakuje se sortimentem obuvi a kožené galanterie. V tomtopřípadě je ovšem problém o poznání složitější, neboť je třeba zajistit, „aby oblečení a obutí vaší dámyspolu ladilo“. To samozřejmě vyústí v revizi výběru oblečení, protože ne vše ze šatů se hodí k botám.

Když je zvládnuto výše zmíněné, jste dotázán, zdali jste patřičně také připraven. Jakmile je zjištěno, jaknezodpovědně jste přistoupil k přípravě své výbavy na dovolenou, následují snahy patřičně zvětšit objemvámi přichystaného ošacení a obutí. Když je tohoto cíle přes vaše bouřlivé protesty úspěšně dosaženo,následuje jediný možný závěr. Vaše dáma při pohledu na hromady přichystaných věcí zkonstatuje, že sivlastně nemáte (tedy hlavně ona nemá) co obléci a obout.

Jste tedy důrazně vyzván, abyste vypnul tu pitomou televizi, či zavřel ty hloupé noviny, zvednul zadek aže se jde nakupovat. Vaše protesty samozřejmě nejsou opět brány vůbec v potaz, takže vám skutečněnezbude nic jiného, než vaši unavenou záď uvést do pohybu a následovat dámu svého srdce za nákupy.

Po několika hodinách se vrátíte zcela vyčerpán domů, obtěžkán spoustou nákupních tašek, jejichž obsahrozmnoží už tak značné množství přichystaného materiálu na cestu.

Pohlédnete-li posléze na všechen náklad, který by měl být dopraven do místa vašeho dočasného pobytu,nezbude vám nic jiné, než nesměle poznamenat, že by bylo dobré si najmout alespoň nějakou většídodávku, nejlépe tříapůltunku, protože do vaší fabie kombi sice vše přichystané naložíte, nicméně s tím,že pro vás jako cestující už v autě nezbude žádné místo. Vaše dáma nejprve prohlásí, že jste sabotér,

posléze jí však nezbude nic jiného, než uznat, že na vašem prohlášení trochu pravdy bude.

Následuje posléze bolestný proces eliminace přichystané výbavy, při čemž samozřejmě padne za oběť ičást toho, co bylo právě nakoupeno. Konečně někdy po půlnoci před odjezdem jsou zavazadlapřichystána a zabalena a vy naprosto zmožený uléháte, zatímco vaše partnerka ještě přece jen měnídrobně obsah některého, pokud možno toho největšího zavazadla.

Podobné zdrcující zkušenosti jsem byl podroben i já a upřímně řečeno, byl jsem rád, když jsmenásledujícího sobotního rána vyjížděli konečně směrem na Jizerské hory a unavená Lucka vedle měpospávala na sedadle jako mimino a už žádné z našich mnoha zavazadel nepřebalovala.

15.

Po zhruba pěti hodinách jízdy nás přivítala klikatá silnička v Hořkém údolí. Lucka se vzbudila už opořádnou chvíli dřív a samozřejmě stačila ustaraně vyjádřit své zneklidnění ohledně toho, kolik věcí námchybí. Já její námitky lehkomyslně odbyl s tím, že domů se už vracet nebudeme, a tak se Lucka kochalakrajinou a já jsem se kochal více provozem na silnicích před námi. Až jsme se nakonec šťastně objevilipřed penzionem mých přátel.

Zvědavě nás už vyhlíželi, protože Lucku doposud neznali. Když jsme se navzájem přivítali apopředstavovali, tak mi posléze po straně všichni postupně sdělili, jak jsou už také zvědaví, kdy je budunásledovat a konečně se ožením. Na to jsem jim rovněž po straně odpověděl, že se tomuto kroku vpodstatě nebráním, nicméně jsme na to dva a nic se nemá uspěchat.

Odnesli jsme si věci do mého stabilního pokoje číslo dvě, který se nyní stal, jak všichni svorně prohlásili, ipokojem Lucčiným. Čas pokročil a den se překulil k večeru, šli jsme tedy hned po vybalení dolů dorestaurace na večeři. Protože Jindra Horník znal za ta léta moje chutě, čekala nás mísa smaženéhojehněčího a výborný bramborový salát, který byl specialitou kuchaře. Vše jsme zapíjeli vynikajícím vínem

André z jižní Moravy. Když se nás Bob Horník ptal, jestli nám nabídka vyhovuje, byl trochu nejistý,

protože ještě nevěděl, co chutná Lucce. Když posléze viděl, jak se oba cpeme přímo nezřízeně, byla

nejistota ta tam.

Nakonec jsme všichni seděli u koňaku ještě dlouho po uzavření restaurace a navzájem si vyprávěli, co nás

od mé poslední návštěvy v Hořkém údolí potkalo. Do postele jsme se dostali v silně povznesené náladěněkdy před jednou hodinou v noci. Oba jsme s Luckou byli už pořádně zmožení. K tomu se přidal ještěvoňavý horský vzduch. Nebylo se tedy co divit, že jsme usnuli, jak by nás do vody hodil.

16.

Když se ozvalo zaklepání na dveře našeho pokoje, posadil jsem se vyjeveně na posteli. Nevyspalá hlavaotupělá v noci vypitým alkoholem nechtěla zpočátku pochopit, kde se to probudila. Další zaklepánínásledované tlumeným voláním Jindry Horníka, mě však už úplně vzbudilo. „Stando, prosím, můžeš seobléci a jít okamžitě ven?“

Zaúpěl jsem: „Ježíši! Kolik je hodin?“

„Už skoro šest.“

„Ale já jsem na dovolené a sotva jsem usnul,“ znovu jsem zoufale zaúpěl.

Jindrův hlas za dveřmi zněl dost nešťastně. Zoufalství, které z něj přímo kapalo, mě nadobro probudilo.„Já vím, omlouvám se. Ale fakt bych tě venku moc potřeboval. Máme tady dost velký průser.“

„Za deset minut jsem venku,“ řekl jsem, protože podle hlasu měl Jindra skutečně vážný problém. Dodal

jsem: „Musím si ale dát studenou sprchu, jinak budu nanic.“

„Dobrá, budu tě čekat u zadního vchodu. Pospěš si však, prosím,“ zněla Jindrova odpověď.

Mezitím se probudila také Lucka a ospale se ptala, co se přihodilo. Uklidnil jsem ji, ať spí dál, což ochotněprovedla. Já se osprchoval, hodil na sebe džíny a triko a vydal se z pokoje ven do zlého světa, ve kterémna mě čekal Jindra Horník se svým problémem. Zlému světu jsem se pomstil aspoň tím, že jsem jejpostrašil strništěm na své bradě.

17.

Výhled, který se mi onoho brzkého rána naskytl, by za jiných okolností mohl být nesmírně osvěžující aobčerstvující. Tak pěkné dámské nohy se totiž hned tak nevidí. Jemně tvarované kotníky, štíhlá lýtkapřecházející do rovněž štíhlých pevných stehen, ze kterých bylo vidět skoro všechno, protože už takkrátká minisukně byla téměř zcela vyhrnutá, takže se nedaly přehlédnout růžové kalhotky pod ní. Celkovýdojem si znalec či estét mohl doplnit malými nárty ukončenými růžově nalakovanými nehty, kteréharmonicky dotvářely vzhled obou exkluzivně vyhlížejících končetin.

Celá podívaná, ke které mě Jindra přivedl, měla však jednu, avšak dosti podstatnou vadu, ta dívka, čispíše mladá žena, co před námi ležela, byla totiž zcela evidentně mrtvá. Bosé nohy byly rozhozené, ženaležela na zádech s roztaženýma rukama a hlava, ozdobená úhledným otvorem skoro uprostřed čela, jíležela zcela ponořená v potoce, co tekl za penzionem. Za penzionem byla totiž louka, kde bylovybudované hřiště pro volejbal a kousek od něj bylo ohniště, kolem kterého byla postavena dřevěnákřesla. Mohli se v nich pohodlně usadit ti, kteří se rozhodli upéci si buřty. Za ohništěm pak tekl potok,jehož hladina byla zvednutá malou hrázkou, aby se zde děcka mohla trochu vykoupat.

Vypadalo to tak, že žena před někým utíkala, proto si zřejmě také zula boty, které nebyly v okolí vidět.Bohužel jí to však nebylo moc platné, její vrah ji dostihl u potoka. Zřejmě si ji k sobě hrubě, silou, otočil,na pravém zápěstí byly vidět dost zřetelné podlitiny, no a potom ji zastřelil ranou přímo do čela, načežspadla po zádech do potoka. Podle stop v trávě, kterou naštěstí Kódl nestačil pokosit, to alespoň tak

vypadalo.

Opatrně, abych neponičil stopy, které jsme viděli, jsem z boku k mrtvé přistoupil, abych si ji blížeprohlédl. Byly mi totiž poněkud povědomé drobné zlaté hodinky, co měla na své levé ruce.

Podobných hodinek jsem si totiž všiml při návštěvě u Renáty Pavlátové, měla je totiž položené na stolku,u kterého jsme tenkrát v jejím domě seděli.

V duchu mi blesklo hlavou, že jsem vůl, protože takových hodinek jistě existuje spousta. Při bližšímpohledu do obličeje mrtvé jsem však sebou udiveně trhnul. I když to bylo bláznivé, bylo to skutečně tak.Přede mnou ležela s hlavou v potoce mrtvá Renáta Pavlátová v celé své kráse. Bylo zřejmé, že firmaHERZIG přišla o šéfku své české pobočky divize pro vývoj softwaru.

Jindra pozoroval udiveně moje trhnutí a zeptal se: „Snad ti není také špatně, jako je teď právě mně?“

Mírně jsem se usmál. „Tohle zdaleka není nejhorší pohled, který se mi za můj život naskytl. Takže špatněmi určitě není. Nicméně, je to už druhá mrtvola, na kterou jsem měl tu čest za posledních čtrnáct dnínarazit. Navíc jsem se právě s touhle slečnou bavil před pár dny v jejím domě o jejím vztahu s tou prvnímrtvolou.“ Uvědomil jsem si, co za nesmysl ze mě vypadlo, a tak jsem se opravil: „Tedy ten vztahexistoval, když ta první mrtvola ještě nebyla mrtvola.“ V duchu jsem sebekriticky zkonstatoval, že mádruhá věta byla jen o trochu míň pitomá, jak ta první. Jindra to však moc nevnímal, protože na mrtvou

ženu zíral jako na zjevení.

Udiveně jsem se jej zeptal: „Nechceš mi také něco říct? A raději teď hned, dokud tu není policie?“

Jindra ke mně obrátil svoji pobledlou tvář a trhaně prohlásil: „Já, já ji znal také. Byla to moje milenka.Kdysi. Dávno před Ivou, aby sis o mně nemyslel, že ji podvádím,“ dodal rychle a pokračoval, „bylo toještě, když studovala v Brně. Ostatně Iva oni ví.“

Zeptal jsem se: „Proč jste se rozešli?“

Jindra pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, já už hledal cestu, jak z toho vztahu vycouvat. Ona Renáta byladocela sexuálně náruživá a já tehdy pojal docela podložená podezření, že nejsem jediný, kohoobšťastňuje, což mi poněkud dost vadilo. Přišlo mi tak docela vhod, když hned po škole odešla do Vídně,a náš vztah bezbolestně vyšuměl.“

„Co bylo potom? Viděli jste se ještě?“

Jindra zavrtěl odmítavě hlavou: „Ne. Akorát mi od ní přišly nějaké pohledy a esemesky a poslal jsem jítaky naše svatební oznámení a od ní přišlo blahopřání. To bylo všechno. Když to shrnu, tak jsem věděl, že

se ona vrátila do Čech, ona věděla, že my hospodaříme tady na hotelu. To však bylo všechno, osobnějsme se neviděli.“ Pak svraštil čelo a dodal: „Jo, ještě mě napadá jedna věc. Ve snad poslední esemesce,co mi poslala, bylo to myslím přání k vánocům, psala, že si bude kdesi v Polubném kupovat nějakouchalupu. To byl konec naší elektronické komunikace.“

Při Jindrově vyprávění jsem si ještě prohlížel mrtvou Renátu. Po těle se jí už objevovaly posmrtné skvrny.Aniž bych jinak pohnul s tělem, zkusil jsem jí ohnout jednu ruku. Bylo zřejmé, že se postupně objevujeposmrtné tuhnutí. Dál jsem už s tělem raději nehýbal, aby mi mojí exkolegové právem nenadávali. Jindraskončil s výkladem a udiveně mě pozoroval.

„Jen zkouším odhadnout, jak tady dlouho leží,“ vysvětlil jsem mu a dodal, „řekl bych, že to budou tak tři,čtyři hodiny. Po těle se jí objevují skvrny a aspoň ta ruka začíná pomalu tuhnout. Je to ale jen hrubýodhad a mohu se mýlit. Tipnul bych si, že naše fešná známá se tady objevila tak hodinku, dvě porozpuštění našeho sezení. No nic, zavolám libereckou kriminálku.“

Jindra namítnul: „Neměli bychom zavolat 158?“

Přisvědčil jsem: „Normálně ano. Když sem však přijede hlídka, tak stejně zavolá výjezdovku z Liberce, a

já, vzhledem k tomu, že tam mám na kriminálce kamaráda, to urychlím, a zavolám mu hned. Snad nemádovolenou a nebude nadávat, pokud ho vzbudím.“

Tím kamarádem byl kapitán Roman Trojan, nyní vrchní komisař v Liberci. Kdysi pracoval a bydlel v Brně,kde jsme také spolu bojovali proti zločinu. Potom však na jakési dovolené poznal sympatickou dívkujménem Jitka, která byla z Liberce. Po pár měsících následovala svatba, kde jsem měl tu čest být zasvědka, a stěhování do Liberce. Jitčini rodiče tam totiž měli vilku. Protože Jitka byla jedináček, tak tambyla spousta místa. Rodiče se odstěhovali do patra a mladým přenechali rozměrný byt v přízemí, vekterém se po krátké době začali batolit syn Románek a dcerka Jituška. Roman byl jedním z těchatypických policajtů, kteří měli štěstí na chápavou manželku, které nevadily věčné přesčasy a noční volání

k případům. Své fungující rodiny si také nesmírně považoval.

Když mě uslyšel v mobilu, okamžitě zarazil moje omluvy, jelikož byl právě venčit psa. Slíbil, že zařídí všepotřebné a že jej s kolegy tak do hodiny, hodiny a půl máme čekat.

Když jsem telefonoval, objevil se u nás udivený Kódl, který byl zvědavý, co to vyvádíme v šest ráno upotoka. Zastavil jsem jej kousek od nás a požádal jej, aby u mrtvé počkal a dal pozor, aby snad někdonáhodou nepodupal okolí. Chtěl jsem totiž jít vzbudit naše drahé polovičky. Kódl prohlásil, že je na nějspoleh, ať klidně jdeme. Vypadal při tom náramně důležitě, až jsem se musel po straně pousmát.

18.

Obrátili jsme se zpět k penzionu. Já si v té chvíli s menším zpožděním uvědomil, že mám toho ránapomalejší zapalování. Renáta Pavlátová se přece nějak do Hořkého údolí musela dopravit! V duchu jsem

však sebekriticky zkonstatoval, že omluvou mi je v noci vypité množství alkoholu a následná opice, se

kterou jsem se stále potýkal. Že jsem se více méně zpříma a při vědomí pohyboval okolo penzionu nazdravém a silném horském vzduchu, byl malý, či spíš velký zázrak přírody a odolnosti mé tělesnéschránky. U Jindry průběh tak hladký nebyl, poodešel bokem. Za chvíli a nejspíše ne poprvé byl mezinámi vzorek toho, co předešlé noci spořádal. To Kódl o kousek dál vypadal jako sluníčko a hruď se mudmula nad svěřenou zodpovědností.

Ukončil jsem svoji meditaci, a když si Jindra otřel ústa, ukázal jsem na příjezdovou silnici směrem kDesné. „Hele, ten stříbrný passat, nebo co to je, tam na krajnici, viděl jsi tady už někdy tohle auto?“

Jindra se zadíval směrem, který jsem mu ukazoval a pochybovačně zakroutil hlavou. „Jestli tady někdyprojelo, to ví bůh, určitě tady ale nikdy nic takového neparkovalo nebo nejezdilo pravidelně.“

Já si v hlavě promítnul návštěvu u Renáty Pavlátové, a pokud mě paměť neklamala, tak za stříbrnýmpassatem jsem zaparkoval tenkrát v Brně-Ořešíně svoji fabii. Kývnul jsem na Jindru. „Pojď, jdeme se nato auto podívat. Cosi mi říká, že patří, vlastně spíš patřilo, tady milé Renátě.“

Cestou jsme se ještě stavili v penzionu, vzali jsme tam igelitové rukavice a nějaké igelitové pytlíky a já ktomu přibral svůj fotoaparát, do kterého jsem vložil rezervní paměťovou kartu. Jak jsem posléze podleespézetky poznal, šlo skutečně o Renátin passat. Auto nestálo zase tak daleko, bylo od nás vzdálené něco

kolem dvou set metrů. Ve stavu, v jakém jsme se však oba nacházeli, nás rychlá chůze k vozu docelazmohla. Že zřejmě máme ten správný vůz, bylo jasné nejen podle poznávací značky. V příkopě u cestyležely vyzuté lodičky. Bylo celkem pravděpodobné, že na běh tahle elegantní obuv určitě vyrobená nebyla.

Natáhnul jsem si rukavice a zkusil otevřít dveře. Zamčené nebyly. Nechtěl jsem si do auta sedat, takjsem se opatrně naklonil dovnitř. Ruční brzda byla zatažená, řadicí páka byla na neutrálu a klíček vzámku. Zkusil jsem jím otočit, startér snaživě párkrát škytnul, palivoměr se ani nepohnul, a to bylo vše.Problém se zdál být jasný. Autu došlo palivo, a proto se Renáta od něj dala do běhu. Vytáhl jsem klíček ze

zámku, auto zamknul a klíček dal do jednoho z pytlíků. Potom jsem ještě pro jistotu vyfotografovallodičky v příkopu. Od auta vedly k potoku v trávě celkem jasně viditelné dvojí stopy. Také jsem je vyfotil,avšak pro jistotu trochu z dálky, abych k nim nepřidal svoje šlápoty. Potom jsme to ještě vzali oklikou kmrtvé ženě, já tam udělal pár snímků, a vydali jsme se konečně zpět do penzionu.

Uplynula necelá půlhodinka, kterou jsme strávili naším lákavým ranním programem, a já stál opět předLuckou. S vytřeštěnýma očima si vyslechla vylíčení našich zážitků. Já se potom konečně oholil, abychpřestal okolí strašit svými vousy, a sešel dolů do restaurace, kde jsme se nakonec objevili všichni, tedyJindra, Bob, Ivana s Alenou, Lucka a já. Pouze Kódl, zanechaný na stráži u mrtvé, chyběl. Jediný, kdo zpřítomných pánů neměl zatím tu pochybnou čest seznámit se toho rána s Renátou Pavlátovou, byl Bob.Dal si tedy šálek kávy z kýble, který prozíravě Jindra okamžitě navařil, vzal si chleba se salámem a zašel

za Kódlem, aby jej poslal na snídani. Když se všichni zasytili, vydal se Bob s Alenou na nákupy, protože

holt hosté nepočkají a my ostatní jsme zatím vyčkávali na příjezd mužů zákona.

Neuplynula ani hodina a půl a už několik policejních vozů parkovalo u penzionu. Celou sestavu vedlRoman Trojan. Bouřlivě jsme se přivítali, protože jsme se už pěkných pár měsíců neviděli, a ukázal mu, co

jsme objevili. On dal pokyny svým lidem, kteří se snaživě rozeběhli po okolí a dali se do své neveselépráce.

Když Roman vydal patřičné rozkazy, posadili jsme se v koutě u okna v restauraci. Jindra nám donesl kávua něco k zakousnutí a Roman se zeptal: „Tak co, Šerloku? Jak si žiješ?“

Pokrčil jsem rameny. „Nemohu si stěžovat. Jen bych tě raději viděl při příjemnější příležitosti. Měl jsempodstatně odlišné představy o tom, jak trávit dovolenou s dámou svého srdce.“

Roman se pousmál: „Copak, copak? Že bys do toho, ty starý pardále, konečně také praštil? A kde jevlastně ta tvoje…?“

Lucka v té chvíli náhodou nakoukla do restaurace, a tak jsem je hned s Romanem představil. Lucka náspak nechala samotné a Roman uznale prohlásil: „Příjemná holka. Té se drž.“

„Nejsi první, kdo mi to klade na srdce,“ odvětil jsem pobaveně a stručně mu vylíčil jarní tragické událostispojené se smrtí Lucčiny sestry, které nás svedly dohromady. Pak jsem se zarazil. „Asi bychom se všakměli vrátit tady k té mrtvé.“

Roman pokýval souhlasně hlavou. „Doufám, že u ní kluci najdou nějaké dokumenty, abychom věděli, o

koho jde.“

„To ti mohu říct hned,“ překvapil jsem Romana.

„Co? Snad jsi ji neprohledával?“

Uklidnil jsem jej: „Ježíšmarjá, co si o mně myslíš. Jediné, co jsem udělal, bylo to, že jsem ji vyfotil a zkusil

ruku, jestli už tuhne. Takže bych si troufal tvrdit, že tam leží tak od dvou tří hodin. To však samozřejměmusí potvrdit váš doktor. No a pak jsem se naklonil do jejího, podotýkám odemčeného, auta a zkusilstartér, mimochodem asi jí došlo palivo. Aby do toho auta někdo nelezl, tak jsem jej zamknul. Tady mášklíček,“ podal jsem mu pytlík s klíčkem a pokračoval jsem, „samozřejmě jsem měl na rukou rukavice a doauta jsem se jen naklonil. Pak jsem vám ještě pro jistotu vyfotil střevíce u auta, stopy vedoucí k místunálezu mrtvé a taky tu mrtvou ženu s okolím.“ Podal jsem Romanovi paměťovou kartu. „Zkopíruj si to adoufám, že mi ji co nejdřív vrátíš.“

Už uklidněný Roman poděkoval a zeptal se: „Říkal jsi, že tu ženu znáš?“

Přikývnul jsem. „Přesně tak. Náhoda je superblbec. Kdyby mi někdo vykládal takové historky, jaké se mipřihodily za uplynulých čtrnáct dní, tak bych mu nemilosrdně sdělil, že kecá.“ A udivenému Romanovijsem vyrozprávěl celou historii od nalezeného těla Renátina exmilence v Brněnské přehradě.

Udiveně se zeptal: „To jako fakt nekecáš a myslíš všechno vážně?“

Nešťastně jsem se ušklíbnul: „Zavolej si Jardovi Motlovi. To ostatně určitě uděláš i bez mé rady. Ten tivšechno potvrdí. Já mohu jen dodat, že najít dvě mrtvoly za dva týdny je dost i na mě.“

Roman se podrbal na bradě v neoholeném strništi. „No jo, co tady ale ta, jak jsi říkal,“ podíval se dobloku, „Renáta Pavlátová vlastně chtěla? Je to jen náhoda, že sem jela nebo jela snad za tebou?“

Řekl jsem si, že informaci o Jindrově známosti s Renátou nechám na něm a pochybovačně jsem zakroutilhlavou: „To bych se dost divil. Já s ní naposledy mluvil u ní doma. Tam jsme se určitě o naší dovolenénebavili a žádné rande jsem si s ní rozhodně nesmluvil. Já bych řekl, že to musela být náhoda. Třeba tady

byla také na dovolené nebo tu někde má chalupu, co já vím.“

Ještě jsem Romanovi povykládal o naší oslavě a on si pak ještě pozval k rozhovoru Jindru. Dalšíkriminalisté vyzpovídali jak personál, tak i hosty penzionu a lidi v okolí. Jak mi však Roman řekl, niczajímavého se už nedozvěděli.

Než Roman se svými lidmi a Renátinou mrtvolou odjel, vzal si mě bokem a poněkud otráveným tónem miřekl: „Zatím tohle vyšetřování vedu já, ale je možné, že zítra bude všechno jinak.“

Udiveně jsem se zeptal: „Co se děje? Odcházíš konečně od policie?“

Následovala naštvaná odpověď: „Už o tom doopravdy nějaký čas uvažuji. Věčné reformy sboru mi vážněpijí krev. Vždycky přijde nový ministr a rozhodne se nesmazatelně zapsat do historie boje se zločinem.Výsledkem je jen ještě větší bordel a znechucení. A ten poslední výlupek, co šéfuje našemu resortu, to je

fakt síla. Slyšel jsi o Jednotce 219?“

Usmál jsem se. „Není to jakási nová elitní jednotka, co má řešit vraždy? A to jméno je podle číslaparagrafu pro vraždu, ne? Jednou mi o tom vyprávěl cosi Jarda Motl.“

Roman naštvaně prohlásil: „Přesně tak. Nový pan ministr stvořili s novým panem policejním prezidentemnovou superjednotku. Mají v ní být nejlepší specialisté na vraždy, kteří jsou kdykoliv připraveni pomocíradou, což by tak nevadilo, avšak hlavně činem, a to už může být průser. Třeba v expozituře tohotospolku v Ústí jsou docela rozumní lidé, se kterými je občas i dobrá spolupráce. To je však, pokud aspoňvím, dost výjimka. U nás v Liberci to vede nějaký major Igor Runštuk. Většího blba bys těžko hledal. Abybylo jasno, o co pitomější je to kriminalista, o to schopnější je vlezdoprdelka a budovatel své kariéry.Pokud jde o cestu do nejvyšších pater policie, jde o vynikajícího experta. Urychleně ho povýšili na majoraa říká se, že před ním je skvělá budoucnost ve vedení policie. No, nevím. Pokud se nám však rozhodnetakzvaně pomáhat, tak to téměř vždy smrdí problémy. Tedy abych se jasně vyjádřil, problémy pro nás.Ono totiž většinou nejde o pomoc pro nás, nýbrž pro něj. On pravidelně něco zoslí, my to pak musímežehlit. A pokud navzdory jeho pomoci případ vyřešíme, je to samozřejmě on, díky jehož skvělémumetodickému vedení se dosáhlo úspěchu. Je to prostě k zblití. Je dost pravděpodobné, že tahle vraždatoho debila zaujme, to víš, zavražděná fešná manažerka, to bude sousto pro tisk, tedy pokud se budejednat o úspěch. Já jsem ale tentokrát rozhodnutý se na tohle vyšetřování zvysoka vysrat, pokud se doněj tenhle Runštuk zase namontuje. Až do teď jsem si říkal, že člověk musí tuhle práci bát vážně. Jenžepřed dvěma týdny jsme tady uzavřeli jednu vraždu. Vyřešili jsme ji já a moji kluci. Znamenalo to párvíkendů a nocí příjemně strávených prací. Tenhle major to takzvaně koordinoval, hňup jeden. A výsledek,

co myslíš?“

Když jsem pozoroval naštvaný výraz v Romanově tváři, tušil jsem odpověď.

Děl jsem proto: „Vám šéf poděkoval a ten major dostal tučné prémie.“

„Vole,“ řekl Roman naštvaně, „ty prémie samozřejmě sedí. Nám však nikdo neřekl ani to děkuji.“

A s tím jsme se rozloučili. Domluvili jsme se, že Romanovi druhý den ráno zavolám, co bude nového ajestli nebude možné, abych nějak pomohl.

19.

Policejní hemžení v penzionu a jeho okolí pomalu utichlo a Hořké údolí se vrátilo ke svému obvyklémuospalému klidu. Po obědě jsem se usadil s novinami ve stínu na lavičce u potoka. Jak jsem si uvědomil,

bylo to kousek od místa, kde jsme našli Renátu Pavlátovou. Zabral jsem se v denním tisku do

hlubokomyslností, jimiž nás zásobovali naši ctění politici, když jsem za sebou uslyšel kroky.

Ohlédnul jsem se a uviděl rozpačitého Jindru Horníka, který se váhavě zeptal: „Mohu tě vyrušit.“

Pokynul jsem vedle sebe na lavičku. „Klidně si přisedni. Ty blbosti v novinách mohou určitě ještě chvílipočkat.“

Jindra si sednul vedle a mlčky pozoroval kosa, který před námi tahal ze země žížalu. Nervózně si mnul

ruce.

Viděl jsem, že jej musím popostrčit, pokud z něj má něco rozumného vypadnout. „No tak mluv. S čím jsiza mnou přišel? Sledovat ptactvo hodující na žížalách asi ne.“

Jindra se ke mně pomalu otočil. „Stando, já jsem provedl asi pořádnou blbost, tedy spíš víc blbostí. Jájsem vlastně úplně pitomý. Totální blbec, to jsem já!“

S úsměvem jsem se jej zeptal: „Počkej, počkej. Takových kýblů sebekritiky na sebe vylít. Nechtěl bys miříct nějak víc srozumitelně, co jsi tak hrozného provedl?“

„Já pitomec jsem podvedl Ivanu, s Renátou,“ vyhrkl Jindra nešťastně.

Udiveně jsem pozvednul obočí: „Co? Ty s ní něco máš nebo jsi vlastně měl? Vždyť jsi mi ještě dnes ránotvrdil, že to mezi vámi skončilo. Že si tak maximálně vyměníte esemesku. A řeknu ti jedno, jsi fakt děsnývůl. Podvádět Ivanu. Vždyť to je holka, kterou by ti mohl každý závidět.“

„Já vím, že jsem vůl,“ řekl Jindra nešťastně a dal se do vysvětlování, „ten můj úlet byl jen jednou asipřede dvěma měsíci. My se s Renátou náhodou potkali v Tanvaldu v Penny marketu. Já tenkrát nebyl vpenzionu, protože jsem měl nějakou kontrolu u doktora a cestou domů se stavil něco nakoupit. No aslovo dalo slovo, Renáta si mě začala stěžovat, že se řítí do nějakého velkého průšvihu, já ji začalutěšovat, choval jsem se jako puberťák a za půl hodiny jsme skončili v její chalupě v Polubném v posteli.Asi po hodině jsem však utekl jako kluk, protože jsem si uvědomil, že mám doma Ivanu,“ provinile se namě podíval a dodal, „a od té doby jsem Renátu vážně už neviděl a vlastně ani vidět nechtěl.“

Zakroutil jsem hlavou. „Soudit tě nebudu, nikdo nejsme svatý. Řeknu ti však jedno, jsi skutečněexcelentní vůl, a to urážím to nebohé zvíře. Mimochodem, použil jsi aspoň kondom?“

Jindra opáčil ještě nešťastněji: „No právě, ono se to seběhlo tak rychle…“

„Co s tebou nadělám,“ řekl jsem mu a pokračoval, „tipnul bych si, že se teď tady u mě zpovídáš, protože ses o téhle své avantýře nezmínil policistům, co tu byli, a nejspíše ani mému kamarádovi Trojanovi jsi nicneřekl?“

„Přesně tak,“ špitnul Jindra, „a Ivana o tom samozřejmě taky neví.“

Pohlédnul jsem s lehkým úsměvem na Jindru. „Já jí to říkat nebudu. Jenže po vraždě Renáty Pavlátové se

může stát cokoliv. Já nevím, teď fantazíruji. Když už jsi byl takový blbec, žes ji utěšoval bez kondomu, co

když se vám zadařilo? A co když se při pitvě zjistí, že Renáta byla těhotná?“

Jindra se mě postrašeně zeptal: „On ti ten tvůj kamarád něco říkal? A oni ji budou pitvat?“

Na jedné straně mi té hromádky neštěstí, která se přede mnou z Jindry stala, bylo upřímně líto. Na stranědruhé mě naivita jeho otázky docela pobavila. „Pitvat oběť vraždy samozřejmě budou. A jak by mi něcomohl Roman říkat? Copak má rentgenové oči, aby jí viděl do břicha? Já mu naštěstí, tedy možná naštěstí,mimochodem taky neříkal o tom, že jsi ji znal. Jenže teď tady přemýšlím, proč jela sem. Když má chalupu

v Polubném, tak zajížďka do tohohle údolí je dost nesmyslná. Pokud ovšem nejela za tebou a někdo jinezabil, než si s tebou stačila promluvit o svých problémech.“

Jindrovi jsem svými vývody moc radosti nenadělal. Nesměle se zeptal: „Nemohl bys mi nějak pomoci, abyto pro mě neskončilo rozchodem s Ivanou?“

„Jo, chlapče, na Ivanu jsi měl myslet předem. Jak ji já znám, tak ti možná poletí kolem hlavy plný hrnecpolévky, který tě dost možná trefí. Upřímně řečeno, patřilo by ti, aby tě ten hrnec trefil. Jinak bych sitroufal říct, že pokud už budeš hodný, tak ti Ivana promine. Teď bych však o tvé avantýře před Ivanouještě pomlčel. Samozřejmě tě však, co se policie týče, v těch sračkách, pokud tedy do nich spadneš,

nenechám.“

Ještě jsem jej dorazil otázkou: „Ty, Jindřichu, a teď doufám, že jsi mi už řekl doopravdy všechno ahlavně, že jsi to nebyl ty, kdo pomohl Renátě na onen svět.“

Jindra se mi tam málem rozbrečel. „Ježíši, fakt jsem ji nezabil. A fakt jsem ji neviděl od toho dne, co jsme

se potkali v Tanvaldu.“

Přísně jsem se na něj podíval: „Tak hele, ve tvém vlastním zájmu doufám, že teď už mluvíš pravdu aneděláš ze mě vola. Protože pomoci ti můžu pouze tehdy, pokud ke mně budeš absolutně otevřený.“

„To je mi jasné,“ vypadlo z Jindry, „a co teda mám teď udělat?“

Krátce jsem se zamyslel. „Teď už máme odpoledne. Protože jsem domluvený s Romanem Trojanem, žemu mám zítra ráno zavolat, tak mu při tom telefonátu řeknu také o tobě a zajedeme za ním do Liberce,abys mu tam porozprávěl to, co jsi teď říkal mně.“

A ještě jsem prorocky dodal: „A doufám, že mu ten případ nechají. S Romanem se mluvit dá, pokud jsi už

tedy teď řekl úplnou pravdu. Jenže podle toho, co mi říkal, by se také mohlo stát, že Renátinu vraždupřevezme někdo jiný. A ten někdo jiný je údajně dost velký blb. No, uvidíme.“

20.

Vzhledem k tomu, že uplynulý den byl hodně hektický a v noci jsme toho díky oslavě a rannímu nálezu upotoka moc nenaspali, usnul jsem, jako když mě do vody hodí. Protože Lucka byla spáč tak říkajícprofesionální, probudilo nás až cvrlikání ptáků někdy po osmé hodině.

Ještě trochu rozespalí jsme sešli dolů. Než jsme vešli do restaurace, tak jsme jako obvykle nahlédli dokuchyně, jejíž vchod byl naproti a chtěli popřát dobré ráno. Udiveně jsme zaregistrovali Ivanu, kteráseděla na židli a ramena se jí otřásala usedavým pláčem.

Bez ohledu na hygienické předpisy jsem vešel dovnitř a zeptal se soucitně: „Co se ti proboha stalo?“

„Oni tady byli ráno a odvedli si Jindru,“ zněla odpověď proložená vzlykáním. „On ten major řekl, že hozatýká kvůli podezření z vraždy té ženské, co jste ji včera našli tady u potoka. A že s ní prý něco Jindraměl. Já si asi něco udělám! To je vůl, chudák a syčák.“

Oba jsme s Luckou udiveně poslouchali Ivanino naříkání. Já se vzpamatoval jako první. Chytil jsem Ivanukolem ramen, jemně ji zvednul, podal jí papírový kapesník a úmyslně dost rázně řekl: „Tak hele, nefňukej,

tady se otři a pojď s námi ven na lavičku, aby nás nikdo neposlouchal. Podrobně nám tam povíš, co sevlastně stalo.“

Ivana souhlasně přikývla, utřela si oči, vysmrkala se a nechala se odvést ven. Zašli jsme k ohništi, kde tak

brzo nikdo nebyl, posadili se tam a Ivana začala vyprávět: „Někdy před půl sedmou se tady objevila dvěauta s policajty doprovázená ještě dvěma auty ze soukromých televizí. Ti novináři všechno natáčeli.“

Když tohle z Ivany vypadlo, začal jsem tušit, odkud vítr vane. Zároveň jsem si uvědomil, že mě brzy ránonapolo vzbudil jakýsi ruch, nicméně hned jsem zase usnul. Zeptal jsem se Ivany: „A byl s nimi tenkapitán, Roman Trojan, můj kamarád, který tady včera vedl vyšetřování?“

Se zavzlykáním odpověděla: „Ne, ten tu vůbec nebyl. Ten, který to dnes vedl, se představil jako, počkej,tady mám jeho vizitku, major Igor Runštuk. Vypadal hrozně důležitě a před kamerami těch reportérů senatřásal jako filmová hvězda. Zatkl Jindru, teatrálně ho před kamerami obvinil a potom se vytasil s

povolením k osobní prohlídce našeho bytu tady v penzionu. Ten prohrabali, ale nic si neodnesli, pouze

Jindrův telefon a laptop.“

„A u té prohlídky jim taky asistovali novináři?“ zeptal jsem se.

„Aspoň tam ne,“ zněla odpověď.

„Obávám se, že došlo na Romanova slova,“ prohlásil jsem a obě dámy na mě upřely tázavě své pohledy.

Vysvětlil jsem jim, co mi včera vyprávěl Roman Trojan o Jednotce 219 a šéfovi její liberecké expozitury.Má slova Ivaně zrovna na klidu nepřidala. Následovala její otázka, o které jsem tušil, že se jí nevyhnu.

„Stando, co znamenala ta slova, že se Jindra zapletl s tou mrtvou?“

Na chvíli jsem zaváhal. Pak jsem si však řekl, že při současném vývoji situace by tajnůstkaření vícuškodilo, jak pomohlo, a tak jsem co možná nejšetrněji Ivaně zreprodukoval to, co mi Jindra včeravyprávěl o svém vztahu k Renátě.

Když jsem skončil, pátravě se mi zadívala do obličeje a zeptala se: „Stando, vím, že jste kamarádi a žeJindru znáš déle než mě. Taky ale vím, že jsi rovný chlap a že bys mi nelhal. Řekni mi prosím na rovinu,myslíš, že ti Jindra pověděl skutečně celou pravdu o svých stycích s tou ženskou?“

Krátce jsem zapřemýšlel, protože takovou otázku jsem si položil sám sobě už včera. Pak jsem pomaluřekl: „Dívej, já nemám rentgenové oči a do hlavy jsem Jindrovi samozřejmě neviděl. Na druhé straně sitroufám říci, že s, řekněme, vysokou pravděpodobností dokážu poznat, jestli mi někdo lže. A u Jindryjsem včera měl ten pocit, že mi skutečně říká celou pravdu. Že ten, jak Němci říkají Seitensprung, byl fakt

jen chvilkový zkrat, kterého pak pořádně litoval a který se už opakovat nebude. A rozhodně bych dalruku do ohně za to, že tě má moc a moc rád. To mně věř. A co se týče té Renáty Pavlátové, já vám včera

vyprávěl, že jsem s ní v Brně náhodou přede dvěma týdny mluvil. Věř mi, to byla ženská, která to schlapy doopravdy uměla, dokázala si je omotat kolem prstu a přinutit je dělat, co si přála. Mluvil jsem s ní

poměrně krátce a důvěrně ji neznal, nicméně troufnu si říci, že se vůbec nedivím, když někohodokočírovala až do postele nebo když se proti ní někdo vzbouřil a zabil ji. Byla to určitě ženská, kterádokázala chlapy ovládat. Zároveň však v nich dokázala kromě touhy po sobě vzbudit, když už ne přímonenávist, tak pocit, s prominutím, nasranosti vůči sobě určitě.“

Ivana se vysmrkala, ještě jednou si otřela oči a prohlásila: „Tak dobrá. Já tomu neřádovi dám ještě jednušanci. Ostatně to zatčení ho snad vytrestá dostatečně. Co ale teď musíme udělat, abychom jej dostali

zase ven a já mu mohla dát co proto?“

Po poslední Ivanině poznámce jsem se musel usmát. Pokrčil jsem však rozpačitě rameny.

„Obávám se, že to tak jednoduché nebude. Řekl bych totiž, že tenhle policajt bude skutečně pěkný hajzl,protože jeho chování mi připadá, mírně řečeno, neortodoxní. Určitě by se tak nechoval, myslím takhlerychlé zatčení a k tomu asistence televizních kamer, kdyby se necítil aspoň v této chvíli jistý v kramflecícha neměl dobrou podporu. Takže budeme v každém případě potřebovat nějakého chytrého advokáta anejlépe zřejmě odsud, protože bude znát místní poměry. Já se samozřejmě dám také hned do práce,jenže pouze advokát bude moci chodit za Jindrou neomezeně do vazby, která na něj bude určitě uvalená.

O tom bych totiž po ranním představení vůbec nepochyboval.“

Ivana se udiveně zeptala: „Když jsi ve vazbě, tak ti také regulují návštěvy?“

Ušklíbnul jsem se: „Bohužel, děvče milé. Jakmile se někdo ocitne za katrem, má prostě smůlu, a nemusíbýt ještě vůbec odsouzený. A pozor, Jindra zatím ve vazbě není, zatím ho pouze zadrželi.“

Ivana na to řekla: „Takže ho mohou pustit.“

Znovu jsem se ušklíbl: „Teoreticky jistě. Zákon, tedy trestní řád, říká zhruba to, že policejní orgán, kterýzadržení provedl, což je v našem případě ten major, co režíroval televizní štáby, propustí zadrženouosobu, pokud bylo podezření z trestného činu rozptýleno.“

„No, vidíš,“ ozvala se s nadějí v hlase Ivana, „vždyť to je blbost, že by Jindra tu ženskou zavraždil, vždyťjsme spali vedle sebe. A taky jsem to tomu majorovi řekla.“

Zchladil jsem její nadšení. „To říkáš ty. Náš majůrek bude jistě tvrdit, že se snažíš Jindru chránit.Nepořádal by tu jistě takové manévry, kdyby neměl připravený jiný scénář.“

„A jaký?“ zeptala se Ivana.

„Podle zákona předá státnímu zástupci protokol o Jindrově výslechu a státní zástupce pak do 48 hodin od

Jindrova zadržení podá soudu návrh na uvalení vazby. Soud pak musí do 24 hodin rozhodnout. A já

nechci být špatným prorokem. Obávám se však, že náš milý major Igor Runštuk dobře ví, jak státní

zástupce a soudce rozhodnou. Že Jindru propustí, to si tedy opravdu nemyslím.“

Ivana zase zmalomyslněla. „Tak co tedy budeme dělat?“

Řekl jsem jí: „Já tu místní poměry neznám. Podle svého včerejšího rozhovoru s Romanem Trojanem všaksoudím, že můj kamarád svého kolegu Runštuka z Jednotky 219 vůbec nemusí a že mi pomůže.“

21.

Roman přijal můj hovor téměř okamžitě. Byl však stručný. „Teď prosím ne. Za pět minut ti zavolám.“

Skutečně za pět minut mi zazvonil mobil. Ozval se z něj Romanův hlas. „Měli jsme koordinační poradu,

kterou vedl ten hajzl.“

„Igorek?“ zeptal jsem se.

„No kdo jiný. Hele tady se nechci bavit. Víš co, za hodinu budu u vás v penzionu.“

Za necelou hodinu skutečně Romanovo auto zastavilo na parkovišti. Zavolali jsme Ivanu a posadili se vrestauraci. Roman vypadal hodně naštvaně. Vyjel na mě: „Proč jsi mi proboha neřekl o tom, že se tentvůj kamarád znal se zavražděnou?“

Uklidňoval jsem jej: „Tak hele, brzdi. Za prvé, bohužel mě nenapadlo, že ti o tom neřekne. Pokud by se mi svěřil s nápadem tenhle fakt tutlat, tak bych byl první, kdo by mu to rozmlouval. A za druhé, já sámjsem sice věděl o tom, že se s ní znal. Vůbec jsem však netušil, dokud jste včera neodjeli, že ji potkalještě přede dvěma měsíci. To mi řekl Jindra až po vašem odjezdu.“

Roman tázavě kývnul hlavou k Ivaně. Já na to řekl za jejího přikyvování: „Ona věděla samozřejmě oJindrově úletu také kulové, teď už však ví vše.“

Roman naštvaně řekl: „Když ti to po našem odjezdu konečně řekl, tak jsi mi měl hned zavolat.“

To už se k nám připojila i Lucka a souhlasně také přikyvovala, protože jsem jí vše večer před spanímpovyprávěl. „To jsem možná měl. Jenže jsem bohužel podcenil aktivitu toho vašeho majora Runštuka. Byli

jsme přece domluvení, že ti budu volat dnes ráno, jaká je situace. Chtěl jsem se s tebou domluvit, žesbalím Jindru a přijedeme k vám na policii, aby ti osvětlil svůj vztah k Renátě Pavlátové.“

Roman se už trochu uklidnil: „Tak dobrá, snad nekecáš.“

Teď jsem se ohradil dotčeně já: „No, dovol? Z kamarádů blbce nedělám! Natolik mě snad znáš!“

„Tak promiň, už mám všeho plné zuby a jsem totálně nasraný,“ omlouval se zase Roman.

Zastavil jsem proud zdvořilostí a vzájemných omluv. „Můžeš nám ale říct, Romane, co ten Runštuk vlastně

proti Jindrovi má? Vždyť ty ranní manévry s televizními štáby, tedy my to s Luckou zaspali, ale tadyIvana nám vše barvitě popsala, nemohly být jenom tak.“

„Při pitvě se totiž zjistilo, že Pavlátová byla těhotná a podle Runštuka,“ Roman se ohlédnul omluvně kIvaně, „to bylo s vaším manželem.“

Přítomné dámy vytřeštily oči, Ivana začala zase pofňukávat a já se zeptal: „Počkej, počkej. Lhal bych,

kdybych tvrdil, že mě taková možnost teoreticky nenapadla, protože ten vůl, Ivanko, promiň, se mi svěřil,že jaksi zapomenul na kondom při onom úletu. Jenže něco takového snad může potvrdit až analýza DNAa ta chvíli trvá. Jak mohl Runštuk něco takového teď použít při vyšetřování? Má snad speciální laboratorní

oči?“

Romanova odpověď nás uzemnila všechny. „On Pavlátovou znal a ta mu to prý sama řekla.“

„To myslíš opravdu vážně?“ koukal jsem nevěřícně na Romana.

Ten se neubránil úsměvu, když viděl trojici našich vyjevených výrazů. „To myslím smrtelně vážně.“

Nevěřícně jsem kroutil hlavou a zoufale zaúpěl: „Vždyť ta Renáta Pavlátová znala snad půl republiky! Jáse snad picnu. Přede dvěma týdny narazím v Brněnské přehradě na utopeného. Pak zjistím, že tenchudák byl milencem jisté Renáty Pavlátové. Navštívím tuto dámu a pohovořím si s ní, abych si přirozloučení řekl, že ji vidím naposledy. Posléze spokojeně odjedu na dovolenou na druhý konec republiky a

jedna z prvních věcí, na kterou tam narazím, je zavražděná Renáta Pavlátová. Od kamaráda se dozvím,že to byla kdysi jeho přítelkyně a onoho kamaráda zatkne pro podezření její vraždy policajt, který ji znaltaké. Větší bláznivinu by těžko mohl někdo vymyslet! Nemáš pro nás ještě nějakou podobně výživnou

novinku, Romane?“

„Co by to mělo být?“

„Třeba, že naše milá Renáta vlastně byla tvoje nevlastní sestra,“ dodal jsem nešťastně.

Přes vážnost situace se Roman, Lucka a nakonec ani Ivana neubránili úsměvům nad mým zoufalýmproslovem. Když jsem uviděl jejich úsměvy, zase jsem se uklidnil a pokračoval: „Já vím. Už kecám. Takžeco teď? Vzhledem k tomu, že Jindra je sice poněkud pitomec, Ivanko, opět promiň, nicméně určitě muvěřím v tom, že není vrah, budeme muset toho vašeho šíleného majora zastavit. To se nejlépe provedetak, že najdu, či najdeme skutečného vraha.“ Na to jsem se zarazil a nevěřícně zakroutil hlavou.

Roman si ještě pamatoval mé zvyky z naší společné práce, a tak se na mě pátravě zadíval. „Tebe něco

napadlo, Stanislave?“

Odmítavě jsem rozpažil. „Napadlo. Je to však nejspíš naprostá hovadina.“

Roman mě vyzval: „Tak se svěř.“

Váhavě jsem řekl: „Vždyť říkám, že je to hovadina. Napadlo mě jen, že když už tady máme takovýbláznivý propletenec vztahů, že by bylo zajímavé, kdyby Renátu Pavlátovou zabil náš milý major Runštuk.

Já toho člověka ještě neviděl, avšak i na dálku mi je nesympatický, a to mě nejspíš vůči němu negativněovlivňuje, takže tahle myšlenka je úplná blbost.“

Roman na to řekl: „Já jej znám a také jej nemám rád, tvoje idea je však asi skutečně jen idea. Tenhlepán je nepochybně schopný různých svinstev, ale vražda?“

Přerušil jsem Romana. „Necháme fantazírování. Asi se shodneme v tom, že vazbě se teď Jindra

nevyhne?“

Roman přikývnul. „To určitě ne. Runštuk tady pracuje v triu, říkají jim Tři mušketýři, i když jeden z nichje ženská. Pravidelně spolupracuje se státní zástupkyní jménem Irena Olšarová. Je to taková kočka, tedyvzhledem. Byla kdysi asi dva roky vdaná, teď už je dlouho šťastně rozvedená a má dva koníčky, kariéru a

chlapy. Ta promptně vyřizuje Runštukova vyšetřování podáním návrhů na vazbu, které dostává třetí člentoho tria, soudce jménem Radmil Klubáček. Ten u návrhů, co mu poslali Runštuk s Olšarovou, rozhodujerychle a neomylně. Můj skromný názor je, že tahle trojice ani nevyužije 48+24 hodin, co jim zákonukládá, a váš Jindřich už bude mít svoji komůrku ve vazební věznici.“

Ivana se zase rozfňukala a já se Romana zeptal: „Nějakého advokáta bys mohl poradit?“

Roman obratem odpověděl: „Pro tuhle záležitost bude asi nejlepší starý Kudla.“

Udiveně jsem se zeptal: „To je přezdívka?“

Roman s úsměvem odpověděl: „Uznávám, pro obhájce ve věcech trestních to je docela přiléhavé jméno.Je to však opravdu skutečné jméno. Jmenuje se fakt Kudla, Jeroným Kudla. Je to už starší pán, má přesšedesát, bývalý policista, kriminalista tady v Liberci. Ze sboru odešel už začátkem devadesátých let azaložil si advokátní praxi, která slušně prosperuje. Já se s ním znám, až se vrátím do Liberce, tak se u nějhned zastavím a řeknu mu o Jindrovi a dám vám vědět. Jo a s Kudlou můžeš mluvit naprosto otevřeně.Jako bys mluvil se mnou. Lidi, jako je Runštuk, miluje stejně upřímně jako my dva.“

22.

Ještě téhož dne se po šesté hodině večerní objevil v penzionu hubený šedivý elegán, který vypadal na oněco víc než šedesát let. Zrovna jsme s Luckou popíjeli espresso po večeři, když ten člověk nakouknul dorestaurace a neomylně nakráčel k našemu stolu. Zvědavě jsme jej pozorovali, když se před námi zastavil,zlehka uklonil a sonorním barytonem pronesl: „Velmi se omlouvám, že vás vyrušuji. Mám však tu česthovořit s kapitánem Stanislavem Berkou?“

Udiveně jsem přikývnul a muž pokračoval: „Mé jméno je Jeroným Kudla. Jsem vlastně také emeritníkapitán jako vy a doktor práva. Nyní už léta pracuji jako obhájce ve věcech trestních.“

Usmál jsem se, postavil, potřásl nabídnutou rukou a představil mu Lucku. Řekl jsem: „Vás nejspíš posílá

Roman Trojan.“

Advokát přikývnul, já mu pokynul, aby si přisedl, a šel sehnat Ivanu Horníkovou. Když jsme se vrátili zpět,

seděl doktor Kudla v družném hovoru s Luckou a soudě podle Lucčina smíchu, šlo o šarmantního azábavného člověka.

Když jsme si s Ivanou sedali, hned se mi doktor omlouval za zábavu s Luckou. Prohlásil jsem, že se nic

neděje a zeptal se: „Doufám, že jste nám přišel oznámit, že převezmete obhajobu manžela tady té paní,“a představil jsem je navzájem s Ivanou.

„Přesně tak,“ prohlásil Jeroným Kudla, „již jsem pana Horníka navštívil v policejní cele a domluvili jsme se,

že necháme vás, paní Horníková, podepsat smlouvu o jeho zastupování, podle zákona může manželkazvolit obhájce, pokud tak neučiní obviněný sám. Jinak mě pan kapitán Trojan seznámil se skutečněinteresantními okolnostmi případu a zatčení pana Horníka. Já mu vzhledem k tomu, jakým způsobem vůči

němu policejní orgány vedené majorem Runštukem postupovaly, doporučil a bylo to také zapsáno, abyodepřel jakoukoliv výpověď, pokud nebudu přítomen. Stejně tak musím být přítomen při všechvyšetřovacích úkonech, jak to umožňuje zákon. Nemusím jistě zdůrazňovat, že na straně jedné jsme tímto

přístupem majora Runštuka a paní státní zástupkyni Olšarovou nepotěšili, na straně druhé nám všakstejně bylo sděleno, že zítra bude postoupena soudu žádost o vzetí pana Horníka do vazby. Jak tyhlebojovníky za spravedlnost znám, tak žádost bude posuzovat určitě soudce Klubáček a nepochybně jívyhoví. Takže jediná šance, jak dostat pana Horníka na svobodu, je odhalit co nejrychleji skutečnéhovraha.“

Přerušil jsem plynulý tok advokátovy řeči: „To nám mluvíte z duše, pane doktore, přesně tohle jsme siříkali před pár hodinami tady s Romanem Trojanem. Myslím, že teď ještě bude třeba, aby tady Ivanapodepsala s vámi smlouvu. O peníze si nedělejte starosti, náklady aspoň prozatím vezmu na sebe.“

Jeroným Kudla pozvedl svoje ruce v odmítavém gestu. „Nemusíte si dělat starosti, moje požadavky budou

minimalistické, protože dlužím za pomoc Trojanovi, takže rád vypomohu. Kdybyste dovolili, ty smlouvymám dvě, jednu tady pro paní Horníkovou o zastupování jejího manžela a druhou, pane Berko, pro vás.Najmu si vás, dovolíte-li samozřejmě, pro nutná pátrání spojená s vyšetřováním a touhle smlouvou dámevaší činnosti jistý právní rámec, což při styku s policejním důstojníkem typu majora Runštuka nebude naškodu.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil jsem a oba jsme s Ivanou podepsali připravené dokumenty.

„Co navrhujete dál, pane kapitáne?“ zeptal se advokát.

„Já už nad tím přemýšlel,“ řekl jsem, „myslím, že nejprve bude třeba se trochu blíže seznámit se zesnulou

slečnou Pavlátovou. Já se tedy zítra vydám do Brna a do Vídně, abych se u její firmy o ní a její prácipokusil něco zjistit. Vy se zatím prosím postarejte o Jindru Horníka a tak mě napadá, že byste mi mohltaké připravit něco o kapitánu Runštukovi a vlastně nejen o něm, také by se hodily nějaké zajímavosti ostátní zástupkyni Olšarové a soudci Klubáčkovi.“

Pochopil jsem okamžitě, že ze mě vypadlo cosi, na co Jeroným Kudla čekal. Zasvítily mu oči a medovýmhlasem se zeptal: „Co byste měl na mysli?“

Odvětil jsem: „Cokoliv, co mu uškodí. Jakoukoliv špínu. Měl nějaké problémy u policie nebo v soukromémživotě, žije si nad poměry, má pochybné známosti? Co já vím?“

Jeroným Kudla se usmál: „Myslím, že pár tipů vám připravím. Pan major Runštuk patří, alespoň pokud jemi známo, k policistům s poněkud, zdvořile řečeno, neortodoxním přístupem ke své práci. A ostatně totéžplatí i pro paní státní zástupkyni Olšarovou a pana soudce Klubáčka. S pravděpodobností hraničící sjistotou mohu říci, že oni a jejich metody nejsou u mnoha lidí v jejich okolí, kolegy z toho nevyjímaje,oblíbené. Zároveň však tito tři bojovníci práva,“ tady byl v advokátově hlase slyšet zřejmý ironický podtón,

„disponují nezanedbatelným vlivem. Ten, kdo se jim snažil postavit, až dosud moc úspěchů neměl.Takže, abych shrnul tuto svoji přednášku, tipy bych připravit mohl, obtížnější však bude, abych tak řekl,ty tipy potom zrealizovat.“

Snad trochu lehkomyslně jsem ubezpečil přítomné: „Pokud to bude možné, cestička se jistě najde. Už semi v takových zdánlivě bezvýchodných situacích podařilo párkrát najít uspokojivé východisko.“

Naši debatu jsem zakončil prosbou: „Ona to pro vás je jistě samozřejmost, přece jen, neříkejte nikomuprosím, snad kromě Romana Trojana, co jsme si tu domluvili a co budu podnikat. Řekl bych, že čím míňlidí to bude vědět, tím líp.“

Jeroným Kudla se usmál: „Pane kapitáne, to je samozřejmé.“

23.

Protože mi bylo líto Jindry sedícího zatím v policejní, posléze ve vazební cele, rozhodl jsem se jednat

rychle. Domluvili jsme se s Luckou, že brzy ráno vstaneme a ona mě zaveze do Pardubic na nádraží a jázde nastoupím do ranního Pendolina do Vídně, kde bych měl být krátce po desáté hodině. Měl bych taksnad stihnout návštěvu vídeňské centrály firmy HERZIG-Software a ještě to, abych se navečer vrátil doBrna, kde jsem byl rozhodnut zajít do české pobočky této firmy, kterou vedla Renáta Pavlátová.

Lucka, když viděla mé plánování, namítla, jestli by nebylo rozumné se napřed u HERZIGů objednat. Já seuž však rozhodl. Jak znám takové společnosti, tak jsem si dovolil tipovat, že v tušení možného skandálunebudou překypovat ochotou hovořit s osobou, jako jsem já. Trochu lehkomyslně jsem doufal, že něco zněkoho vytáhnu.

Ještě jsem si na internetu našel, kde vlastně sídlí pobočky HERZIG-Software ve Vídni a v Brně. V mémměstě to bylo v Králově Poli, což je čtvrť v severní části města. Herzig zde strategicky sídlil poblíž areálubrněnské techniky, zřejmě byli se školou v úzkém styku. Ve Vídni pak měli budovu v Heiligenstadtu,kousek od konečné stanice metra. S údivem jsem tak zjistil, že se budu pohybovat kousek odstarožitnictví Johannese Römera, kam mě před pár měsíci přivedlo pátrání po ukradené soše z brněnskékatedrály. Říkal jsem si, že by bylo možná zajímavé toho starého šejdíře navštívit, jenže bohužel natakové kratochvíle nebudu mít čas. Ostatně jednalo se o historii, která s tou současnou neměla nicspolečného.

24.

Ranní vstávání někdy ve tři hodiny bylo hrozné. V duchu jsem si říkal, že až Jindru vytáhneme z vězení(jiný konec jsem si vůbec nepřipouštěl), bude nám muset něco skutečně excelentního uvařit. Protože jájsem se mohl prospat ve vlaku, avšak Lucka se musela dopravit zase zpět do Desné, do Pardubic jsemřídil a nechal ji ještě něco dospat.

V Pardubicích před nádražím jsme si dali pusu, já naklusal k pokladně a pár minut po mém příchodupřišustěla modro-žluto-bílá souprava pendolina. Uvelebil jsem se v první třídě, spořádal přinesenousnídani a snažil se usnout. To se mi jaksi nedařilo, a tak jsem se střídavě věnoval četbě novin a kochání

se rychle ubíhající krajinou.

Po třech hodinách a pár minutách, přesně tak, jak ruku v ruce slibovaly rakouské a české dráhy, jsmezastavili na vídeňském Südbahnhofu. Vždy, když jsem na tohle nádraží přijel, musel jsem se zájmem chvíli

sledovat neutuchající rach v majestátní nádražní hale. Bavilo mě pozorovat to obrovské hemžení lidíputujících tam i onam. Všechen ruch kolem trpělivě pozorovaly znuděně čekající vlaky, které se, kdyžnastal čas jejich odjezdu, s heknutím rozjely, jako by říkaly: „No konečně, že jste všichni nastoupili!“ Potakovém vzdechnutí se pak vydaly i se svými pasažéry na další ze svých nekonečných cest.

Nechal jsem filosofování, hodil přes rameno tašku, kterou jsem si sebou vzal a vydal se na nástupiště S-Bahnu, tedy místní železniční rychlodráhy, abych posléze přestoupil na metro. Zhruba za tři čtvrtě hodinyjsem vystupoval na konečné v Heiligenstadtu. U stánku před východem ze stanice, která byla společnápro vlaky a metro, jsem si koupil u blahobytně vyhlížejícího Turka, který byl chodící reklamou na svůj

produkt, kebab a rozhlédnul se po okolí. Budova firmy HERZIG vykukovala kousek od nádraží. Byla to

nepříliš nápaditá novostavba postavená na místě, kde před lety stála jakási továrna, jak jsem si matněpamatoval ze svých dřívějších pobytů ve Vídni.

Za chvíli jsem byl na vrátnici a sdělil muži za pultem, že bych se rád ve vážné záležitosti týkající se

dobrého jména jejich firmy sešel se šéfem, panem Bergmannem. To jméno jsem se nejprve snažil

neúspěšně najít na jejich internetových stránkách, naštěstí se však ve foyer skvěla tabule se jmenovkamia čísly kanceláří bossů firmy.

Trochu udivený vrátný se mě zeptal, jestli jsem ohlášen. Já mu sdělil, že nikoliv, avšak přijíždím zdaleka a

setkání se mnou je v bytostném zájmu firmy. Po tomto mém prohlášení ten dobrý muž s kýmsitelefonoval a posléze mi dal na klopu bundy propustku a řekl mi, abych počkal, že si pro mě přijdesekretářka pana Bergmanna.

Skutečně po chvilce se objevila sice elegantní, avšak naprosto ledová blondýna, jen o málo menší nežbylo mých stoosmdesátpět centimetrů. Pozdravili jsme se a představili, ona jako Ingrid Hoch, a vyzvalamě, abych šel za ní. Vyjeli jsme výtahem do čtvrtého patra budovy, vešli do její kanceláře, která bylavlastně předpokojem sídla jejího šéfa. Ledová královna mi ukázala na křeslo u okna a stolku sinformačními materiály. Sdělila mi, že pan Bergmann má důležité jednání, které však za chvíli skončí a onmě potom přijme. Ještě mi nabídla kávu a pak už začala snaživě datlit do klávesnice svého počítače.Prostě elegantní, chladná, výkonná a tipoval jsem, že naprosto oddaná svému šéfovi.

Toho jsem měl možnost poznat asi po dvaceti minutách. Z otevřených dveří jeho kancelářevypochodovalo sedm zasmušile se tvářících mužů a jedna jejich rovněž zasmušilá kolegyně.

Na chvilku jsem se zamyslel nad tím, jestli je tíží údajná korupční aféra v německé části jejich koncernu, o

které začaly spekulovat sdělovací prostředky, i když příslušné vyšetřovací orgány toho zatím mocnevyšetřily. V té chvíli mě napadlo, jestli by se tahle aféra, pokud by byla skutečností, nemohla dotknoutspolečnosti, ve které jsem právě seděl, a jejich české exmanažerky Renáty Pavlátové.

Už jsem ten nápad nerozvinul, protože slečna (neměla prstýnek) Hochová mi pokynula a já vešel dokanceláře jejího šéfa. Johannes Bergmann mě přivítal vestoje za svým psacím stolem. Byl to asipadesátiletý, štíhlý, prošedivělý elegán, jehož šlachovité tělo a barva pleti ukazovaly na to, že se udržujeve formě ve fitness-centru a soláriu a neživí se zřejmě bůčkem, nýbrž zdravou výživou. Měl skutečněpevný stisk raky, po kterém mi pokynul k jednomu z křesílek u konferenčního stolu, kolmo připojeného k

jeho psacímu stolu.

Dal jsem mu německou verzi své vizitky (kromě češtiny a němčiny jsem je měl ještě v angličtině a ruštině,

tedy ve všech jazycích, kterými jsem vládnul). Studoval ji jako román, potom si mě pátravě prohlédnul aponěkud podezřívavě, čemuž jsem se mimochodem vůbec nedivil, se mě zeptal: „Herr Berka, můžeme sespolu bavit německy?“

Co nejmileji jsem se pousmál, abych rozptýlil jeho chmury, a odpověděl: „Samozřejmě. Němčina je jedenz jazyků, jimiž plynně hovořím.“

Následoval další dotaz: „Tady na vaší vizitce čtu, že jste soukromý detektiv z Brna. Jak mi sekretářkasdělila, řekl jste vrátnému, že naše setkání ‚je v bytostném zájmu naší firmy‘. Můžete prosím nějak blížeupřesnit, co vás přivádí do Vídně?“

„Odpovědět mohu velice stručně,“ řekl jsem, „přivádí mě k vám vražda šéfky vaší brněnské pobočkyslečny Renáty Pavlátové.“

Bergmann se nezadíval zrovna příjemně. Dost napruženě na mě vyjel: „To je samozřejmě smutnátragédie, proč by však měla mít souvislost s naší firmou? Abych byl přesný, snad nechcete naznačovat, že

naše firma je nějak spojena se smrtí slečny Pavlátové? To bychom v žádném případě nemohli připustit!“

Agresivita Johannese Bergmanna mě docela překvapila. I když jsem si, upřímně řečeno, do našehorozhovoru zrovna nemyslel, že by smrt Renáty měla co do činění s jejím zaměstnáním, teď jsem o tomzačal vážně přemýšlet a znovu jsem si vzpomněl na nedávnou sérii článků o možné korupci v koncernuHERZIG. Ve sdělovacích prostředcích uváděné skutečnosti se sice týkaly německé části koncernu, kdyžjsem však udiveně pozoroval Bergmannovu útočnost, začal jsem dumat nad tím, jestli je za ní pouze ažponěkud křečovitá sebeidentifikace s firmou a jestli na těch spekulacích v novinách přece jen něco

nebude.

Abych zmírnil napětí okamžiku, mírně jsem namítnul: „Já nenaznačuji naprosto nic a upřímně řečeno, vy jste mě ani nenechal vysvětlit, proč mě k vám smrt slečny Pavlátové přivádí.“

Bergmann zavrčel: „Dobrá, tak proč jste sem přijel?“

Napadlo mě, že dám milému Vídeňákovi trochu za uši. „Věc se má tak, milý pane Bergmanne, žezastupuji klienta, který byl z vraždy vaší kolegyně obviněn. Tento klient však říká, a já mám důvody mu to

věřit, že je nevinen. Proto mě pověřil, abych pozadí této tragédie vyšetřil. Já slečnu Pavlátovou čirounáhodou potkal krátce před její smrtí při vyšetřování jiného případu, dozvěděl jsem se tak, kde pracuje.Protože samozřejmě vím, že firma HERZIG je důstojný koncern s dobrým jménem, nechtěl jsem sedopustit při svém pátrání nějaké, řekněme, neobratnosti. Proto jsem vás také navštívil. Rád bych se oslečně Pavlátové něco bližšího dozvěděl. A do Vídně jsem přijel proto, že tady jste ji do vaší firmypřijímali, ona zde delší dobu pracovala a koneckonců pobočka v Brně je té vídeňské podřízená. Takžedůvody mého příjezdu jsou zcela nevinné a transparentní.“

Bergmann se zatvářil trochu přívětivěji, nicméně stále ne zrovna příjemným hlasem řekl: „Řekněme, že

máte pravdu.“

Řekl jsem si, že nastal čas, abych se urazil. Nasadil jsem výraz, jako by mě bolely zuby a vymřela celárodina, a zdrceně znějícím hlasem pronesl: „Vaše nedůvěra mi už skutečně začíná vadit. Já vážím cestu až

do Vídně a vlastně proč? Pro to, abych v podstatě pomohl vaší firmě. Vy se mnou mluvíte tímtozpůsobem. Už si začínám, ač nerad, myslet, že vaše rádoby dotčená prohlášení na moji adresu bylavlastně odrazem vám nepříjemné skutečnosti.“

Takový vývoj naší konverzace si však Bergmann evidentně nepřál. Nasadil výraz dobrotivého strejdy aprohlásil: „Omlouvám se. Tímto způsobem jsem náš rozhovor vést nechtěl. Tak co byste se rád o slečněPavlátové ode mě dozvěděl?“

„V podstatě průběh její kariéry u vaší firmy,“ řekl jsem mu.

„Ono to je vlastně dost jednoduché. Slečna Pavlátová vystudovala elektrofakultu na Vysokém učenítechnickém v Brně. Byla jazykově velmi dobře vybavená, hovořila plynně německy, anglicky a také myslím

španělsky. Naši firmu kontaktovala ještě před ukončením studia. Pozvali jsme ji k pohovoru, při kterémse jevila velmi dobře, takže jsme ji okamžitě přijali. Byla neobyčejně schopná, takže už druhý rok dostalana starost vlastní projekt. Ve Vídni pracovala čtyři roky. Když jsme rozšiřovali pobočku koncernu HERZIGv Brně, a budovali zde zvláštní pobočku naší divize, tedy HERZIG-Software, to bylo před třemi roky, bylosamozřejmé, že jako ředitelku jsme přes její mládí jmenovali slečnu Pavlátovou. Byla schopná, bydlela vBrně, znala rakouské i české poměry.“

„A jak si vedla jako ředitelka brněnské pobočky?“ zeptal jsem se.

„Její práce byla excelentní. Neměli jsme k ní žádné připomínky,“ zněla kategorická odpověď.

„Takže její úmrtí firmu nepotěšilo?“

„To samozřejmě vůbec ne. Je to pro nás velká lidská i profesionální ztráta,“ pronesl Johannes Bergmannpatetickým hlasem a svým povstáním dal najevo, že audience končí.

Vzhledem k tomu, že mi bylo jasné, že víc se už nedozvím, nijak jsem se nevzpíral a rozloučili jsme se.

Na jedné straně jsem chápal, že vůči mně byla ze strany Johannese Bergmanna pochopitelná jistáostražitost. Na straně druhé však ve mně tento pán zanechal vrcholně nepříjemný dojem. Nemohl jsem se

zbavit pocitu, že on a jeho firma mají co skrývat. Samozřejmě byla otázka, jestli ta jejich tajemství majíněco společného se smrtí Renáty Pavlátové nebo s úplatkářskou aférou kolem firmy HERZIG, případně s

obojím.

25.

Když jsem se ocitl opět v kanceláři slečny Hochové, byla tato dáma právě zavalená horou jakýchsi papírů.Omluvně se mě zeptala, jestli trefím sám k vrátnému. Když jsem přisvědčil, tak mu okamžitě zavolala, aby

mě čekal. Zřejmě chtěla mít pod kontrolou, že se jí nebudu toulat po firmě.

Jak se však ukázalo, moc platné jí to volání vrátnému nebylo. Vyšel jsem na chodbu a všimnul si, že z

místnosti na konci chodby skoro u výtahu, kde byla kopírka, jak jsem při příchodu zaznamenal, vykukujejakási hlava. Když jsem k oněm otevřeným dveřím došel, uviděl jsem, že hlava patří hubenému, škrobeněvypadajícímu padesátníkovi se začínající pleší a kovovými brýlemi. Uvědomil jsem si, že byl jedním zeskupiny, která vycházela z kanceláře Johannese Bergmanna, když jsem tam seděl a čekal, až mě přijme.Jakmile jsem šel kolem, houknul na mě vídeňštinou: „Nevšímejte si mě teď a počkejte na mě vpravo od

vchodu do naší budovy na zastávce autobusu na Kahlenberg. Budu tam asi za deset minut.“

Zachoval jsem ledový klid, pouze téměř neznatelně přikývnul hlavou a šel k výtahu. Jak mi onen muž řekl,

tak jsem udělal. Skutečně se na zastávce asi za deset minut objevil a jen tak přes rameno utrousil:„Nastupte za mnou do autobusu. Pojedeme dvě zastávky, a pak za mnou běžte do Heuriger Donath.“

Když přijel příští autobus, udělal jsem, jak mi onen záhadný muž řekl. Trochu jsem se bavil scénou jakvystřiženou ze špionážního románu, kterou jsem právě prožíval. Ani ne za dvacet minut jsme proti soběseděli na zahrádce jednoho z mnoha vinných šenků, kterými byla tato část Vídně proslulá. Grinzing, čtvrťrozložená na svahu pod kopcem Kahlenberg, patří k příjemným částem Vídně. Kdysi vinařská obec jednes částí 19. vídeňského okresu. Grinzing je známý jak svými vinicemi, tak především spoustouHeuriger, tedy typických vídeňských lokálů s vínem, kde si samozřejmě můžete dát i dobré jídlo a pivo.

Objednali jsme si každý čtvrtlitrový džbánek bílého a k tomu telecí smažené řízky s bramborovým

salátem.

Muž přede mnou řekl: „Musím se vám omluvit, jak konspirativně jsem vás sem vytáhnul. Nechci však, abymě s vámi viděl někdo z firmy.“

Usmál jsem se: „To jsem pochopil.“

„Zapomněl jsem se představit. Mé jméno je Karl Gunold,“ řekl můj spolustolovník a já mu na oplátkuvěnoval svoji vizitku. Potom jsem se jej zeptal: „Můžete mi prosím konečně říct, proč se tu vlastně

scházíme?“

„Jak jsem pochopil z hovoru slečny Hochové s naším milým šéfem Bergmannem, který tím mimochodemvůbec nebyl nadšený, zajímáte se o osudy slečny Pavlátové, která nás právě navždy opustila.Mimochodem, musím se asi omluvit. Ne, že bych vás chtěl nějak špiclovat, jenže nechal jste za sebounedovřené dveře a já měl ještě něco u Ingrid na vyřizování. Než ona ty dveře zavřela, tak se mi nechtěněpodařilo vyslechnout část vašeho rozhovoru s Bergmannem.“

Odpověděl jsem mu: „To máte plnou pravdu se slečnou Pavlátovou. Pravdu máte také v tom, žeJohannes Bergmann mě zrovna nadšeně nepřijal. Takže nezlobte se, pane Gunolde, musím jen opakovatsvoji otázku, protože jste to byl vy, kdo mě sem teď vytáhnul. Proč se tu scházíme?“

„Protože já na rozdíl od našeho šéfa bych se s vámi rád podělil o své vědomosti o poměrech v naší ctěnéfirmě,“ zněla Gunoldova replika.

Poněkud udiveně jsem se jej zeptal: „To mě samozřejmě těší. Přesto se omlouvám za svoji jistounedůvěru. Proč právě vy se mnou chcete mluvit a chcete mi říct to, co si váš šéf nechal pro sebe. A pročbych vám měl věřit?“

Karl Gunold upil trochu ze svého džbánku, nesměle se pousmál a dal se do vysvětlování: „Můj důvod jezcela jednoduchý a přízemní. Po pětadvaceti letech se mě firma chce zbavit a rozhodují o tom takovíneumětelové jako je Bergmann, kteří jsou sice naprosto pitomí, avšak dělají přesně to, co si přejí jejichnadřízení v Německu.“

„A proč vás vyhazují? Dal jste k tomu firmě důvod?“

„Důvod jsem k tomu dal. Je mi jednapadesát, cosi a ne právě málo znám. Tomu odpovídá samozřejmětaké můj ne malý plat, takže se mě firma chce zbavit, aby ušetřila. Musím však podotknout, že nejsem vnaší firmě nyní v podobné situaci zdaleka sám. A alespoň ve většině případů v tom není nic osobního.“

Nechápavě jsem se na něj zadíval. „Počkejte, to mi budete muset vysvětlit. Já se přiznám, že ve firmějako je vaše, jsem nikdy nepracoval, jsem bývalý policajt a teď už léta soukromý detektiv. I když sivlastně vzpomenu na poměry u naší policie, když jsem od ní odcházel…“

Karl Gunold se ironicky ušklíbl. „No, vidíte. Abych však vysvětlil poměry u nás. Nejen naše softwarovádivize, nýbrž i celý koncern teď sice nejsou v červených číslech, avšak nevydělávají tolik, kolik dříve. Vinaje samozřejmě na straně vedení, především toho vyššího vedení, zdůrazňuji. Chybně zvolená vývojovástrategie, řada neobratných obchodních rozhodnutí, to vše často přijaté přes protesty nás vývojářů –ostatně konec porady na podobné téma, kde se nás řada, co nepatříme k ‚leštičům klik‘, neshodla svedením, tedy u nás s Bergmannem, jste měl možnost sledovat. A tak se naši topmanažeři, tedy já spíšříkám toptrotlové, rozhodli situaci řešit.“

Začalo mi svítat, protože pochopitelně čtu i ekonomické stránky novin. „Začínám vám rozumět. Nastupujeracionalizace a reorganizace, jinými slovy vyhazovy nepohodlných a více vydělávajících.“

Gunold se znovu ušklíbl. „Přesně tak. Místo toho, aby vyhodili takové Bergmanny, tak se rozhodli, žebudou šetřit a zbaví se lidí ne podle toho, co umí, zda mají práci a firma je potřebuje, nýbrž stanovilijednoduché měřítko, máš přes pětačtyřicet, tak jdeš.“

Namítnul jsem: „To je však snad diskriminace podle věku a to snad není možné ani tady v Rakousku.“

„Ono to tak také není samozřejmě formulováno. Pouze čirou náhodou, to se rozumí, nabídky k odchodudostali právě ti, jimž je pětačtyřicet a víc. Naštěstí totiž máme odbory a navíc výpovědi by firmě nedělalydobrou reklamu, takže věc je aspoň řešená tak, že jsou rozdávány nabídky k odchodu s mnohaměsíčnímodstupným, které v mnoha případech přesahuje roční plat. Je proto třeba uznat, že se s námi firma chcealespoň slušně rozloučit. Celé to samozřejmě aktivně prosazuje Bergmann, který se chce zalíbit svýmnadřízeným a zachovat si svoji sesli, ať to stojí, co to stojí. V mém případě to třeba znamená odchodcelého mého oddělení, jehož práci mají převzít naši kolegové u vás v Brně. Jenže ti neznají to, co my ataková rychlá změna může a nejspíše bude znamenat problémy pro ně i pro firmu.“

Řekl jsem: „Vaše pohnutky teď naprosto chápu. Nebudete mít však z toho, že se mnou tady mluvíte,problémy? Pokud vím, tak ve firmách, jako je ta vaše, jsou podobné hovory nevítané a spíš přímo

zakázané.“

Gunold odpověděl: „Já také očekávám, že mi slíbíte, že náš hovor bude jen neoficiálním potlacháním.Budu samozřejmě rád, když vám něco z mých informací pomůže ve vašem pátrání, protože moje firma jemi nyní zcela lhostejná. Ovšem na straně druhé musím z něčeho žít a o své odstupné nehodlám přijít,takže nečekejte, že bych snad náhodou někde svědčil, či oficiálně vypovídal. Stejně tak očekávám, žemoje jméno nebudete nikde prezentovat a využijete pouze mé informace bez toho, že byste někomusdělil, od koho je máte. A promiňte, doufám, že si náš rozhovor nenahráváte.“

Vážně jsem mu řekl: „Máte mé slovo, že vás ze všeho v tomhle případě a i mimo něj vynechám. Kdybychostatně při svém povolání nešetřil své zdroje, moc daleko bych se často nedostal.“ S úsměvem jsemvytáhnul s kapsy svůj digitální záznamník a dodal: „Jak můžete vidět, tak moje záznamová technika je

vypnutá.“

Číšník nám mezitím donesl objednané jídlo. Pomalu jsme ho konzumovali. Křehké řízky i bramborovýsalát, což v rakouském vydání vlastně znamená plátky vařených brambor s cibulí ve sladkokyselémnálevu, byly skutečně vynikající. Když jsme dojedli, objednali jsme si ještě každý další džbánek vína a Karl

Gunold se dal do vyprávění: „Bergmann vám nejspíše na Renátu pěl chválu, jak byla chytrá. To je fakt,to mohu potvrdit. Když se u nás objevila, bylo to, pokud se dobře pamatuji, před sedmi lety. Působilatehdy trochu jako zjevení. Krásné, elegantní a velmi chytré děvče, které k nám přišlo okamžitě poukončení univerzity. Nasadili ji hned do jednoho projekčního týmu, který se zabýval vývojem softwaru ahardwaru pro velkosklady, sledování zásob, manipulace s nimi a tak dále. My jsme dělali ten software,sesterská firma z koncernu vyvíjela patřičný hardware. Renáta se velmi činila, a protože to byla pěknáholka a vy jste sám viděl, že ve firmě, jako je ta naše, převažují chlapi, neměla samozřejmě o rádce apomocníky nouzi. Navíc získala brzy pověst dívky nejen chytré, ale i, jak bych to řekl, veselé. Brzy ji tak několik kolegů poznalo, ehm, z velmi blízké stránky. Jedním z takových vyvolených byl také jeden kolegaz mého oddělení. Já si však brzy všimnul věcí, které těm, co jí s radostí stahovali kalhotky, unikala. Miléděvče si vybíralo takové milence, ze kterých jí něco kynulo. U jedněch získala přístup k jejich znalostem, u

druhých k jejich kontaktům a vlivu. Mimochodem, před tím, než byla jmenována ředitelkou brněnsképobočky, byla milenkou samotného Bergmanna, aspoň mě to bylo sděleno ‚z dobře informovaných kruhů‘v naší firmě.“

„Co říkáte, je zajímavé,“ řekl jsem a zeptal se, „Johannes Bergmann mi říkal, že už druhý rok dostalavedení projektu. Já si v duchu říkal, že to je rychlý postup.“

Gunold se usmál. „O tom jsem chtěl teď hovořit. Vedoucí projektu, co na něm Renáta pracovala, byl takévedoucí oddělení, kde byla zařazená. Byl to příjemný a chytrý kolega. Stalo se však to, že měl nějaké

problémy, jestli firemní nebo soukromé se mohu jen domýšlet. Rezignoval proto jak na vedení svého

projektu, tak na vedení oddělení. Takový krok mimochodem vaší kariéře u nás moc neprospěje.Nástupcem ve funkci vedoucího oddělení jmenoval Bergmann jeho zástupce. Velký boj se však rozhořel ovedení projektu. Nějak, jak to nevím, z téhle půtky vyšla vítězně Renáta. A tady se nastartovala jejíkariéra. Abyste totiž rozuměl, ten projekt pro řízení skladů byl docela úspěšný a bylo už na něj předemnasmlouváno několik zákazníků. Jenže naše vedení z Německa prosazovalo, a jaké zájmy za tím byly, semůžete jen domnívat, jiný, konkurenční projekt od jedné firmy z Kalifornie.“

„Počkejte, tomu nerozumím. Proti vlastnímu produktu prosazovat cizí?“ namítnul jsem nechápavě.

Gunold problém okamžitě vysvětlil. „Tak otevřeně samozřejmě ne. Jenže u našeho koncernu bylo vždyckynormální, že když vedení narazilo na nějaký produkt, u kterého mělo pocit, že by jej potřebovalo, tak

koupilo ten produkt i s firmou, která jej vyvíjela.“

Poznamenal jsem: „Aha, už rozumím. Takže tady se rozhodli koupit onu americkou firmu.“

„Přesně tak. Jenže, znovu opakuji, tahle za normálních okolností docela normální strategie v tomtopřípadě byla nesmyslná. Protože ten projekt řízení skladů byl funkční a kvalitní, byl tudíž nesmysl jej rušita kupovat něco jiného. Hlavní překážkou takového postupu byl právě onen rezignující kolega, kterýmimochodem asi dva roky poté z firmy odešel. A já dobře vím, že jeho postoj a odpor k nákupu onohoamerického produktu některé lidi z topmanagementu v Německu dost prudil. Dokud však projekt vedl, tak

jej nemohli jednoduše zastavit, protože měl dobré výsledky.“

Já se chápavě usmál: „A potom přišla rezignace tohoto pána a nástup Renáty Pavlátové, která bylamnohem vstřícnější vůči plánům vašeho vedení.“

Gunold se opět zašklebil. „Přesně tak. Pod Renátiným citlivým vedením byl ten náš domácí projektpřiveden do roka do kytek, čímž se ukázalo, že vedení koncernu, hahaha, vlastně nemá budoucnost. Pakuž nestálo nic v cestě akvizici oné kalifornské firmy a místo právě zavrženého produktu zavedení jejíhoprojektu do naší nabídky. Komu tahle akvizice přinesla hlavní prospěch, si můžete pouze domýšlet. Že tovšak nebyla firma jako taková, o tom jsem pevně přesvědčen, protože, opakuji, ten zlikvidovaný projektbyl kvalitní a už na něj čekali zákazníci. Renáta si však svojí činností při této akci vysloužila ty nejlepšíreference a přízeň německého vedení, což samozřejmě znamenalo i přízeň vedení vídeňského, tedypředevším Bergmanna.“

Dodal jsem: „Výsledkem byl samozřejmě posléze raketový vzestup její kariéry.“

Karl Gunold chápavě pokýval hlavou. „Přesně tak. Krátce na to z ní udělali vedoucí odboru, a když došlo k

budování brněnské pobočky, bylo jasné, že šéfkou může být jedině ona. No a v Brně, tam teprverozvinula naplno svoje schopnosti. Přesný přehled o její práci v domovském městě sice nemám. Navenekvšak byla velice úspěšná, utěšeně rostl počet získaných zakázek, avšak po straně se tady mluvilo o tom,že Renáta dotáhla k dokonalosti, jak se tomu u nás, samozřejmě neoficiálně, říká, ‚motivovánízákazníků‘.“

Zkoumavě jsem se zeptal: „Nemluvíte teď náhodou o korupční aféře, o které ve spojitosti s německoučástí vašeho koncernu spekulují sdělovací prostředky?“

Gunold pokrčil rameny. „Tahle záležitost, myslím vámi zmiňovanou korupci, je oficiálně tabu a ze strany

vedení firmy jsme informováni o tom, že se jedná pouze o pomluvy vyprovokované konkurencí. A že je

firma všestranně nápomocná libovolnému vyšetřování oficiálních orgánů. Já si myslím, že o pomluvyvyprovokované konkurencí jít nepochybně může. Drobný problém je však v tom, že se tak nejspíš chovají,

doufám, že ne všichni, ale mnozí určitě. Otázka je, v jaké míře se to u konkrétních firem děje. A tudížpohoršování nad těmito praktikami je do značné míry hodně falešné. To je však pouze mé osobní mínění.V podstatě vám mohu říci jedno, nikdo vám ani nám, jak jsem řekl, oficiálně nic nepotvrdil a nejspíšnepotvrdí. To platí i o mně. Jednak nic oficiálního nevím, jak jsem už řekl. Dál, i kdybych něco oficiálníhověděl, tak bez svolení firmy, které bych samozřejmě nedostal, bych vám nic oficiálně neřekl. V lepšímpřípadě by mě firma připravila o mé peníze, v horším případě bych mohl také skončit před soudem.“

Pousmál jsem se. „To nejsou pro mě a mé pátrání zrovna potěšující sdělení.“

Gunold mi úsměv vrátil: „Moment, snad jste mě dobře poslouchal. Oficiálně vám nic říct nemohu. Jsouvšak i sdělení neoficiální, neformální. Ostatně k takovým patří i náš nynější rozhovor, není-liž pravda?“

Zbystřil jsem pozornost a zvědavě se zeptal: „Jaké neoficiální sdělení? Vy mě napínáte.“

„Už jsem vám cosi naznačil o činnosti slečny Pavlátové v brněnské pobočce. To, co jsem řekl, však bylyinformace jaksi z druhé ruky. V Brně mám totiž jednoho kamaráda. Jmenuje se Lubomír Urban. Od nějvím, co vím. Pracoval jako finanční ředitel u naší brněnské pobočky.“

„Pracoval?“ zeptal jsem se zvědavě.

Karl Gunold se pousmál. „Přesně tak. Pracoval. Ta naše brněnská pobočka původně patřila celémukoncernu. Už tehdy tam Luboš pracoval. Potom došlo k rozdělení na více podniků a Luboš přešel do tohonašeho, softwarového. Jenže tam moc dlouho nevydržel. Krátce řečeno, nechtělo se mu zrovna pracovatpod slečnou Pavlátovou a používat její metody.“

Poznamenal jsem: „To zní zajímavě. Bylo by možné, abych se s tím pánem sešel. Myslíte, že by se mnou

mluvil?“

Gunold řekl: „Pokud byste si to přál, tak mohu Lubošovi zavolat a zeptat se jej, zda je ochotný se s vámisetkat. Protože jeho rozpoložení je podobné mému, tak bude jeho odpověď nejspíše kladná. Rozhodně

však bude mít podmínku jako já, vše bude muset být neoficiální a jeho jméno budete muset ze svého

šetření vynechat.“

Přisvědčil jsem, že takové podmínky jsou pro mě samozřejmé a Gunold mě potěšil, jelikož se dal okamžitě

do telefonování. V duchu jsem si pomyslel, že mu koncem HERZIG musí hodně ležet v žaludku. Zeptalse: „Kdy můžete být v Brně?“

Odpověděl jsem: „Ještě teď odpoledne se vracím, pokud by pan Urban měl čas hned zítra ráno…“

Gunold předal do telefonu můj návrh a po chvilce řekl: „Zítra v devět u Luboše, adresu vám tady

napíšu.“

A tak jsme pomalu dopili, já Karla Gunolda znovu ujistil, že svůj slib o utajení jeho jména myslím naprostovážně a pomalu jsme se rozloučili.

Za dvě hodiny jsem už seděl hluboce zadumaný v rychlíku do Brna. Vídeňská návštěva mi poskytlaskutečně zajímavá témata k přemýšlení. Začal jsem mít nepříjemný pocit, že se zase jednou hrnu pohlavě do pěkného hnoje. Netušil jsem, že pro tenhle pocit dostanu za pár hodin hmatatelný důkaz.

26.

Po osmnácté hodině jsem už zvonil u Voráčkových, sousedů z rodinného domku vedle mé vily, kteří odzbudování mého domova dbali o jeho řádný chod, což jim sloužilo jako vítaný přivýdělek a já byl zbaven starostí, které mě nelákaly a ostatně jsem na ně neměl ani moc času. Jaroslav Voráček se staral o údržbumého domu a jeho paní Eva se zase věnovala úklidu.

Jaroslav Voráček mi udiveně otevřel, protože mě a Lucku čekali s paní Evou nazpět nejdřív za dva týdny.Protože mě už za ta léta znal, pousmál se a řekl: „Jak nevidím slečnu Lucii, tak bych řekl, že vás přivádínějaký případ.“

Neubránil jsem se také úsměvu, i když jsem zrovna náladu na žertování neměl. „Máte, Jaroslave, pravdujako vždy. Teď jsem přijel do Brna z Desné zkratkou přes Vídeň, zítra musím v Brně rychle něco vyřídit azase jedu zpět do Desné.“

Jaroslav Voráček se mě ustaraně zeptal: „A co se děje, že máte takový fofr?“

„Jindra Horník je obviněný z vraždy,“ odpověděl jsem a musel v rychlosti vysvětlit, co se děje, protožeVoráčkovi u Horníků v Desné také párkrát byli.

To už u nás stála i paní Eva, která mezitím přinesla poštu. V hromádce obálek mi ukazovala jednu:„Jaroslave, tady tohle je divné. Já u vás byla ještě dnes odpoledne zalévat kytky. Poštu jsem vybrala uždopoledne, podívala jsem však ještě do schránky, jestli tam nejsou nějaké reklamní letáky, že bych jejako vyhodila. No, a našla jsem tady tuhle obálku. Je nějaká divná. Je na ní pouze vaše jméno, žádnáadresa ani známka. Ta určitě poštou nepřišla.“

Poděkoval jsem, rozloučil se s milými manžely a odpochodoval domů. Obálka, na kterou mě upozornilapaní Eva, byla skutečně divná. V první chvíli mě napadla myšlenka na dopisovou bombu, protože obálkase poněkud vydouvala. Pak jsem si však řekl, že jsem poněkud paranoidní.

Nicméně dal jsem na stůl v kuchyni čistý igelit a na něj položil obálku. Pak jsem zašel do pracovny prospeciální asi metrovou pinzetu, spíš to byl jakýsi svěrák, a speciální nůž s podobně dlouhou střenkou. Ktomu jsem si donesl plynovou masku. Když totiž přišly dopisové bomby do módy a já také dostalpodobnou zásilku, která sice nevybuchla, po otevření však pěkně smrděla, pořídil jsem si tohle vybavení.Kdyby mě někdo v té chvíli pozoroval, vypadal bych jako pěkný vůl. Zvlášť po té, co se ukázalo, že obálka

neobsahuje žádnou výbušninu.

Nicméně tak nevinný její obsah nebyl. Uvnitř jsem našel list papíru, ke kterému byl přilepený náboj ráže7,65. Na papíře byl text vytvořený z písmen vystřižených z nějakého časopisu. Text byl stručný a úderný:

HAJZLE

NESER SE DO VĚCÍ, PO KTERÝCH TI JE HOVNO NEBO DALŠÍ KULKU BUDEŠ MÍT V PUPKU TY NEBO TA

TVOJE KURVA

Vzhledem k tomu, že jediná věc, do které jsem se v současné době „sral“, bylo vyšetřování smrti RenátyPavlátové, bylo celkem jasné, čeho se to milé sdělení týká.

Když jsem pozoroval ten papír, narůstalo ve mně silně znechucení. Nesnášel jsem totiž lidi, kteří sinedokázali vyřešit svoje problémy přímo a dokázali kvůli nim terorizovat nevinné. Byly mi zároveň jasnédvě věci:

Jindra Horník asi skutečně nebude vinen tím, kvůli čemu jej major Runštuk zadržel, což jsem si ostatně

myslel hned.

Odnést tohle lejstro na policii moc smyslu nemá, protože by asi tak jako tak nakonec skončilo u Runštukaa já měl ten pocit, že on už nejspíš o tomhle dopise stejně ví.

Pokud by výhrůžky nesměřovaly také na Lucii, vykašlal bych se na tenhle elaborát, jenže kdyby se mépartnerce mělo něco nehezkého přihodit, do smrti bych si to vyčítal. A tak jsem místo přípravy večeře vzal

mobil a zavolal Milana Horkého.

Milan byl můj velký kamarád už od dob, kdy jsme oba sloužili u policie. Byl to člověk, který se vyznačovalzajímavým vzhledem. Byl vychrtlý, jako kdyby právě přestál dvouměsíční hladovku, což se ovšemnevylučovalo s tím, jakou měl velkou sílu, o čemž se ke své škodě přesvědčila řada drzých výtečníků,

které jsme spolu kdysi zatýkali.

Když ještě žila moje nebožka maminka, tak se u ní při pohledu na Milanovu hubenou postavu, která by se

s úspěchem schovala za kandelábr, probouzely vlny soucitu a pokoušela se Milana při jeho častýchnávštěvách, na které jsem jej k nám vodil, neúspěšně vykrmit. Milan splácal všechno, co mu bylopředloženo a ještě o něco navíc. Bohužel však ke smutku mé maminky pravidelně odcházel tak hubený,jak přicházel. I když Milan zastával zásadu, že je mu v podstatě jedno, co jí, hlavně když je toho hodně,tak nepřibíral na váze. Prostě měl dobré spalování.

Milan u policie pracoval na rozdíl ode mne u sledovačky. Poměry ve sboru jej přestaly bavit zhruba v tédobě jako mě. Když odešel do civilu, začal se úspěšně živit tím, co uměl nejlépe. Založil si soukromoudetektivní agenturu DSS, Detektivní Sledovací Službu. Sídlo měla v brněnské čtvrti Žabovřesky vrozměrné vile, kterou podědil po rodičích. Většinou se věnoval rozvodům a vyšetřování nepravostí všehodruhu v nejrůznějších firmách, případně zajišťování bezpečnosti u osob či nějakých akcí. To byly rutinníčinnosti, které jej a jeho kolegy, jak říkal, živily. Postupně kolem sebe totiž soustředil okruh výbornýchexpolicistů, odborníků v nejrůznějších oblastech. K jeho exkolegům od sledovačky se přidali postupně inejrůznější techničtí odborníci a třeba i lidé ze speciálních útvarů. Co však skutečně Milana i jeho týmtěšilo, byly, jak je nazývali, „špeky“, které jim občas přihráli lidé jako já. Milan totiž disponoval nejenodborníky, ale i velmi slušně vybavenou kriminalistickou laboratoří a špičkovou technikou i pro oblastelektronického zabezpečení a sledování. Služeb DSS občas využívala i policie, už jen proto, že řada jejíchnejlepších odborníků u Milana skončila. A naopak, když potřeboval Milan sehnat nějaké informace zpolicejních kartoték, našly se cesty, jak to zařídit, i když to muselo samozřejmě být provedeno neoficiální

formou.

Takže když jsem pozoroval to nadělení na svém stole, samozřejmě jsem si vzpomněl na Milana a jeho

firmu. Jednak mohli prozkoumat tu moji roztomilou zásilku, i když jsem si od toho nic nesliboval, jelikož

jsem si dovolil odhadovat, že ji připravili profíci. Hlavně mi však Milanovi lidé mohli hlídat Lucku. Upřímněřečeno výhrůžky na její adresu mi nahnaly strach. Před pár měsíci jsme pohřbili její sestru, a já Lucii mocmiloval na to, abych vůbec dokázal pomyslet na to, že bych ji ztratil také.

27.

Nelenil jsem a zavolal tedy Milanovi. Chtěl jsem se k němu vydat, on mi však sdělil, že měl nějakou práciv Tišnově a teď se právě vrací domů, takže by se cestou mohl tak do půl hodiny zastavit u mě.

Chtěl jsem celý dopis sebrat do igelitového pytlíku, teď jsem si však řekl, že počkám na Milana.

Ten skutečně za půl hodiny zvonil u mého domu. Zavedl jsem jej do kuchyně, abych mu ukázal tonadělení, co mi leže lo na stole.

Milan mrknul na stůl a prohlásil: „Gramatice ten spisovatel moc nedal, i když zrovna tohle může býtúmysl. Jinak to dílo ale vypadá moc pěkně, zvlášť ten náboj se vyjímá skutečně efektně.“

Ušklíbl jsem se: „To jsi mě skutečně potěšil se svým obdivem. Co ti mohu nabídnout?“

Milan mi vrátil úšklebek a řekl: „Hele, šerloku, jestli na tobě něco miluji, tak je to tvé espresso. Tak jenachystej a při přípravě můžeš začít vyprávět, do čeho ses to zase namočil a z jakých lejn tě mají

kamarádi tahat.“

„Drzoune!“ ucedil jsem, „nebýt mě a zakázek, co jsem ti dohodil, tak zkrachuješ.“ A oba jsme se přes

vážnost situace museli rozchechtat.

Nicméně dal jsem se jak do přípravy kávy, tak i do líčení událostí, které jsem vzal z gruntu, tedy od onoho

památného výletu na přehradu s nálezem utopeného Radoslava Bayera. Když jsem vyprávění dovedl až k

otevření liebesbrífu, který ležel na stole, pili jsme už každý třetí šálek kávy.

Konec mého vyprávění komentoval Milan slovy: „Ten Runštuk, mimochodem cosi ne zrovna pěkného jsemuž o něm zaslechl, bude pěknej hajzl. Tipnul bych si, že bude patřit k těm týpkům, kvůli kterým jsme oba

odešli od policie.“

Přitakal jsem mu: „Po tom spektakulárním zatčení jsem si říkal, že je to jen takový kariéristický řiťolezec,který je ochoten udělat vše pro svoji kariéru. Ne, že by taková věc situaci Jindry Horníka ulehčila, avšaktakový průšvih by to ještě nebyl. Po tom, co mi přišly ty sračky, co tu leží na stole, se už obávám, že zatím bude něco víc. O tom, že jsem jel do Vídně, totiž věděl jen ten advokát Jeroným Kudla, pak Lucka sIvanou, zbytek osazenstva penzionu a možná i Roman Trojan, pokud s ním mluvil Kudla. Silně pochybuji,že někdo z nich si pouštěl pusu na špacír.“

„Tím chceš říct, že ten šéf z Vídně, ten Bergmann, volal obratem po vašem hovoru někomu tady v Česku?To ale byl fofr, dopoledne se bavíš s Bergmannem a navečer už máš kulku ve schránce.“

Pokrčil jsem rameny. „Co já vím. Zvládnout se to z Liberce do Brna dá. A co víš? Jednotka 219 máexpozituru taky samozřejmě tady v Brně. Runštuk tam klidně může mít kámoše.“

„To máš pravdu, vyloučit se to nedá,“ souhlasil Milan.

„Víš, napadlo mě jedno,“ řekl jsem Milanovi, „já po tobě původně chtěl jen prověřit tady tu zásilku a hlídat

Lucku. Co kdybyste ale…“

„… proklepli taky milého majora Runštuka,“ skočil mi do řeči Milan.

„Jsme v uvažování jak Old Shatterhand a Vinnetou,“ usmál jsem se a dodal, „jenže myslím, že toproklepnutí by slušelo i zbytku z onoho ctihodného libereckého tria.“

„Myslíš tu státní zástupkyni Olšarovou a soudce Klubáčka?“ zeptal se Milan.

„Přesně tak. U všech tří prověřit příjmy a výdaje, v čem podnikají jejich rodinní příslušníci, protože tihle třiasi nebudou tak blbí, aby porušovali zákony sami, přímo a okatě. Jaké mají libůstky, třeba sexuální a tak

dále.“

Milan pokrčil nos: „Nechceš toho zrovna málo. A je ti jasné, že buď my, nebo naše zdroje budou musetobčas drobátko porušit zákon. Vyšetřovat policajta, státní zástupkyni a soudce, to není jen tak.“

Usmál jsem se. „To chceš říci, že ti to v tomhle případě vadí?“

Milan mi úsměv vrátil. „Speciálně v tomhle případě mi to vůbec nevadí, protože začínám mít neblahétušení, že ti tři budou ostuda spravedlnosti a společnosti vůbec. Jenže musíš si být vědomý toho, žeteoreticky si můžeme nabít čumáky a hlavně asi zjištěná fakta nebudeš moci použít před soudem, protože

budou zjištěná takříkajíc neoficiálně.“

Zvážněl jsem. „Toho nabití čumáků si jsem pochopitelně vědomý. Jo, a pokud bys nechtěl do tohohlevrtat, tak bych si tě nutit nedovolil a vůbec bych se na tebe nezlobil. A ta oficialita? Poprvé to tak dělatnebudeme, že ano? Na netradiční cestu obstarání důkazů jsem zvyklý.“

Milan jen mávl rukou a řekl: „Tak mi prosím seber do nějakého pytlíku tady tu poštu, ať se mohu vrátitdomů k manželce a dítkám.“

Ještě se zeptal: „Jak si to představuješ s tou ochranou Lucky?“

„Co takhle poslat, řekněme nějaký párek z tvých lidí, že by se jako rekreovali v penzionu U Sklárny?“

„To by šlo,“ odpověděl Milan, „a co Lucka? Bude to vědět?“

„Raději ji to řeknu. Myslím, že po případu s její sestrou je už dost otrlá. Odvážná je také a bude toostatně všechno jednodušší, když z ní nebudeme dělat blbce.“

„Asi máš pravdu,“ přisvědčil Milan, „ostatně sám ji znáš nejlépe.“

28.

Následujícího dne jsem vstal už před sedmou. Schůzku s Lubomírem Urbanem mi Karl Gunold domluvil na

devátou. Auto jsem měl v Desné a taxíka jsem si nechtěl k domu volat. Rozhodnul jsem se vyrazit dobrněnských ulic hromadnou dopravou.

Moje vrozená opatrnost a podezíravost mi však velela porozhlédnout se za sebe, zdali mě někdo sleduje.

Řekl jsem si, že vyzkouším jednoduchý trik, jak se případných pronásledovatelů zbavit. Mojí druhounejoblíbenější restaurací po bystrcké hospůdce U Pepy, kterou jsem bral jako svoji druhou kancelář, bylažabovřeská restaurace Kalahari. Tento podnik založil jistý Miroslav Táborský, se kterým jsem měl tu čestsi tykat. Mirek kdysi emigroval do jižní Afriky. Jak mi jednou vyprávěl, v Zimbabwe se živil nejprve lovema stopováním zvěře, což spojil s prováděním turistů. Posléze si pořídil farmu a k tomu v hlavním městěHarare restauraci, kde nabízel svoje vlastní produkty, především stejky a k tomu čepoval dovážené česképivo. Jeho restaurace se stala velmi populární a v podstatě povinnou zastávkou všech turistickýchzájezdů. Začátkem 90. let však neomylně odhadnul další nepříliš radostný vývoj země a prodal své zdejšípodniky. Měl sice našetřeno dost, aby se věnoval důchodu. To se mu však zrovna nechtělo a navícrestauratérství se mu zalíbilo. Z části dovezených peněz tak v brněnských Žabovřeskách, ze kterých kdysiostatně vylétnul do světa, koupil z poněkud nostalgických důvodů chátrající hospodu, ve které byli kdysištamgasty jeho děda a otec, a vybudoval zde svoje Kalahari. Podnik se stal proslulý vynikajícími stejky apříjemnou obsluhou. K tomu mělo pivo říz a vinný sklep skýtal utěšený výběr, takže nebylo divu, že mětam zavedl můj mlsný jazyk a citlivý nos. Více méně pravidelně jsem Kalahari navštěvoval, nynísamozřejmě i s Luckou.

Tato restaurace však měla ještě jednu zajímavou vlastnost. Byl to zadní východ do boční ulice, kterýnormálně hosté nepoužívali. Tato brána se otevírala pouze při dodávce zboží, auto tak nemuselo zavazet

na hlavní žabovřeské ulici, kde byl docela hustý provoz a navíc zde vedla tramvajová trať. V oněchbočních vratech byly také malé dveře, jejichž zámek mohl Mirek Táborský ovládat dálkově od pultu.Těmito dveřmi příležitostně vypouštěl štamgasty a já je také už párkrát využil k odchodu a dokonce i kúprku. Jen jsem ukázal domluvené gesto palcem a Mirek už věděl, co dělat.

Pro mé účely bylo důležité, že Mirek svůj podnik otevíral už v půl osmé, protože se zde podávaly takésnídaně. Navíc tady ráno býval osobně přítomný a ostatně i jeho kolegové u pípy věděli, co dělat.

Už předchozího dne večer jsem pro jistotu zavolal jinému kamarádovi, Honzovi Rubešovi. To byl taxikář,kterému jsem kdysi dost pomohl. Měl totiž nemalé problémy s tehdejší manželkou, která jej podváděla aještě jej chtěla připravit o majetek. Problémy jsem zdárně vyřešil a vděčný Honza mi je od té doby vždy,pokud je to jen trochu možné, k dispozici. Tentokrát jsem jej poprosil, aby na mě čekal ve svém nikolivslužebním, taxikářském, nýbrž soukromém voze ráno v osm u zadního východu Kalahari a zároveň serozhlédnul, jestli tam někdo neokouní. Honza Rubeš byl už zvyklý na moje neortodoxní přání, a tak sevůbec ničemu nedivil a slíbil, že bude připravený podle mých pokynů.

Já vyšel z domu a pomalým vycházkovým krokem jsem se vydal k tramvajové zastávce. Za chvíli mi bylo

vše jasné. Jeden zdánlivě zamilovaný párek mě sledoval pěšky a kousek za nimi se navíc dalo do pohybuosobní auto. Ke svému údivu jsem si uvědomil, že tu fešnou blondýnku jsem už viděl. Bylo to na chodběbrněnského policejního ředitelství na Kounicově třídě. Když jsem tam přede dvěma týdny byl naposled zaJardou Motlem, všimnul jsem si nástěnky, na které byly vyvěšeny fotografie vyznamenaných policistů. Tasvětlovlasá krasavice za mnou zdobila policejní nástěnku také a přímo na čestném místě. Pokud bych bylv té chvíli ještě skeptický k úvahám o dlouhých prstech majora Runštuka, tak jsem na onom ranním

chodníku veškeré pochybnosti k tomuto tématu ztratil.

Nedal jsem na sobě nic znát a pokračoval v chůzi k tramvaji. Chvíli jsem se zastavil a obdivoval dvadovádějící kosy a ty tři policajty za sebou jako nebral na vědomí. Pak jsem se zase zastavil v trafice,koupil si dvoje noviny a chvíli poklábosil s řečnou důchodkyní, která stánku vládla. Lenivě jsem se

doploužil k tramvajové zastávce.

Za pár minut přijela tříčlánková souprava. Já nastoupil zadními dveřmi. Dal jsem si přitom záležet, abychsvým pronásledovatelům náhodou neujel. Usadil se na sedadle, které se právě uvolnilo, a dal se do četbynovin. Tvářil jsem se, že mě velmi zaujal komentář o ekonomickém vývoji v příštích týdnech, a vůbecnedával najevo zájem o své okolí. Ti dva, co šli za mnou, se teď usadili v nízkopodlažním prostředním díle

tramvaje. Drželi se pořád za ruce a vypadalo to tak, že pro ně okolní svět neexistuje. Mému zkušenémuoku však neunikly jejich kradmé pohledy směrem ke mně. Byl jasný slunečný den, nebylo proto nápadné,že jsem měl sluneční brýle. Doufal jsem, že si nevšimli, že o nich vím, a přes neprůhledná skla brýlí je poočku sleduji.

Když tramvaj přijela k zastávce umístěné kousek od Kalahari, pomalu jsem se zvednul a vystoupil. Loudaljsem se těch asi sto metrů zpět k restauraci. Zaregistroval jsem, že ti dva vystoupili z tramvaje také. Víc

jsem si jich však pro jistotu nevšímal, aby jim to nebylo nápadné. Doufal jsem však, že jdou za mnou.

Osobní auto s jejich kolegou jsem viděl stát dalších asi sto metrů za restaurací, aspoň na tu dálku taškodovka vypadala podobně jako vůz, co mě sledoval od mého domu.

Nezměněným lenivým krokem jsem vešel do restaurace Kalahari. U výčepu tam naštěstí nebyl v té chvíližádný host, jinak bych vypadal za blbce. Jakmile jsem vešel, udělal jsem totiž dohodnuté gesto palcem na

Mirka Táborského, který stál za pultem. Mirek kývnul a já se rozběhnul na dvůr restaurace a k zadnímuvchodu, kde mě už čekaly odblokované dveře.

Jakmile jsem vyběhnul na ulici, vítaly mě další otevřené dveře, tentokrát u auta Honzy Rubeše.

Naskočil jsem a zeptal se: „Nikdo tu neopruzuje?“

Honza s úsměvem zavrtěl hlavou a zeptal se: „Tak kam chceš?“

„Do Modřic a tady u restaurace zadem,“ vydechnul jsem a ocenil, že se Honza nedivil, když jsem se projistotu skrčil tak, aby mě nebylo zvenku vidět.

Po chvíli mi Honza řekl: „Už se můžeš normálně posadit. A můžeš mi konečně říct, před kým se

schováváš?“

Ironicky jsem se ušklíbnul: „Před svými bývalými kolegy.“

Honza Rubeš se rozesmál. „Hele, Stando, od tebe jsem zvyklý na ledacos. Teď snad ale kecáš?“

Vážně jsem na něj pohlédl. „Bohužel, kamaráde milý, nekecám.“

Honza udiveně zareagoval: „Počkej prosím. Snad mi nechceš tvrdit, že máš problémy se zákonem? Tedane, že bych ti i v tom případě nepomohl. Nějak mi to však k tobě nesedí.“

Už zase s úsměvem jsem reagoval na jeho slova: „Doufám, že důvěru ve mně kladenou nezklamu. Alevážně. Problémy se zákonem nemám. Začínám se však obávat, že začínám mít problémy s jedním

úplatným policajtem.“

„Tady v Brně?“

„Ne, tady jsem teď jen na skok. Já jsem vlastně na dovolené v Desné.“

„V penzionu u Horníků?“ zeptal se zvědavě Honza, protože tam také po mém doporučení občas jezdíval.

„Přesně tak. Ten nejspíš úplatný policajt zašil Jindru Horníka za vraždu. A já se teď snažím zjistit, kdo tuvraždu doopravdy spáchal. Ti, před kterými jsem teď utíkal, byli brněnští policajti, které ten Liberečákzřejmě požádal o pomoc. Osobně si myslím, že nemuseli nutně patřit k ‚těm prohnilým‘. Jenom pomáhalikolegovi. I když,“ rozesmál jsem se, „rád bych viděl jejich ksichty, když zjistí, že jsem fuč.“

Honza nevěřícně kroutil hlavou. „To, co mi tu vyprávíš, je jak ze špatného filmu. Když už ti tak asistuji,nechceš být trochu konkrétnější?“

Takové prosbě se samozřejmě nedalo odolat. Vylíčil jsem tedy Honzovi Rubešovi ve stručnosti, jak se

dostal Jindra Horník za katr. Vynechal jsem však pro jistotu interní problémy firmy HERZIG. Tak jako tak

byla zatím otázka, nakolik mají co do činění se smrtí Renáty Pavlátové.

29.

Za hovoru jsme přijeli do Modřic, malého města na jižních hranicích Brna. Našli jsme domek, kde bydlelLubomír Urban. Poprosil jsem Honzu, aby na mě počkal a zazvonil jsem na domovní zvonek.

Pan Urban mě už nejspíš očekával, protože otevřel téměř okamžitě. Byl to bodře vypadající šedesátník sbříškem. Pleš na kulaté hlavě lemoval věneček vlasů. Co chybělo na porostu na temeni hlavy, to sesnažila nahradit hustá obočí. S úsměvem mi potřásl rukou a pozval mě dovnitř.

Zavedl mě do trošku staromódně zařízeného pokoje, kterému vévodily hromady knih ve vitrínách.Nabídnul mi kávu a lákavě vypadající tvarohové buchty s povidly. Když jsem je viděl, tak jsem neodolal.Byly skutečně výborné. Lubomír Urban mě s úsměvem pozoroval, jak se jimi nezřízeně cpu, apoznamenal, že je to dílo sousedky, která se ho snaží uhnat k oltáři. Já mu s plnou pusou řekl, že otakové nabídce bych na jeho místě, pokud je volný, rozhodně uvažoval.

Když jsem spolykal třetí buchtu, otřel jsem si pusu a už vážně řekl: „Musím se omluvit, jak se láduji, ale tybuchty jsou vážně vynikající. Bohužel však víte, že kvůli nim jsem nepřišel.“

Lubomír Urban pokýval hlavou. „My jsme si ještě včera večer telefonovali s Karlem. On mi dopodrobnapovyprávěl, co jste si vykládali. A taky mi řekl, že vás zajímá nebožka slečna Pavlátová.“

Přisvědčil jsem: „Přesně tak. A rád bych také zopakoval, podobně jako jsem to udělal při hovoru s vašímpřítelem Gunoldem, že nikde nebudu rozšiřovat vaše jméno nebo vás někde tahat k nějakým výslechům.Jde mi o to, dozvědět se, co byla slečna Pavlátová zač, a snáze tak zjistit, kdo ji zabil. Jen pro vašiinformaci, v současné době je kvůli její smrti zadržen jeden můj známý a já mám velmi dobré důvodydomnívat se, že on tím pravým viníkem nebude. A zatčení tohoto mého přítele je důvodem, proč tadysedím a montuji se do vyšetřování vraždy Renáty Pavlátové.“

„Rozumím vám,“ řekl Lubomír Urban, „tak kde mám začít?“

„Vykládejte, jak se vám to hodí,“ vyzval jsem jej.

Pan Urban se krátce zamyslel. „O začátcích Renáty Pavlátové u HERZIGa vám Karl vyprávěl. Když jinasadili tady do Brna, to bylo před třemi roky, tak už byla u firmy myslím čtyři roky. Dokud nepřišla doBrna, tak jsem ji osobně nijak blíž neznal. Pouze letmo z pár služebních cest. Pravda ale je, že mělapověst velmi schopné pracovnice, až bych řekl všeho schopné. Byla to moc chytrá ženská, naprostovšechno však dokázala podřídit své kariéře. Víte u naší firmy, vlastně pardon mé bývalé firmy, je bohuželdost často normální, že do vedoucích funkcí se dostávají lidé, jejichž hlavní kvalifikací je schopnost leštěníklik a lezení do zadku. Ostatně nedivil bych se ani tomu, kdyby to podobně dnes fungovalo také u mnohajiných, zvláště větších firem. Takové jednání se samozřejmě málo kdy shoduje se skutečnou chytrostí aodbornými schopnostmi. Renáta však patřila k té inteligentní menšině. Neomylně dokázala vyhmátnoutvždy to správné a efektivní řešení problému. Pokud však stejně neomylně usoudila, že by dané řešeníneprospělo její kariéře, tak jej bez skrupulí hodila za hlavu a prosazovala třeba sebevětší blbost, jen kdyžse to líbilo nadřízeným.“

Namítnul jsem: „Dobrá, tak si však na sebe mohla uplést bič.“

Urban se ironicky pousmál: „To by platilo možná pro vás nebo pro mě. Milá Renátka v takovém případě,pokud se tedy vyskytly nějaké problémy, neváhala nasadit své ženské zbraně. A že jich bylo požehnaně –vy sám ostatně víte, jaká to byla kočka. Pokud bylo potřeba, tak jí ani postel nevadila. Ostatně s nějakýmiaférami v tomto směru si nedělala hlavu. Já jsem v tomto asi poněkud staromódní, když pro takové věci

nemám moc pochopení. O ní se dá však říct jediné, měla to ráda a dělala to hodně a s mnoha.“

Udiveně jsem poznamenal: „A to jejím partnerům nevadi lo, že byli, abych tak řekl, sešvagření?“

Lubomír Urban se znovu pousmál. „Naopak. Renáta byla velmi žádoucí partnerka. A ten koho ‚vzala do

klubu‘, na to byl spíš hrdý. Nepodléhejte dojmu, že stáhla kalhotky před každým. To byste mi špatněrozuměl. Taková aféra jí vždy musela něco přinést, víc vlivu ve firmě, informace dobré pro kariéru,služební postup. Takže ona se s žádnými nýmandy, aspoň ve firmě, pokud vím, netahala. Ostatně to vámasi Karl říkal, že v době, kdy byla jmenována šéfkou v Brně, obšťastňovala samotného Bergmanna.“

Přisvědčil jsem: „Váš přítel Gunold hovořil při líčení téhle aférky o ‚dobře informovaných kruzích‘.“

Urban se ušklíbl: „Mimo jiné je jednou načapala Bergmannova sekretářka, jak si užívali v kanceláři.“

„Ingrid Hochová? Ta ledová královna?“ zeptal jsem se.

„Abyste se nedivil! Ta má také pověst pěkné vášnivky. Jenže Bergmannova aféra s Pavlátovou pro ni bylatěžká rána, protože ona Bergmanna přímo bezmezně obdivuje a miluje a udělala by pro něj cokoliv. Tovím zase od její kamarádky, která mi to jednou sdělila ve stavu mírné opilosti na jednom firemním večírku

ve Vídni.“

„Sice se to přímo netýká mého pátrání, nicméně jak vás tak poslouchám, tak mně napadá, že to povýšení

Pavlátové bylo i v zájmu Ingrid Hochové,“ nadhodil jsem.

Urban se zašklebil. „Přesně tak. Ona, pokud vím, až do Renátina přistání v Bergmannově posteli měladost značný vliv na Bergmannova kádrová i odborná rozhodnutí. Máte však pravdu v tom, že jakmileRenáta odjela do Brna, přestala Hochovou zase zajímat. Ta měla Bergmanna opět pro sebe. Pokud to takzůstalo, tak jí byla jistě Renátina kariéra v Brně šumafuk.“

Poznamenal jsem: „A teď se zřejmě dostáváme konečně k působení Renáty Pavlátové v Brně?“

„Přesně tak,“ řekl Lubomír Urban a pokračoval, „její příchod byl důvod mého odchodu.“

„Ona vás vyhodila? To by se mi nezdálo moc moudré. Dobrý cifršpión je pro firmu vždycky dost důležitý

pracovník,“ podivil jsem se.

Urban se pousmál. „Dobrý jsem snad byl. A Renáta mě vůbec nevyhazovala. To ona se zase umělaobklopit lidmi, co uměli. A je třeba přiznat, že je i nechala vyniknout. Jen museli splnit dvě podmínky –nesměli ohrožovat její kariéru a ten hlavní potlesk museli přenechat jí. V mém případě dobře věděla, žeobojí je splněno předem, protože o mě bylo všeobecně známo, kolik mi je let a že při nejbližší příležitostichci jít do důchodu.“

Zvědavě jsem se zadíval na páně Urbanův růžolící a spokojený obličej. „Tak kde byl problém? I kdyžmusím říct, že jej asi začínám tušit, když si vzpomenu na to, co mi o vaší firmě říkal pan Gunold.“

Urban se znovu usmál: „Já vím, Karl mi říkal, že se zmiňoval o Renátiných obchodních úspěších.“

Opětoval jsem jeho úsměv. „Přesně tak, zároveň však poznamenal, že jeho informace jsou z druhé ruky,tedy od vás, a že vy mě poinformujete lépe.“

Urban se zašklebil. „To je a není pravda. Vzhledem k tomu, že jsem firmu už před skoro dvěma rokyopustil, tak zcela aktuální a přesné informace nemám, protože se sice s některými kolegy stále stýkám,mezi takové lidi však kromě Renáty, což už je minulost, nepatří ani můj nástupce. Ten se mimochodemjmenuje zajímavě, Radovan Kopýtko. To poněkud komické jméno vás však nesmí mýlit. Je to stejnětvrdý člověk jako Renáta, který není hloupý a nemilosrdně si chrání své zájmy. Abych se však vrátil kesvému vyprávění, pokud totiž v mé bývalé firmě nejste právě šéf nebo finanční ředitel, tak uzavíranýmobchodům pod pokličku zrovna nevidíte. Děláte si prostě svoji práci vývojáře a obstarání financí není vaše

starost.“

„Vy mě napínáte,“ poznamenal jsem zvědavě.

Urban se znovu ušklíbl. „K napínání toho zase tak moc není. Když to řeknu hodně stručně, tak přizískávání zakázek máte v podstatě dvojí možnost systému práce. Buď jde vše podle předpisů a zákonů, vpříslušných případech se zúčastňujete výběrových řízení, snažíte se podat nejlepší nabídku a se zástupcizákazníka se scházíte pouze a jen úředně. Samozřejmě tak můžete existovat a nějaké ty zakázky tak

obstaráte.“

Ironicky jsem poznamenal: „Začínám tušit, jak teď budete pokračovat.“

Lubomír Urban upil ze svého šálku kávy a zachechtal se. „No, vidíte, jak jste nadaný a jakou máte

představivost. Ta druhá cesta je, jak zřejmě správně očekáváte, taková, že do řešení problémů jdete,diplomaticky řečeno, s maximálním nasazením a neortodoxními metodami.“

Skočil jsem panu Urbanovi do řeči: „Zřejmě se teď dozvím, že Renáta neváhala jít do řešení problémutakříkajíc vlastním tělem. Zároveň to však zřejmě nebude celé kouzlo jejích úspěchů.“

Lubomír Urban mi pobaveně odpověděl: „Vidíte naprosto přesně jádro problému. Pokud to bylo vhodné aRenátiným kritériím zástupce zákazníka vyhovoval, tak neváhala uspořádat, jak bych to formuloval –někdy to bylo neformální setkání, jindy taková schůzka měla hlavičku školení o našich produktech. Konectakové akce měl obvykle, tedy obvykle, pokud byl zákazník vyhovující, jak jsem už řekl, sexuální rámec.Výsledkem bylo potom obvykle uzavření příslušné zakázky. Renáta měla celkem vzácný dar odhadnout,

kdy se má snažit s perspektivou toho, že její námaha nevyjde nazmar.“

Namítnul jsem: „Pokud jste však nemusel asistovat ve švédské trojce, tak jako finančnímu řediteli vámtakové akce nemusely vadit. Jenže zřejmě vadily.“

Urban souhlasně pokýval hlavou. „Přesně tak. Vadily. Každá taková záležitost se musela zaplatit. Něco šloz reprezentačního fondu, což bylo naprosto nezávadné. To bylo však pouze minimum potřebnýchprostředků. Hlavní problém byl v tom, že firemní politika v poslední době byla taková, že pro každouzakázku byla vyčleněna určitá a nemalá suma peněz do takzvaného VPF.“

„Cože? Co to je za záhadnost?“ podivil jsem se.

„Žádná záhadnost, pane Berko. To VPF znamená ‚Vzdělávací a popularizační fond‘. Bylo to tak obvykle pět

až patnáct procent z ceny každé zakázky. Za ty peníze se pořádala školení pro zákazníka, z menší částiskutečné kurzy, z části větší akce jako je ta výše popsaná. To však byly jen maličkosti. Hlavní bylo to, žefirmám nějak spřízněným se zákazníkem se platily peníze za všelijaké fiktivní studie a přípravné práce,které se většinou odehrávaly pouze na papíře. Pokud šlo o ty studie, tak to byly většinou hovadiny, kterénebyly k ničemu potřeba, samozřejmě kromě toho, že bylo třeba na něco vyfakturovat utracené peníze adokázat, že se za ty peníze cosi vytvořilo. To něco bylo obvykle opsané z opsaného, případně přímoopsané a lehce pozměněné z nějakého textu nalezeného na internetu nebo z nějaké písemnosti nalezenév tom nejzaprášenějším koutě nějaké knihovny. A nejzajímavější byly všechny tyto aktivity pro pracovníky

firmy v postavení Renáty a v menší míře také finančního ředitele. Ti totiž dostali balík peněz a bylo zcelav jejich kompetenci, jak s ním naloží. Vrchní vedení zajímaly především získané zakázky a o způsob jejichzískávání se nikdo moc nezajímal. Samozřejmě se očekávalo, že nebude docházet k do očí bijícímuporušování zákona.“

Vstoupil jsem do Urbanova výkladu: „Říkáte, že používání onoho VPF byla Renátina kompetence, v menšímíře kompetence vás, či vašeho nástupce. Kdo byl příjemcem takto vydaných peněz? Pouze motivovanýzákazník nebo i slečna Renáta, případně finanční ředitel?“

„Správná otázka. Když jsem ještě ten první rok Renátina působení v Brně byl u firmy, tak jsemsamozřejmě zjistil, že slušná část těch peněz zůstala Renátě za jejími pěstěnými nehtíky. Buď dostala odzákazníka zpět část jeho provize, kterou mu zprostředkovala jako fiktivní zakázku, nebo si část z VPFnechala sama přímo, to vždycky kamuflovala jako mimořádné přesčasy, smlouvy o dílo a podobně. Jetřeba zase přiznat, že Renáta nebyla chamtivá. Účetně a daňově jsem takto vydané finance měl zpracovat

já a ona mi za to také cosi nabízela a já si, přiznávám, to cosi párkrát vzal, byly to vždy velmi slušnépeníze. Pak jsem si však řekl, že jsem vůl, a na stará kolena neskončím v kriminále. I když, ta možnostkriminálu byla spíš hypotetická. Takže jsem možná byl vůl doopravdy. Účetně bylo vše v pořádku, a kdenení žalobce, tam není soudce, že ano. Jenže se mi všechny ty moderní způsoby vydělávání peněz začalyzajídat. Třeba si řeknete, že jsem blbec. Já však usoudil, že mi to není potřeba a raději končím a půjdu do

penze. Sice mi do toho důchodu scházel ještě rok, ale něco jsem měl našetřené, a tak jsem ten rok bez problémů přežil, a teď si už skutečně užívám důchodu.“

Pousmál jsem se: „Že jste blbec, to bych si rozhodně říct nedovolil. Spíš bych to formuloval jinak, jste ze

staré školy. A na tom nic špatného rozhodně nevidím. A ostatně za své kariéry u policie jsem podobnédilema musel párkrát také řešit. Rozhodně jste mi však dal dobrý materiál k přemýšlení. Když se tak nadvámi popsanými kšefty zamyslím, napadá mě jedno, nemůže mít Renátina smrt s jejími obchodysouvislost? Takový spor o dělení kořisti a o majetek vůbec je vedle problémů ve vztazích mezi muži aženami po celou historii lidstva vděčné téma zločinu.“

Lubomír Urban mi můj úsměv opětoval: „To si už samozřejmě musíte vyšetřit sám. Já vám mohu říci ještě

jedno, Renáta měla tam někde na severu, kde zemřela, chalupu. Tu chalupu si pořídila ještě ten rok, co

jsem byl u firmy. Renátě ji dohodil náš tehdejší zákazník, ta firma se jmenuje Stareal, původně sevěnovala stavebnictví a prodeji realit. Teď už jde o velký koncem, který fušuje do všeho možného, a okterém jste už jistě slyšel. Mají centrály v Liberci, tam je vedení celého koncernu a řízení obchodníchaktivit, a v Praze, kde je vedení stavební části. No a my jsme jim dodávali telefonní ústředny, počítačovésystémy, software pro řízení firmy a já nevím, co všechno ještě. Co dodávali, ten Stareal je stále jedním zhlavních zákazníků HERZIGu.“

Už jsem se chtěl rozloučit, když mě ještě něco napadlo. Zeptal jsem se: „Můžete mi dát kontakt na toho

vašeho nástupce, jak se jmenuje, Radovana Kopýtka?“

Urban přikývnul. „Tady vám napíšu jeho čísla služebního mobilu a přímé pevné linky, podědil je po mně.A pro jistotu tady ještě máte číslo na sekretářku, kterou měli Pavlátová a Kopýtko společnou. Pokud vámvšak mohu radit, tak toho Kopýtka neplašte, pokud na něj nebudete mít něco konkrétního.“

„Proč?“ zeptal jsem se trochu udiveně. „On je tak nebezpečný?“

Lubomír Urban se na mě podíval jako učitel na nepříliš chápavého žáka. „Sám víte, co jste se dozvěděloficiálně od Bergmanna.“

S úsměvem jsem přisvědčil: „Dá se to popsat slovem o pěti písmenech začínajícím na ‚h‘.“

„No vidíte,“ opětoval Lubomír Urban můj úsměv, „u Herziga je totiž přísný zákaz komunikovat s kýmkolivcizím o vnitřním dění ve firmě. Kromě tiskových mluvčích, kteří ovšem jsou pouze na ústředí v Německu,jsou za takovou komunikaci zodpovědní pouze vedoucí příslušných firem. I ti ovšem mohou hovořit pouze

podle ‚oficiálních not‘ vydaných německým ústředím. V případě mé bývalé brněnské pobočky takovouzodpovědnou osobou byla Renáta a po její smrti, to je až do jmenování řádného šéfa, je takovouoprávněnou osobou její zástupce, tedy Kopýtko. Jenže tahle pravidla komunikace navenek jsou ještězpřísněná teď, kdy koluje podezření z úplatkářské aféry. Když k tomu navíc máte zavražděnou šéfovou,tak si těžko můžete dělat iluze, že by vám Kopýtko řekl něco zajímavého. Pokud by se s vámi vůbec bavil,

tak vám řekne ještě méně než Bergmann ve Vídni. A na věci, o kterých jsme vám vyprávěli s Karlem, sive vaší přítomnosti nedovolí ani pomyslet. Jeho hlavním cílem teď jistě bude domoci se Renátiny pozice.A k tomu by mu otevřenost při komunikaci s vámi asi těžko pomohla, s tím budete jistě souhlasit.“

Po tomto sdělení, se kterým mi skutečně nezbylo než souhlasit, jsem slupnul ještě jednu z výbornýchbuchet a rozloučil se konečně s Lubomírem Urbanem a jeho útulným domkem. Bylo skutečně o čem

dumat.

30.

Z Modřic jsem se vypravil Honzovým taxíkem rovnou na brněnské Hlavní nádraží na rychlík do Prahy.Urban měl pravdu. Jezdit do brněnské pobočky HERZIGa by skutečně byla jen ztráta času. Z vlaku jsemhodlal v Pardubicích vystoupit. Zavolal jsem proto Lucce, aby mě zase čekala na pardubickém nádraží.

Ještě z auta jsem také zatelefonoval Milanovi Horkému a poprosil jej, aby mi zjistil, co bude možné, o koncernu Stareal. Už jsem chtěl hovor s Milanem ukončit, jenže mi cosi secvaklo v hlavě a já dodal:„Milane, a podívej se prosím speciálně, jestli s tím Starealem nemá něco společného milý major Runštuk.“

Milan nesouhlasně namítnul: „Ten by snad jako policajt neměl podnikat, ne?“

Odpověděl jsem mu: „To máš pravdu. Pokud by mezi ním a Starealem byla nějaká souvislost, tak zcelaotevřená jistě ne. Může mít ale nějaké příbuzné nebo známé, co s tou firmou mají něco do činění.“

„No dobrá, to máš pravdu. Kouknu se a dám ti vědět,“ slíbil Milan.

Při ukončení hovoru jsem se rozhlédnul, kde vlastně jsme. Právě jsme trčeli za tramvají stojící na zastávce

na Hybešově ulici. K Hlavnímu nádraží to byly ještě dvě zastávky, tedy nějaké tři, čtyři minuty jízdyUvědomil jsem si, že ti snaživí policajti, kteří se mě pokoušeli sledovat, budou jednak řádně namíchnutí,jak jsem je vypekl, a potom taky nejspíš nebudou úplně blbí. Mohlo by je napadnout, že se budu vracetzpět do Desné. Jelikož viděli, že nejedu z domu autem, tak si také jistě spočítají, že mým cílem budevlakové nebo autobusové nádraží. A jelikož, ten kdo mě trochu znal, věděl o mých sympatiích k železnici,bylo nabíledni, že na Hlavním nádraží mě budou určitě čekat. Takže mě také budou vidět, jak vystupuji zauta Honzy Rubeše. Tomu by potom mohli znepříjemnit život, způsoby řady svých exkolegů jsem sidobře pamatoval a v případě na mě pověšených snaživých příslušníků jsem si žádné iluze rozhodněnedělal. Času jsem měl dost. Řekl jsem tedy Honzovi, aby mě na zastávce na Hybešově ulici radějivysadil, a pokud by se k němu policajti nakonec přece jen dostali, tak aby jim řekl, že jsem vystoupil naHybešově a řekl mu, že se musím vrátit tramvají domů do Bystrce. Bylo mu to sice divné, já však nedaljinak.

Pro jistotu jsem přešel na opačnou stranu ulice na tramvajovou zastávku směr moje domovská Bystrc apočkal, až Honza odjede. Potom jsem zase přešel ulici zpět a nastoupil do přijíždějící tramvaje ve směru k

nádraží.

Když jsem o pár minut později nastupoval do vlaku, přemýšlel jsem, jestli má opatrnost nebyla zbytečná a

brněnští exkolegové mě na nádraží vyhlíží. Raději jsem se však kolem sebe příliš nerozhlížel a snažil sepůsobit dojmem panenské nevinnosti.

Nicméně, byl jsem čím dál víc zvědavý, jak se strážci zákona, co mě měli strážit, tvářili, když jsem jimzmizel, a oni mě tak neustrážili. Zavolal jsem tedy po usazení se v křesle vagónu do restaurace KalahariMirkovi Táborskému. Trochu omluvně jsem se jej zeptal: „Jsi v pořádku?“

Obavy mě však rychle přešly, protože v mobilu jsem uslyšel hurónský smích: „Ty, bájo! Takovépředstavení bys u mě měl pořádat víckrát. Já se musím chechtat ještě teď. Tak dvacet minut po tom, cojsi předvedl svůj estetický sprint přes můj podnik, se objevil jakýsi mladík, na půl huby pozdravil, prošelpodnikem a hned vypadnul zase ven. Chvíli poté vkročila dovnitř taková blonďatá fešanda a ptala se potobě. Když jsem jí opáčil, že soukromí hostů je pro mě svaté, zamávala mi před nosem policejnímprůkazem. Já byl v té chvíli samozřejmě ochota sama. Málem jsem před ní utěrkou zametal podlahu a

doprovodil to slovy, že zákonu se musí pomáhat.“

Protože jsem Mirka znal a věděl, jaký dokáže být komediant, začaly mi téct k údivu naproti sedícíhocestujícího slzy smíchu a poslouchal jsem dále Mirkovo líčení. „Ta kočena mi tě popsala a zeptala se, kdejsi. Já se hluboce, jak to mám ve zvyku, zamyslel, a posléze jí pomalu a rozvážně sdělil, že člověkpodobný tobě mi do lokálu opravdu přišel. Pak jsem se jako udiveně zarazil a sdělil té policajtskésexbombě, že je to vlastně divné. Ona se ptala co, že je jako divné. Já jí nato ustrašeně sdělil, že nebýt jí,

tak by mě to vlastně nenapadlo, protože jsem v lokále právě sám. Že doufám, že se ti něco nepřihodilo.Vždyť jsi přišel dobře před čtvrthodinou a doteď sis nic neobjednal. Tak mě ta slečna vyzvala, že se potobě půjdeme podívat. Já tě začal udiveně hledat, dokonce jsem tu policajtku požádal, aby pro jistotu idámské hajzlíky prohlédla.“

Zničený smíchem jsem se jej zeptal: „A co bylo dál?“

„Představ si, ty blboune, že jsme tě nenašli! Pak jsem se znovu a ještě hlouběji zamyslel, po chvíli sepraštil přes čelo a zaúpěl, že jsem nejspíš nechal otevřený zadní východ. Ona dáma byla sice fešnáblondýna, nicméně tak úplně blbá přece jen nebyla a začala něco tušit. Tak jsem zmobilizoval celý svůjherecký talent a vysvětlil jí, že nám ráno přivezli pivo a já vůl ten vchod asi nezavřel. To mi potom snaduvěřila a navíc to pivo mi fakt před tvým příchodem přivezli. Takže naštvaně odešla. A vůbec se nerozloučila. Prostě hrůza. Nicméně, jak otevřela dveře na ulici, tak jí průvan zvednul už tak dost krátkousukni a já mohl ohodnotit její excelentní nohy a dokonce jemné kraječky jejích kalhotek. Při tom zírání mě

však načapala ta moje a já dostal pohlavek. Tak vidíš, jak pro tebe trpím!“

Z Mirkova líčení jsem byl úplně hotový. Nakonec jsem jej ještě s cukajícími se koutky úst uklidnil: „Neboj,jak se vrátíme s Luckou do Brna, tak tvůj podnik navštívíme a odškodníme tě solidní útratou.“

31.

Otřel jsem si z obličeje slzy od smíchu a pohledem na hodinky zjistil, že bychom se za pár minut mělirozjet. V té chvíli mi oči málem vypadly, kdybych je tedy nechal dělat, co se jim chtělo. Měl jsem skutečně

co dělat, abych zachoval ledovou tvář hráče pokeru. Otevřely se totiž dveře do velkoprostorového kupé

1. třídy, kde jsem se uvelebil, a těmi dveřmi vplula ona fešná blondýnka z policejní nástěnky věnovanévyznamenaným příslušníkům policie na brněnském ředitelství. Takže jsem se v té chvíli pochválil, že jsemmoudře vystoupil kus od nádraží.

Na svých skutečně tak pěkných nohách, jak je popsal Mirek Táborský, prošla pomalým krokem přes celýoddíl, přičemž ji následovaly obdivné pohledy několika přítomných pánů a vražedné pohledy dvoupřítomných dam. Bohužel klimatizace ve vagónu nevytvářela takový proud vzduchu, který by zvednul jejískutečně krátkou minisukni, a já si tak nemohl prohlédnout to, co Mirek. Policejní krasavice mi věnovalatéměř neznatelný pohled a usadila se dvě řady za mnou. Že by ta mladá policistka byla ve vagónunáhodou, to by byla tedy skutečně velká náhoda. Že by mně sledovala z lásky, to jsem hned zavrhnul.Zbývala tedy pouze možnost třetí, kterou jsem správně předpokládal, totiž, že se mi Jednotka 219rozhodla věnovat svoji laskavou pozornost.

Rozhodl jsem se zavolat Jardovi Motlovi a vyptat se na jeho blonďatou kolegyni. Vyšel jsem z kupé doprostoru u nástupních dveří a Jarda se mi naštěstí hned ozval. Zeptal jsem se: „Jarouši, prosím tě, kdyžjsem u tebe byl naposledy, kousek od tvé kanceláře visela nástěnka, kterou zdobili zasloužilí příslušnícisboru, ty jsi tam mimochodem kupodivu nebyl. Mezi nimi byla jedna velmi fešná blondýnka. Ta kočka se

mi dnes se svými kolegy pořád snaží lepit na paty. Jednou jsem je setřásl, teď však sedím ve vlaku naPrahu, protože se vracím do Desné za Luckou, a ta policajtka je v kupé dvě řady za mnou. Náhoda to asinebude.“

Protože se Jarda divil, cože to tak cestuji, musel jsem mu rychle vysvětlit, co právě podnikám. Jehonásledující výklad mě potom příliš nepotěšil. „Kamaráde, nerad to říkám, ale asi jsi zase rozhrábnul, jak tije ostatně vlastní, něco nevábného. Na tu fešnou kolegyni si dávej pozor. Je to s prominutím pěknákurva, proti které je tvá nebožka Renáta Pavlátová svatá žena. Jmenuje se Andrea Hobzová, je to slečna,kapitánka, vrchní komisařka a vede brněnskou expozituru Jednotky 219. V Brně má podobnou pověstjako její kolega major Runštuk v Liberci. Můj osobní dojem je, že už měla dávno sedět sama v kriminále.Jenže šoustá s řadou velmi vysoce postavených kravaťáků u policie a ti její kšeftíky kryjí. V podstatě sedá říci, že řada kolegů jí leze do zadku a zbytek, ke kterému patřím i já, se jí vyhýbá, jak může. Všichnijsme však při styku s ní velice opatrní. Když to trochu přeženu, tak tahle kráska ti v zájmu své kariéryklidně vrazí nůž do zad, párkrát ho tam otočí, a posléze se tě s úsměvem zeptá, jestli to náhodou

nebolelo.“

Vzdychnul jsem si: „To jsi mě tedy skutečně potěšil. Vypadá to tak, že Johannes Bergmann má opravduprsty dlouhé až ke tvým kolegům. Začínám se bát toho, že dostat Jindru Horníka na svobodu nebude tak

jednoduché.“

Jarda se mě snažil povzbudit. „Hele, musíš se snažit, anžto k Horníkům jezdím díky tobě na dovolenoutaké. Míchat se do činnosti Jednotky 219 proti jejich vůli není radno, nicméně pokusím se opatrně něcovysondovat a dám ti vědět. Tak, zlom vaz.“

Pesimisticky jsem odvětil: „Teď je otázka, komu se ten vaz bude lámat.“

Při telefonování jsem nenápadně nakukoval sklem dveří do kupé a viděl, jak vzrůstá nervozita slečnykapitánky nad mým dlouhým hovorem. Aby ji nekleplo, tak jsem ještě navštívil WC a usadil se opětzpůsobně na svém místě.

Už nám oběma nic nebránilo užívat si cestu do Čech. Byl jsem zvědavý, jak to bude mít kapitánkaHobzová zařízené. Když mě čekala na nádraží v Brně, tak bylo zřejmé, že počítala s mým návratem doDesné. Nyní přicházelo v úvahu to, že vystoupím buď v Pardubicích, nebo v Praze. Takže ji zřejmě u obou

nádraží musel někdo čekat. Že by totiž za naším expresem upalovalo auto s nějakým brněnským kolegou

Hobzové, se mi nezdálo moc pravděpodobné. A protože jsem byl jako železniční fanoušek šťastným aspokojeným majitelem síťové jízdenky, nemohli se ti chudáci policejní u pokladny vyptat, kam to vlastnějedu. Sice jsem si koupil místenku až do Prahy, vystoupit jsem však mohl všude, kde vlak zastavoval.

Nechal jsem těchto hlubokomyslných úvah, protože stejně k ničemu nevedly a zahloubal se do denního

tisku.

32.

Když jsem vystoupil na perón pardubického nádraží, naskytnul se mi nesmírně utěšený pohled na mojiživotní partnerku. Lucie zářila v zbrusu nových světle modrých minišatech, ve kterých byla přímoneodolatelná. Ač jsem pohled na ni měl pravidelně k dispozici, nedalo mi to, abych se aspoň chvílinepokochal pohledem na její nádherné nohy, které pod minišaty byly skutečně nepřehlédnutelné. Kam se

na moji Lucku hrabe kapitánka Hobzová!

Usměvavá Lucka mě políbila, koketně se otočila a zeptala se: „Copak je na mně nového?“

Krátce jsem se zamyslel a pak prohlásil: „Asi tady ta saze pod nosem, aspoň myslím.“

Ten uražený pohled, co následoval moji drzost, bych vám tedy rozhodně nepřál. Kdyby ten pohled zabíjel,

byl bych už mrtvý aspoň třikrát. Nezbylo mi než si Lucku okamžitě usmířit: „To víš, že tvé nové šaty jsounepřehlédnutelné. A ty v nich samozřejmě také.“

Lucie se na mě po straně podívala, jestli to myslím vážně. Když viděla, jak se směji, tak ještě na okouraženě pronesla: „Ty jsi ale fakt hrozný!“

Vzal jsem ji za paži a ohlédnul se kolem. O kus dál stála kapitánka Hobzová a s poněkud znechucenýmvýrazem se dívala naším směrem.

Na tázavý pohled Lucky, která mě už znala a tušila, co mé rozhlížení znamená, jsem potichu řekl:„Nedívej se jako já kolem a pojď k autu. Z Brna mě sleduje jedna blonďatá kapitánka policie.“

Lucka se na mě podívala poněkud ironicky. „Copak, copak? To tě tak miluje?“

Trochu naštvaně jsem odseknul. „Ty jsi ale…! Ta koza je brněnská kolegyně našeho milého majoraRunštuka z Liberce. Oba slouží v nové hračce nového pana ministra vnitra, ve speciální jednotce nařešení vražd, Jednotce 219. To vím od Romana Trojana a Jardy Motla.“

Lucka zvážněla. „A proč tě sleduje? To tě snad také podezřívá z té vraždy Renáty Pavlátové?“

Zamyšleně jsem odpověděl: „Taky by mě to zajímalo. Osobně si spíš však myslím, že se jim nelíbí, žejsem se začal vrtat v Jindrově případu.“ A jak jsem si předsevzal, povykládal jsem Lucii nejen o svýchrozhovorech ve Vídni i v Brně, ale také o výhružném dopise s kulkou a o rozhovoru s Milanem Horkým,jehož námětem byla ochranka pro Lucku.

Když jsem skončil se svým líčením nedávných událostí, seděli jsme už v mém autě, které Luckazaparkovala před nádražím. Lucčina světle modrá kukadla na mě koukala při mém líčení událostí poněkud vyjeveně. Pak dvakrát polkla a trochu zaraženě řekla: „Ty můj milý Staníčku, s tebou se holka teda fakt

nenudí!“

Nabídnul jsem jí: „Jestli chceš, tak tě hned pošlu někam do ciziny, než se tohle přežene.“

Lucka rychle nabyla svoji normální suverenitu a výhružně mně zašermovala ukazovákem před nosem.„Tak to ať tě ani nenapadne! Tuhle záležitost si rozhodně nenechám ujít!“

Snažil jsem se trochu zchladit její odhodlání. „Jenže tahle záležitost, jak říkáš, by také, eventuálně, mohlasmrdět krchovem.“

„Tím spíš tě v tom nenechám samotného. A neveď prosím svoje obvyklé řeči o tom, že je to tvoje práce a

moje ne. Když jsme spolu, tak jsme spolu ve všem. O tom nehodlám diskutovat!“

Její odhodlaný projev mě sice potěšil, ale mé obavy o ni to rozhodně nezmenšilo. A tak jsem se zeptal:„Doufám, že alespoň nepohrdneš pomocí lidí od Milana Horkého a že je necháš na sebe dohlédnout,

pokud nebudu poblíž.“

Lucka mě políbila na špičku nosu. „To víš, ty blázínku. Mám tě moc ráda a chci ti pomáhat, pokud topůjde. Nejsem však v žádném případě takový kamikadze jako ty. To pokorně uznávám.“

„Aspoň že tak,“ brouknul jsem už trochu klidněji.

Jak jsme se tak dohadovali, všimnul jsem si, že kapitánka Hobzová nasedla do čekajícího zelenéhorenaultu s civilní značkou a odjela s chlapíkem, který auto řídil. Trochu mě to udivilo, protože jsem čekal,že nás bude ta dáma sledovat, když se za mnou obtěžovala až z Brna. Potom mě však napadlo, žemůžeme mít někde na autě GPS štěnici.

Před časem jsem za nemalý peníz koupil u jedné specializované firmy detektor, který jsem si sebouprozíravě vzal ráno při odchodu z domova. Nevypadalo to, že by se o nás po odjezdu Hobzové někdozajímal, nicméně přístroj jsem pro jistotu zakrýval vlastním tělem a obešel s ním auto. V pravém zadnímblatníku jsem skutečně objevil malou krabičku, která tam rozhodně být neměla. Už jsem chtěl svůjdetektor schovat, když mě signalizoval ještě další identické zařízení, tentokrát ukryté v levém přednímblatníku. Musel jsem se usmát při pomyšlení, jakou pozornost nám ti policejní syčáci věnují.

Lucka ten chytrý přístroj znala a zvědavě mě pozorovala. Když viděla, že obě krabičky nechávám na svýchmístech a sedám si klidně zpět do vozu za volant, udiveně se zeptala: „Ty štěnice tam necháš?“

Usmál jsem se: „Tipnul bych si, že nám je tam dal ten maník, co tu vyzvednul Hobzovou. Pokud bych je

vyndal a zahodil teď, tak by nám to stejně moc nepomohlo, protože ti hajzlíci stejně tuší, že jedeme zpětk Horníkům. Lepší bude ty věcičky ve vhodné chvíli vyndat až tam, když se někam vypravíme, čivypravím. Člověk tak získá aspoň chvilkovou výhodu. Taky můžeme svoje auto nechat u penziónu a jetjiným, co já vím. V každém případě je nejlepší chovat se tak, aby oni nevěděli, že my víme.“

A tak jsme se vydali na jízdu do Desné. Protože, jak se praví ve vojenských hlášeních, po zbytek cesty se

nic zvláštního nepřihodilo, po necelých třech hodinkách nás už vítalo kompletní, tedy až na Jindru úpícíhov nápravném zařízení kompletní, osazenstvo penzionu U Sklárny. Jak nám hned při přivítání bylo řečeno,liberečtí „Tři mušketýři“ by se měli jmenovat spíš „Rychlá rota“. Soudce Klubáček překonal všechnyrekordy v posouzení návrhu vzetí Jindry do vazby. Návrh státní zástupkyně Olšarové a majora Runštukaposoudil tak rychle, že to snad ani rychleji nešlo a Jindra si už mohl čechrat polštář na posteli ve Vazebnívěznici v Liberci. Tahle zarážející rychlost jednání oněch tří povedených strážců zákona mě jen utvrdila vtom, že v celém případě něco a hodně smrdí.

Ve vazební věznici navštívil už Jindru advokát Jeroným Kudla a povyprávěl mu o mé horečné snaze dostat

Jindru ven. Jak doktor Kudla řekl, aspoň trochu tahle zpráva Jindrovi vylepšila náladu. Jinak totiž vypadal

dost sklesle a nesnášel vazbu zrovna s dobrou náladou. Vůbec jsem se mu nedivil. Buzerace za něco, cojste nespáchali (o tom jsem byl už přesvědčen), vám na náladě těžko může přidat. Zvlášť tehdy, když ovás začnou pečovat takoví výlupci jako major Runštuk a jeho přátelé.

Po té, co nás i s Luckou nakrmili a napojili, musel jsem podrobně vylíčit svoje zážitky dvoudenní cesty.Všem jsem zdůraznil, aby si vše řečené nechali pro sebe, což mi slíbili a Alena ještě odešla připravit pokoj pro kolegy Milana Horkého, kteří měli další den přijet, aby dohlédli na Lucku. Lucčiny rozpaky nad mojístarostí o její bezpečnost se rychle rozplynuly, když slyšela, jak aktivně pracuje spravedlnost v Liberci.

33.

Protože mi bylo jasné, že Milan Horký bude potřebovat čas, než se mi ozve s nějakými informacemi,rozhodnul jsem se druhý den ráno neztrácet čas a aspoň se trochu poohlédnout na internetu, co tam

zjistím o objektech našeho zájmu.

Spustil jsem si internetovou verzi hledání v Obchodním rejstříku. Policisté mají ze zákona zakázanépodnikat a nemyslel jsem si, že by major Runštuk byl tak hloupý a tento zákon porušoval. Jenže, od čehoby nám bylo příbuzenstvo?

Zadal jsem příslušné kolonky příjmení Runštuk a nestačil se divit. Až jsem si říkal, že je vše nějakjednoduché a průzračné. Vyhledávač mi totiž ukázal (mimo jiné) akciovou společnost se jménem, kteréjsem předchozí den slyšel z úst Lubomíra Urbana, šlo o společnost Stareal, váženého zákazníka firmyHERZIG. Muž jménem Ing. Karel Runštuk tam byl uveden jako člen představenstva a žena jménem JUDr.Ingrid Runštuková byla předsedkyní dozorčí rady. Všem překvapením ovšem nebyl konec, v dozorčí raděse totiž vyskytovalo také jméno Ing. Kamil Hobza a v představenstvu zase pro změnu Ing. AlexandraHobzová. Samozřejmě byla teoretická možnost, že šlo o náhodnou shodu jmen s majorem Runštukem akapitánkou Hobzovou. Upřímně řečeno, musel bych však být blázen, abych něčemu takovému věřil.

Když jsem se už tak pěkně rozjel, tak mě tak napadlo, ani nevím proč, pustit si vyhledávač pro katastr

nemovitostí a tam si zjistit, kdo vlastní parcely vedle té, na které stojí penzion U Sklárny. U parcely, na

které jsem se právě nacházel já i můj laptop, to bylo jasné, jako spoluvlastníci tam byli zapsaní bratříHorníkovi se svými manželkami. U parcel nad a pod penzionem U Sklárny, kde byly dvě sesterské budovynašeho penzionu, které zůstávaly více méně nevyužité, byla jako vlastník zapsána společnost Stareal. Animě to nepřekvapilo. Jelikož byl Jindra takovým kvapem zadržený, i když důvody k tomu byly dostpochybné, napadlo mě totiž, jestli snahou těch, kdo se snažili řídit běh tohoto případu, nebyla snahaJindru odstranit a vytvořit si tak podmínky k získání penzionu U Sklárny. Byl to sice jen takový nápadkdesi v zátylku. Jenže Jindra byl duší podniku. Jeho kuchařské umění bylo známé široko daleko. Hostéproto do penzionu přicházeli nejen kvůli pěknému prostředí a příjemné obsluze. To jste totiž v okolí nalezli

na víc místech. Hlavním trumfem a lákadlem bylo U Sklárny Jindrovo kuchařské umění. Kdyby chtěl, taksi mohl vybrat z řady nabídek nastoupit do pražských interhotelů, kde by si zřejmě vydělal víc peněz a smenší námahou než ve svém penzionu. Jindra však chtěl být svým vlastním pánem, takže jeho fanoušciza ním místo do Prahy jezdili do Desné. Pokud by tedy někdo chtěl zasadit penzionu U Sklárny skutečnětvrdou ránu, bylo by to odstranění Jindry z oběhu. No uvidíme, zatím šlo jen o nepodložený nápad vylíhlýv mé hlavě.

Nalezené údaje z Obchodního rejstříku a katastru nemovitostí nebyly samozřejmě žádnými důkazy. Vkaždém případě však šlo o pozoruhodná zjištění. Začal jsem se přece jen obávat, že se Jindra zapletl, nicnetuše, do obchodních zájmů, které jej dost významně přerůstaly a mohly docela nepříjemně semlít.

Sešel jsem dolů, našel Boba Horníka a překvapil jej otázkou: „Nechtěl od vás někdo v poslední době

penzion koupit?“

Bob udiveně zareagoval: „Jak jsi na to přišel? Já tedy o ničem nevím. A myslím, pokud by se někdo obrátilna Jindru nebo na děvčata, tak bychom si to určitě řekli, protože penzion vlastníme společně.“

Zavolali jsme ještě Ivanu s Alenou, avšak jejich reakce byla stejná jako Bobova.

Bob se mě znovu zeptal: „Můžeš nám konečně povědět, co vyprovokovalo tohle tvoje vyptávání?“

Odpověděl jsem otázkou: „Víte, komu patří parcely a budovy sousedící s vaším penzionem?“

Odpovědí mi bylo zaražené krčení rameny a udivené pohledy všech tří.

Ivana přerušila výrobu udivených grimas jako první a zeptala se mě: „Mělo by nás to zajímat?“

„Logická a správná otázka,“ pronesl jsem profesorským hlasem a pokračoval, „zajímat by vás to mohlo amělo.“

„A proč?“ zeptala se zase Ivana.

Usmál jsem se. „Je to jen takový nápad, který je možná hovadina. V každém případě musím počkat, comi zjistí Milan Horký. Jenže, ty pozemky patří společnosti Stareal, o které jsem vám včera večer vyprávěl

v souvislosti s firmou HERZIG, kde pracovala ona u vašeho potoka zavražděná žena.“

„No a co má být?“ reagovala na mé sdělení Alena.

„V obchodním rejstříku jsem u firmy Stareal našel jako její zástupce lidi, kteří se honosili stejnýmpříjmením jako arogantní major Runštuk, který zašil Jindru, a fešná kapitánka Hobzová, která zaseuháněla mě! Víte co, ještě pro jistotu zavolám doktoru Kudlovi, aby se Jindry zeptal, jestli nějakou

nabídku k prodeji penzionu nedostal on.“

Jeroným Kudla mi řekl, že po obědě půjde za Jindrou, udělal si z toho pravidlo, aby Jindrovi trochuzvednul morálku. My ostatní jsme byli bohužel omezeni zákonem, který povoloval návštěvy jen maximálně

čtyř osob jednou za dva týdny. Advokát však slíbil, že se Jindry zeptá a neprodleně mi dá vědět.

34.

Právě jsem ukončil hovor s Jeronýmem Kudlou, když jsem náhodou vyhlédnul z okna a uviděl dvě auta sbrněnskými SPZ, jak couvala na parkoviště. Vystoupili z nich moji kamarádi a exkolegové Tonda Boháč aJarda Brzobohatý se svými současnými partnerkami. Ti dva tvořili už od dětství nerozlučné kamarádskéduo, sloužili spolu u policie a spolu také z policie odešli do agentury Milana Horkého. Díky jejich jménůmjim nikdo neřekl jinak než Milionáři. Tondu doprovázela drobná blondýnka a Jardu zase brunetka vysokáskoro jako on. Obě dámy mi připadaly poněkud povědomé.

Když jsem vyběhl ven, abych je přivítal, zjistil jsem, že dámský doprovod Milionářů mi je povědomý proto,

že obě mladé ženy, kromě toho, že jde o zamilované přítelkyně Tondy a Jardy, jsou takézaměstnankyněmi agentury Milana Horkého. Blondýnka byla chemička a brunetka doktorka-patoložka.

Hoši mi sdělili milou zprávu od Milana, kamarádům se má pomáhat, a tak si mají udělat pracovnídovolenou, během které mi pomohou a jediné co chtějí, je pokoj zdarma. Jinak nemáme za jejich služby

platit.

Hned jsem zavolal Milanovi a snažil se mu jeho velkorysost vymluvit. On mě však razantně poslal dojistých končin. Svoje drsné vyjádření zakončil slovy: „Hele, neser kamaráda. Tady jde nám všem odovolenou. Tak se snaž, a kluci s holkama ať ti v tom pomůžou. Dal jsem jim dva týdny mimořádnédovolené, to by myslím mělo stačit.“

Tak jsem Milanovi aspoň poděkoval a řekl mu o mém nápadu o možném zájmu Starealu o penzion USklárny. „Víš, je to nejspíš jen takový nápad a blbost. Snad u nás taková džungle přece jen není, i když,kdo ví. Ostatně všichni čtyři Horníkovi mi potvrdili, že žádnou nabídku k prodeji penzionu nedostali.“

Milan reagoval: „Stando, ty jsi byl svými nápady pověstný už u policie. Sám dobře víš, že tvoje zdánlivéfantasmagorie se často ukázaly jako pravda. Já se na to podívám, neboj.“

Zavedl jsem celý kvartet do penzionu. Ivana s Alenou spráskly udiveně ruce, nicméně prohlásily, že nejde

o žádný problém. Noví hosté si mohou vybrat buď dvouložnicové apartmá nebo volný pokoj ob jedny dveře od toho, který už připravily. Po krátké poradě dostalo přednost apartmá, které mělo dvěsamostatné ložnice s koupelnami a společný pokoj. Ivana s Alenou jej odešly připravit a já si zatím sevšemi čtyřmi a s Luckou sedl do lokálu a seznámil je s dosavadním během věcí.

35.

Když se Tonda s Jardou a děvčaty šli konečně ubytovat, přemýšlel jsem, co dál. Především jsem hodlalnavštívit centrálu Starealu v Liberci, i když jsem tam nic moc nečekal. Před touhle akcí však bylo lepšípočkat, co zajímavého přinese pátrání Milana Horkého.

Sedět jen tak s rukama v klíně se mi nechtělo, a tak jsem se rozhodnul, že si obejdu sousedy v okolí vHořkém údolí a zkusím zjistit, zdali někdo z nich něco oné osudné noci neviděl nebo neslyšel. Moc jsem siod toho nesliboval a navíc jsem věděl, že po lidech Romana Trojana náš přítel major Runštuk usedlosti vúdolí obcházel také. Na druhé straně, lidé se v mnoha případech policistovi nesvěřují zrovna ochotně,zvlášť pokud je to takový arogantní a nesympatický typ jako Runštuk. Já jako štamgast U Sklárny jsembyl navíc považován za souseda, protože nějaké to pivko, vínko či koňáček jsem s obyvateli Hořkého údolí

u Horníků vypil. Tahle kvalifikace mě opravňovala k optimismu, že se dozvím něco, co se policisté aRunštuk speciálně dozvědět nemuseli.

Svoje chození po usedlostech v údolí jsem přerušil jen na necelou hodinku v čase oběda. Když jsem se po

něm vydával znovu na obchůzku sousedů, volal mi Jeroným Kudla. Potvrdil mi to, co jsem už věděl odBoba, Aleny a Ivany, ani Jindrovi nikdo neučinil nabídku k prodeji penzionu. Stejně tomu ostatně bylo i u

všech obyvatel Hořkého údolí, se kterými jsem hovořil.

Ve čtyři odpoledne jsem věděl tolik, co dopoledne, tedy nic. Zbývala mi jen poslední chalupa. Bydleli v níKroulíkovi, František a Anastázie se jmenovali. Byli to manželé, kterým bylo něco přes sedmdesát, a vHořkém údolí spokojeně trávili důchodová léta. Měli vilku v Praze, tu však nechali k dispozici synovi a jeho

rodině a raději si užívali horského klidu a pohody, jak říkal pan František.

Kroulíkovi byli první, s kým jsem se v Hořkém údolí seznámil. Bylo to díky jejich psovi. Ono pozoruhodnénevelké chlupaté psisko se mohlo chlubit jistě pozoruhodným rodokmenem, jelikož mělo snad od každého

psího druhu něco. Bohužel nikdo předky Kroulíkovic strážce domu nezaznamenal, a tak jsme dnes mohlijen hádat, po kom psisko podědilo packy a po kom zase třeba ocásek.

Pes se honosil vznešeným jménem Kvido. Vznešenosti jeho jména odpovídalo i jeho chování. Nejraději zevšeho miloval vylehávat uprostřed silnice kousek od Kroulíkovic domku. Kolemjdoucí auta jej v žádnémpřípadě nemohla vyvést z míry. Naštěstí pro Kvida většina projíždějících byli místní, kteří znali poměry ake Kvidovi přistupovali s potřebným respektem a úctou, kterou tento chlupatý džentlmen vyžadoval. Ticizí zase byli ze psiska lebedícího si klidně uprostřed silnice tak perplex, že se mu nakonec zeširokavyhnuli, takže Kvido se v pohodě dožil věku již šesti let bez zranění způsobeného kolemjedoucímvozidlem, což byl skutečně div. Sám jsem však byl svědkem toho, jak to Kvido dělá. Seshora přijížděl posilnici velký off-road s polskou SPZ. Kvido byl, jak tomu bylo dopoledne obvyklé, rozložený uprostředsilnice a vyhříval se na sluníčku. Velké auto muselo buď jedněmi koly opustit asfalt, nebo odehnat Kvida.Vyjevený řidič zastavil, což by Kvidovi ještě nevadilo, protože jeho chování bylo chováním šlechtice a jentak nějaký off-road jej nemohl vytrhnout z jeho meditace. Maximálně tak ještě nákladnímu autu byl Kvido

ochoten s odporem a znechucením udělat místo. Polský řidič off-roadu se však dopustil té nehorázné

drzosti, že na Kvida zatroubil, a to hned dvakrát.

Já stál v té chvíli poblíž a pobaveně sledoval, co přijde. Kvido skutečně s bolestnou dotčeností zvednulsvoji chlupatou hlavu a pomalu se znechuceně ohlédnul, kdo to ruší jeho klid a pohodlí. Když uviděl velkýčerný stojící off-road, jehož řidič vystrkoval z okénka vyjeveně hlavu, Kvido jen zavrčel, mávnul packou,jako by autu ukazoval, aby jej objelo, a klidně usnul. Chudák Polák byl ze psa tak mimo, že při jehoobjíždění málem i s autem sjel do příkopu u cesty. Z auta jsem zaslechnul cosi jako „psiakrew cholera“,

možná jsem se však mýlil.

Při téhle scénce jsem už patřil do Kvidova kruhu přátel. Naše seznámení však bylo poměrně dramatické.Když jsme poprvé přijeli k Horníkům do Desné a zaparkovali na parkovišti, které bylo kousek pod domemKroulíkových, tam kde Kvido „řídívával dopravu“, pes, kterého jsme ještě neznali, se odkudsi líněvykolébal, pomalu k nám došel, dvakrát štěknul a občůral levou přední pneumatiku našeho auta. Já semu snažil zdvořile sdělit (za Lucčina pochechtávání), že takové věci se naší fabii nedělají. Kvido mězdvořile vyslechnul, a když jsem skončil, tak přešel na pravou stranu vozu a občůral pneumatiku naLucčině straně. Lucka se už smála na celé kolo. Já udělal pár kroků ke Kvidovi a sdělil mu vážným hlasem,

že je čuně. To jsem však neměl dělat, pes se mi asi týden uraženě vyhýbal, až se nakonec nechal udobřit

párkem. Já holt musel pochopit, že naše auto se v žádném případě Kvidově evidenci nemůže vyhnout,pokud chce parkovat na parkovišti penzionu. Ať se mi to líbilo nebo ne, parkoviště patřilo do Kvidovarajónu. A kdo zde chtěl zaparkovat svoje auto, musel tuto danou skutečnost prostě uznat. Teprve potommohl patřit do okruhu Kvidových přátel, což znamenalo, že se Kvido nechal milostivě pohladit a obdarovat

uzeninou. Nesměli jste však podlehnout dojmu, že Kvido spořádá vše. Žádnými sojovými náhražkami jste

jej uctít nemohli.

Když jsem zaklepal na přes den věčně otevřené dveře Kroulíkovic domku, jako první mě přivítal Kvidovrtící ocasem. Odpoledne totiž obvykle trávil v domku nebo na travnatém svahu za ním. Pejsek se na mězvědavě podíval a štěknul. Bylo jasné, co chtěl říci: „Máš párek?“

Naštěstí pro Kvida a koneckonců i pro mě byla odpověď kladná a párky jsem přinášel hned dva a vodpovídající kvalitě. Takže Kvido se mohl věnovat uzeninám a smějící se paní Kroulíková, která se mezitím

vynořila na chodbě, se mohla věnovat mně.

Pozdravili jsme se, ona mě pozvala do kuchyně a zeptala se: „Co vás k nám, Stanislave, přivádí?“

Zamíchal jsem kávu, kterou mi paní Kroulíková nabídla, a pomalu jsem se zeptal: „Určitě víte, co se stalo

u Horníkova penzionu?“

Stará paní vážně přikývla. „To víte, že o té zavražděné chudince vím.“

Pokračoval jsem: „A že kvůli té vraždě policie zadržela Jindru Horníka, víte určitě také?“

Paní Kroulíková rozhořčeně vyhrkla: „To je ale přece úplná blbost! Jak to ty policajty mohlo napadnout!Vždyť on má problém zabít i slepici k obědu! Když jsme jim tuhle jednu věnovali, tak ji táta musel zabít

sám!“

Musel jsem se pousmát, protože tuhle Jindrovu slabinu jsem samozřejmě znal. „Já to vím, vy to víte, celéokolí tady to ví. Na toho nafoukaného majora Runštuka, co vede vyšetřování, to však žádný vliv nemá.“

Paní Kroulíková mě chytila za zápěstí. „Tak s tím, proboha, Stanislave, něco dělejte. Vždyť jste detektiv a

taky bývalý policista.“

„To se právě snažím,“ odpověděl jsem jí.

Ulekaně, až mně to překvapilo, pustila moje ruce a řekla: „A proč, proč jste vlastně tady?“

Klidným hlasem jsem jí řekl: „Právě proto, abych Jindru, o kterém si mimochodem myslím, že tu vraždunespáchal, dostal z vazby a zprostil podezření. Obcházím všechny usedlosti tady v okolí a snažím se zjistit,

jestli někdo něco neviděl nebo aspoň neslyšel. Vím, že váš František chodívá na procházky i v noci anavíc s foťákem. Tak mě napadlo, jestli něco neviděl a třeba i nevyfotil. Váš manžel je už moje nebo spíšJindrova poslední záchrana. Nikdo tady z okolí totiž nic neviděl, neslyšel. Ostatně, kde je vlastněFrantišek?“

Paní Kroulíková poněkud váhavě vysvětlovala: „Táta se vrátí zítra. Dnes ráno odjel do Prahy k synovi.Jednu noc tam přespí, protože má nějakou lékařskou kontrolu. Zítra odpoledne by už ale měl být zpět.“

„A nevíte? Byl tu noc, co se stala vražda, venku?“

Už klidnějším hlasem odpověděla: „Nó, venku myslím byl. Jestli však něco viděl, to nevím. Když se vrátil,tak jsem už spala a on mě neprobudil. Takže se musíte zeptat Františka, až se vrátí.“

Poprosil jsem ji: „Můžete mu prosím aspoň říct, že jsem tu byl? A pokud by mu to nevadilo, mohl by zajítdo penzionu? Pokud mu to nevyjde, nic se neděje. Dovolil bych si vás v tom případě zítra navečer ještějednou obtěžovat.“

Paní Kroulíková přikývla, já podrbal Kvida, který měl nicméně pocit, že jsem se mu zrovna moc nevěnoval,a vydal se zpět do penzionu.

Můj nos mi říkal, že paní Kroulíková něco ví a bojí se mi to sama říct. Její neklid byl jinak těžkovysvětlitelný. Vůbec jsem si nemyslel, že by snad byli Kroulíkovi do vraždy nějak zapleteni, to by bylnesmysl. Tipoval jsem však, že pan František něco při své noční vycházce zahlédnul. Jeho velkou vášníbylo totiž fotografování a filmování přírody. Před půl rokem mi navíc říkal, že mu syn, který byl po tátovipodobně postižený, tím myslím filmování přírody, mu sliboval k narozeninám dalekohled pro nočnívidění. A tak jsem doufal, že mladý Kroulík svůj slib splnil a jeho táta něco zajímavého svým dárkem viděl.

Teď však nemělo smysl na paní Kroulíkovou tlačit a ostatně stejně se v manželových „hračkách“

nevyznala.

36.

Sice jsem se při svém obcházení usedlostí v Hořkém údolí od penzionu, měřeno vzdušnou čarou, mocnevzdálil, nicméně uchozený jsem byl pořádně. Na svoji židli v restauraci jsem se přímo zřítil.

Z chmurných myšlenek mě však rychle přivedl k životu kančí guláš s knedlíky jak peříčko. Gambrinus spěnou jako šlehačka výborné jídlo příjemně osvěžil. Jedinou chybu měla tahle večeře, že ji totižnepřipravoval Jindra. Když ten v kuchyni chyběl, ujal se vařečky Robert. Ten uměl také dobře vařit,ostatně předložený guláš byl toho důkazem. Nicméně takový umělec jako bratr nebyl. Kuchařští mágovéjako Jindra se tak často nerodí.

Když jsem dopíjel druhé pivo, zazvonil mi můj mobil. Volal mi Milan Horký, na jehož informace jsemupřímně řečeno docela netrpělivě čekal. Po úvodních špičkách Milan zvážněl a zeptal se: „Máš zapnutýnotebook? Poslal bych ti mailem oskenované dokumenty, co jsem opatřil. Jinak, je to jako obvykle, ksoudu bys s většinou těch dokumentů nemohl. Při jejich shánění jsme dali přednost rychlosti před

legalitou. Tak se k nim podle toho chovej.“

Protože jsem si svůj laptop vzal prozíravě k večeři, při Milanových slovech jsem jej už zapínal. Milanmezitím pokračoval ve svém referátu: „Jak tě znám, tak jsi už nejspíš trochu zapátral v katastru aObchodním rejstříku a přišel tam na zajímavá jména a zajímavé vazby.“

Přisvědčil jsem: „Přesně tak. Ctihodný Stareal a Policie ČR mi připadají jako propojené rodinné podniky.“

Milan se usmál: „Přesně tak. Jak v představenstvu, tak i v dozorčí radě Starealu je po dvou jménechRunštuk a Hobza. Tedy ono je kolem Starealu povícero zajímavých jmen připomínajících naše politikynebo, jak se dnes vznešeně říká, elity. Kompletně však všechno uvidíš v materiálech, co ti posílám. Máš

už doufám zapnutý laptop? Musím ta data poslat navíckrát, je jich spousta.“

Počítač mi naběhl, tak jsem dal Milanovi pokyn, že může začít se svými maily. Za chvíli se objevil první aMilan se dal zase do vyprávění: „Jak ses jistě domníval, a já ti to teď mohu potvrdit, jedná se o příbuznénašich chrabrých ochránců zákona majora Runštuka a kapitánky Hobzové. Ten Ing. Karel Runštuk je bratr

majora Runštuka a ve Starealu, kromě toho, že sedí v představenstvu firmy, vykonává funkci ředitelevnitřní bezpečnosti. Jak jsem se dozvěděl, tak kromě toho, že je zodpovědný za činnosti, které bysočekával, stará se o to, jak doslova řekl náš zdroj, ‚aby všichni drželi hubu‘. Zvlášť se tohle zadání mátýkat činností při shánění zakázek. Samozřejmě se za tím nemá hledat nic jiného, to tedy oficiálně, nežudržení vnitřního firemního know-how. Ten náš zdroj nám však řekl a dušoval se, že nekecá, že už se vedvou případech přihodilo, že se služebních cest nevrátili dva kolegové. Ten jeden byl hrubě nespokojen stím, co mu firma platí, ten druhý se nechal slyšet, že údajně ‚taková svinstva pro něj nejsou‘. Oba sepohybovali kolem shánění zakázek. Oba také shodou náhod neměli rodiny, takže pokud by někam opravdu dlouhodobě odcestovali, nikdo by je nepostrádal.“

Udiveně jsem se zeptal: „Co mi tu proboha chceš naznačit?“

„Jen to, že ti dva někam zmizeli. Nutně to nemusí znamenat, že by už nebyli mezi námi živými. V každémpřípadě však byli odklizeni, aby nezavázeli.“

Přerušil jsem Milanův výklad: „Jinými slovy chceš říci, že se Stareal nemaže s tím, kdo by si snad dovolilnesledovat oficiální linii společnosti.“

Milan mi přitakal: „Nějak tak bych to formuloval i já. Abych však pokračoval. Potom v dozorčí radě mámejako její předsedkyni paní JUDr. Ingrid Runštukovou. Pokud sis říkal, že by tato dáma byla takésourozencem našeho majora, mýlil bys ses. Jde o manželku našeho šéfa přes bezpečnost. Madam má sespolečníky advokátní kancelář, která se věnuje hospodářskému právu a finančnímu poradenství. Nesmíme

zapomenout také na dvojici Hobzových. Oba se honosí tituly inženýra. Kamil Hobza je inženýr stavební,

Alexandra je inženýrkou ekonomie. Kamil má sesli v dozorčí radě, Alexandra pro změnu v představenstvu.Jo, a abych nezapomněl, Kamil jsou s Alexandrou manželé. Jo, a Kamil je bratrem sličné kapitánky

Andrey.“

Zeptal jsem se: „Ten váš zdroj řekl vám taky něco o schopnostech téhle čtveřice?“

Milan odpověděl: „K tomu bych se hned dostal. Podařilo se nám najít dokonce dva lidi ze Starealu, kteříbyli ochotni s námi mluvit, samozřejmě pod zárukou anonymity. Oba se shodli na tom, že nejchytřejší anejschopnější z téhle čtveřice je Ingrid Runštuková. Její manžel a bratr našeho majora to také nemá vhlavě vykradené, především však je ze všech největší hajzl, kterému se není radno protivit. ManželéHobzovi jsou spíš do počtu a ten pitomý z páru je Kamil. Alexandra není žádný génius, není však také narozdíl od svého chotě žádný pitomec.“

„A co jsi zjistil o propojení mezi Starealem a HERZIGem?“

„Tak toho bylo požehnaně. Podrobně to najdeš v zaslaných dokumentech. Ve stručnosti se dá říct, že

HERZIG byl v podstatě výhradní dodavatel elektrické a elektronické infrastruktury pro projekty Starealu. A

že těch bylo požehnaně! Stareal dostal v posledních letech řadu zakázek pro stát a především pro kraje a

města, stavby nebo rekonstrukce sídel nejrůznějších úřadů a institucí. Co jsme o tomhle zjistili, tak tobyla klasika. Stareal vždycky vyhrál výběrové řízení, protože podal nejvýhodnější nabídku, případně byltaké několikrát jediný, který splnil podmínky toho řízení. V několika případech konkurence hrozila Starealu

soudem, vše však skončilo smírem, taková společnost byla většinou uspokojena další zakázkou zestrany zadavatele nebo jí Stareal přihrál nějaké subdodávky. Elektronickou a elektrickou část však vždyobhospodařoval HERZIG.“

„A čím to bylo, že Stareal byl tak úspěšný u veřejné zprávy a HERZIG byl tak úspěšný u Starealu?“

Milan se uchechtnul. „Naše kontakty u Starealu nebyly v těch pozicích, kde se vytvářela strategie firmy.Pokud by to bylo tak, tak bychom se asi ostatně kulové dozvěděli. Nicméně ve Starealu si potrpěli na tzv.moderní metody personálního managingu, já spíš říkám blbnutí, a v rámci utužování vztahů pořádalirůzné stmelovací večírky a taky sem tam i víkendové akce pro zvané. Tam už ti moji kontaktové pozvánibyli. Většinou si nejvyšší vedení na takových akcích dávalo pozor na to, o čem a s kým mluví. Jenže asipřed půl rokem Stareal pořádal jednu takovou víkendovou akci. Bylo to kdesi za Prahou v takovém areáluvěnovaném adrenalinovým sportům. Přes den v sobotu sportovali a utužovali kolektiv a večer paknásledovala chlastačka v hotelové restauraci. Tam se drobet zhulákal náš přítel Kamil Hobza. Poněkud semu pletl jazyk, jenže než jej jeho žena odtáhla na pokoj do postele, tak stihl vylíčit pár historek o tom,jaký je šikula, jak dokáže organizovat pozornosti pro státní úředníky. Tu se třeba manželce takovéhopotentáta nabídne smlouva o dílo na fiktivní práci, tam zase zařídí třeba přijetí synátora na vysokou nebona pracovní místo ve spřátelené firmě. Případně se dají peníze v hotovosti jen tak, z ruky do ruky. Jinámožnost je sponzorská pomoc při akci, která přinese dotyčnému a jeho straně body ve volbách, víc toho

máš zase napsaného v mailu.“

„A o spolupráci s HERZIGem Hobza také povyprávěl?“

„No, jéje! Chlubil se, o tak výbornou spolupráci jde. Dělají pro HERZIGa třeba různé jakoby posudky opotřebě dodávané technologie pro daný projekt, proč to musí být tak a ne jinak a podobně, a o obdržené peníze se dělí nebo vlastně tehdy dělili s Pavlátovou. Začal si naříkat, že ta kurva, myslel tímPavlátovou, chce čím dál větší podíl.“

„To začíná být zajímavé,“ poznamenal jsem.

„To ano,“ přisvědčil Milan, „jenže v tom nejlepším bohužel opilého žvanícího Kamila Hobzu objevila jehožena a odtáhla jej pryč. Jak jsem říkal, podrobněji to máš popsané v zaslané dokumentaci. Ještě jednuvěc jsme však objevili.“

Zvědavě jsem se zeptal: „A co to bylo? Nešlo náhodou o pozemky, které v sousedství penzionu

Horníkových vlastní Stareal?“

„Bingo, kamaráde!“ zahalekal Milan a pokračoval, „posílám ti také přehled zakázek Starealu, včetněpřipravovaných, pokud se nám je tedy podařilo zjistit. A je tam jedna moc zajímavá.“

Rychle jsem prohlížel na svém laptopu informace od Milana a narazil na to, co měl na mysli, jak se mivzápětí potvrdilo. „Nemyslíš náhodou tady tu smlouvu o smlouvě budoucí o budování pětihvězdičkovéhohotelu tady v Hořkém údolí společně s německým hotelovým řetězcem?“

„Chytrý kluk!“ pochválil mě Milan.

Já to komentoval slovy: „Nechceš náhodou říci, že bychom tady přece jen měli důvod, proč byl Jindrastažen takříkajíc z oběhu? Až do teď jsem si říkal, že nejspíš fantazíruji a vidím padoucha za každým

rohem. Tím spíš, že jak víš, Horníkovi mi potvrdili, že žádnou nabídku k odkupu penzionu nedostali.“

Milan se hořce usmál. „Chlapče milý, snad víš, kde a kdy žiješ. Já se obávám, že v této zemi a v této době

bohužel za každým rohem padoucha bez větších problémů najdeš. Když jsem uviděl tu smlouvu osmlouvě budoucí, hned jsem si řekl, že se zas jednou projevil tvůj policajtský čuch. Po tvém vzoru jsemzačal k Horníkovým jezdit, dobře vím, jak na svém penzionu lpí a že by jej za žádnou cenu neprodali. Vtomhle případě bude určitě ve hře spousta peněz. A jak to vidím já, tak ti hajzlové ze Starealu se aninenamáhali udělat Horníkovým nějakou nabídku. Rozhodli se, že je z penzionu prostě dostanou a budou,odborně řečeno, minimalizovat náklady. Ví bůh, co připravovali, jenže tahle vražda jim přišla jak nazavolanou. Ten hajzl Runštuk nejspíš dobře ví, že Jindra je nevinný. Jenže se chystá, že jej bude párměsíců jako vyšetřovat, a když budou mít Horníkovi problémy, tak pak od nich penzion za minimální cenuStareal koupí. A navíc bych řekl, že na ně určitě budou mít připravené ještě nějaké další levárny. Co jávím, kontrola hygieny… Ono se dá vždycky něco najít. Jo a jak mi bylo řečeno, tak zájmem investora jezískat všechny pozemky v okolí. Teď je sice přímo nepotřebují k plánované výstavbě, cílem je všakobsadit kolem hotelu celé údolí.“

„To je fakt zajímavé, co mi tu říkáš,“ poznamenal jsem a už se chtěl rozloučit, když jsem si uvědomil, žejsme zatím neprohráli liberecké Tři mušketýry, „a zjistil jsi něco zajímavého o majetkových poměrechmajora Runštuka, státní zástupkyně Olšarové a soudce Klubáčka?“

„Jak se to vezme,“ prohlásil se zřetelně ironickým podtónem Milan.

Pobaveně jsem se zeptal: „Co mám rozumět pod tou ironií v tvém hlase?“

Milan poznamenal s rostoucí ironií: „Jak bych to řekl. Podle finančního úřadu jsou všichni tři čistí jak lilie.Ukázková daňová přiznání, vše v termínu řádně zaplacené. Prostě vzoroví občané dbalí zákonů.“

„Jenže zřejmě podle tvého mínění tak vzorovými občany ti tři nebudou,“ poznamenal jsem.

Milan na to uštěpačným hlasem reagoval: „Jak pro koho, že ano. Tak major Runštuk příkladně nemápodle finančního úřadu jiné příjmy než svůj příjem policisty. To ostatně platí i pro zbývající dva. I tinedeklarují jiné příjmy, než ze svých povolání státní zástupkyně a soudce.“

Stejně uštěpačně jsem se zeptal: „Nechceš mi zde náhodou naznačit, že majetek těch tří je drobátkovětší, jak jejich výdělky? Tomu se mi nechce věřit.“

„Tak se, milý Stando, na tu víru pomalu dej. Všichni tři disponují domy, jejichž cena nejde pod desetmiliónů korun. Adresy všech tří nemovitostí máš v mých materiálech. Runštuk bydlí kousek od liberecké Zoo, zbylí dva mají své domy vedle sebe v Novém Harcově. To je, jak se jede vedlejší silnicí na Jablonec.Okolí Liberce asi znáš líp než já. Potom všichni tři patří do klubu fanoušků značky BMW. Náš major máBMW 750, soudce BMW M5, cena obou vozů se blíží třem milionům korun. Relativně nejskromnější jepaní zástupkyně, její BMW Z4 stojí jen něco málo nad dva miliony. Paní zástupkyně si však tuto svojiskromnost vynahradila výstavností své rezidence, jejíž cena se blíží patnácti milionům korun. No anejdražšího koníčka má pan soudce Klubáček. Je členem libereckého aeroklubu, což by samozřejměnebylo nic zvláštního. Jenže pan soudce je zároveň majitelem nového, znovu opakuji nového, nikoliv zdruhé ruky koupeného, letounu Cessna 350. Je to jednomotorový čtyřmístný sympatický letounek. Cenatéhle hračky je s páně soudcovým vybavením nějakých téměř 600 tisíc dolarů. Cenu v korunách si podleaktuálního kurzu jistě spočítáš sám. Jinak zvlášť Runštuk je pověstný tím, že svá auta pravidelně a častostřídá. Jo a má taky jednoho poměrně nákladného koníčka, což jsou ženské. Paní zástupkyně zase sbírámoderní české umění. Jinak Runštuk svůj majetek vysvětluje dary od bratra, Olšarová dědictvím ještě zrevolučních dob a Klubáček má manželku z poměrně zazobané rodiny. Naše zdroje se však takovýmvysvětlením vysmály. Bylo nám řečeno, že ti tři jsou v podstatě neprůstřelní. Doslova, že Runštuk,Olšarová a Klubáček patří do ‚klubu kluků a holek, co spolu mluví‘. Podrobnosti najdeš, jak už jsem řekl, v

materiálech, které jsem ti poslal. No a ještě jednu věc nesmíme zapomenout. S vraždou RenátyPavlátové to snad přímo nesouvisí. Prohlédni si však pořádně ty seznamy vedení a akcionářů Starealu, cojsem ti poslal. Najdeš tam pár moc zajímavých jmen, které znáš z naší politiky. Už jsem to ostatnězmiňoval. Jedná se o různé manžely či manželky nebo jinak příbuzné. Pak se tam také vyskytují jména,která nejspíš neznáš, ale máš u nich vysvětlivky, s kým z našich politiků jsou nějak spříznění. Mně osobně

se při studiu toho seznamu stále vynořovala myšlenka, jestli by Stareal byl tak úspěšný, pokud by neměltakové významné akcionáře a odborníky (to myslím samozřejmě ironicky) ve vedení. No nic, to je z méstrany nyní všechno. Tak si s tím vším nějak poraď.“

Na to jsem mohl říci jediné: „Moc jsi mi pomohl. Tak zatím moc děkuji.“

Večer jsem si ještě prošel dokumenty, které mi poslal Milan. Byla tam řada zajímavých podkladů oobchodech Starealu a HERZIGa, to podstatné jsme si však řekli s Milanem. No a ten seznam jmen bylskutečně impozantní. V duchu mě napadlo, jestli mě nečekají další potíže. Na některé ze jmen spjatých se

Starealem, co mi poslal Milan, jsem totiž narazil někdy před půl rokem při vyšetřování špinavých kšeftůse starožitnostmi, které staly nakonec život Lucčiny sestry. Tehdy ovšem nešlo o příbuzné, nýbrž ooriginály, mohu-li to tak říct.

Zavolal jsem ještě Romanovi Trojanovi. Před návštěvou Starealu jsem si s ním chtěl pohovořit o Starealua také o majoru Runštukovi. Abych nedělal Romanovi problémy v práci, dali jsme si v devět hodin sraz vliberecké ZOO u sloního výběhu. Pak jsem se rozhodnul vykonat neohlášenou návštěvu ve Starealu.Odpoledne by už potom měl být doma pan Kroulík. Takže program na další den byl bohatý.

37.

Ráno jsme s Tondou a Jardou chvíli rozumovali nad tím, zda si prohodíme auta. Nastal čas si trochupohrát s GPS štěnicemi, které mi lidé od kapitánky Hobzové dali do blatníků auta. Sice je příjemnějšíjezdit v autě, na které jste zvyklí, avšak usoudili jsme, že když si vozy vyměníme, tak v tom mýmpronásledovatelům uděláme větší hokej. Takže já si vzal Tondovu modrou oktávii, kterou jsem ještě projistotu zkontroloval svým detektorem. Pokud by náhodou Runštukovi policajti byli tak pilní, že by číhali iněkde v lesích nad penzionem, snáz jim vyklouznu.

Domluvili jsme se tak, že já vyjedu na východ do kopců a potom se vydám po lesní silničce zpět k hlavnísilnici na Harrachov, přejedu ji, pojedu na Souš, Smědavu, z hor sjedu dolů do Bílého Potoka a odtud sekonečně vydám do Liberce. Tonda počká asi hodinku a potom se vydá mojí fabií v mých stopách, jenže to

kopci vezme na rozdíl ode mě do Příchovic a posléze si udělá výlet do Vysokého nad Jizerou a obloukemse vrátí od jihu zpět do Tanvaldu a Desné. To by mělo aspoň na nějakou dobu mým policejním přátelůmzamotat šišky. Pokud se tedy dají napálit a budou sledovat GPS signál ze štěnic v mém autě. Jardazůstane zatím s děvčaty v penzionu a převezme tam velení.

Jak jsme se domluvili, tak jsme udělali. Normálně bych si cestu přes Souš a Smědavu užíval. Jezdil jsemtam moc rád, úzká klikatá silnička stoupala do kopců, aby potom v poněkud nebezpečných serpentináchzase klesala k Bílému Potoku. Krajina kolem byla skutečně kouzelná, bylo však třeba se jí kochat pouze smírou, abyste i s autem neskončili v lepším případě v křoví u silnice, v horším případě mezi stromy opěkných pár metrů níž. Protože bylo ráno, byl slabý provoz a já se celkem bez problémů ujistil, že mě

nikdo nesleduje.

Před devátou hodinou jsem už Tondovo auto zaparkoval u libereckého ZOO a téměř přesně v devětpřicházel k výběhu slonů, kde na lavičce seděl Roman Trojan.

Musel jsem tiše vyprsknout smíchem. Kolem sloního výběhu bylo v té chvíli prázdno. Dvě přítomné indické

slonice se ofukovaly pískem a vypadalo to tak, že znuděně pozorovaly kapitána Romana Trojana, kterýpřed nimi seděl na lavičce. Roman se pískem neofukoval, ostatně kolem lavičky žádný nebyl a jít si proněj ke slonicím do jejich výběhu by asi moudré nebylo. A tak si aspoň ty slonice z lavičky také znuděněprohlížel.

Potichu jsem k němu přistoupil a zeptal se: „Copak, už tě manželka omrzela a přemýšlíš, které bys dalpřednost?“

Roman sebou polekaně trhnul a pronesl jen jedno slovo, do kterého však vložil veškeré opovržení, jehož

byl schopný: „Vole!“

Rozesmál jsem se: „To pěkně zdravíš kamaráda!“

„Jestli se takhle zdraví kamarád, tak těpic!“ opáčil Roman a rozesmáli jsme se oba dva.

Roman ještě zakuckaný smíchem dodal: „Ty jsi ale opravdu korunovaný vůl. Víš, jak jsem se leknul? Užmi, ty blbče, není dvacet. Takhle bys z mé manželky mohl udělat vdovu.“

Jedovatě jsem namítl: „Kdo ví, třeba by mi tvoje Jitka ještě poděkovala.“

Na tuhle moji poznámku už Roman reagoval pouze bezmocným obrácením zraku k nebesům. „Víš co,raději řekni, proč jsi přišel a proč jsi chtěl, aby o téhle schůzce nikdo u nás nevěděl.“

Už vážným hlasem jsem se jej zeptal: „Tak promiň. Než však začneme, rád bych si jedno ujasnil. Jaký jetvůj vztah k majoru Runštukovi? Jo, a co kdybychom se zvedli a pomalu se prošli zahradou. Já to tady

totiž miluji.“

Roman se usmál. „Já sem pravidelně s dětmi chodím také. Proč tě zajímá ten Runštuk?“

„Začínám mít ten pocit, že ten hajzl má osobní zájem na tom, udržet Jindru Horníka v kriminále, i kdyžminimálně určitě tuší, že Renátu Pavlátovou nezabil. A obávám se tudíž toho, že budu muset provést jistá,

řekněme, nestandardní opatření, abych Jindrovi pomohl. A rád bych věděl, jestli tobě něco takovéhonebude vadit, třeba z kolegiality k Runštukovi nebo z obavy o kariéru.“

Roman rychle zvážněl, když mě poslouchal. „Trochu mě děsíš, Stando. Už v penzionu U Sklárny jsem tipověděl, co si o Runštukovi myslím. Jenže to, co teď naznačuješ, mi připadá tak, že se chystáš do válkyproti Runštukovi. Jenže pozor na to, ten člověk je hodně nebezpečný.“

S lehkomyslností, která však byla spíše hraná, jsem namítnul: „Už jsem zvládnul jinší geroje, než je

Runštuk. Jen bych však rád věděl, jak jsem na tom s tebou a hlavně bych ti nerad nějak ublížil.“

Roman se zastavil a vážně na mě pohlédnul: „Víš, Stando, jsi fajn kamarád a mám tě rád. Zároveň dobřevím, jaký dokážeš být kaskadér. Jenže tady by proti tobě nestál pouze Runštuk a jeho lidé. Ten hajzl mátaké zmáknutou státní zástupkyni Olšarovou a soudce Klubáčka, o propojení s byznysem nemluvě. Abyses vrátil v pořádku do svého Brna! A abych odpověděl na tvoji otázku, pokud budeš potřebovat nějakoupomoc nebo informace, řekni si. Otevřeně však proti Runštukovi vystupovat nebudu. Ten člověk má moc

dlouhé prsty a já mám svoji rodinu.“

Zase jsme se dali do pohybu a já poznamenal: „Za to varování děkuji, jenže už i já sám jsem zjistil, žejsem zřejmě rozšlápl lejníčko.“

Roman se zvědavě zeptal: „Copak se ti přihodilo? Můžeš mi povykládat, co se vlastně stalo od té doby, co

se Runštuk ujal vesla?“

„Počkej, ty jsi byl od vraždy Pavlátové odstavený?“

„Taky jsem se divil,“ přisvědčil Roman, „tentokrát nám Runštuk se svým sborem nekoukal pouze přesprsty jako obvykle, nýbrž případ si kompletně převzal. Jde prý o čin mimořádně nebezpečný, možnépropojení s nebezpečnou hospodářskou kriminalitou a blablabla. Takže jediné co vím, je to, že naJindřicha Horníka byla uvalena vazba. Takže bych byl docela rád, pokud bys mi alespoň ty řekl, o co tady

jde. Pokud to tedy víš.“

Než jsem se dal do líčení událostí, vážně jsem připomenul: „Je ti doufám jasné, že co ti budu vyprávět, jeurčené pouze tvým uším. Pokud bys to předal dál, tak bychom také mohli od Jindrovy cely zahodit rovnou

klíč.“

Roman zabručel: „Nejsem včerejší a jsem nasraný. Nicméně pořád neztrácím sebeovládání. Takže klidněmluv a buď klidný. Tvoje informace budou u mě jako v hrobě.“

Tak jsem se dal do líčení toho, co mě doposud při pátrání potkalo, začal jsem událostmi ve Vídni,pokračoval Brnem a skončil včerejším telefonátem s Milanem. Když jsem končil se svým líčením událostí,seděli jsme dole v ZOO u dovádějících lachtanů, kteří si však z našich problémů naprosto nic nedělali.

Roman zavrtěl nevěřícně hlavou. „To co jsi mi vyprávěl, byla fakt síla. Tak ty si myslíš, že Runštuk zašilJindřicha Horníka, aby jej odstavil a jeho příbuzní a kamarádi ve Starealu se tak mohli snáz zmocnit

Horníkovic penzionu? To by ten plánovaný hotel byl takový kšeft?“

Ušklíbnul jsem se. „Podle toho, co zjistil Milan, by to desetimilióny korun nespravily. Mělo by jít o velice

luxusní zašívárnu pro bohaté. A mimochodem, Stareal se nechystá jen na pozemek Horníkových, nýbrž ina ostatní pozemky v okolí.“

„Někdo dostal od Starealu nějakou nabídku?“ zeptal se Roman.

Odpověděl jsem: „Já se tu informaci o smlouvě o smlouvě budoucí sice dozvěděl oficiálně od Milana ažvčera večer, avšak díky svému nápadu, zda nejde náhodou o zájem Starealu o pozemky v Hořkém údolí,jsem se už při svém obcházení údolí na tohle také všech sousedů ptal. Všichni však tvrdili, že se u nich

nikdo o prodej jejich nemovitostí zatím nezajímal.“

„To můžeš mít pravdu, že může jít o levárnu ze strany Starealu“ souhlasil se mnou zamyšleně Roman azeptal se, „zůstává však ještě jedna nikoliv nepodstatná otázka, kdo zavraždil Renátu Pavlátovou, kdyžto nebyl Jindřich Horník. Mimochodem jedna věc se ke mně přece jen dnes ráno dostala, otcem dítětePavlátové nebyl Jindřich Horník. Urychleně bylo vyhotoveno porovnání DNA, které Jindřicha Horníkavyloučilo.“

„Kdo měl být otcem, se zjistilo?“ zeptal jsem se.

„Ne, to se neví. Jediné, co zatím ví, je to, že Jindřich otcem není,“ odpověděl Roman.

„K tomu, aby Jindru pustli z vazby, to však samozřejmě nestačilo,“ poznamenal jsem ironicky.

„Nebuď labuť,“ ušklíbnul se Roman, „asi ti nezbude než najít skutečného vraha, pokud budeš chtít, abyHorníka pustili rychle. Runštuk se určitě nepřetrhne, když už se v případě tak angažoval. No jo, že dootevřeného střetu s Runštukem nechci jít, jsem ti říkal, nicméně můžu ti aspoň nějak pomoci?“

Přisvědčil jsem: „Proto tady mimo jiné sedíme. Potřeboval bych vědět něco bližšího o Runštukovi, něco ojeho rodinných a majetkových poměrech a podobně.“

Roman se zamyslel: „No vidíš, to je otázka, kterou by si zrovna třeba u Runštuka měli položit spíš našinadřízení. Ti však na to zvysoka kašlou.“

„Co máš na mysli?“ zvědavě jsem se zeptal.

„Co mám na mysli? Nic složitého. Kolik policajt v mém nebo Runštukově postavení vydělává, to víš.Runštukovi rodiče žádní boháči nebyli. On dělal vždy jen policajta, tím chci říct, že by to žádný zazobanecaspoň teoreticky být neměl. Tady ti však napíši adresu jeho vily, je to kousek od téhle ZOO. Pak se tamzajeď podívat. V té ulici je podobných stavení víc, vedlejší je vila, co patří Runštukovu bratrovi a jehoženě. Pokud mě paměť neklame, tak se v té ulici vyskytuje také jméno Hobza, určitě to nevím, protožemě to až doposud nijak nezajímalo. Tu vilu znám proto, že při povýšení na majora tam Runštuk pořádalpolicejní párty a já měl také tu čest se zúčastnit. Ta vila patří pouze Runštukovi, ten ženatý není, pouzepravidelně střídá svoje přítelkyně, které rozhodně nepatří mezi žádné proletářky. Takže pokud si vezmeštu vilu, Runštukovy ženské, jeho drahá auta, která střídá stejně pravidelně jako ženské a ponožky anakonec i to, jak se obléká, tak si nutně musíš položit otázku, kde na to bere.“

„O tom baráčku mi už říkal také Milan Horký. A tak bych se tě také zeptal, kde na to milý major Runštukbere?“ zeptal jsem se s úsměvem.

Roman se zašklebil: „To já nevím. Nikdo to moc nerozebírá, protože Runštukova pozice je, abych tak řeklneprůstřelná. Jedná o jednoho z nejperspektivnějších policejních kádrů v severních Čechách a přilehlémokolí. Pokud už se někdo někdy nesměle zeptal, tak takový dotaz Runštuk odbyl odkazem na svého

bratra, a bylo to.“

A tak jsme si slíbili, že se budeme navzájem informovat a já se vydal do Starealu. Nejprve jsem se chtělpodívat na Runštukův hrad, potom jsem se podíval na hodinky a blížící se doba oběda mě od toho záměru

odvrátila. Nerad bych přijel do Starealu v době, kdy tam budou všichni na obědě, a já nikoho neseženu.

38.

Stareal sídlil v nepřehlédnutelné moderní budově ze skla a oceli umístěné v centru Liberce. Zaparkovaljsem na parkovišti pro hosty, vstoupil dovnitř a poněkud pompézní halou napochodoval k recepci. Seděloza ní elegantní blond stvoření, které vás okamžitě upoutalo velkým poprsím nadouvajícím těsný kabátekkonzervativního šedého kostýmku. Kombinace konzervativního střihu oblečení a slibného údolí mezi ňadry

působila skutečně zajímavě. Celkový dojem umocňoval modrý lak na nehtech a brýle s tenkými modrýmiobroučkami. Modř brýlových obrouček byla stejná jako modř laku na nehtech, pozoruhodné.

Slečna na mě zaměřila svůj unylý pohled, přestala si pilovat nehty a zaševelila: „Dobrý den. Co pro vásmůžeme udělat?“

Přestal jsem přemýšlet nad tím, jestli jí povolí knoflíčky od blůzky kostýmku a její ňadra evidentněnespoutaná podprsenkou vyběhnou na svobodu, zatvářil jsem se světácky a nonšalantně děl: „Také přejidobrý den. Napadá mě mnoho věcí, které bychom spolu mohli dělat. Bohužel jsem tu služebně, což měpři pohledu na vás nesmírně mrzí.“

Blondýnka jemně zahýkala, až se jí prsa zatřepala a blůzka nadějně napjala. Zahýkání mělo zřejměznamenat smích. Když se jí ňadra opět uklidnila, prohlásila: „Vy jste ale lichotník. Tak jak vám mohupomoci? Napadla by mě také spousta věcí…“ Konec věty nechala tajnosnubně vyšumět.

Náš vztah se začal vskutku slibně vyvíjet. Já však tento nadějný vývoj zarazil hned v počátku, když jsemslečně podal svoji vizitku. Její nyvý pohled náhle ztvrdnul, když jsem podání vizitky komentoval slovy: „Mé

jméno je Berka. Jsem soukromý vyšetřovatel, který se zabývá vraždou slečny Renáty Pavlátové, která

pro vaši informaci byla šéfkou vašeho významného dodavatele.“

Blondýna ochladlým hlasem ironicky řekla: „Možná se budete divit, ale já jsem znala slečnu Pavlátovou.

Moment.“

Chvíli se věnovala intenzivnímu telefonování. Výsledkem bylo, že mi podala visačku, kterou jsem seoznačil za návštěvníka a děla: „Vyjeďte tady výtahem do posledního patra, tam se dejte doprava, třetí dveře patří Ing. Karlu Runštukovi, našemu řediteli vnitřní bezpečnosti. Ten se vám bude věnovat.“

Ještě jsem se rozhodnul být vtipný a zeptal se: „Nepřipjala byste mi tu visačku?“

Ušklíbla se: „Maminka vás jistě naučila i takové poměrně složité činnosti.“

Zanechal jsem jí tedy jejímu pilníčku na nehty a vyjel ke střeše budovy za Karlem Runštukem. Přesnětakové přijetí jsem si přál. Myslím tedy Runštuka, ne tu blondýnu. I když i ta nepostrádala jistou

pikanterii.

Za dveřmi označenými jménem bratra chrabrého majora z Jednotky 219 se vyskytovala velká modernímnábytkem zařízená místnost vyzdobená další blondýnou. S tou už jsem si nezalaškoval, jelikož pouzeodpověděla na můj pozdrav a ukazovákem ozdobeným dlouhým, tentokrát zeleným lakem ozdobenýmnehtem, mi ukázala k pootevřeným dveřím k šéfovi.

Zalitoval jsem, že Runštuk není ženská. Ne, že bych si s takovou dámou přál zalaškovat. Zvědavě bychvšak očekával, jakou barvou laku na nehty mě překvapí.

Karel Runštuk vypadal jako něco mezi sňatkovým podvodníkem, čelným politikem a finančním poradcemnevalné pověsti. Ostatně všechny tyto tři profese mají cosi společného, že ano. Vysoká postava, měřildobrých stodevadesát centimetrů, zušlechtěná hodinami dřiny ve fitness centru a soláriu a nejspíše ilyžováním v Alpách, jak se ostatně sluší na špičkového manažera, kterým se zjevně cítil být, byla oděnádo drahého šedivého obleku. Celkový dojem završovala dohola oholená hlava, jejímuž obličeji vévodilúzký černý knírek.

Jak jsem si jej tak prohlížel při podání rukou, stisk měl mimochodem velmi pevný, tak jsem si uvědomil,že je na něm všechno úzké, úzký knírek, úzká obočí zpod kterých si vás prohlížely úzké černé oči, úzkýnos, úzké klopy saka a košile, úzké nohavice kalhot na úzkých bocích. Jen ta kancelář byla obrovská, jeho

stůl široký a pohled z okna na Ještěd velkolepý.

Pokynul mi ke křeslu u stolu kolmo postaveného k jeho stolu pracovnímu, sám se usadil ve svémšéfovském křesle, nechal mi přinést minerálku, prohlédnul si vizitku, kterou jsem jej také obšťastnil, apotom se zeptal: „Co vás k nám přivádí, pane Berko?“

Nasadil jsem zarmoucený výraz a pohřebním hlasem děl: „Je to smutné, pane řediteli, že se lidé setkávajípři tragických událostech. Bohužel je tomu tak i nyní. Smrt. Smrt je to, co mě k vám přivádí. Tedy vražda,

přesněji řečeno. Ještě přesněji řečeno, vražda Renáty Pavlátové.“ Ještě přesněji řečeno, kecal jsem, jak„mladé vrány“. Když jsem tak žvanil, v duchu jsem se zamyslel, jestli se čilá Renáta blíže tělesněseznámila i s tímhle ulíznutým elegánem.

Runštuk si mě zkoumavě prohlédnul a řekl na to: „Smrt slečny Pavlátové je jistě nesmírná tragédie. Přišlijsme tak všichni o skvělou odbornici. Nicméně, proč tuto nešťastnou událost vyšetřujete vy? To je snadvěc policie, pokud se nemýlím. Přece vražda nebývá denním chlebem soukromých detektivů. A co hodláte

vlastně vypátrat tady u nás?“

Zarmoucený výraz jsem nahradil výrazem chápavým a tentokrát sonorním hlasem vysvětlil: „Samozřejmě,

že tuto nesmyslnou a krutou vraždu řeší policie. Mým cílem je pouze napomoci k očištění mého klienta,který byl bohužel kvůli vraždě slečny Pavlátové zadržen a zřejmě omylem z tohoto činu nespravedlivěobviněn. Patrně se tak stalo nešťastným omylem. Jenže, to víte, úřednímu šimlovi se musí pomoci, abyběžel rychleji. No a proč jsem u vás? Sbírám informace, které by mému klientovi pomohly, kde se dá.Renáta Pavlátová měla čilé styky s vaší firmou, takže jsem doufal, že se zde třeba dozvím něco, co bymému klientovi mohlo ulehčit jeho nepříjemný úděl.“ Když ze mě tato moudrost vypadla, změnil jsemchápavý výraz na výraz dychtivého očekávání a zadíval jsem se na Runštuka tak, jako by byl ten posledníčlověk na celičkém světě, který by mě a především Jindru Horníka mohl zachránit.

I když jsem podal výkon hodný prken Národního divadla, zdálo se, že na Runštuka to žádný dojem

neudělalo. Zřejmě mu bylo jasné, s kým má tu čest, a moje divadlo jej tudíž nemohlo dojmout. Pokrčilodmítavě rameny a sdělil mi odtažitým hlasem: „Je mi líto, že vás musím zklamat. Opravdu však nevím,jak bych vám pomohl. Vztahy naší firmy se slečnou Pavlátovou, přesněji řečeno s firmou HERZIG, již měla

tu čest reprezentovat, byly opravdu velmi intenzívní. Nicméně jednalo se vždy o vztahy přísněprofesionální, korektní, které byly pouze a jen vztahy obchodními v rámci platných předpisů a zákonů.

Takže opravdu nevidím, čím jiným než touhle minerálkou bych vám mohl dnes posloužit. Je mi líto. Abohužel se s vámi budu muset rozloučit, protože mě čeká další neodkladné jednání.“

Povstal jsem a řekl: „Chápu a i tak děkuji za přijetí.“

Podali jsme si ruce a já se už obracel k odchodu. Řekl jsem si však, že toho uhlazeného úzkého elegánaještě zkusím vyprovokovat z jeho bohorovného klidu a dostat do úzkých. Provedl jsem čtvrtobrat zpět atichým hlasem řekl: „Ještě taková maličkost. Vy jste mi teď sdělil, že u Renáty Pavlátové šlo o ‚vztahyobchodní v rámci platných předpisů a zákonů‘. Já jsem však při svém dosavadním pátrání narazil na zvěsti

o falešných zakázkách, které sloužily jako zakryté provize, o vzájemném dělení takto získaných peněz atak podobně.“

Runštukův pohled po těchto mých slovech ztvrdnul a ing. Karel Runštuk na mě vyštěknul: „Kdo vámtakové věci vykládal?“

Já nevinně odvětil: „Není snad tak podstatné, kdo mi takové věci vykládal, jako spíš to, jestli se jedná o

informace pravdivé?“

Runštuk vyštěknul po druhé: „A vy jste těmhle zvěstem snad věřil? Máte pro ně nějaké důkazy?“

Já, stále jako nevinnost sama, jsem klidným hlasem reagoval na Runštukovy úsečné výpady: „Právěproto, abych si udělal objektivní obrázek, se vás teď ptám.“ Řekl jsem si, že nebožce Renátě Pavlátové touž neublíží, a tak jsem začal lhát, až se mi od pusy prášilo: „Mimochodem ty informace, samozřejmě neve zcela otevřené formě mám od slečny Pavlátové osobně.“

„Cože? Co to, člověče, melete?“ vyjel na mě znovu Runštuk.

Já se celou situací začal bavit čím dál víc, nicméně zachoval jsem tvář vítěze v pokerovém turnaji avysvětloval Runštukovi: „Čirou náhodou jsem se asi před třemi týdny se slečnou Pavlátovou setkal v jejímbrněnském domě při vyšetřování jiného případu. Při tomto hovoru došlo také na různé obchodní praktiky,které mi slečna Pavlátová objasňovala.“

„Ona snad jmenovitě hovořila o svých vztazích s naší firmou?“ zeptal se už trochu klidnějším tónem

Runštuk.

„Tak zcela ne. Debata byla spíše obecnější. Nicméně, jak bych to přesně formuloval. Informace slečnyPavlátové byly skutečně interesantní a poskytly mi řadu námětů k přemýšlení. Možná ještě takové drobnévysvětlení. Když jsem se slečnou Pavlátovou hovořil, tak jsem ještě netušil ani já, a vlastně ani ona, jakcenné pro mě o pár týdnů později její informace budou.“

Runštuk začal už zase pobublávat: „Člověče, co to plácáte? Nevím, co vedlo Renátu Pavlátovou k tomu,že vám řekla, co vám řekla. Já k tomu mohu dodat jediné. Neradil bych vám, abyste se těmi nesmysly

zaobíral.“

Nasadil jsem výraz „pobouřené zneklidnění“ a bolestným tónem reagoval: „Snad mi tu, pane řediteli,

nechcete vyhrožovat?“

Runštuk nasadil zpátečku: „To vůbec ne! Jen se vám snažím podle svého nejlepšího vědomí a svědomíporadit, abyste neztrácel zbytečně čas pátráním bez cíle po naprostých nesmyslech.“

Usmál jsem se dobromyslně jako dobrý voják Švejk a nevinným hlasem pronesl: „Ach tak. To jste velice

laskavý.“

A konečně jsme se rozloučili.

Napadlo mi, že milý Karel Runštuk při té drahé a vzrušené části našeho rozhovoru, která se celá událavestoje, nějak zapomněl na to „další neodkladné jednání“. No, to je život.

39.

Krátce jsem se zamyslel nad tím, co bych dělal já na Runštukově místě, kdyby ho navštívil výlupekpodobný mně, kterého navíc Runštuk jistě celé dopoledne usilovně hledal. Takového týpka bych sisamozřejmě nenechal znovu zmizet, to dá rozum. Dal bych objekt svého zájmu okamžitě znovusledovat. Rychle jsem svým detektorem přejel auto, než jsem se usadil za volantem. Vůz byl čistý, takžese dalo čekat, že tentokrát mě budou sledovat klasicky. Jelikož ve mně klíčil nápad na určitou provokaci,vyjel jsem až po chvíli, abych dal svým pronásledovatelům dost času, aby se na mě pověsili.

Pomalu jsem vyjel směrem na Tanvald. Když jsem opouštěl Jablonec nad Nisou, byl jsem si jistý tím, žemi péči věnují dvě auta, lépe řečeno jejich posádky. Jedním vozem bylo zelené twingo, druhým stříbrnáfabie. Neměl jsem ani ten nejmenší důvod se před nimi schovávat, tak jsme příjemnou jízdou slunečnímpodzimním dnem směřovali na Tanvald. Byl jsem zvědavý, jestli mě moji hlídači doprovodí až k penzionu.Tak vlezlí však kupodivu nebyli. V Desné na rozdíl ode mě pokračovali od odbočky do Hořkého údolísměrem na Harrachov.

Já se však rozhodl, že si ze svých nově nabytých přátel ze Starealu, či odkud byli, trochu vystřelím. Zaprvní zatáčkou cesty v Hořkém údolí jsem se otočil a vydal zpět, abych si trochu nakoupil v samoobsluze v

Desné. Ta byla pár set metrů od odbočky do údolí směrem na Harrachov. Zahnul jsem tedy na hlavníulici doprava a odměnou mi za chvíli byly vytřeštěné oči řidiče protijdoucího zeleného twinga, který začalzuřivě telefonovat. I když jsem vše dobře zaznamenal, dělal jsem, že jsem si twinga vůbec nevšimnul apředepsanou padesátkou dojel k samoobsluze. Tam už se objevila na druhém konci parkoviště stříbrnáfabie. Já se nenechal vyrušit, za chvíli jsem vypochodoval z obchodu s naplněnou nákupní taškou, jakobynic nasednul do auta, a tentokrát už opravdu dojel až k penzionu U Sklárny.

40.

Za chvíli jsme už všichni, tedy já, Lucka a Tonda s Jardou a jejich partnerkami seděli u oběda a já všemvyprávěl o dopoledních zážitcích.

Když jsem skončil odjezdem od desenské samoobsluhy, Jarda Brzobohatý se na mě zkoumavě podíval ařekl: „Nemohu se zbavit dojmu, že jsi toho Runštuka-ředitele vydráždil úmyslně a něco připravuješ.“

Usmál jsem se. „Chytrý kluk, jako je to ostatně u vás dvou normální,“ a v tom jsem se zarazil, protože domístnosti nakukoval pan František Kroulík. Kývnutím hlavy mě k sobě volal. Vstal jsem a šel za ním.Trochu nejistě mi řekl: „Mamka mě říkala, že byste se mnou rád mluvil. Můžeme jít někam, kde bychomměli klid?“

Františka Kroulíka doprovázel jeho věrný přítel Kvido. Postaral jsem se mu o kus kvalitního buřtu a miskuvody a předali jsme jej do péče Lucce. Vzal jsem potom pana Kroulíka nahoru do našeho pokoje a usadilijsme se u konferenčního stolku. „Mohu vám něco nabídnout? Mám tady Johnnieho Walkera. Nedáte sitrochu?“ Whisky jsem totiž koupil spolu s oříšky v Desné v obchodě.

František Kroulík přikývnul, tak jsem oběma nalil, sobě jen trochu, protože jsem nevěděl, jestli zasenavečer nepojedu autem. František nervózně posedával v křesle a tak abych mu pomohl, zeptal jsem se:„Co vás ke mně přivádí, Františku?“ Oba jsme si sice vykali, nicméně oslovovali jsme se křestními jmény.

Starý pán se ještě jednou nervózně zavrtěl ve svém křesle a potom vypálil větu, které mě zcela uzemnila:„Stanislave, já moc přemýšlel, jestli za vámi mám jít, když mi Stázička říkala o vašem vyptávání. Já totižviděl a natočil vraždu té slečny tady u vás u potoka!“

Dvakrát jsem polknul a najednou zastřeným hlasem řekl: „To si snad děláte legraci!“

František obrátil oči vzhůru a nešťastně špitnul: „Kéž by to byla legrace! Nic jiného bych si nepřál!Nejprve jsem se chtěl na všechno raději vykašlat a zapomenout. Jenže pak zatkla policie Jindru Horníka.Já se nemohl odhodlat, ale Stázka mě za vámi poslala. Říkala, a má pravdu, že v tom pana Horníkanemůžeme nechat a musíme mu pomoci.“

„No dobrá, povězte mi to od začátku,“ uklidňoval jsem jej poněkud zmatený z jeho řečí.

Pan Kroulík upil trochu ze své sklenice a dal se do vyprávění: „Dobře víte, že můj koníček je příroda afotografování. To je ostatně jeden z hlavních důvodů, proč trávíme svůj důchod tady. Občas, tedy spíšdocela často, se courám po lese i večer a taky v noci. Když máte štěstí, tak se vám mohou podařitzajímavá pozorování zvěře. Syn tuhle moji zálibu zná, a tak mi k posledním narozeninám koupil takovýtéměř profesionální drahý dalekohled pro noční vidění. Ten dalekohled je krásná hračka. Má parametry 5krát 42, to asi víte, co je, pětinásobné zvětšení a průměr objektivu 42 mm. Je to úplný zázrak.“ Tadymusím vysvětlit, že starý pán byl trošku atypický důchodce. S moderními technologiemi si tykal, spočítačem byl jedna ruka, takže jeho nadšení nad novým dalekohledem mě vůbec neudivovalo.

František Kroulík pokračoval: „Ten dalekohled je univerzálně použitelný ve dne i v noci. A co je důležité,pro pozorování v noci za jakýchkoliv světelných podmínek je vybavený výkonným a přitom neviditelným

infrareflektorem. Navíc má ten dalekohled videovýstup na nahrávání. Nahrávat se z dalekohledu dá tady

na ten MP4 přehrávač/nahrávač.“ A vytáhnul z kapsy přehrávač o něco menší než dlaň.

Zvědavě jsem se zeptal: „To zařízení je na paměťové karty?“

„Přesně tak. Je tam slot na SD karty a kromě toho ještě vestavěný 2GB flashdisk.“

Na chvíli jsem zapomněl, proč spolu sedíme, a vypadlo ze mě: „Potom vás poprosím o návod od tohopřístroje. Něco podobného by se mi také hodilo.“ Rychle jsem se však uklidnil a vybídnul pana Kroulíka:„Takže vy jste všechno oné noci viděl tím svým dalekohledem?“

„Přesně tak,“ přisvědčil František Kroulík a dodal, „a značnou část toho, co jsem viděl, jsem natočil tadytímhle MP4 přístrojem.“

Zeptal jsem se: „Mohu si přehrát, co jste natočil, k sobě do počítače?“

František trochu váhavě odpověděl: „Proto jsem vlastně za vámi přišel. Jenže mi musíte něco slíbit.“

Usmál jsem se. „Asi tuším, co budete chtít. Mám vás z toho vynechat.“

„Byl by to problém?“

„Samozřejmě, že vůbec ne. Úplně chápu vaši nechuť se do téhle vraždy otevřeně zamíchat.“

„Já myslím, že to tak úplně nechápete,“ namítnul František a dodal, „pochopíte, až uvidíte. Víte, kdyby šlo

jen o mě, tak bych na všechno kašlal. Asi nevíte, že jsem kdysi sloužil u parašutistů. Tam jste nemohl být

bojácná měkota. To byste u téhle jednotky nevydržel. Ještě dnes bych dokázal složit mnohem mladšíhochlapa a jak zabíjet, to si také dobře pamatuji a nejspíš bych to i dnes zvládnul. Jenže…“

Přerušil jsem jej jemně: „… jenže máte svoji manželku.“

Trochu nešťastně přikývnul: „Přesně tak. A pokud bych v tomhle případě otevřeně svědčil, taknepochybuji, že by si ti hajzlové dokázali najít i mou vnučku. Až uvidíte, pochopíte, proč se o ně bojím.Tak slíbíte mi to, že se o mně nikde a nikomu nezmíníte?“

Přisvědčil jsem: „To víte, že ano. Tady v penzionu vám nemohu slíbit, že vaše svědectví utajím. To bydost dobře nešlo a navíc moji přátelé tady vědí, proč jsem vás hledal. Myslím, že vám však za všechnymohu slíbit, že budeme všichni, co tu jsme, držet jazyk za zuby. Nikde nebudeme o vašem svědectvížvanit a vaši nahrávku, pokud mi tedy kopii poskytnete, předám dál jedině anonymně. Už tak vásobdivuji, že jste našel odvahu a přišel za mnou. Pokud dobře chápu, tak policii jste se nezmiňoval o tom,

co víte?“

„Právě těm ne!“ řekl František s důrazem, který jsem pochopil za chvíli.

Během toho, co jsme spolu hovořili, jsem nastartoval svůj laptop a připojili jsme k němu Františkůvpřehrávač. Když jsme zkopírovali obsah přehrávače do mého počítače, dal se František do líčení událostí,jejichž nechtěným svědkem se stal oné osudné noci, kdy se naplnil osud Renáty Pavlátové.

„Té noci jsem nějak nemohl zabrat. Převaloval jsem se v posteli, což se mi holt s přibývajícím věkemstává čím dál častěji. Nakonec jsem vstal, oblékl se, vzal dalekohled s MP4 přístrojem a šel ven. Šel jsemtady nahoru k Pustinám, pak jsem udělal takový velký okruh k západu a od severu se vracel do našehoúdolí. Pomalu jsem scházel dolů tam u té zatáčky pod vaším penzionem. Na chvíli jsem se zastavil, bylototiž jasno, svítil měsíc a Hořké údolí v jeho světle vypadalo jako z pohádky. To zastavení bylo možnámoje štěstí, že se mi totiž také něco nepřihodilo, možná smůla té slečny, kdo ví. Už jsem se totiž chtělzase dát do pohybu, když jsem od Desné uslyšel auto. Jeho motor měl nějaký divný zvuk, tady vyjelo zezatáčky, motor ještě párkrát škytnul a zastavil se. Řekl jsem si, že asi došel benzín. Najednou se zezdolaozvalo další auto. U toho stojícího se otevřely dveře, z nich vyskočila jakási žena, rozhlédla se kolem, akdyž uviděla to druhé auto, shodila boty a utíkala pryč od cesty k potoku. V té chvíli jsem, ani nevím proč,

začal nahrávat. Tak jestli můžete, pusťte na počítači můj záznam.“

Udělal jsem, co mi František řekl. On dál komentoval nahrávku: „Tady vidíte, jak ta žena utíká k potoku.To druhé auto zastavuje a vystupuje z něj muž. Bude docela dobře vidět, já byl totiž zalezlý za křovímskoro u cesty. A teď pozor. Tady se rozhlíží kolem a je mu vidět do obličeje.“ Zastavil jsem záznam achvíli přemýšlel, kde jsem proboha toho chlapa viděl. Záznam nebyl stoprocentně ostrý, jenže bylo tojasné. Fotografii toho muže jsem viděl v materiálech, co mi poslal Milan Horký. Ten muž, co vystoupil z

auta, byl major Igor Runštuk!

František Kroulík pozoroval s mírným pobavením můj udivený výraz obličeje. Musel jsem v té chvílivypadat jako pěkný idiot, nicméně to překvapení nemělo chybu. František se mě zeptal: „Tak co,Stanislave, už chápete, proč jsem tak váhal, jestli tenhle záznam nemám raději vymazat a na všechnozapomenout? Když se u nás ten chlap o den později zastavil a představil se jako policista, major Runštuk,nestačil jsem se divit.“

Udiveně jsem jen zakroutil hlavou. „Tak to pustíme dál.“

František pokračoval ve svém líčení: „Tady vidíte, jak se ten major rozběhl za tím děvčetem. Teď je tumalé přerušení. Abych líp viděl, tak jsem chtěl povylézt zpoza křoví, co mě krylo a při tom jsem zapackal,málem sebou švihnul a vypnul nechtěně nahrávání. Tady už zase pevně stojím a nahrávač jede. Zoom vtom mém zařízení není, takže detaily na tu dálku už nejsou tak zřetelné, nicméně i tak je jasné, co seodehrálo. U potoka ten major děvče chytil, chvíli se dohadovali. Tady vidíte, jak ji drží levačkou za pravouruku a svojí pravačkou vytahuje pistoli a střílí. Ona hned na to padá zády do potoka. Major si ji chvíliprohlíží, pak se otáčí a jde k autu. Tady záznam končí, protože jsem měl strach, aby si mě nevšimnul ataké po mně nestřelil. Raději jsem si přičapnul zatím křovím, kde jsem stál. On nastartoval své auto a jázpoza křoví viděl, jak odjel nahoru do kopců.“

„Co jste dělal pak?“ zeptal jsem se.

„Z toho, co jsem viděl, jsem byl celý roztřesený,“ řekl František nešťastně.

„To se vám vůbec nedivím.“

„Nejprve jsem chtěl mazat domů, kdyby se ten vrah vrátil zpět. Pak mi to však nedalo a oklikou kolemvašeho penzionu, abych nezanechal stopy v trávě, jsem se zašel na to děvče podívat. Ležela sprostřeleným čelem, hlavu zcela ponořenou v potoce. Bylo jasné, že jí už nikdo nepomůže.“

„Sahal jste na ni?“

František zavrtěl hlavou. „Ne, když jsem viděl, jak vypadá, bylo mi jasné, že jí už není pomoci. Jen jsemse otočil a šel domů. Asi vás nepřekvapí, že jsem toho už moc nenaspal.“

„A nikomu od policie jste opravdu nic neřekl?“ zeptal jsem se ještě pro jistotu.

František Kroulík znovu zavrtěl hlavou. „Ne. To ráno, kdy ji našli, se u nás vyptával nějaký mladý policajt v uniformě. Tomu jsme oba řekli, že jsme spali a nic neslyšeli. No a druhý den, když nám u dveří zvonilten vrah, který se představil jako major kriminálky Runštuk, bylo mé štěstí, že ve mně zůstalo ještě cosi zmého vojenského výcviku. Jedna z věcí, kterou v nás cvičili, bylo sebeovládání. Takže tomu člověku jsemřekl totéž, že jsme oba nic neviděli. No a manželku vidět ani naštěstí nechtěl, takže nám snad uvěřil.“

Musel jsem se párkrát zhluboka nadechnout, abych strávil informace, které mi František Kroulík právěposkytnul. Už za svých policejních dob jsem se setkal s řadou „kolegů“, kterým bych ruku nejradějinepodal a neseděl s nimi v jedné budově. S tím, co jsem však nyní viděl v podání „policejní hvězdy“ a„perspektivního kádru“ majora Runštuka, jsem se však mohl vyrovnat skutečně těžko. V té chvíli mizačalo být jasné, že na Runštuka není možné jen tak ukázat. Ostatně ani bych se nedivil tomu, kdyby

záznam Františka Kroulíka byl shledán pod tlakem schopného a bezskrupulózního advokáta jako

neprůkazný. Už jen proto, že se skládal ze dvou částí. V té druhé už navíc nebyly vidět vzhledem kevzdálenosti detaily obličejů. Já samozřejmě Františkovi věřil, že nic nezfalšoval, u soudu by z něj všakmohl advokát udělat blbce. Pokud budu chtít majora Runštuka odstranit, budu to muset provést nějakýmneortodoxním způsobem. V duchu jsem si ironicky povzdechnul, že to nebude poprvé a v mém životězřejmě ani naposledy.

František Kroulík zvědavě pozoroval moje hloubání. Nejistě se zeptal: „Budete moci ten záznam použit?“

Usmál jsem se: „To neváhejte, že ano. Jenže právě jsem dumal nad tím, že díky tomu, jak jste zapackal ana chvíli záznam přerušil, tak nějaký schopný advokát by byl schopný celý záznam zpochybnit a autora

obvinit z falšování.“

František dotčeně namítnul: „Přece si snad, Stanislave, nemyslíte, že bych já…“

Pohladil jsem starého pána po ruce. „Jen klid, Františku, mě by ani nenapadlo vás obviňovat ze lži apodvodu. Já vám věřím, že skutečnost byla taková, jak jste ji vy zaznamenal. Já jenom říkám, že u soudu

by ten váš záznam mohli zpochybnit.“

„Takže můj záznam tedy využijete, abyste pomohl Jindrovi Horníkovi?“

„Využiji ho určitě. A jak jsem slíbil, vás z toho také určitě vynechám. Jen budu muset ještě vymyslet jak.“

Nalil jsem starému pánovi ještě štamprličku na cestu domů, přidal salám pro Kvida a rozloučili jsme se.

41.

Když František Kroulík, doprovázený Kvidem, spokojeně vrtícím ocáskem, odešel, zůstal jsem ještě chvílina pokoji a přemýšlel, co podniknu dál. Jak už to však tak bývá, když člověk neovlivňuje dějiny, dějinyovlivní člověka. Zazvonil mi totiž mobil.

Přijal jsem hovor a uslyšel hlas Milana Horkého: „Tak co, už jsi vysvobodil Jindru ze žaláře?“

„Vole,“ děl jsem, „život je složitý a plný problémů. Mohu mluvit?“

„Jistě jsem tu sám.“

Ve stručnosti jsem Milanovi vylíčil, co jsem dnes zažil se zvláštním důrazem na naše společné promítání sFrantiškem Kroulíkem. Když jsem skončil, Milan se mě zeptal: „To, co jsi mi řekl, je nepochybně nadmíruzajímavé. Já to však mohu vhodně doplnit. Jak drahou flašku mě po návratu do Brna koupíš?“

Pochopil jsem, že kamarád má zřejmě nějaké eso v rukávě. Nicméně ležérně jsem odvětil: „Určitě to bude

matonka. A perlivá, abys nebyl škodný.“

„Tůdle nůdle,“ zněla stručná odpověď, „tak já končím.“

„Tak ta matonka bude perlivá a ochucená,“ nenechal jsem se odbýt.

„No aspoň tak,“ prohlásil Milan a pokračoval, „teď však vážně. Narazil jsem na jednu věc, která tě budeurčitě zajímat.“

„Ty mě ale napínáš,“ reagoval jsem se vzrůstající zvědavostí.

„Říká ti ještě pořád něco jméno Klement Chládek?“ zeptal se Milan.

Udiveně jsem se zeptal: „Myslíš toho Klementa Chládka?“

Milan se rozesmál: „Samozřejmě, že myslím toho Klementa Chládka.“

Klement Chládek byl velmi zachovalý a udržovaný šedesátník. Slyšel jsem, že jeho uvědomělí rodiče mudali křestní jméno Klement na počest našeho prvního dělnického prezidenta. Jestli to byla pravda, nevím,a on sám mi to nikdy nepotvrdil. Ještě v dobách budování socialismu v Československu patřil Chládek knejvýznamnějším vekslákům, a to v obou částech naší kdysi federativní vlasti. Jeho obchodní záběr bylvskutku ohromující, tuzexové bony, světové měny volně směnitelné i nesměnitelné a kromě tohojakékoliv zboží, které nebylo běžně na trhu. Prostě, pokud jste něco potřebovali a v obchodě to neměli,stačilo kontaktovat Klementa Chládka. Mohli jste si být jistí, že za pár dní budete uspokojeni.

Chládkova živnost vesele kvetla. Jednak to bylo proto, že na rozdíl od mnoha jiných „kolegů“ měl pověstsolidního obchodníka. Nikdy vás totiž nepodvedl a vždy dostál svým závazkům. Nicméně v souladu stehdejším právem jeho činnost zrovna nebyla, neboť Klement byl sice solidní obchodník, avšak svojesolidní služby by nemohl poskytovat, pokud by v tehdejší době nebyl neustále na štíru se zákonem. V

dobách budování rozvinutého socialismu Chládkovo privátní podnikání zahrnující neoficiální import a

někdy i export zboží a především devizové operace nejrůznějšího druhu legálně prostě provozovat nešlo.Bylo proto pár mých kolegů specializovaných na hospodářské delikty, kteří by jej rádi poslali do chládku.

Jenže to nebylo tak jednoduché. Klement si dával pozor na to, s kým obchodoval, a jeho spokojení

zákazníci samozřejmě neměli zájem na tom, proti němu svědčit. Navíc se potichu šuškalo, že nad nímdržel ruku někdo významný ze Státní bezpečnosti. Jestli to byla pravda, nevím. Fakt je to, že Klementproplouval životem celkem v pohodě.

Až jednou sklapla past při jisté Klementově „obchodní cestě“ do mého rodného města Brna, ve kterémjsem už tehdy, po polovině osmdesátých let, začínal svoji kriminalistickou kariéru. Jeden Klementůvbrněnský zákazník byl bohužel pro Klementa zastřelen. Chládek s tím neměl nic společného, ostatně ke cti

mu sloužilo, že se širokým obloukem vyhýbal ve svém podnikání použití jakéhokoliv násilí, pokud se jejtedy někdo velice drze nepokoušel podrazit. Jenže (opět) bohužel pro Chládka, jsem jej nachytal v autě,ve kterém jsem našel kromě tohoto úctyhodného podnikatele také dvě neregistrované pistole s tlumiči.Milý Klement Chládek putoval na dva roky za mříže. Nebylo to pro něj tak bolestivé, protože se dostalsamozřejmě ven dřív za dobré chování.

Já si za Chládkovo zatčení vysloužil povýšení a tichou závist některých kolegů, on však projevil jistoudávku velkomyslnosti. Na rozdíl od jiných mých „zákazníků“, které jsem zašil a kteří mi vyhrožovalimukami pekelnými, Chládek za mnou jednou, bylo to už po listopadu 89, zašel a kupodivu mi poděkoval.Jak mi totiž řekl, nebýt mé policajtské horlivosti, nedostal by se do kriminálu a neseznámil by se tam s

mužem jménem Jáchym Šmilauer. To byl velmi chytrý ekonom, který to však se svojí prohnaností

poněkud přehnal. Podobně jako Chládek narazil Šmilauer na mantinely kapitalistického podnikání vsocialistickém prostředí, a byl odsouzen za rozkrádání majetku v socialistickém vlastnictví, jak se tehdytoto provinění nazývalo. Ten dobrý muž však neomylně vycítil změny, ke kterým zakrátko v naší zemimělo dojít. Klement Chládek dal na jeho čich a spolu vytvořili krátce před sametovou revolucí zárodekdnešního Chládkova impéria. Z malého družstva, které oba založili, když opustili nápravné zařízení, jednes konsorcium řady firem od bankovnictví přes dopravu až po řadu různých průmyslových podniků.Klement Chládek patří nyní k úctyhodným byznysmenům a historky ze své vekslácké minulosti dává užjen k dobru u vína. Oba pánové, tedy Chládek i Šmilauer, dnes patří k nejbohatším Čechům.

O tomto Klementu Chládkovi tedy hovořil Milan.

Už trochu nervózně jsem Milanovi řekl: „Tak mě nenapínej a řekni, na co jsi přišel.“

Milan odpověděl otázkou: „Hele, co víš o Romaně Pavlátové? Myslím o její rodině.“

Zarazil jsem se. „Vlastně nic. Já při svém dosavadním pátrání, ať už tedy šlo o toho chudáka utopenéhona přehradě nebo teď o vraždu Pavlátové, vlastně na žádnou její rodinu nenarazil. Ve svém domě vOřešíně bydlela sama a o jejích příbuzných se nikdo také nezmiňoval. Tedy kromě toho, že svůj domekpodědila myslím po tetě. V podstatě ani nebylo proč, až doposud samozřejmě, šťárat se v Renátiněminulosti. Ono je to vlastně divné, jak tak nad tím uvažuji, že se nikdy o své rodině nezmiňovala.Nicméně kvůli takovým problémům jsem požádal o pomoc odborníka, jako jsi ty.“

Milan se usmál: „Odborník samozřejmě nezklamal. Je tady jen jeden problém. Nechtěj ode mě vědět, odkoho mám, co ti teď řeknu. Rozhodně tomu však můžeš věřit. Spolehlivost svého zdroje ti stoprocentně

garantuji.“

„Tak mě nenapínej a konečně mluv,“ zažadonil jsem.

Milan se konečně rozvykládal: „Renáta Pavlátová skutečně skoro žádné příbuzné neměla. Její poslednípříbuzný byla její matka a předposlední byla teta v Brně-Ořešíně, po které Renáta podědila tu nemovitosttamtéž, kterou jsi osobně navštívil. Matka byla jedináček a umřela na infarkt krátce po Renátině promoci.To už byla mrtvá i teta. Asi to byl také jeden z důvodů, proč se Renáta dvakrát nerozmýšlela odejít doVídně. Matka vychovávala Renátu sama a otce odmítla na matrice nahlásit. Jenže samozřejmě na zplození

dítěte jsou potřeba dva. Tedy pokud vše funguje normálně a nemluvíme o umělém oplodnění. To všaknebyl Renátin případ.“

Přerušil jsem Milanův výklad: „Počkej, nechceš mi snad říct, že otcem Renáty je můj známý Klement

Chládek?“

Milan zaprotestoval: „Ty mi pokazíš každou radost. Je to samozřejmě Klement Chládek. Jinak bych ti oněm neříkal.“

Zeptal jsem se: „Počkej, počkej. Tys říkal, že matka vychovávala Renátu sama a že její otec byl neznámý.

To Chládek zplodil dceru a potom její nastávající matku opustil? Já jej zase tak moc nepoznal a měl řaduchyb, jenže rozhodně bych jej netipoval za hajzla, co přivede děvče do jiného stavu a pak ji zanechájejímu osudu.“

Milan namítnul: „Však ono to tak taky nebylo. Mezi Klementem a Renátinou matkou se konala velká láska.

Jenže Renátina matka byla celkem obyčejné slušné děvče. Pracovala jako účetní. S Chládkem se potkalikdysi náhodou v divadle. Bylo to údajně setkání jak z červené knihovny. Chládek tam měl rande se svojítehdejší přítelkyní. Ta se nedostavila a volný lístek na beznadějně vyprodanou operu si od něj koupilaRenátina matka. Tedy v té době ještě samozřejmě její matka nebyla. No a pak se situace vyvíjela tak, jaktomu v podobných případech bývá. Byla z toho velká láska. Chládek byl dost tehdy velký hochštapler aděvkař, jenže Renáta, matka se jmenovala stejně jako budoucí dcera, byla kupodivu i pro něj zjeveníjako z jiného světa. V jejich vztahu byl však jeden drobný problém. Renáta starší byla opravdu slušnéděvče a Klementovi bylo jasné, že jí svou skutečnou profesi nemůže sdělit. Správně odhadoval, že jehoživnost by Renáta starší prostě neskousla, a jejich vztah by rychle skončil. Na oko tehdy pracoval vjednom autoservisu, to místo však měl pouze kvůli razítku v občance, které jsi tehdy potřeboval. Hlavnímoborem jeho činnosti však byl už tehdy veksl, i když to ještě nebylo ani zdaleka v takové míře, jako kdyžjsi ho o nějakých deset let později zašil. V každém případě jej však už v té době tato činnost dobře uživila.

Abych se však vrátil k románku Klementa a Renáty starší. Pro Renátu byl její Klement počestnýautomechanik, a tak bylo vše v nejlepším pořádku. Když Renáta starší zjistila, že je těhotná, začali chystat

svatbu. Jenže se nějak dozvěděla, co je Klement zač. Snad v tom byla Klementova bejvalka, chtěla sepomstít, to však ten můj zdroj nevěděl jistě. Vztah Klementa a Renáty skončil velkou hádkou, RenátaKlementovi řekla, že nechce, aby otcem jejího dítěte byl kriminálník a museli tatínka někdy v budoucnunavštěvovat za mřížemi. On se ji snažil uklidňovat, že má vše zmáknuté, což jak už víš, v podstatě měl,dokud tedy nenarazil na tebe, jenže to na Renátu starší neplatilo. Ta dala v Praze výpověď, tohle seodehrávalo v Praze, to jsem zapomněl říct. No a pak odjela do Brna. Právě k té staré tetě, která byla jejíjedinou žijící příbuznou. Ta teta tehdy už dávno bydlela v Brně-Ořešíně, ten dům vybudovala kdysi snebožtíkem manželem. Dnes však už nejde o původní tetin domek. Renáta starší tu nemovitost po tetězdědila a Renáta mladší, když byla posléze při penězích, zase přestavěla. To už však její matka, tedy

Renáta starší, nebyla naživu.“

Když udělal Milan pauzu, aby si vydechnul, zeptal jsem se: „A co bylo dál mezi Klementem a Renátou

starší?“

„Co by bylo? Klement se především už nikdy neoženil, Ne, že by žil jako mnich. V každém případě svojepřítelkyně přestal střídat jako ponožky. Obě Renáty samozřejmě neztratil z dohledu. Matka od něj nicnechtěla a nechtěla ani, aby se stýkal s dcerou. Klement nechtěl dělat rozbroje, protože, jak to takvypadalo, Renátu starší pořád miloval a ranilo ho, že nechce, aby dcera poznala, jak matka stále říkala,tátu-kriminálníka. A tak aspoň založil vkladní knížku, kam posílal pravidelně nemalé sumy s tím, že kdyžod něj Renáta starší nic nechce, je to v pořádku. Nemá však trestat jejich dceru. Z peněz měla financovatveškeré potřeby jejich dcery a posléze její studia. To matka také nakonec dělala. Když potom Renátastarší zemřela, Klement Chládek přijel na její pohřeb a vlastně poprvé stáli s dcerou tváří v tvář. Tenhlepříběh je opravdu jako z červené knihovny, že jo?“

Přitakal jsem: „No je to síla, máš pravdu. A co bylo pak, stýkali se spolu otec s dcerou?“

„Ze strany Klementa, tedy otce, by zájem byl. Jenže vztah dcery Renáty k němu byl dost chladný. Ještějej pozvala na svoji promoci. On jí daroval auto, které si Renáta nevzala, byla to údajně dost trapná abouřlivá scéna. A jak mi ten můj zdroj říkal, bylo mu Chládka skutečně líto. I když sledoval vývoj Renátypouze na dálku, hodně na ní visel. Doufal, že po smrti matky k němu dcera najde cestu, ale bohužel

zklamal se. A tak zase jen z dálky sledoval, jak si vede v HERZIGu.“

Zeptal jsem se: „A ví Chládek vlastně, že mu dceru zavraždili?“

„Teď už to zřejmě ví, díky mému rozhovoru s oním zdrojem,“ řekl Milan, „až do našeho rozhovoru však odceřině smrti nevěděl. Ostatně jak by také mohl. Renátino jméno nikde ve zprávách nepadlo, všude sehovořilo pouze o spektakulární smrti mladé manažerky. Klement Chládek oficiálně Renátiným otcem není.Takže vlastně ani nebyl důvod, aby jej někdo informoval.“

„Tak bych tě, Milane, teď chtěl o něco poprosit.“

„Co by to mělo být?“

„Při tom tvém líčení vztahu mezi Renátou a Chládkem jsem dostal takový nápad. Ještě jej tedy musímpromyslet. Jedno bych však potřeboval v každém případě. Nech si prosím prozatím pro sebe, že majorRunštuk Renátu sprovodil ze světa. Vlastně si nech pro sebe všechno, co jsem ti říkal, jenže tohlespeciálně. Zvlášť pokud bys znovu mluvil s tím svým tajemným zdrojem.“

„Protože tě, milý Stando, pěkných pár let znám, začínám tušit, kam zřejmě míříš. Tak neboj, budu mlčet.Jen abys ty svoje plány nepřekombinoval!“

Dal jsem Milanovi za pravdu: „Z toho mám také trochu strach.“

42.

Po ukončení hovoru s Milanem jsem ještě zavolal doktoru emeritnímu kapitánovi Kudlovi. Poprosil jsemjej, aby přijel za námi na večeři. Dohodli jsme se s advokátem na sedmé hodině večerní, což bylo ani neza dvě hodiny.

Konečně jsem sešel dolů, přivítaly mě tam zvědavé obličeje všech. Tvářil jsem se jak sfinga. Poprosil jsemIvanu, aby večeři nachystali v salónku, který byl vedle hlavní jídelny. Chtěl jsem totiž uspořádat válečnou

poradu. Rozhodnul jsem se, že další den bude „dnem hlavního úderu“.

Protože toho dne byl penzion poloprázdný, sešli jsme se v salónku po Kudlově příjezdu všichni i s Ivanou.Péči o pár hostů v restauraci zvládli Bob s Alenou, kteří se střídali také ve své přítomnosti v salónku.

Po jídle jsem zahájil pracovní část sezení. Nejprve jsem všechny požádal, aby o tom, co jim řeknu, mlčeli jak hrob. Aby si nepouštěli pusy na špacír ani před příbuznými. Vše řečené muselo zůstat pouze mezinámi. Když mi to všichni slíbili, promítnul jsem jim na svém laptopu záběry, které natočil František Kroulík

a zopakoval jeho komentář. Celé jsem to završil čerstvými informacemi od Milana Horkého.

Počáteční reakcí osazenstva salónku byl němý úžas. První se vzpamatovala Ivana a rozradovaněprohlásila: „Takže je vše v nejlepším pořádku a Jindru mohou pustit.“ Ostatní až na Tondu s Jardou sepřidali. Tihle dva však na mě pochybovačně pohlédli, protože už cosi zažili a věděli své.

Já na ně souhlasně kývnul a jal se tlumit všeobecné nadšení. „Musím vám jen zopakovat, co jsem řeklpanu Kroulíkovi. Je mi stejně jako vám jasné, že major Runštuk Renátu Pavlátovou zabil. Jenže díkytomu, že je záznam přerušený, tak by se na něm schopný advokát jistě vyřádil. Navíc sice víme, žeRunštuk Renátu zabil, mě by však také zajímalo, proč to udělal.“ Obrátil jsem se k advokátovi. „Co říkáte

vy, pane doktore?“

Advokát pokrčil rameny a řekl: „Bohužel vám musím dát, pane kapitáne, za pravdu. Nebylo by to sicejednoduché, avšak určitě se záznam, když ne zpochybnit, tak zpochybňovat určitě dá. Navíc vzhledem kezpůsobu pořízení jeho kvalita není nejlepší. Když to vezmu v úvahu, tak vystartovat proti majoruRunštukovi pouze s tímto záznamem, by sice bylo možné, nicméně bych to neradil. Bylo by nanejvýšvhodné záznam podpořit nějakým svědectvím. Zde bych však viděl problém. Lidé z okolí majora Runštuka

proti němu jistě svědčit nebudou. Tedy nebudou svědčit dobrovolně.“

Na advokátova slova jsem navázal: „Mluvíte mi, pane doktore, z duše. Pokud to nepůjde jinak, tak pouzes tím záznamem vyrukujeme. Já bych však měl určitý plán. Jde mírně řečeno o partyzánštinu, nicméně za

pokus by to stálo. K tomu plánu bych potřeboval opět Tondovu modrou oktávii, Jardu v jeho stříbrnéoktávii a tak tři čtvrtlitry něčeho, co by připomínalo obsah žaludku, který z vás vyšel horem. To posledníbych prosil připravit v kuchyni,“ obrátil jsem se k Ivaně.

Shromážděné auditorium zvlášť při té poslední položce udiveně nadzdvihlo obočí, a tak jsem všem radějihned vysvětlil svůj plán.

Chvíli jsme nad ním všichni rozumovali, nikdo však na nic lepšího nepřišel. Pouze Tonda řekl: „To, co jsinám předestřel, je fakt partyzánština, jak je ostatně tvým bohulibým zvykem. Nebylo by proto lepší,

abych jel s Jardou?“

Namítnul jsem: „Taky jsem nad tím uvažoval. Byl bych však přece jen klidnější, kdybys zůstal tady adohlédnul na Lucku. To varování z Brna budu raději přeceňovat než podceňovat.“

Tonda nepříliš ochotně přisvědčil: „Asi budeš mít pravdu. I když mě budou svrbět ruce.“

Ivana se zeptala: „A jak budeš chtít tu tvoji lákavou směsku.“

„Do nějakých malých lahviček se šroubovacím uzávěrem. Abych tu pochutinu mohl vzít do kapsy anepozorovaně před sebou vylít. A samozřejmě, aby mi nevytekla do kapsy. Nechci vonět jako tchoř.“

Poslední dotaz měl Jarda na dobu akce. „Tipnul bych si, že chceš začít tak, abychom se vraceli už za

tmy.“

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem.

Ještě jsem se obrátil k Jeronýmu Kudlovi. „Vzhledem k tomu, že jsem slíbil utajit zdroj nahrávky vraždyslečny Pavlátové, tak s vámi bych se chtěl domluvit tak, že vám kopii té nahrávky pošlu jako anonym azároveň další kousky pošlu rovněž anonymně na Inspekci Ministerstva vnitra a možná na Ministerstvospravedlnosti. A vám všem znovu co nejdůrazněji připomínám, mlčte o tom! Nikdy jsem vám nicpodobného nepromítal. Nerad bych byl, kdyby někdo z nás měl pana Kroulíka tak říkajíc na svědomí. Tady

jdou žerty stranou!“

43.

Mnou plánovanou akci jsme začali druhý den odpoledne. Vybavil jsem se proprietami, které jsempovažoval toho dne za nutné a potřebné. Jednak to byly tři lahvičky s nevábně vypadajícím sajrajtem,

které mi donesla Ivana.

Vzhledem k tomu, že mým cílem byla bližší konverzace a těsnější kontakt s mými pronásledovateli, strčiljsem do zásuvky v palubní desce svého Walthera TPH. Jelikož jsme nežili na Divokém západě (i když totak v naší zemi mnohdy nevypadalo), střelbě jsem se, pokud to bylo možné, snažil vyhýbat. Když však už

nebylo zbytí, oblíbil jsem si tuhle malou kapesní pistoli, která má na délku pouze 14 cm a ráži 6,35 mm.

Je však pozoruhodně přesná při střelbě až na 90 metrů. Vzal jsem si dva zásobníky, každý z nich naplnil

sedmi náboji a jeden zasunul do pistole.

Protože jsem chtěl pistoli použít pouze v nejvyšší nouzi, vzal jsem si sebou také taser. Byla to sice jenméně výkonná civilní verze, ale pro mé účely bohatě stačila. Dal jsem si jej i s příruční taškou na sedadlospolujezdce. Do tašky jsem přidal ještě pro jistotu dvě náhradní hlavice se sondami, které se z taseruvystřelí zhuštěným dusíkem. Stačí, když se zachytí na oděvu. Vysokonapěťové impulsy ze sond potomútočníka bezpečně zneškodní. Obsah tašky jsem doplnil ještě lahvičkami s „lákavým obsahem“ od Ivany,

náhradním zásobníkem k pistoli a fotoaparátem.

Jarda byl vybaven podobně, místo fotoaparátu však měl digitální kameru a samozřejmě postrádal nebospíš nepostrádal moje lahvičky. Mohli jsme tak v pohodě vyrazit. Já ještě zkontroloval svým detektoremobě oktávie, které jsme chtěli použít. Auta byla čistá. Jediná GPS sledovací zařízení si hověla v blatnícíchmé fabie, tam nám však vůbec nevadila, protože moje autíčko si toho dne mělo odpočinout na parkovištipenzionu. Jardovi jsem řekl, jakou cestou pojedu, a domluvil se s ním, že mě bude z dálky opatrně anenápadně sledovat a já se mu občas ozvu mobilem. Pokud bych změnil trasu nebo časový plán svéhovýletu, dal bych Jardovi rovněž vědět mobilem. Pro svoji komunikaci jsme si vzali pár naprostobezpečných přístrojů s kódováním, kterými Milan Horký vybavil Jardu s Tondou. Ty přístroje pořídil prosvoji agenturu před pár měsíci po té, co je viděl u mě. Já jeden takový kousek dostal od jednoho svéhoznámého pro telefonáty s ním. Tak jsme se zabezpečili proti nechtěnému sledování našimi protivníky ahra, alespoň co se nás týče, mohla začít.

Mým cílem bylo naše protivníky vyprovokovat. Jestli se mi to povede, jsem si však jistý nebyl. Pokusitjsem se však o tu drzost musel.

Nechtěl jsem svým pronásledovatelům ztěžovat jejich úlohu. Vyjel jsem tedy pomalu k Desné, a kdyžjsem zahnul na hlavní ulici směrem k Tanvaldu, dal jsem si záležet na tom, aby se za mě bezpečnězavěsili. Svojí hranou suverenitou jsem své protivníky hodlal ještě víc vyprovokovat. S Jardou jsem byl

domluven, že mi dá malý náskok, a pak se pomalu vydá za mnou.

Vypadalo to tak, že mí pronásledovatelé rovněž neměli zájem na tom, nějak extra utajovat svojipřítomnost. Zavěsila se za mě stejná auta jako včera, zelené twingo a stříbrná fabie. Párkrát jsemúmyslně zpomalil, abych si lépe prohlédnul v zrcátku osádky obou vozů. V duchu jsem se zaradoval.Situace se vyvíjela lépe, než bych čekal. Ve fabii totiž seděl osobně Karel Runštuk, ředitel vnitřníbezpečnosti Starealu.

Uznale jsem po tom zjištění pokýval hlavou. Když vidíte, že se vám osobně věnuje takový hlavoun,zvedne vám to řádně sebevědomí. Na druhé straně jsem měl trochu obavy o Lucku. Vypadalo to totiž tak,

že stratégové ve Starealu si spolu s majorem Runštukem a kapitánkou Hobzovou mysleli, že toho vímvíc, než ve skutečnosti vím. Vzhledem k tomu, že na Tondu Brzobohatého jsem se mohl spolehnout,usoudil jsem, že pozornost Starealu věnovanou mé osobě vezmu pouze jako velkou lichotku.

44.

Za podobného rozumování jsem pomalu vjel do Liberce. Mým cílem totiž bylo okatě provokovat a zkusitdocílit toho, aby na mě ti, co mě sledují, zaútočili. Za dne by to tak jednoduché nebylo. Proto jsem vyjel v

pozdním odpoledni tak, abych se vracel už za tmy a nabídnul jim tak vhodnou příležitost k útoku podjejím úkrytem.

V Liberci byla mým cílem ulice, jejíž jméno mi sdělil Roman Trojan. Na první pohled bylo zřejmé, že vtéhle ulici nebydlí žádné sociální případy. Nepochybně i magistrát byl srozuměn s úrovní této části města,protože na rozdíl od sousedních ulic zde byl zbudovaný zpomalovací práh vyzdobený dopravní značkouoznačující začátek obytné zóny. V okolních ulicích podobné omezení samozřejmě chybělo. Jistě byla pouze

náhoda, že domy v okolí tak výstavné a rozlehlé nebyly.

Než jsem do ulice vjel, ještě jednou jsem se rozhlédl. Na kandelábrech zde byly umístěny kamery, kterézcela kontrolovaly přijíždějící i odjíždějící vozidla a samozřejmě i přicházející a odcházející chodce. Mohljsem tipovat, jestli signál od kamer je přiveden na pult nějaké soukromé agentury nebo některé z policií.V každém případě mi bylo jasné, že se musím chovat přímo ukázkově. V duchu jsem si zopakoval zněnípříslušného paragrafu Zákona o provozu na pozemních komunikacích, který říkal, že: „V obytné zóně apěší zóně smí řidič jet rychlostí nejvýše 20 km/hod. Přitom musí dbát zvýšené ohleduplnosti vůčichodcům, které nesmí ohrozit; v případě nutnosti musí zastavit vozidlo. Stání je dovoleno jen na místechoznačených jako parkoviště.“ Kromě kamer, kterými byl mimochodem vyzdoben i drahý konec ulice, nakterý se dalo dohlédnout, jsem si ještě v dálce všiml stříbrné fabie a kolem protějšího konce ulice se mihlo

stejně známé zelené twingo.

Bylo příjemně lenivé prosluněné odpoledne a v té chvíli mi kromě obou aut v dálce dělalo společnostpouze hejno vrabců a dva kosi, kteří si vyřizovali své záležitosti na přilehlých zahradách.

Ještě nižší, než předepsanou rychlostí 20 km/hod jsem do ulice, kde bratři Runštukové bydleli, vjel. Sparkováním naštěstí problém nebyl, protože movití budovatelé domů okolo svá obydlí vybavilidostatečným prostorem k parkování plechových miláčků. Ulice sama byla proto téměř prázdná. Svůj vůzjsem ukázkově zaparkoval rovnoběžně s chodníkem, přesně podle pokynů značky označující danéparkoviště. Fotografie mého auta by se dala použít jako ilustrace v učebnici pro autoškoly. Zavolal jsemJardovi, abych jej informoval, že jsem u dnešního prvního cíle. Zároveň jsem jej také upozornil, že vestříbrné fabii sedí osobně pan ředitel Runštuk. Z auta jsem si vzal fotoaparát. Vůz jsem potom přesněpodle předpisů zajistil, tedy zkontroloval, že je zabrzděný, zkontroloval uzavření oken a zamknul jej.

Potom jsem se začal po ulici pomalu rozhlížet a fotografovat jednotlivé domy i ulici jako celek. Zvláštnípozornost jsem věnoval nejprve vile majora Runštuka a posléze i vile jeho bratra, který mě právě, jak jeten život někdy pikantní, sledoval. Před každým z domů jsem strávil zcela úmyslně dobrou čtvrthodinku.Fotografoval jsem je ze všech možných z chodníku dosažitelných úhlů, detaily i celkové pohledy. K tomujsem si dělal písemné záznamy do bloku, které zcela určitě potřebovat nebudu, nicméně vypadalo to jistěvelice důležitě a tajemně. Pokud mě někdo zevnitř pozoroval, jako že ano, protože párkrát se pohnulazáclona v některých z oken, mohl být z mého počínání docela nervózní.

Když jsem se vyřádil na vilách bratrů Runštukových, přešel jsem k domu Hobzových. Roman Trojan mělpravdu, to jméno se v ulici skutečně vyskytovalo. Dům, který stál naproti rezidencím bratrůRunštukových, podle mosazné jmenovky u zvonku patřil Kamilovi a Alexandře Hobzovým.

Právě když jsem byl v nejlepším při fotografování vily Hobzových, kde se vzal, tu se vzal, stál u měhlídkový vůz státní policie. Zastavil za mou zádí a vystoupili z něj dva příslušníci, nad kterými jsem vduchu zaúpěl. V mých dobách bylo normální, že v takových hlídkách byl, pokud to bylo jen trochu možné,

jeden z dvojice zkušený policajt aspoň středních let a s ním jezdilo i chodilo mladé ucho, které ten staršízasvěcoval do tajů policejní práce. Tihle dva neměli víc jak takových třiadvacet, čtyřiadvacet let. Jeden byl

nadstrážmistr, ten druhý, zřejmě o něco málo starší, podpraporčík. V duchu jsem si říkal, jak musí asivypadat práce policie při takovém obsazení. Ti hoši vůbec nemuseli být pitomci, jenže ve škole vászdaleka všechno nenaučí a v praxi se mohli učit ti dva tak akorát od sebe. A protože oba byli mladí, bezvětších zkušeností, kolik toho asi mohli vzájemně od sebe pochytit…?

Strážci zákona pozdravili a ten podpraporčík se mě důležitě zeptal: „Co tady prosím děláte?“

Nasadil jsem výraz absolutní nevinnosti, i když jsem tušil, odkud vítr fouká. Odpověděl jsem otázkou:„Proč vás to zajímá? Jsem tady na veřejné, volně přístupné ulici a nedělám nic nezákonného.“

U toho mladšího se v obličeji objevil výraz, jako by mě odněkud znal a snažil se svého kolegu odtáhnoutbokem. Mladý podpraporčík se však při vědomí vlastní důležitosti a vážnosti chvíle už rozjel a nebyl kzastavení. „Nic vám po tom, pane, sice není, když provádíme policejní šetření, ale budiž. Přišlo nám udání,

že po této ulici se pohybuje jakási pochybná existence a ohrožuje kolemjdoucí! No a my přijeli a našli tu

vás!“

To jsem už měl co dělat, abych nevyprsknul smíchy. Zeptal jsem se: „Ohrožuji nějak vás nebo někoho na

této ulici?“

Nadějný příslušník policie se na mě nechápavě zadíval a řekl: „Já vám nerozumím. Jak nás ohrožujete?“

„No právě, že vás neohrožuji.“

„No, neohrožujete. Ale co to plácáte, s prominutím. Já vám opravdu vůbec nerozumím.“

Dal jsem se do trpělivého vysvětlování: „Já se vám jen snažím vysvětlit, že těžko mohu někoho ohrožovat,

když vás ani nikoho jiného neohrožuji a kromě mě tady na této ulici nikdo není. Ani tu poslednípůlhodinku, co zde jsem, nebyl.“ Poslední větu jsem dodal s trpělivostí učitele žáčků první třídy a zůstalstát, nevinně zíraje na důležitého příslušníka.

To už na toho chudáka podpraporčíka bylo moc. Chvíli na mě beze slova koukal, a pak z něj vypadlo: „Nodobře. Tak co tady děláte?“

Nechtělo už se mi toho nebožáka trápit, a tak jsem mu sdělil: „Fotografuji tady.“

„A proč tady?“

„Protože se mi ta ulice líbí,“ a pokračoval jsem, „mým hobby je totiž městská architektura a tato ulice jezajímavým příkladem experimentálního funkcionalismu přelomu 20. a 21. století. Chystám se o tomnapsat knihu, tak si teď sbírám fotografický materiál.“ Žvanil bych ještě dál, ostatně na ten„experimentální funkcionalismus“ jsem byl patřičně hrdý, jenže mladému podpraporčíkovi klesla údivembrada, a já měl strach, aby neskončila nakonec až na chodníku.

Mladšímu z obou policistů začaly pocukávat koutky. Zřejmě pochopil, že si z jeho kolegy střílím. Přestal jej

proto tahat za rukáv a zeptal se mě: „Nezlobte se, prosím, zřejmě tu došlo k omylu. Nejste náhodouStanislav Berka, tedy kdysi kapitán Stanislav Berka sloužící na brněnské kriminálce?“

Tentokrát zase trochu poklesla brada mně. „To jsem. Jak jste na to přišel?“

Policista trochu nejistě řekl: „Víte, já se jmenuji Buráň a studuji na Policejní akademii. O vás nám tamvyprávěl docent Malec.“

Pousmál jsem se: „No jo. Rudla Chemik.“

Teď byl udivený zase ten mladý. Když jsem viděl jeho výraz, zeptal jsem se: „On vám asi přednáší něco

jako metody kriminalistiky, tipnul bych si?“

Nadstrážmistr přikývnul: „Přednáší nám přírodovědecké a teoretické základy kriminalistiky a kriminalistické

techniky.“

Pousmál jsem se při vzpomínce na staré časy. „Když jsem odcházel od policie, tak byl kapitán. My muříkali Rudla Chemik. Šéfoval u nás v Brně laboratořím. Většího machra nad něho jsem nepoznal. Tak teďse dal na akademickou dráhu. To jsem ani nevěděl. Počkejte, jak k tomu došlo, že vám vykládal o mně.Že bych se dostal do učebnic, to bych se divil.“

Nadstrážmistr Buráň se pousmál: „Tak se nedivte a nadýmejte se pýchou. Jste poměrně častýmúčinkujícím v jeho skriptech. A mimochodem jak jste chválil vy jeho, tak on zase chválí vás a dává námdost často za příklad vaše vyšetřování. Jo, a že jsem vás tak poznal, pan docent nám ukazoval pár vašichspolečných fotek.“

„Vy mě přivádíte do rozpaků. Tak až zas pojedete do školy, tak Rudlu, pardon, docenta Malce ode mě pozdravujte. A vyřiďte mu, že budeme muset zajít na pivo, když budu já v Praze nebo on v Brně.“

Když jsme tak probrali moji policejní minulost, zeptal jsem se pro změnu zase toho hodnostně vyššího,protože on byl z nich dvou ten šéf: „A teď mi, podpraporčíku…“

„… Holý…“ odpověděl policista.

„… podpraporčíku Holý, řekněte jedno, kdo vás na mě poslal? Nebyl to náhodou major Runštuk?“

„Vy jej znáte?“

S ušklíbnutím jsem řekl: „Dalo by se to tak říct.“

Policista řekl: „Poslal nás sem velitel. Řekl k tomu, že oficiální důvod je ten, co jsme vám řekli. Jenže kdyžjsme odcházeli, tak jsme při zavírání dveří jeho kanceláře slyšeli, že ‚ten Runštuk jej už pořádně sere‘. Že

jo?“ Kývnul hlavou na kolegu.

Ten přisvědčil: „Přesně tak. Možná bych to neměl říkat, ale připadalo mi, že starej byl pořádně nasupený.

Tedy ne na nás ani na vás, myslím, že na majora Runštuka.“

A tak jsme se v dobrém rozešli a já jsem si ještě jednou prohlédnul celou ulici. Majetkové poměry rodinsourozenců majora Runštuka a kapitánky Hobzové jsem samozřejmě neznal, nicméně musel jsem dát zapravdu Milanovi Horkému i Romanovi Trojanovi, že se dá jen těžko konstatovat, že by bydlení majoraRunštuka odpovídalo jeho příjmům.

Viděl jsem, co jsem potřeboval. Odpoledne se začalo pomalu měnit v podvečer, a tak jsem usoudil, že bybylo vhodné dopřát mým pronásledovatelům trochu pohybu. Ještě jsem se chtěl podívat na bydlištězbytku libereckých Tří mušketýrů, státní zástupkyně Olšarové a soudce Klubáčka. Mobilem jsem

informoval Jardu, že vyrážím do Nového Harcova tak, jak jsme si naplánovali.

V Novém Harcově jsem byl asi za čtvrthodinku. Je to čtvrť na východním okraji Liberce směrem naJablonec nad Nisou. Ulici s hledanými domy jsem našel poměrně snadno. Byla to krátká boční ulička ulesa. Domy Olšarové a Klubáčka byly postaveny proti sobě. Šlo o podobně výstavné budovy, jako tomubylo u Runštuka. Pozemek Olšarové byl znatelně větší a byl tam postavený velký zastřešený bazén.Zopakoval jsem divadlo s fotografováním a psaním zápisků. Neušlo mi, že kolem vjezdu do ulice, kdejsem se činil, občas projelo zelené twingo a stříbrná fabie.

Sednul jsem do auta a zavolal Jardovi: „Končím okukování nemovitostí mých přátel a teď přijde čas na

specialitu od Ivany.“

„Kde zastavíš?“ zeptal se Jarda.

„Koukám do mapy. Je tady autobusová zastávka jménem Lukášov. Tak kousek za ní se zastavím a jako

hodím šavli do křoví. Koukej se prosím, jestli na to naši přátelé skočí.“

„Bez obav a nepoblej se doopravdy,“ zněla přátelská Jardova rada.

„Neboj, zatím se cítím excelentně,“ uklidnil jsem jej.

Všimnul jsem si, že na hlavní cestě vykukuje předek zeleného auta, které tam ještě před chvílí nestálo.Vzhledem k tomu, že ten kousek, co byl vidět, vypadal jako předek twinga, rozhodnul jsem se, že jevhodná chvíle k tomu, začít s mým představením.

Držel jsem si ústa a vystoupil z auta. Ztěžka jsem se opřel o kapotu, zhluboka začal dýchat a dělal, že jemně mizerně. Chvíli jsem v tomhle postoji dekoroval ulici, a posléze jsem konečně nastoupil zpět do vozu.

Abych zvýraznil celkový umělecký dojem, na chvíli jsem opřel hlavu o volant a po očku pokukoval, jestlijsem pod dohledem. S potěšením jsem zjistil, že ano. Moji přátelé, když zjistili, lépe řečeno mysleli si, žemám starosti sám se sebou, ubrali na diskrétnosti a pozorovali mě od hlavní ulice.

Zvedl jsem hlavu, zhluboka se nadýchl, což jsem provedl tak, aby to bylo zřetelné i pro mépronásledovatele. Pomalu jsem se rozjel. Na hlavní jsem zabočil doleva směrem k Jablonci nad Nisou.

Nejel jsem nijak rychle, což týpkové za mnou mohli jen těžko přehlédnout. Moje jízda do Liberce bylaznatelně svižnější. Doufal jsem, že jim tak dám dostatečně najevo, že se mnou není vše v pořádku.

Jakmile jsem uviděl zastávku, o které jsem říkal Jardovi, našel jsem si místo, kde šlo na krajnici zastavit.Když jsem viděl ve zpětném zrcátku, že moji pronásledovatelé zastavili tak, aby na mě z dálky viděli, ještě

jsem chvíli poseděl v autě. Když jsem usoudil, že uplynula doba tak akorát, ztěžka jsem se vypotácel zauta ven, zašel za křoví u silnice a vylil tam obsah první lahvičky. Nevím, co do toho Ivana dala, smrděloto však docela uspokojivě. Poněkud zlomyslně jsem tu nechutnou směsku vylil tak, aby ten, kdo by chtělprozkoumat každý můj krok, do toho svinstva při troše snahy musel šlápnout. Ještě jsem zavolal Jardovi a

poprosil jej, aby pozoroval, jestli mí přátelé půjdou prozkoumat i ten poklad za křovím. Pomalu jsem sevrátil zpět do auta a hlavu napolo vystrčil z otevřeného okna. Zase jsem dělal, že zhluboka dýchám. Daljsem si tentokrát víc na čas než v Novém Harcově.

Když jsem usoudil, že můj herecký výkon už byl dostatečný, pomalu jsem se zase rozjel. Jabloncem jsemprojížděl rychlostí, která mnohdy ani nedosahovala povolených padesáti kilometrů za hodinu.

Už jsem minul přehradu, když se ozval můj mobil. Zazněl z něj rozchechtaný Jardův hlas: „Ty brďo, tobylo ale divadlo! Málem jsem skončil i s autem v okolní přírodě, jak jsem se musel smát.“

„Copak, copak. Moje herecká etuda byla tak příznivě přijatá?“

„Co příznivě! Přímo nejpříznivěji!“ ozvalo se z telefonu. „Ten maník v twingu jel za tebou. Stříbrná fabievšak zastavila tam, kde jsi stál původně ty, vystoupil z ní pan ředitel Runštuk a lehkým krokem odkráčeldo křoví po tvých stopách. Po chvilce byl zpět a já byl rád, že mám dalekohled, který tak pěkně přibližujea zvětšuje.“

„Co pěkného jsi viděl?“

„Jestli to bylo pěkné pro něj, to nevím,“ prohlásil rozchechtaný Jarda a pokračoval, „veselé aspoň pro měto však bylo zcela určitě. Do křoví totiž vlezl baleťák, z něj však vycouval nasraný Runštuk, který měl vetváři výraz největšího hnusu a komicky poskakoval, jak si zuřivě čistil boty o trávu. Tys to tam určitě nalilúmyslně tak šikovně, aby do toho ten blbec musel šlápnout, že jo?“

S úsměvem jsem odvětil: „A pokud ano, vadilo ti to?“

„Vůbec ne. Tak jako při Runštukově čištění bot jsem se už skutečně dlouho nepobavil. No nic, jak si tuobuv zušlechtil, vyrazil za tebou jak raněný srnec. Já mažu za ním, tak se zase ozvi. Jo, a kde bude příští

zdravotní zastávka?“

„Jak vyjedu z Jablonce, tak za Jabloneckými Pasekami je odbočka na Jindřichov a Janov nad Nisou. Taktam podle plánu nepojedu, pojedu na Lučany. Ještě před nimi však zastavím někde, kde to bude možné.

Tak zatím.“

Jak jsem řekl, tak jsem udělal. Obsah druhé lahvičky jsem vylil do přírody kousek před Lučany. Zase jsemsvé domnělé problémy zdánlivě ztěžka vydýchával. Tentokrát jsem zastavil na znatelně delší dobu jakpřed Jabloncem. Chtěl jsem svým přátelům ze Starealu dát najevo, že je to se mnou horší a horší a doufal

jsem, že jim to neujde.

Než jsem se rozjel, podal jsem zase hlášení Jardovi. „Teď pojedu podle plánu do Smržovky. Tamnezapomeň na náměstí zahnout vlevo na Albrechtice. Třetí lahvičku vyklopím někde za železničním

viaduktem.“

Opět jsem pomalu vyjel na silnici. Projel jsem Lučany nad Nisou, překodrcal se přes železniční přejezd aza chvíli přede mnou bylo Masarykovo náměstí ve Smržovce. Na konci ospalého náměstí jsem zahnul z

hlavní cesty doleva na Albrechtice v Jizerských horách.

Po klikatící se a klesající ulici jsem podjel pod široko daleko známým železničním viaduktem ve Smržovce.Tentokrát jsem bohužel neměl čas na to pokochat se tímto nádherným dílem našich dědů. Vybíral jsem sitotiž vhodné místo pro třetí „zdravotní zastávku“.

Najednou jsem uviděl rovné místo vedle silnice, které křoví oddělovalo od louky vedle. Zastavil jsem tam, sklonil jsem se za křoví, aby to seshora vypadalo zcela opravdově. Dal jsem si záležet na tom, aby mivykukovala pouze záda, a vylil jsem tam obsah třetí láhve. Pomalu jsem se vrátil k autu, lahvičku vyndal z

kapsy a zasunul pod sedadlo k jejím dvěma sestrám a v duchu si zapisoval za uši, že ty flaštičky nesmímzapomenout vyhodit. Raději nemyslet na to, kdyby se rozbily a zbytek jejich obsahu „naparfémoval“vnitřek auta. Znovu jsem se postavil vedle auta, opřel se o něj a dělal, že se musím vydýchat. Už se skoro

setmělo, tak jsem se posléze posadil do vozu, nechal otevřené dveře a jako se vzpamatovával. Veskutečnosti jsem čekal, až se setmí, abych mohl rozehrát finální část své komedie.

Když jsem usoudil, že světelné podmínky jsou vyhovující pro mé záměry, nastartoval jsem motor,informoval mobilem Jardu, že vyrážím, a pomalu se rozjel. Trochu jsem měl obavy, aby se moji přátelé ze

Starealu nedivili, kudy to jedu. Doufal jsem však, že zas tak moc je to vzrušovat nebude. Na hlavnímprůjezdu Smržovkou přímo do Tanvaldu totiž frézovali vozovku, takže se tam tvořily neustálé fronty, jakjsme se ostatně mohli všichni přesvědčit při odpolední cestě do Liberce. A navíc jsem tuhle cestu přesAlbrechtice měl rád a opravdu tudy jezdíval, i když to nebylo nutné.

Přejel jsem most přes říčku Kamenici a vydal se směrem na Josefův Důl. Za albrechtickou poštou jsemzahnul doprava na klikatou silnici vedoucí do poměrně prudkého svahu k centru Albrechtic v Jizerskýchhorách. Pomalu jsem projel obcí a silnice zase začala klesat směrem k Desné. Cesta byla samá zatáčka abylo na ní třeba být opatrný i za dne, natož pak v noci. Na jednom místě už nedaleko od Desné sedotýkala malého lesíka, který jsem si vybral za hlavní jeviště mé malé komedie.

Doufal jsem totiž, když jsem se tak dotěrně předváděl a dával najevo, jak mi je špatně, že pánové ze

Starealu toho budou chtít využít. Chtěl jsem je vyprovokovat svou hranou slabostí. Doufal jsem, že budouchtít si se mnou povykládat a vymlátit ze mě, co vlastně vím, protože dospějí k názoru, že toho večerabudu snadnou kořistí, kterou bude lehké polapit. Já bych to totiž určitě udělal a major Runštuk byl zřejmě

blbec, jak ho zhodnotil Roman Trojan, jenže tak úplný blbec zase jistě nebyl ani on ani jeho bratr, jak

jsem doufal já.

45.

Před lesíkem, který jsem měl vyhlédnutý, jsem odstavil auto na odbočující cestě. Na mobilu jsem vytočilJardovo číslo. „Tak jdu na to. Budu muset v přírodě asi chvíli vydržet, abych je vyprovokoval k tomu, žese na mě půjdou podívat. Sleduj to seshora, a jak ti dva vystoupí, tak pomalu přijeď s vypnutým

motorem. Všechno, jak jsme se domluvili.“

„Jasnačka, Stando. Jen moc neblbni, ať tě nedostanou oni.“

Trochu lehkomyslně jsem namítnul: „Já doufám, že mě chtějí živého.“

Jarda káravě namítnul: „Živý ještě neznamená celý a nezraněný.“

To jsem mu musel dát za pravdu.

Do jedné kapsy bundy jsem zastrčil Walthera, do druhé pak taser. Pomalu jsem vystoupil z auta a vydalse po polní cestě, na které jsem svůj vůz zaparkoval podél lesíka. Po ani ne sto metrech jsem si vybraltravnatý plácek, na který jsem sebou plesknul a dělal omdleného. Ještě jsem rychle zavolal Jardu a řekl

mu, kde ležím.

K pravačce jsem do trávy schoval pistoli a taser a čekal, jestli má lest zabere.

Ležel jsem, ani se nehnul. Dalo to však docela práci. Nejprve se pokoušela moji nohavici prozkoumat

jakási myš nebo hraboš. Ohnal jsem se nohou a to dotěrné a přítulné zvíře pochopilo, že není vítáno.Potom si můj nos vybral za cíl zase jakýsi hmyz. Jak jsem se tak povaloval mezi cestou a lesíkem, takjsem čím dál víc obdivoval Old Shatterhanda s Vinnetouem, jak dokázali nepozorovaně sledovat svénepřátele někde z křoví nebo z trávy. Pan Karel May holt neměl tak úplně představu, jaký bohatý společenský život kypí v přírodě. No a bohužel, pokud jste ležící součást takové přírody, tak jsteautomaticky jejími obyvateli považováni za členy této ctihodné společnosti, jak mi alespoň v té chvíli bylozřejmé.

Bohužel jsem musel zatnout zuby a přestat se vrtět. Za mým autem totiž zastavila mně dobře známávozidla, stříbrná fabie a zelené twingo. Bylo docela jasno a svítil měsíc, takže jsem měl dobrý výhled.Jenže jsem tak byl snadno viditelný i já. Musím říct, že mi nebylo co závidět. Na obličeji mi přistála jakásimůra, do kalhot vlezlo pár mravenců a ruku mi začala očichávat nejspíš zase myš, kterou jsem před chvílíodehnal. Možná to taky byla její sestřička nebo bráška, kdo ví. V každém případě jsem se začal proklínatza svůj nápad a přísahal si, že příští dny se budu přírodě věnovat pouze z oken restauračního zařízení.

Oba moji pronásledovatelé vystoupili pomalu ze svých vozů a pomalou chůzí se vydali směrem k místu,kde jsem ležel. Když už byli kousek ode mě a evidentně to netušili, zastavili se.

Karel Runštuk se opatrně rozhlédl a zeptal se svého partnera: „Vidíš, Filipe, někde toho hajzla?“

Jmenovaný Filip odvětil: „Nevidím. Myslíš, že to byl dobrý nápad ho tady dostat?“

Runštuk tiše poznamenal: „Obávám se, že lepší příležitost hned tak mít nebudeme. A víš, že s ním Igor

chce mluvit.“

Filip trochu naštvaně namítnul: „Tvůj brácha policajt si ho přece může pozvat k výslechu, ne?“

„Ty seš někdy fakt vůl, Fildo,“ vyštěkl Runštuk, „jako policajt se ho přece nemůže ptát na to, co potřebujevědět.“

„No jo, už jsem zticha,“ prohlásil otráveně Filip.

Runštuk zhnuseným tónem řekl: „Ten chlap je docela trénovaný a asi by s ním byla fuška. Dnes však užmusí být úplně hotový. Blije celou cestu. Ten má asi problém dojet domů.“

„Seš si tím jistý?“ znovu se pochybovačně zeptal Filip.

„Měl sis do té jeho šavle, ty vole jeden, šlápnout sám. Bota mi smrdí snad ještě teď. Takovej hnus! Víbůh, jestli by toho člověka neměli zavřít na infekčním.“ Názor Karla Runštuka na můj stav byl zcelajednoznačný.

Filip byl však rozený opozičník. „No vidíš, Karle. Jestli bychom se neměli radši zdekovat, než od tohoBerky něco chytneme.“

Runštuk už začínal pomalu doutnat vztekem. „Ty mě fakt sereš. Placený seš slušně, tak nedržkuj! Brácha

toho Berku chce, tak ho bude mít! A už nekecej, radši koukej, kde ten hajzl leží.“

Oba se začali rozhlížet znovu kolem a bylo vidět, že si mě Filip najednou všimnul. Úplně jsem znehybněl, i

když mě to dalo hodně přemáhání vzhledem k příslušníkům jizerskohorské fauny, kteří se toužili se mnou

blíže seznámit. Už před tím jsem ty dva výtečníky pozoroval přivřenými víčky, aby mě náhodouneprozradil lesk očí. Teď jsem si na přivření víček dal ještě víc záležet. Bez ohledu na všechnu po mnělezoucí havěť jsem ležel bez hnutí a pozoroval, co Runštuk s Filipem vyvedou. Bylo mi jasné, že budu mítjen jedinou možnost, abych je zvládnul. Pokud se mi to nepovede, budu se vzhledem k tomu, že ležím nazemi a jsem tak v nevýhodě, jen modlit, aby Jarda přijel včas.

Upřímně řečeno, blesklo mi hlavou, jestli tahle akce byl ode mě tak dobrý nápad. Teď jsem v ní však jenmohl pokračovat.

Filip na mě ukázal a potichu řekl Runštukovi: „Dívej! My jsme úplně slepí. Ten čmuchal tady leží tuhej.Doufám, že není po něm.“

Runštuk se na mě zadíval a řekl: „Jestli nehraje nějakou habaďůru. Ale vypadá to, že ne. Počkej, já se naněj podívám. Nachystej si ale radši pistoli, kdyby něco. Ale pamatuj! Brácha ho chce živého. Když budemít někde díru nebo dvě, tak to nevadí, nesmí nám ale chcípnout.“ Toto Runštukovo prohlášení mě tedy

opravdu uklidnilo.

Filip tasil a nejistě na mě zamířil. Runštuk vytáhnul také svoji zbraň a opatrně se ke mně sklonil. Filip bylnaštěstí tak neschopný, že se postavil tak, že Runštuk byl mezi mnou a jím.

Řekl jsem si, teď nebo nikdy. Bleskurychle jsem chytil taser a stisknul jeho spoušť. Zároveň jsem sebleskově odkulil doprava před padajícím Runštukovým tělem. Ten, jak byl nade mnou skloněný, se vkřečích zhroutil na místo, kde já ležel před sekundou. Vyjevený Filip zkameněl hrůzou. To jsem však užpřed ním stál s namířeným Waltherem a úderem hranou levačky mu vyrazil z ruky jeho pistoli.Karatistický úder jsem doprovodil výhrůžkou: „Maž, hajzle, dokud seš celej! A hodně daleko! Už mě svrbí

prst na spoušti!“

Sice mě spíš svrběly nohy od mravenců, s tím jsem se však drahému Filipovi samozřejmě nesvěřoval. Ten

se ani nerozloučil a vystartoval k svému twingu jako olympijský vítěz v běhu na sto metrů. Za chvíli už vdálce mizela zadní světla jeho vozu.

Já hned po zmizení Filipa odepnul sondy taseru z Runštukova oděvu. Panu řediteli jsem pak ocelovýmipouty spoutal ruce. Další pouta jsem mu nasadil na nohy u kotníků a vše sepnul do úhledného celkuřetízkem za zády. Rychle jsem jej také prohledal. Druhou pistoli neměl, takže jsem sebral obě zbraně astrčil je do kapes své bundy. Zdálo se, že u sebe nemá žádnou elektroniku kromě mobilu. Z toho jsemvyndal baterii a přidal mobil k pistolím.

Když se Runštuk probral, zjistil ke své radosti, že leží na zemi příjemně spoutaný do pěkného kozelce.Jakmile jsem zjistil, že se probral a je v pořádku, zalepil jsem mu ještě ústa lepicí páskou.

To se už vedle mě objevil udýchaný Jarda. S úšklebkem přejel pohledem Runštuka vrtícího se na zemi avýhrůžně koulícího očima a trochu ustaraně se zeptal: „Nic se ti nestalo?“

S úsměvem jsem mu odpověděl: „Už dlouho jsem si nepřipadal jako tajný agent. I když trochusebekriticky musím přiznat, že jsem měl víc štěstí jak rozumu.“ Což uznal i Jarda, když jsem mu vylíčil, jak

jsem ty dva vyřídil.

Jarda se zeptal: „Pochopil jsem to dobře, že jsi toho druhého nechal schválně jít.“

Odpověděl jsem: „To víš, že jo. Jenom by nás zdržoval.“ Oddechnul jsem si: „Největší starost jsem měl ztoho, abych nemusel střílet. Taková rána z pistole by se tady na tom svahu nad Desnou pěkně rozléhala.Zbytečně by to na nás upozorňovalo. Takhle jsem všechno vyřídil potichu a rychle. Že ano, pane řediteli?“

A co nejmileji jsem byl schopen, usmál jsem se na spoutaného manažera. Pokud by ten mohl vraždit

pohledem, byl bych už několikrát mrtvý.

Podal jsem Jardovi obě zabavené pistole a klíče od auta, kterým jsem přijel. „Nebudeme se s tím chlapem

tahat. Najeď sem prosím s Tondovou oktávkou. Ty kvéry tam někde polož tak, ať nejsou vidět připohledu do auta.“ Jeden z důvodů, proč jsem chtěl Tondovo auto, bylo to, že šlo o kombík a já užpředem počítal s nákladem, který povezeme.

Jarda s autem přijel a spolu jsme ne právě šetrně hodili Runštuka do kufru a zatáhli žaluzii nad kufrem.Pro jistotu jsme mu ještě hodili přes hlavu pytlík z prodyšné avšak neprůhledné látky. Vidět náš pasažérnemusel a vzduchu tak měl dost. Udusit jsme jej opravdu nechtěli. Protože jsem si sebou vzal prozíravěsvůj detektor elektronických zařízení, pro jistotu jsem jím přece jen i po vypnutí mobilu Runštuka přejel.Nemuseli jsme jeho případné zachránce navést na naši stopu.

„Co uděláme s Runštukovou fabií?“ zeptal se Jarda.

Chvíli jsem přemýšlel. „Víš co? Necháme ji tady. U nás by jen budila pozornost. Tady nezavazí a nějakoudobu tu může vydržet, než si pro ni přijde její majitel.“

46.

Sednul jsem do auta a s Jardou v zádech jsme se vydali na cestu. Abych Runštuka trochu naklepal a

takříkajíc připravil na věci příští, snažil jsem se neminout žádnou díru na silnici. Odměnou mi bylo něcomezi úpěním a vrčením, co se ozývalo z kufru auta.

Hned jsem zavrhnul nápad zavést zajatce, kterého jsem plánoval získat, do penzionu U Sklárny. Tam by

nás hledali jako první. Ivana s Alenou však naštěstí po rodičích podědily chalupu, která byla kousek od

nás v Albrechticích.

Albrechtice jsou počtem obyvatel malá, žije tam něco přes tři stovky duší, avšak rozlohou docela velkátypická horská ves. Ve stráních nad centrem obce je její část zvaná Mariánská Hora, kde stála chalupa

sester.

Z místa mého střetu se zástupci firmy Stareal jsme se opět vrátili do obce, která se rozkládala nad námi.Dojeli jsme do jejího centra a zahnuli na úzkou klikatou silničku, která stoupala směrem k MariánskéHoře. Z této silničky jsme po chvíli zahnuli na další, která byla snad ještě o něco užší, avšak o poznáníméně klikatá, protože nás vyvedla na menší náhorní planinu, no planinu, spíš takovou hrbatinu, po kterébyly řídce rozesety horské chalupy a chaty.

Ta, která patřila Ivaně a Aleně, stála ve svahu po pravé straně cesty, po které jsme přijeli. Ze strany odcesty se zdálo, že se jedná o přízemní stavení. Když jsme však chalupu objeli po příjezdové cestě, vidělijsme, že to, co se zdálo jako přízemí z jedné strany, bylo patrem ze strany druhé. Pro naše účely přímoideální uspořádání. Ze strany cesty jsme byli ukryti svahem, na kterém dům stál, a před námi byl jen

zakrytý bazén obklopený anglickým trávníkem a za ním už jen hrbolatá louka bez jakéhokoliv stavení v

blízkém okolí. Louka se leskla v měsíčním světle a celá scéna nepostrádala jistou přízračnost.

Klíčem, který jsme dostali od Ivany, jsme odemkli vchodové dveře. Za nimi jsme uviděli malou předsíňku,ze které vedly doleva dvoje dveře, jedny do malé dílny a druhé do sklepa, uprostřed schody do horníhopatra a doprava pak byly dveře do větší přízemní místnosti, která byla zařízená jako něco mezi obývákem

a pracovnou.

Odsunuli jsme nábytek, co stál uprostřed, ke stěnám a na zem rozprostřeli velký silný igelit, který jsme sisebou přivezli. Na igelit jsme postavili masivní dřevěné křesílko s pevnými opěradly, které jsme vmístnosti našli. Křesílko jsme zakryli dalším kusem igelitu. Uzavřeli jsme žaluzie v okně a navíc ještězatáhli závěs, který byl před ním.

Spokojeně jsme si prohlédli své dílo a Jarda ještě donesl ze svého auta digitální kameru se stativem,kterou postavil před křesílko. Poslední, co nám zbývalo, bylo donést promítací plátno, které se mělonacházet nahoře. Podle Ivaniných pokynů jsme je našli, snesli dolů a postavili a roztáhli za křesílkem.Potom ještě Jarda donesl ze svého vozu velký kus zelené látky, který jsme zavěsili na roztažené promítacíplátno. Zkonstatovali jsme, že chybí jediné, hlavní účinkující v této komedii.

47.

Společně jsme tedy Runštuka s hlavou zakrytou pytlem donesli do místnosti a s úmyslnou tvrdostí s nímpraštili o zem. Potom jej Jarda podržel a já odepjal vzadu řetízek, kterým byl svázaný do kozelce. Bylovidět, že jej bolelo celé tělo, to však bylo mým úmyslem. Společně jsme jej usadili do křesílka a potomrychle pevně připoutali jeho ruce k opěradlům a nohy k předním nohám křesílka plastovýmijednorázovými pouty. Runštuk se snažil sebou mlít a vrčet, moc mu to však nešlo, protože jsme jejpřipoutali opravdu pevně. Pak jsme ještě zkusili, jestli je chalupa skutečně tak dobře izolovaná protihluku, jak nám tvrdily Ivana s Alenou. Skutečně rádio řvoucí na plné pecky bylo přes zavřené okno adveře sotva slyšet. Takže Runštukova řevu jsme se bát nemuseli.

Zamkli jsme tedy venkovní dveře a zavřeli za sebou ještě dveře do místnosti a postavili se před našeho milého hosta. Do ruky jsem vzal krátký obušek, který jsem si na toto setkání připravil. Byl z tvrdé gumy auvnitř vyztužený kusem železa. Rána tímhle pendrekem nebyla vůbec příjemná a jeho přesvědčovacíschopnost byla proto značná. Používal jsem jej občas k diskusi s takovými týpky, jako byl náš dnešní host.

Nezanedbatelnou výhodou použití tohoto nástroje bylo to, že jste si neotloukli kotníky na rukou. Jediné,

co bylo ozdobeno podlitinami, bylo tělo vašeho spoludiskutéra.

Předem jsme se s Jardou domluvili, že já budu „ten zlý“ a on „ten hodný“. Naklonil jsem se tedy kRunštukovi a zasyčel na něj co nejprotivnějším hlasem: „Vtluč si do hlavy, ty hajzle jeden, že tě máme vesvé moci. V jakém stavu a jestli vůbec odsud vyjdeš, záleží jenom na tobě. Teď ti sundám tu kuklu aodepnu pásku z tvého čumáku. Jediné, co smíš, je odpovídat na naše otázky. Pokud budeš žvanit cokolivjiného, zmlátím tě tak, že si to budeš dlouho pamatovat. A pokud bys chtěl křičet, bude ti to zcela nahovno. Nikdo kromě nás tě neuslyší, a protože nám bude jistě vadit poslouchat řvoucího bastarda, tak tvé

umlčení tě bude dost bolet. Tak pozor!“

Sundal jsem Runštukovi kuklu, takže jsme si mohli dosyta prohlédnout jeho oči, které celkempochopitelně blýskaly nenávistnou zlobou. Dost nešetrně jsem mu serval z úst pásku. Nadechnul se avypadnul z něj obdivuhodnou rychlostí chuchvalec výrazů, které by snad nebyly publikovatelné ani našpinavém WC té nejpodřadnější hospody.

Aby chlapec pochopil, že své výhrůžky myslím smrtelně vážně, udeřil jsem jej pendrekem několikrát přesobě holeně a vše doprovodil ranou do břicha. Kletby řvoucí Runštuk jen zalapal po vzduchu bolestí, kterábyla značná, jelikož jsem si na ranách pendrekem dal záležet, a ztichnul. Chvíli jsem kolem něj chodilpomalým krokem dokola a Jarda to sledoval s mírným úsměvem z rohu místnosti. Jediné, čím mohlRunštuk pohybovat, byla jeho hlava. Během mé procházky po místnosti se i on po ní konečně rozhlédnula uvědomil si, že sedí na křesle zavinutém do igelitu na zemi rovněž pokryté igelitem. Když se dosytavynadíval, upřel na mě pohled, ve kterém se zpupnost pomalu celkem pochopitelně měnila ve strach.Obušek nepochybně splnil svůj účel, protože potichu špitnul: „Můžu se na něco zeptat?“

Hrubě jsem odpověděl: „Hovno! Drž hubu! Ptát se budu já! Nebo chceš, aby tě zase pozdravil můjobušek?!“ Ta poslední slova jsem už skoro zařval a rozpřáhnul se obuškem směrem k Runštukovi.

Jarda se uklidňujícím tónem vložil do debaty: „No tak, klid. Pokud ten dotaz nebude provokovat, tak by se

snad pan Runštuk mohl zeptat na to, co jej zajímá.“

Neurčitě jsem zamručel, tak si Runštuk dodal odvahy a zeptal se: „Nač je tady kolem ten igelit?“

Zastavil jsem se před ním, obušek mu strčil pod bradu a zeptal se: „Víš, jak blbě se uklízí krev? I když simyslíš, že jsi ji dokonale umyl, stejně po ní policejní technici najdou stopy. Takhle až tě odstraníme, takten igelit prostě spálíme a bude to.“

„Proč by tady měla být má krev?“ zeptal se už viditelně nervózně Karel Runštuk.

„Protože já si tady na rozdíl od kamaráda myslím,“ kývnul jsem směrem k Jardovi, „že jsi tvrďák anebudeš nám chtít říct, co nás bude zajímat. No, a protože my, no my, já tedy určitě, ty odpovědi od tebe

budeme chtít slyšet, tak tě to bude nejspíš hodně bolet a nejspíš se stane, že poteče hodně tvojí krve.“

Runštuk skoro plačtivě namítl: „Ale já vám nemám co říct. Já nic nevím.“

Uvědomil jsem si, že zřejmě nebyl tak vystrašený a byl dobrý herec. Nebýt toho, že za mnou osobnějezdil pár hodin po okolí Liberce, málem bych mu ten jeho vzlyk i věřil. Takhle jsem jej však znovu přetáhl

přes obě holeně. Břichu jsem prozatím dal odpočinout.

Runštuk jen hekl bolestí a Jarda se opět ozval svým uklidňujícím hlasem: „Já myslím, že pan Runštukbude rozumný a bude spolupracovat. Přece nic tak zlého neprovedl.“

Runštuk na Jardu vděčně pohlédnul a pomalu řekl: „Co chcete vědět?“

„No vida,“ zaradoval jsem se, „tak třeba, proč tvůj bratr zašil Jindřicha Horníka kvůli vraždě RenátyPavlátové, i když musel dobře vědět, že s tou vraždou nic společného nemá?“

„Brácha je špičkový kriminalista, nejlepší jakého znám. Takže měl určitě důvod k zadržení Horníka. Jak můžete tvrdit, že musel dobře vědět, že Horník s tou vraždou nic společného nemá? To jste se musel

mýlit!“

Pokýval jsem beze slova hlavou. „A co bys mi mohl říct o vypracování smlouvy o smlouvě budoucí obudování pětihvězdičkového hotelu v Hořkém údolí mezi Starealem a německým hotelovým řetězcem?Mělo by to být přesně tam, kde je dnes penzion U Sklárny.“

Runštukovi se nedal upřít určitý formát. Jeho dnešní zážitky jistě nebyly povznášející a jiný na jeho místěby už měl naděláno v kalhotách. On však na nás stále zkoušel hrát habaďůru. Znovu jsem pokýval tišehlavou, což Runštukovi zřejmě dodalo odvahu, a rozhodnul zkusit protiútok. „O žádné takové smlouvě nicnevím. A vůbec, proč jste mě sem unesli? Je vám určitě jasné, že na to, co jste provedli, je spoustaparagrafů?“

Přitakal jsem mu mírně a zamyšleně: „To máš pravdu, je jich spousta těch paragrafů. Proč jsi však svému

příteli při našem milém setkání na louce pod Albrechticemi dnes večer o mně říkal, že tvůj bratr jakopolicajt se mě přece nemůže ptát na to, co potřebuje vědět? A co znamenalo to, že tvému milémubráškovi nebude vadit, když ve mně bude jedna nebo dvě díry. Hlavně že vám nesmím chcípnout?“

„To byla jenom taková legrace,“ děl konverzačním tónem náš host.

Tiše jsem poznamenal: „Tak jenom legrace, hm.“

Udělal jsem delší pomlku a neznatelně mrknul na Jardu. Ten rychle pochopil a vstoupil optimistickýmhlasem do naší debaty: „No tak vidíš. Všechno se vyjasnilo a můžeme pana Runštuka pustit domů.“ Paksáhnul do kapsy pro nůž a dodal: „Myslím, že mu můžu přeřezat pouta, ne?“ Jarda zůstal s tázavýmvýrazem ve tváři stát nad Runštukem. U toho bylo zajímavé pozorovat proměny výrazů jeho obličeje.Nejprve to byl nevěřícný výraz nad tím, že by ze všeho tak snadno vyklouznul. Potom, když jsem pořádmlčel, se mu v obličeji objevil výraz plný naděje. Evidentně se sám přesvědčil o tom, že je z nejhoršíhovenku a my jsme dva hňupové.

Ještě jsem chvíli, mlčící jako sfinga, nechal situaci vy gradovat. Pak jsem náhle skočil k Jardovi, až jsemchudáka polekal, a vytrhnul mu z ruky nůž. Kudlou jsem začal zuřivě mávat Runštukovi před obličejem arozeřval jsem se na něj asi ze dvaceti centimetrů: „Co si myslíš, ty hajzle jeden zasranej. Ty si snadmyslíš, že to mám ve své hlavě tak vykradené jako ty ve své pitomé makovici. Ty bys byl skutečněochotný věřit tomu, že ty sračky, co se nám tady snažíš vyblít, můžu aspoň chvíli brát vážně? Těch tvýchkydů už mám plné zuby! Seru na tebe! Půjdeme na to jinak.“ Otočil jsem se k Jardovi a vyštěknul na něj:„Počkej tady s tím blbem, co má místo hlavy pytel hoven!“

Vyšel jsem z místnosti ven do předsíňky a měl co dělat, abych se nerozchechtal. Tím bych samozřejměvšechno pokazil. Výraz obličeje Karla Runštuka chtěl jen jedno jediné, zachytit jej na fotografii, aby setaké budoucí generace měly čemu smát. Dvakrát jsem se zhluboka nadechl a vešel do dílny. Chvíli jsemse přehraboval v organizovaném nepořádku, který tam vládnul, a posléze konečně našel, co jsem hledal –

hodně rezavou pilku, proč ji tam schovávali, věděl jen pámbu, mě se však teď hodila. K té pilce jsem siještě vzal dřevěnou destičku tak třicet na dvacet centimetrů. Ta přesně vyhovovala mým úmyslům. Potom

jsem ještě šel ven do kůlny, kde bylo nachystané dřevo na podpal. Odtud jsem přinesl pár kousků dřevatak asi v šíři prstu.

Co jsem se chystal udělat, začal Jarda tušit, jak jsem viděl podle jeho úsměvu, když jsem do místnostinapochodoval zpět v jedné ruce se starou rezavou pilkou, ve druhé s dřevěnou deskou a dřevěnýmišpalíky. Jarda totiž už pár výslechů se mnou kdysi absolvoval. U Karla Runštuka se celkem pochopitelněúdiv mísil se vrůstajícími obavami z toho, co jsem mu přinesl za potíže.

Podal jsem Jardovi další plastová pouta a řekl mu: „Připoutej tomu hajzlovi dlaň pravačky tady k tomuprkénku tak, aby mu prsty přesahovaly přes okraj a lepicí páskou mu pevně připoutej ty prsty, aby bylyohnuté kolem okrajů té destičky. Jenom malíček podlož špalíkem, ať je pěkně natažený. Já zatím budunašeho přítele hlídat, a pokud se bude moc vrtět, tak jej uzemním!“ Postavil jsem se nad Runštuka, vjedné ruce pistoli, ve druhé svůj obušek. Ten raději držel, protože po další ráně obuškem netoužil.

Když byl Jarda hotový, vzal jsem si židli, postavil ji opěradlem směrem ke spoutanému Runštukovi aopíraje se o opěradlo, posadil jsem se, takže jsme na sebe koukali tváří v tvář z poměrně intimní blízkosti.

Mile jsem se na něj usmál a otcovským tónem prohlásil: „Víš, kamaráde, když jste mě zadržením Jindry

Horníka a svým sledováním mé osoby s tvým bráchou nasrali, tak jste netušili, koho jste nasrali.“

Jakmile Jarda slyšel, jak jsem začal žvanit, vzal si druhou židli a posadil se k nám plný očekávání. Jápokračoval: „Málokdo to ví, jako mladý kluk jsem však byl vyškolený rozvědkou s úkolem proniknout do

francouzské cizinecké legie.“

Jarda mě znal od té doby, co jsem po škole přišel kdysi k policii. Věděl, že jde o další z mých projevů uvýslechů, kterými jsem býval mezi kolegy proslulý. V žádné cizinecké legii jsem totiž samozřejmě nikdynebyl. Všimnul jsem si, že mu začaly cukat koutky, tak si svoji židli raději přesunul za Runštuka s vážnýmislovy: „Budu tě teď jistit. Pokud by se náš přítel moc mlel, tak jej vezmu tvým obuchem přes zátylek. A tu

ruku mu samozřejmě taky podržím, abys mu toho neodříznul naráz víc, než by bylo potřeba. Aby nám dýl

vydržel.“ Vážně jsem přikývnul a v duchu se zaradoval, že mi Jarda tak dobře nahrává. Jarda si vzalobušek, usadil se pohodlně za Runštukem, odložil obuch na stůl a začal cumlat labužnicky bonbón. Tovšak chudák Runštuk samozřejmě neviděl. Ten se začal strachy silně potit a jen vzdechl: „Co? Jakéřezání?“

Jal jsem se dál žvanit: „Jednu z misí legie jsem absolvoval v Čadu. Tam při bojích s místními rebely jsemse od našeho seržanta naučil zajímavou techniku výslechu. Šlo nám totiž o krk, a to dost naléhavě, takžejsme neměli čas se s těmi lidmi vybavovat. Vyslýchané jsme svázali tak jako tebe, akorát neseděli takpohodlně jako teď ty, zadek se jim potil na neohoblované lavici. Potom jsme vzali nějaký hodně tupý nůžnebo pilku, pokud to jen trochu šlo, musely být pěkně rezavé. A začali jsme řezat prstíky. Mohu těubezpečit, že vyslýchaní obvykle mluvili už při šmidlání prvního prstíku. Když totiž ten nástroj byl hodnětupý a řezalo se hodně pomalu, tak to setsakramentsky bolelo. Viděl jsem při tom brečet chlapy, kteřípřed naším výslechem bez mrknutí oka dokázali vyvraždit celou vesnici i s kojenci. Jenom jednou jedenpromluvil až při pátém prstu. Je samozřejmě otázka, jestli mu potom jeho bezprstá dlaň za to hrdinstvístála. Nad tím možná přemýšlí do dneška. Ty jsi však hrdina z Liberce, ty budeš určitě lepší, že ano?Tipnul bych si, že u tebe se propracujeme až ke druhé ruce. A možná, že i na nohy dojde. Ty určitěbráchu neshodíš.“ Jarda za Runštukem málem umíral od potlačovaného smíchu, až se nakonec skoroudávil spolknutým bonbónem. Nechechtat se mu, mě stálo dost velké úsilí.

Runštukova tvář byla při mém projevu bělejší a bělejší. Když jsem skončil vyjádřením víry v jeho odolnost,

vyhrklo z něho: „Vy jste, vy jste snad úplný blázen! Tady nejsme v žádném Čadu, tady jsme v Česku!Jaká druhá ruka! Jaká noha! Tady se přece prsty u výslechu neřežou! Tady jsme v civilizované zemi. Vyjste se fakt musel úplně zbláznit. To si myslíte, že vám podobná věc může projít?“

Nevinně jsem se usmál jako Josef Švejk blahé paměti a zasněně jsem řekl: „A proč by nám neprošla?Tady kolega tu vlastně vůbec není, že jo?“

Jarda líně odpověděl: „A proč bych tu jako vlastně měl být?“

Já na to pokračoval: „A já tu taky nejsem. Vůbec si nevzpomínám, že bych v tomhle domě vůbec někdy

byl.“

Runštuk zoufale zavyl: „A já jsem si svoje prsty ukousnul sám!“

Poplácal jsem Karla Runštuka po rameni. „No vidíš, jak jsi chytrý. Chytnul tě amok a nakonec si i ty prstykoušeš. Zatím však ještě máš všechny prstíky v pořádku, aspoň mi to tak připadá. Tak si toho važ.“

Runštuk jen vzdychl. „Vy jste fakt blázni. Nejspíš oba.“

Já se znovu dobromyslně usmál jako můj oblíbenec Josef Švejk a mírným hlasem jsem řekl: „Tak tadykamarádovi bys křivdil. Ten v žádné cizinecké legii nebyl, takže se ani patřičně v technice výslechůvyškolit nemohl. Ale co se mě týče? Jó, to máš pravdu. V té legii nám, tedy našemu seržantovi a mněříkali duo bláznů a nikdo se s námi pro jistotu ani v hospodě servat nechtěl. Pravda je, že jsme mělinejvětší procento úspěšnosti u výslechů. U nás vyslýchaný buď mluvil, nebo zhebnul. Protože se mu všakzhebnout nechtělo, obvykle mluvil. Jo, byly to fajn časy. Na ty do dneška rád vzpomínám. Jak jsme separádně pobavili. Tady to už nejspíš v takové míře nikdy nezažiji. Občas je však pěkné založit novétradice a navíc bývá příjemné zavzpomínat na staré časy. Takže proč tu tradici nezaložit tady a teď?“

Runštuk znovu zoufale zavyl: „Proč chcete vzpomínat zrovna se mnou?“

Znovu jsem se na něj mile usmál: „Protože je k tomu parádní příležitost. Já se potřebuji pocvičit vtechnikách výslechu, abych nevyšel z formy, a zavzpomínat na staré časy, jak jsem ti teď řekl. Do rána se

nám tu být nechce a ty nechceš mluvit, takže nějak tu naši diskusi urychlit musíme…“

Za poslední větou jsem udělal významnou pomlku, během níž mě Karel Runštuk vyjeveně a se strachem

sledoval.

Protože neřekl ani slovo, zeširoka jsem se protáhnul, až mi zalupalo v kostech, uchopil rezavou pilku, akdyž stále nic neříkal, tak jsem jej jemně říznul do znehybněného malíčku. Bylo to jemně, krev se všakobjevila. Runštuk s očima vytřeštěnými hrůzou zaúpěl: „Nechte toho! Řeknu vám, co budete chtít vědět.“

Odstoupil jsem od něj a namítnul: „Tak moment. To bych mohl ty tvoje prsty řezat klidně dál. My po toběnechceme, abys nám řekl, co budeme chtít vědět. My po tobě chceme, abys nám řekl pravdu!“

Runštuk se rezignovaným tónem zeptal: „Jak poznáte, že vám tu pravdu říkám? Jde mi o zachování mých

rukou vcelku, aby bylo jasno.“

Odsekl jsem mu: „O to si nedělej starost. My už si ty tvé odpovědi přebereme.“

Runštuk si ztěžka povzdechnul a vybídnul mě: „Tak se ptejte, ať už to mám za sebou. Brácha mě ale asi

zabije.“

Uklidnil jsem jej ironicky: „To si musíš vybrat, jestli chceš riskovat možný konflikt s bratrem v budoucnu

nebo skutečný konflikt s námi teď.“

„Ptejte se,“ zněla Runštukova odpověď.

48.

Zapnul jsem nahrávání na kameře. Rozhodnul jsem se, že vypálím hned ze svého nejsilnějšího děla akoneckonců si tím otestuji i Runštukovu pravdomluvnost, lépe řečeno hloubku jeho rezignace. Znovu jsem

se proti němu posadil a Jarda se uvelebil vedle mě. Oba jsem na Runštuka upřeli přísné pohledy a já sejej pomalu zeptal: „Řekni mi, kdo zavraždil Renátu Pavlátovou.“

Runštuk se pokusil ještě naposledy postavit na odpor. „Proč bych to měl vědět? Co já s ní mámspolečného?“

Vypnul jsem kameru, zadíval jsem se mu přímo do očí a co nejklidnějším hlasem, ostře odsekávajejednotlivá slova jsem mu sdělil: „Tak podívej, ty hajzle. Teď jsi mě doopravdy nasral. Ještě jedna takhlepitomá odpověď a další debatu už povedeš minimálně o jeden prst kratší. Kdybys teď seděl naproti mému

bývalému seržantovi, tak už by ses vyjeveně koukal, jak místo prstu máš na ruce krvavou díru.“

Zapnul jsem zase nahrávání na kameře a Runštuk vylekaně namítnul: „Klid, klid. Tu děvku zabil brácha.“

To jsme už samozřejmě věděli, i když Runštuk nevěděl, že my jsme věděli. Zahrál jsem proto údiv.„Podívejme se na něj, na strážce zákona!“ Po dramatické pauze jsem se zeptal: „Proč ta silná slovasměrem ke slečně Pavlátové? A proč ji tvůj bratr vlastně zabil?“

Runštuk zabručel: „To je dlouhá historie.“

„To nevadí, času máme dost,“ pobídnul jsem jej.

Neochotně začal vyprávět: „Renáta byla kus ženské. Byla krásná, chytrá, až nebezpečně chytrá. Navícměla ráda sex a uměla si jej užívat. Co vám budu vyprávět. Byla pravý opak mé ženy. Ta je také krásná,jenže je jako ledová královna. Když jsem poznal Renátu, připadal jsem si jako puberťák. Úplně bezhlavě

jsem se do ní zamiloval. To, co jsem s ní zažil v posteli, jsem s žádnou jinou ženskou nepoznal. A nešlo

jen o sex. Renáta byla chytrá ženská, bavit se s ní dalo o čemkoliv. Bylo mi jasné, že nejsem její jedinýmilenec. Věřte mi to nebo ne, bylo mi to však úplně jedno.“

Jarda se přidal do debaty otázkou: „Jak jste se s Renátou poznali?“

„HERZIG je podstatě naším generálním dodavatelem téměř všeho, co používá elektrický proud, odpočítačů až po elektroinstalace. Když vedení brněnské pobočky převzala Renáta, byla to ona, kdo ty, dáse říct nadstandardní vztahy mezi HERZIGem a Starealem vybudoval. Já u těch jednání s ní byl v podstatě

od začátku. Milenci jsme se však stali někdy před, co já vím, půl druhým rokem. Jenže potom asi přednecelým rokem najednou ztratila o sex se mnou zájem. Seznámila se v Brně s jakýmsi klukem a byla muvěrná nebo skoro věrná. To jsem se tedy divil! No a s tím usmrkancem se před nějakými čtyřmi měsícirozešla, a tak se rychle obnovil náš vztah.“

Zeptal jsem se: „A co vaše paní, co ta říkala vašemu vztahu se slečnou Pavlátovou?“

K našemu překvapení se Karel Runštuk otřásl a vyhrkl: „Ta tomu neříkala nic, protože o tomhle mémúletu nevěděla. Žena se navíc angažuje také v místní politice a jedním z jejích hesel je ochranakonzervativních hodnot, mezi které počítá především klasickou rodinu. Takže můj vztah s Renátou by jiurčitě nepotěšil.“

„Zatím jsme se však nedostali k tomu, proč jste slečnu Pavlátovou nazval tak expresí vně děvkou a proč jiváš bratr vlastně zabil,“ přerušil Runštukovu řeč Jarda.

„On mně chtěl brácha pomoci. Tedy nebyl to jediný důvod, ale ten první impuls určitě.“

Udiveně jsem se zeptal: „Cože? To vás chtěl bratr chránit před manželkou?“ Rozhodnul jsem se, že vrámci vylepšení atmosféry začnu Runštukovi zase vykat. Tykáním vždy vyslýchanému demonstrujete svoji

absolutní převahu, teď jsem už zase chtěl, aby se Karel Runštuk trochu uklidnil a rozmluvil se. Jardaokamžitě pochopil, co je mým cílem, a začal Runštukovi také vykat.

Najednou plačtivým hlasem Runštuk prohlásil větu, která mě vlastně zas až tak moc neudivila. „Ona totižbyla těhotná. Se mnou těhotná. Brácha nechal v rámci pitvy jejího těla provést urychlenou analýzu DNAplodu. Ta ukázala, že Jindřich Horník otcem není. Brácha však má analýzy DNA od sebe i ode mě –jednou jsme si je oba spíš z hecu nechali udělat. Po porovnání zjistil, že otcem jsem já.“

„Počkejte porovnání čeho, vzorků vás obou?“

„Přesně tak, ona totiž byla občas i bráchovou milenkou.“

„A nebyl nakonec otcem váš bratr?“ zeptal jsem se trochu nedůvěřivě.

Runštuk trochu rozhořčeně namítnul: „Ne, ne. Jednak bychom se s bráchou navzájem nepodrazili ajednak jsem ty výsledky viděl osobně.“

„Moment, takže kvůli těhotenství váš bratr Pavlátovou zabil? A proč vlastně, to si vás chtěla vzít a chtěla

vám rozbít manželství?“ vložil se do diskuse zase Jarda.

„V podstatě jo. Jenže o moje manželství jí vlastně vůbec nešlo. Renátě šlo o prachy.“

Začalo mi zapalovat. „Zřejmě šlo o, řekněme, vedlejší zisky ze vzájemných obchodů mezi Starealem a

HERZIGem, že ano?“

Runštuk přikývnul. „Ono by to bylo na delší vyprávění. V podstatě to fungovalo tak, když jsme zadalizakázku HERZIGům, tak určité procento z objemu té zakázky, bývalo to někdy pět, někdy deset procent,někdy i víc, bylo určeno na různé speciální činnosti, školení, vypracování expertních posudků a podobně.

No a z takhle od HERZIGů Starealu vyplacené částky dostávala Renáta zpět obvykle deset procent.“

„Co se dělo s tím zbytkem?“ zeptal jsem se.

Runštuk se ironicky ušklíbnul. „Potřebných bylo samozřejmě víc. Peníze se dělily mezi špičky Starealu, některé členy představenstva a vedoucí manažery. Nemalou část dostával brácha. Ten samozřejmě jakopolicista, státní zaměstnanec, oficiálně se Starealem nic společného neměl. Od něj jsme však dostávaliinformace o naší konkurenci nebo o politicích a úřednících, kteří rozhodovali ve výběrových řízeních. Orůzných jejich hříšcích, známostech a podobně. Pokud bylo někdy třeba někoho poněkud přitlačit, tak se o

to brácha postaral také, ať už oficiální cestou nebo neoficiálními cestami, abych to tak decentněformuloval. Měl prostě spoustu známých ve všech vrstvách naší společnosti.“

„V galerce samozřejmě také,“ poznamenal Jarda ironicky.

Runštuk si Jardovy ironie v té chvíli nevšimnul a vážně poznamenal: „No, samozřejmě, že tam taky. Tihlelidé vyřešili řadu našich problémů. To nebudu zastírat.“

Zeptal jsem se: „A kdo dál byl na vaší výplatní listině?“

Tentokrát si Runštuk sám neodpustil ironický škleb: „Tak jako HERZIG si zajišťoval zakázky u nás, takjsme pochopitelně museli my, jak bych to formuloval, lobovat za naše zájmy u zadavatelů zakázek, kteréjsme chtěli získat zase my.“

Pousmál jsem se, kývli jsme na sebe s Jardou a já řekl: „Počkejte, odděláme vám to prkýnko z ruky aodřízneme pár plastových pout. Úplné pohodlí vám neposkytneme, opatrnost musí být.“

Provedli jsme s Jardou, co jsem řekl. Šmikanec od pilky nijak hrozný nebyl, jelikož jsem pracoval jemně,ani náplast to už nepotřebovalo. Znovu jsme se s Jardou posadili, a já vyzval Runštuka k dalšímu hovoru:„Ještě jsme se nedostali k příčině smrti slečny Pavlátové. Skončili jsme tam u toho, že byla s vámitěhotná.“

Runštuk se zavrtěl, jak mu pouta umožňovala, protáhl si alespoň uvolněné dlaně a dal se opět dovyprávění: „Jak jsem říkal, tak Renáta dostávala zpět zhruba deset procent z peněz, které nám díky ní odHERZIGů přicházely. No a teď byla těhotná.“

Přitakal jsem: „Přesně tak a nazval jste ji děvkou. Proč?“

„Přišla s tím, že bude potřebovat víc peněz, když čeká dítě.“

„To víc bylo kolik,“ zeptal se Jarda.

„Dvakrát tolik. Chtěla teď dvacet procent. Jenomže problém byl v tom, že jaksi potřebných bylo moc. Dátjí třeba o třetinu víc, to bychom ještě spolkli. Dvakrát tolik, to už bylo ale opravdu moc.“

„Co následovalo, když přišla s takovým požadavkem?“ zadíval jsem se na Runštuka a najednou mi hozačalo být i trochu líto. Bylo vidět, že je pěkně zlomený. Zážitek, který jsme mu přichystali, byl skutečněponěkud tvrdšího zrna. Pak jsem si však na druhé straně vzpomněl na to, jak se na mě chystal se svýmkumpánem na stráni pod Albrechticemi a jak před pár hodinami cynicky prohlásil, že: „Když bude mítněkde díru nebo dvě, tak to nevadí, nesmí nám ale chcípnout.“ A bylo po soucitu.

Runštuk pokračoval se svým vyprávěním: „Snažili jsme se ji s bráchou ukecat. Brácha jí chtěl sehnatnějaké luxusní auto. Já přišel s nápadem, že Irena Olšarová, která sbírá moderní české umění, to asi užvíte, jak vás tak tipuji, by jí sehnala nějaké cenné obrazy za zajímavou cenu. Irena má v uměleckých

kruzích velké známosti.“

„No a co Renáta?“ zeptal jsem se.

Runštuk nakvašeně odpověděl: „Co by. Nic. Vysmála se nám. Prohlásila, že almužny nechce a smlouvatnebude. To jsme spolu seděli v její chalupě v Polubném večer před její smrtí…“

„Seděli kdo?“ zeptal jsem se.

„Já, brácha a Renáta. Debata byla čím dál vzrušenější. Někdy po půlnoci jsme se už hádali jako psi.Renáta prohlásila, už se chovala docela hystericky a byla hodně dožraná, že se na nás může vykašlat a že

se já mám připravit, jak se moje žena dozví o tom, že jsem nastávajícím šťastným otcem. Tím mědoopravdy potěšila. Ne snad, že bych svoji manželku tak miloval. Jenže ona byla ta, kdo u nás kontroloval

větší balík peněz. Když jsme viděli, že naše debata nikam nevede, tak jsme se s bráchou zvedali, žepojedeme domů.

Už jsme byli na odchodu, když se před nás Renáta postavila a prohlásila: ‚Vidím, že vás hrozba Karlovoumanželkou moc nebere. Tak to uděláme jinak.‘

Začali jsme tušit průser a brácha se zeptal: ‚Co chceš dělat?‘

Renáta se ironicky ušklíbla a řekla: ‚Spíš co vy teď chcete dělat? Chcete postavit luxusní hotel v Hořkémúdolí a připravit místní podrazem o jejich nemovitosti.‘ To jsme se na sebe s bráchou jak na povel otočili,protože taková výhrůžka nás štěstím nenaplnila.“

Přerušil jsem Runštuka: „O tomhle cosi víme, jak jste poznal. Sice tuším, co vám Renáta předhazovala,rád bych to však slyšel od vás podrobněji.“

Runštuk se chvíli ošíval. Do líčení téhle záležitosti se mu evidentně moc nechtělo. Nakonec se rozvykládal,

aniž jsem jej musel nějak postrčit. „S jedním německým hotelovým řetězcem jsme uzavřeli smlouvu osmlouvě budoucí, jak víte. Chceme v Hořkém údolí postavit velký luxusní hotel zaměřený na bohatouklientelu. Mělo by to být zaměřené na wellness pobyty. Vlastně mělo jít spíš o luxusní sanatorium. Měly by

se tam provádět relaxace všeho druhu. Zároveň by to zařízení mělo být doplněné také o kliniku plastickéchirurgie. Takže prostě přijedete tam a odjedete jako zcela nový člověk. Další myšlenka byla, že to budetaké takové hnízdečko lásky, kam si budete moci odskočit, aniž by vás u toho otravovala manželka čimanžel. A konečně v té zdravotnické části kromě zmíněné plastické chirurgie bude interna, to budespojeno s těmi wellness pobyty a také malá gynekologie.“

Jarda se udiveně zeptal: „Chcete snad paničkám v problémech nabídnout také diskrétní potraty?“

Runštuk přikývnul: „Přesně tak, ale nejen to. Zároveň jsme také chtěli nabídnout diskrétní místo kdiskrétnímu porodu a zprostředkování adopce.“

Dodal jsem s trochou ironie: „Prostě služby všeho druhu, ovšem pro ty, kdo to mohou dobře zaplatit.“

Runštuk znovu přikývnul: „Přesně tak. Pouze tu ironii bych s prominutím vynechal. Tohle by musel býtzlatý důl. Lidí, kteří by za vyjmenované služby, ovšem ve velmi luxusním balení, byli ochotni zaplatit velképeníze, je dost a dost. Jenže pokud chcete takové luxusní a především diskrétní zařízení vybudovat, jeproblém najít místo, kde by mohlo stát. Musíte najít lokaci, která je dostatečně diskrétní, avšak zároveňpoměrně snadno dosažitelná.“

Vstoupil jsem do jeho výkladu: „A Hořké údolí je ideální. Je izolované mezi kopci, může poskytovatnaprosté soukromí. Při tom je nedaleko od civilizace. Snadno dostupná je tranzitní silnice i třeba nádraží v

Tanvaldě. Jenže samozřejmě není liduprázdné a je problém s tím, dostat se k pozemkům lidí, kteří zdežijí.“

Runštuk mi vážně přitakal: „Přesně tak. Pokud by se rozkřiklo, co chceme budovat, tak především by cenapozemků vystřelila astronomicky vzhůru. Navíc by určitě řada majitelů své usedlosti prodat nechtěla aniza ty peníze. Jiní by si zase mohli klást různé požadavky navíc, jako třeba postavení náhradního domu. Co

já vím?“

„A tak je jednodušší začít neoficiálně s různými podrazy, k čemuž byl ideálním pomocníkem váš bratr,“

doplnil jsem Runštuka.

Ten mi dal za pravdu. „Přesně tak. Naším cílem bylo udržet vše v tajnosti, snažit se získat co nejvícnemovitostí bez zveřejnění našeho záměru a teprve když nebude zbytí, tak vyjít s pravdou ven a platit jen

tam, kde to bude nezbytně nutné.“

Jarda ironicky poznamenal: „To, co nám tady líčíte, je skutečně unappetitlich. Nechtěl bych zrovna být vkůži nic netušících obyvatel Hořkého údolí.“

Runštuk mu namítnul: „Jo, pane milý, nechutné to možná je. Jenže chtěli jsme kapitalismus, tak jejmáme. Kapitalismus je o dělání peněz. A v Hořkém údolí ty prachy leží v trávě, jen je zvednout.“

„No dobrá,“ přerušil jsem morálně ekonomickou debatu těch dvou, „takže, co jste začali podnikat v rámcisvých, jak bych to nazval, příprav podnikatelského záměru?“

„Především se dal do práce brácha,“ pokračoval Runštuk ve svém líčení okolností vedoucích k Renátiněsmrti, „začal zjišťovat všechno možné i nemožné o všech, kteří vlastnili pozemky a nemovitosti naparcelách, o které jsme měli zájem.“

Zeptal jsem se: „To samozřejmě zjišťoval policejními prostředky v rámci možností, které měl jako

policista?“

„Jak jinak. Hledal informace o jakýchkoliv hříšcích a nectnostech, které dotyční měli. Zajímaly jej nejenvyslovené nezákonnosti, ale i třeba informace o nevěrách, odlišné sexuální orientaci, o které rodinanevěděla, a podobně. Pomáhali mu v tom i spříznění kolegové jako byla třeba ta kapitánka Hobzová zBrna, to je švagrová Saši Hobzové z našeho představenstva. S tím sběrem informací v téhle době Igor,tedy bratr, právě končil. Už jsme se získané vědomosti chystali pomalu využít při přesvědčování majitelůnemovitostí v Hořkém údolí, když došlo k problémům s Renátou.“

Přerušil jsem Runštuka: „K tomu bych se rád vrátil. Líčení událostí poslední Renátiny noci jsme přerušili,

když jste se rozcházeli a Renáta Pavlátová vám vyhrožovala.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Runštuk pokračoval v líčení té dramatické noci, „brácha začal rudnout v obličeji,vylítl ze židle, až od něj odlétla na dva metry a vztekle zařval na Renátu: ‚Ty čubko jedna zasraná! Co si o

sobě myslíš? Že z nás všech budeš dělat blbce?! Uděláme s tebou krátký proces!‘

Renáta se opřela o stůl, protáhla se jako kočka a předklonila k bráchovi tak, že jí bylo vidět do jejíhoexcelentního výstřihu. To udělala schválně, aby jej ještě víc vyprovokovala. Potom líně poznamenala: ‚Typolicajtskej přiblblej chudáčku. Jsi stejně mizernej policajt jako obchodník a jako milenec. Abys věděl, iten tvůj bratr je v posteli lepší než ty, o Jindrovi nemluvě. Taková nula jako ty mi rozhodně vyhrožovatnebude. Neměl bys zapomenout na to, že jsem to byla já, kdo ten kšeft s hotelem v Hořkém údolí aNěmci vymyslel a začal dávat dohromady. Ty se zmůžeš tak akorát na to, někoho podplatit, zkorumpovata vydírat. Já se na tebe, na vás všechny, můžu vysrat. Takové pitomce, jako jsou ve Starealu, najdu nakaždém rohu.‘ Když domluvila, tak se na bráchu, vlastně na nás oba mile usmála, jako na dva blbečky a s

tím svým provokujícím úsměvem zůstala klidně sedět.“

Udiveně jsem Runštukovo vyprávění opět přerušil: „Počkejte, vy nám tady chcete říct, že RenátaPavlátová byla skutečně ta, kdo s nápadem v Hořkém údolí přišel? Že se s Jindřichem Horníkem klidněpomilovala a potom byla ochotná jej stejně klidně připravit o jeho hotel a vlastně střechu nad hlavou?“

Runštuk se na mě podíval jako na absolventa zvláštní školy. „A co má být? Kšeft je přece kšeft. Nevím jak

vy, já ale soukromé a profesionální striktně odděluji. U Renaty to platilo mnohem výrazněji. Ona sidokázala večer užívat a druhý den ráno z ní byla už zase ta nejtvrdší byznysmenka. Za tohle bych ji jázrovna neodsuzoval.“

Pokýval jsem hlavou a vyzval jej: „No dobrá. A co se té noci mezi vámi dělo dál?“

„Už toho tak moc nebylo,“ odpověděl Runštuk. „po tom jejím výlevu o tom, jací jsme mamlasové, jsem játiše seděl a spíš se Renátinou ohnivou řečí bavil. V duchu jsem totiž musel uznat, že má velký kus pravdy.

Jednak ten nápad s hotelem byl skutečně její. Tu německou hotelovou společnost nám totiž dohodila poté, co pro ně HERZIG cosi dělal v Německu. A potom jsem sebekriticky musel uznat, že z nás tří bylaRenáta skutečně ta nejchytřejší. Co z nás tří! Ve Starealu máme bohatý výběr nejrůznějších manažerů.Renátě však nikdo z nich nesahal ani po její pěkná oblá kolínka.“

Jarda se zeptal: „A co váš bratr? Ten se na váš spor díval podobně?“

Runštuk se usmál. „V podstatě, někde vevnitř, asi jo. Jenže na rozdíl ode mě brácha není takovýsplachovací a ty Renátiny ohnivé výtky jej šíleně nasraly. Když jsem se na něj v té chvíli podíval, bylo mijasné, že má co dělat, aby nevyskočil a Renátu nezmlátil. Měl úplně rudý obličej, na krku mu byly vidětnaběhlé žíly, pěsti držel pod stolem pevně sepnuté a ruce se mu chvěly. Tedy vztekem chvěly. Já už mělstrach, že jej budu muset tahat od Renáty. Ta si však naštěstí také uvědomovala, jak s bráchou lomcujevztek. Protože jej už nějaký pátek znala, dobře věděla, jak se dokáže rozpálit, a tak raději mlčela. Chvílijsme tak seděli a čuměli na sebe. Potom nás rázným gestem doprovozeným pár ne zrovna milými slovy vyhodila ze své chalupy. Už jsme seděli ve svých autech, nepřijeli jsme v jednom. Jenže chvilku po násRenáta vyběhla, zamkla chalupu, sedla do svého passatu a rychle odjela. Brácha na mě houknul, ať jedudomů, že pojede pro jistotu za ní a ráno se za mnou zastaví a řekne, co zjistil.“

„Takže vy jste jel domů a bratr za Renátou.“

„Přesně tak. A brácha se za mnou opravdu zastavil ráno. Jenže to ráno znamenalo, že u mých dveří zvonilněkdy před pátou ráno.“

„Co se dělo?“

„Byl celý rozčilený, doslova znovu rudý vztekem. Houknul na mě, že musíme jít někam, kde nás Ingrid,

má manželka, neuslyší. Šli jsme tedy do suterénu, mám tam takové cosi mezi pracovnou a dílnou. Posadili

jsme se a brácha mi sdělil, že právě zastřelil Renátu. Já z toho byl docela šokovaný. Že s ní něco udělatmusíme, mi bylo jasné, ale vražda, to pro mě bylo silné kafe. Brácha mi vyprávěl, že ji málem ztratil, jelajako blázen a v těch zatáčkách u své chalupy a navíc v noci se pochopitelně vyznala líp než brácha.Nakonec se mu podařilo ji z dálky sledovat. Problém však byl, že brácha jel se zhasnutými světly, dokudnevyjeli na hlavní, aby si ho nevšimla.“

Poznamenal jsem: „Renáta zřejmě jela za Jindřichem Horníkem?“

„Přesně tak. Když v Desné zahnula nahoru do Hořkého údolí, tušil brácha, že je zle. Pochopil, že jedevzbudit svého exmilence a nejspíš mu vyslepičit, co chystá Stareal v Hořkém údolí. To by samozřejmě pro

nás byl dost velký průser. Především průser finanční, jenže navíc se dalo s vysokou míroupravděpodobnosti očekávat, že když se prozradí naše praktiky, lidé v údolí se naserou a budeme mít poptákách úplně. Navíc ta jednání s Němci probíhala navýsost uspokojivě a vypadalo to tak, že budemevšichni moc spokojení.“

Ironicky jsem poznamenal: „Tím všichni myslíte Stareal, HERZIGa a tu německou firmu?“

Runštuk se ušklíbnul: „Samozřejmě. Koho jiného? Lidi v Hořkém údolí samozřejmě ne, ti nám mohli býtukradení. No, abych pokračoval. Předjet Renátu na úzké silničce v Hořkém údolí brácha nemohl a už sesmiřoval s totálním průserem, když najednou zasáhnul osud…“

„… Renátinu autu došel benzín,“ doplnil jsem jej.

„Přesně tak. Bylo to necelého čtvrt kilometru před penzionem. Protože nechtěla, aby ji bratr dostihnul,začala utíkat z cesty pryč, k potoku.“

Poznamenal jsem: „No jo, pokud by utíkala směrem k penzionu, tak by ji váš bratr dostihnul ve svémvoze. Ona utíkala, kam s autem nemohl, a doufala, že mu uteče do lesa. A možná, že spíš se snažiladostat k penzionu zadem. Cesta tam dělá oblouk a ona doufala, že zezadu se k penzionu před vašímbratrem dostane snadněji.“

„To si bratr také myslel. Jenže ona podcenila, že bratr kdysi dělal atletiku a byl pořád ve formě. U tohopotoka, co tam teče, ji dostihnul. Chvíli se dohadovali a potom brácha vytáhnul pistoli a střelil ji do čela.“

Poněkud otřesený z toho syrového líčení událostí jsem se konsternovaně zeptal: „A to mu nevadilo, žezabil vlastně dva lidi, ji a dítě?“

„Upřímně řečeno, to jsem se ho v té chvíli také zeptal. Brácha je dost tvrďák, na mě bylo tohle ale doceladost. On mi řekl, aspoň to tvrdil a já bych mu to i věřil, že za ní neběžel s úmyslem ji zabít. Chtěl ji násilím

dotáhnout zpět. Jenže při té poslední hádce u potoka už oba odhodili všechny zábrany. A bráchovinajednou povolily nervy a střelil. Když viděl, že je mrtvá, sebral se a odjel pryč.“

„Co bylo potom? Tedy myslím u vás.“

„To by nebyl brácha, kdyby už u mě nepřemýšlel o tom, jak Renátinu smrt využít pro naše obchodníúčely.“

„Cože? To myslíte vážně?“ nevěřícně zakroutil hlavou Jarda. „Myslete si o bráchovi, co chcete, ale je to tak. Jeho nikdy nic na dlouho neuzemní. Když mi vylíčil, co se mezi ním a Renátou přihodilo, začal hnedpřemýšlet o tom, že to můžeme využít. Věděl totiž o vztahu, který kdysi byl mezi Jindřichem Horníkem aRenátou. Renáta nám, vlastně nám oběma, také vmetla do tváře, že se s Horníkem zase potkala avyspala a navíc prohlásila, že nás obou už má plné zuby, že byla hloupá, když kdysi s Horníkem nezůstala,

že není takový hajzl jako my dva a co já vím ještě. Bráchovi bylo jasné, že tu vraždu na Horníka natrvalonejspíš nehodí, nicméně tvrdil, že zařídí, aby její vyšetřování jeho jednotka od liberecké kriminálkypřevzala. A už se postará o to, aby si Jindřich Horník pobyl ve vyšetřovací vazbě. Než potom Horníka pustí

z vazby a ukáže se, že je vlastně nevinný, může to podle bráchových slov pár měsíců trvat. A k tomu miříkal, že zná lidi, kteří dokážou zařídit to, aby kontroly, které do penzionu přijdou, tam mezitím našlyzávažné nedostatky.“

„To myslel jak?“ udiveně jsem se zeptal.

Odpověď mě docela uzemnila. „Jednoduše. Najme lidi, kteří se nepozorovaně do penzionu vloupají,nadělají tam bordel v kuchyni a ve skladu, navíc třeba odborně poškodí čističku odpadních vod, copenzion má. No a pak byl schopný zařídit, aby tam přišla druhý den kontrola z hygieny a kvůli závažnýmzjištěným nedostatkům podnik okamžitě uzavřela. Zavřený penzion nebude vydělávat, majitelé sedostanou do finančních potíží a ještě rádi a se ztrátou prodají.“

Jarda nevěřícně kroutil hlavou, div že mu neupadla, a konsternovaně prohlásil: „Laik žasne, odborník sediví.“ Ze mě zase vymizely ty stopy soucitu, které jsem začínal s Karlem Runštukem před chvílí cítit. Uždávno jsem ztratil iluze o světě, ve kterém žiji. To co nám tenhle dobrý muž docela chladnokrevně líčil,mě však doopravdy plnou silou přímo bacilo. V duchu jsem si říkal, kolik je takových společností, jako jeStareal, které se chovají tak chladně a bezcitně. Raději nad tím neuvažovat.

„Pokud tomu dobře rozumím, ty kontroly jste chtěli do penzionu poslat tak jako tak. Jenže Renátinuvraždu, kterou spáchal, se váš bratr rozhodnul, abych tak řekl, tvůrčím způsobem využít.“

Runštuk se ušklíbnul: „Přesně tak. Protože věděl, že se Jindřich Horník s Renátou stýkal a před pár týdnynavíc znovu vyspal a protože Renáta byla zabita u jeho penzionu, tak to pro bráchu, jak řekl, byl darpřímo z nebes. Já bych to tak neformuloval, nicméně fakt bylo to, že šlo o náhodu, kterou byste si těžkomohl vymyslet a připravit.“

Poznamenal jsem: „No, opakuji, laik žasne, odborník se diví. Policajt zavraždí milenku svoji a svého

bratra kousek od domu dalšího milence oné ženy a s oním milencem má, řekněme, obchodní spor, okterém navíc onen třetí milenec ještě vůbec neví. To doopravdy nepotřebuje komentář.“

Runštuk se na mě zadíval a pronesl, aspoň pro mě, dost neuvěřitelnou větu: „Vidíte sám. Nejednal bystestejně?“

Jarda obrátil oči v gestu bezmoci ke stropu a já nevěřícně vyprskl: „Člověče, vy jste snad mírně střelený.Tak já bych především nevraždil! A hlavně, uvědomujete si vůbec, co se nám tady snažíte namlouvat?Jistě, Renáta byla v podstatě to, jak jste ji na začátku našeho rozhovoru nazval, děvka. Tedy v širšímvýznamu toho slova. Vymyslela podraz na lidi v Hořkém údolí, které v zájmu vlastního zisku chtěla vyhnat

z jejich domů. K tomuhle bohulibému činění našla nadšené partnery ve vás dvou a vlastně celémslavném Starealu. Vše si opepřila tím, že vás, abych tak řekl, sešvagřila. Sešvagřovala vás tak dlouho, ažz toho otěhotněla. A když jste nechtěli zvýšit její podíl na všeobecném zisku, tak po ošklivé hádce ji vášctěný bratr bez jakýchkoliv skrupulí zavraždil a vůbec mu nevadilo, že tak zabíjí i svého nenarozenéhosynovce či neteř. A když tímto jemným způsobem decentně vyřešil vaše problémy s Renátou Pavlátovou,tak bez jakýchkoliv výčitek z vraždy, kterou sám spáchal, obvinil a nechal zavřít zcela nevinného pitomce,který se do všeho náhodou přimíchal, a náhodou jste potřebovali jeho penzion. Při tom vašemu bratroviasistovala státní zástupkyně a soudce, oba zkorumpovaní tak, jako váš bratr. Zlobte se nebo ne, ale to, co

jste mi tu vykládal, je na poblití!“

Runštuk se na mě trochu vyjeveně zadíval a zablekotal: „No, tak, tak jsem se na všechno nedíval. Možná

máte i kousek pravdy.“

Ironicky jsem poznamenal: „To je od vás pěkné, že to aspoň uznáte.“

Runštuk se postupně zadíval na nás oba a potom se váhavě zeptal: „A co teď uděláte se mnou?“

Vztekle jsem odsekl: „Nejraději bych s vámi udělal to, co váš bratr s Renatou!“

Polekaně namítl: „To byste přece nemohl!“

Znechuceně jsem odsekl: „Ale mohl. Klidně mohl. Máte však jedno štěstí, nejsem takový chladnokrevnýhajzl jako váš policajtský bratr. Kdyby tomu tak nebylo, tak vám teď klidně udělám vaší pistolí díru dohlavy, přivážu vás k nějaké traverze a hodím do přehrady na Souši.“

Runštuk pozoroval můj výbuch se zřetelným neklidem. Nejistě se zeptal: „Ale neuděláte to, doufám. Tedy

to s tou traverzou a tak.“

Zavrčel jsem: „Pro vás naštěstí neudělám. I když mě to dost štve.“

„A co tedy se mnou uděláte. Řekl jsem vám všechno, co jste chtěli. Tak bych snad mohl jít, ne?“

Jarda se na mě tázavě podíval, já skoro neznatelně zavrtěl hlavou a řekl: „Vy si to představujete náramně

jednoduše. Za prvé jsme vám nic neslíbili a za druhé nemůžete čekat, že si teď, poté, co jste si přednámi vylil srdce, dáme všichni štamprdle, potřeseme pravicí a v dobré náladě rozejdeme do svýchdomovů.“

Runštuk se nervózně zeptal: „Dobrá, co tedy chcete?“

Postavil jsem se a seshora na něj zadíval. „Co chceme? Po tom, co chceme, je vám s prominutím hovno.Nicméně jedno vám přece řeknu. Především chceme dostat na svobodu Jindřicha Horníka. To ostatní vás

nemusí zajímat.“

Jarda se vmísil do našeho dialogu: „Pokud tě dobře chápu, tak naše sezení tady pomalu končí.“

Přikývl jsem a vypnul nahrávání na kameře. „Přesně. Teď tady toho dobráka,“ a kývnul jsem směrem kRunštukovi, „odděláme ze židle, spoutáme mu ruce za zády a dáme zase pytel na hlavu. Rozhlížet po

okolí se tu nemusí.“

Runštuk zaprotestoval: „To snad není nutné.“

Zchladil jsem ho: „Heleďte, co je a není nutné, tady rozhoduji já. Buďte rád, že vás zase nespoutáme dokozelce. Pokud však budete dělat potíže, tak nepochybujte o tom, že vás to potká. Jestli se budete chovat

slušně, tak vás teď tentokrát jemně položíme do kufru mého auta a potom vyložíme u vašeho vozu.Pokud jej tedy někdo mezitím neukradl. Jo a v rámci dobrých vztahů vám nezalepíme pusu páskou. Jestlivšak jen ceknete, tak se znovu blíž seznámíte s mým pendrekem a páska přes ústa vás nemine.Souhlasíte?“

Runštuk jen mlčky přikývl, a tak jsme jej odpoutali ze židle, nechali mu spoutané nohy ocelovými pouty,ruce mu spoutali za zády, přes hlavu mu dali pytel, který si už úspěšně vyzkoušel, a uložili jej v kufrumého vozu. Potom jsme ještě s Jardou sbalili oba igelity a kameru, vše naložili do jeho vozu, uvedlimístnost do původního stavu, zhasli a zamkli.

49.

Abychom našeho hosta poněkud zmátli, nekoukali jsme na to, že už je hluboká noc, a nějakou dobu s nímjezdili sem a tam po okolí Albrechtic, než jsme zase skončili u jeho auta zaparkovaného u silnice z

Albrechtic do Desné.

Karel Runštuk měl štěstí. Nikdo mu auto neukradl ani nepoškodil. Vysvobodili jsme jej z kufru mého auta,sundali pouta a kuklu. Runštuk se protáhnul a potom se nejistě zeptal: „Co mám říct bráchovi?“

Pousmál jsem se. „To je nám vcelku šumafuk, co budete dělat a komu co říkat. Nicméně, jak to já vidím,tak váš bratr je nemilosrdný a tvrdý typ člověka, který zavraždil Renátu Pavlátovou a chvíli na to začalchladnokrevně plánovat, jak tento čin využít pro vlastní obchodní záměry. Pokud bych vám tedy přece jen

mohl poradit, tak já na vašem místě bych k takovému člověku moc otevřený nebyl a dvakrát, co dvakrát,

moc důkladně si rozmyslel, co mu budu vyprávět. Jste sice bratři, jen abyste však neputoval brzy zaslečnou Pavlátovou.“

Karel Runštuk si promasíroval zápěstí a zamyšleně k tomu řekl: „Obávám se, že sice mého bratra neznáte

tak jako já, že se však příliš nemýlíte.“ A po této větě nasedl do svého auta a odjel směrem na Albrechtic

a tedy zřejmě domů do Liberce.

Když pomalu mizela ve tmě zadní světla Runštukova vozu, beze slova jsme jej s Jardou pozorovali. Jardanajednou naše mlčení přerušil tím, jak se rozesmál. „Teda, Stando, já si pamatuji, že za policejních časůjsem zažil pár výslechů, kdy ses pěkně rozjel a ty kydy, co jsi lil do hlavy toho chudáka před tebou, bavilyvšechny přítomné a naslouchající, vyjma ovšem toho vyslýchaného nebožáka. To, co jsi však předvedldnes, to bylo moc i na mě. Kde jsi, člověče, na tu blbost s cizineckou legií přišel?“

S úsměvem jsem mu odpověděl: „No kde? Vymyslel jsem si to. Možná byl někde vzadu v hlavě impuls odnějakého akčního filmu, co já vím. Vše jsem si však vymyslel. Hlavní ale bylo to, že tomu Runštuk uvěřil,

ne?“

Chechtající se Jarda přikývnul. „To určitě. Nejlepší na tvém představení bylo to, že kdybych tě neznalpomalu od tvé plnoletosti, tak bych ti tvoje žvásty spolknul jako malinu. A to tě znám a vím, jak umíš

kecat.“

Nadzvihl jsem pobaveně obočí a Jardovi vysvětlil: „Nevím už přesně, kdo to byl. Šlo o jednoho našehoznámého herce. Ten jednou při jakési příležitosti pronesl kouzelnou větu, že totiž můžeš říct jakoukolivblbost, jen se u ní musíš tvářit nadmíru vážně, aby ti ji okolí sežralo. Touhle moudrostí se řídím celý

život.“

„To bylo vidět,“ zakuckal se Jarda smíchem.

Já však ještě dodal: „Jenže občas to dá dost velkou fušku, aby člověk tu vážnou tvář udržel. Já při tomhovoru s Runštukem měl párkrát skutečně namále, abych se nerozchechtal jak puberťák. Jak jsem začalžvanit, tak mi to šlo samo. Až jsem měl problém s tím se zastavit a nepřehnat to.“

Jarda s úsměvem poznamenal: „Vrchol tvého vystoupení bylo to představení s pilkou a malíčkemnachystaným k amputaci. Jen jsem se v duchu dost nervózně ptal na jedno. To jsi mu byl opravdurozhodnutý ten prst uříznout?“

Přiznal jsem se: „To byl právě ten problém, že tak daleko jsem jít nechtěl. Když jsem jej tou pilkou trochuříznul, v hlavě mi to šrotovalo jako v popelářském kuka-voze, co dělat, pokud Runštuk nepovolí.“

„A co jsi tedy chtěl dělat?“

„Pomalu jsem se klonil k tomu, že vytáhnu svůj kufřík první pomoci.“

Jarda se chápavě pousmál: „Myslíš ty glukózové injekce.“

„Přesně tak,“ přisvědčil jsem. Vozil jsem sebou pro podobné účely, jako byl náš dnešní rozhovor sRunštukem, ampule s obarveným roztokem lékařské glukózy. Obvykle mělo velký úspěch tvrditvyslýchanému, že se mu chystám píchnout chemické sérum pravdy, které ovšem nezůstane bez trvalýchnásledků. Jenže nebylo moudré tenhle trik používat příliš často, aby jeho přesvědčivost nevyprchala.

Jarda se rozhlédnul kolem, otřel si mokré oči a zeptal se: „Tak co, nepojedeme?“ Vydali jsme se zpět zapřáteli do penzionu.

50.

Když jsme se vrátili, byla už půlnoc pryč. Všichni nás však čekali v salónku restaurace. Přítomný byl i

doktor Kudla.

Trvalo to skoro hodinku, než jsme vylíčili naše dnešní zážitky. Když jsem za Jardova doplňování méhovýkladu skončil, nastalo všeobecné ticho, které přerušil doktor Kudla optimistickým prohlášením: „Řeklbych, že teď už nebudeme mít žádný problém dostat pana Horníka z vazby ven.“

Na to jsem řekl: „To máte, pane doktore, jistě pravdu. Jenže můj cíl není jen dostat Jindru ven aospravedlnit jej, nýbrž chtěl bych majora Runštuka doslova zadupat do země, aby už nemohl opruzovat

slušné lidi. Totéž bych rád provedl i s jeho ctihodnými partnery v justici, s doktorkou Olšarovou a

soudcem Klubáčkem. Mimochodem, vy jste mi sliboval nějaké materiály o téhle povedené trojici. Máteněco připraveno?“

Advokát se potutelně usmál. „Pane kapitáne, na mě je spolehnutí. Zvlášť když se jedná o takový zajímavý

a delikátní úkol, jakým jste mě pověřil. Vzhledem k tomu, že v Liberci žiji celý život a znám zde pomaluvšechno a všechny, nešlo o tak složitý úkol. Navíc řada z těch, s nimiž jsem mluvil, má tyhle Třimušketýry ráda jak osinu v zadní části těla, což platí mimochodem i o mně. Takže pod slibem diskrétnostise mi podařilo získat tady ty přehledy o nabytém majetku a přiznaných příjmech těchto tří strážců našízákonnosti a jejich rodin. K tomu je tady také přehled, řekněme, pozoruhodných kauz se zajímavýmikonci, ve kterých byla tahle trojka angažovaná.“

Se zájmem jsme prohlíželi předložené dokumenty. V podstatě se dalo říci, že potvrzovaly to, co mi uždříve sdělili Roman Trojan a především Milan Horký. Data dodaná doktorem Kudlou však byla podstatněpodrobnější, bylo vidět, že jeho informátoři dobře věděli, o čem mluví. U všech tří výtečníků bylo naprosto

zřejmé, že jejich příjmy naprosto neodpovídají jejich výdajům. Vzhledem k tomu, jaké posty zastávali,tedy policejní velitel, státní zástupkyně a soudce, šlo o zjištění dosti tristní. Na druhé straně se však dalotvrdit, že ty, jak doktor Kudla řekl „zajímavé konce pozoruhodných kauz“ vlastně vůbec nebylyneočekávané. V podstatě končily tak, jak se dalo čekat, tedy nějakým způsobem příznivě pro postižené apředevším výhodně pro liberecké Tři mušketýry.

Pokud se jednalo o násilné trestné činy, které Runštuk vyšetřoval, šlo vždy o spory o nemalé majetky aposléze následovaly zajímavé obchody firem dotčených lidí se Starealem. Pokud šlo o významnějšífinanční delikty, našel si Runštuk vždy nějaký důvod, jak se svoji Jednotkou 219 dostat i k řešení takových

případů. Zdůvodnil to vždy třeba odbornou zkušeností a vysoce profesionální pomocí svých lidí.Výsledkem posléze byly opět zajímavé obchodní transakce Starealu a navíc ocenění majora Runštuka odnadřízených za aktivní a příkladný výkon služby.

Zvednul jsem oči od předložených dokumentů a zeptal se advokáta: „Na jména se vás neptám, panedoktore. Jen by mně zajímalo, odkud to vše máte? Domnívám se, že jen Finanční úřad zdrojem nebude.Ptám se proto, že podobné otázky si bude určitě klást i Inspekce Ministerstva vnitra.“

Doktor Kudla se mnohovýznamně usmál: „Formuloval bych to diplomaticky takto, v Liberci žije řadaslušných lidí, kterým tahle trojice takříkajíc už dlouho pije krev. Ti lidé pracují v nejrůznějších státníchinstitucích podléhajících různým ministerstvům. Navíc byli zdrojem i různí lidé z obchodních kruhů, kterým

tihle tři už dlouho lezou na nervy, protože, jak bych to opět zdvořile formuloval, jejich platební morálka ipři jejich enormních příjmech není zrovna nejlepší a navíc v mnoha případech se snaží zneužívat svéhopostavení a vůbec za dodané zboží a služby neplatit. K několika takovým obchodníkům mě přivedly takéinformace od mých známých ze státních institucí.“

Pobaveně jsem poslouchal advokátovu šroubovaně diplomatickou odpověď a prohlásil jsem: „Teď jstenám vše vyjasnil. Ale vážně, jak to vidím já, tak s vašimi informacemi je to podobné jako s nahrávkouvraždy Renáty Pavlátové. Myslím to, že jejich autoři si chtějí jistě zachovat svoji anonymitu. A pokudbychom tyhle materiály poslali otevřeně pod našimi jmény na příslušné instituce, tak bychom byli potommy zase ti, ze kterých by ta jména byla páčena. To by nám potom zase přineslo jisté a nemalénepříjemnosti.“

Jeroným Kudla přikývnul: „Já bych to viděl podobně. Co tedy chcete, pane kapitáne, dělat?“

S úšklebkem jsem prohlásil: „Myslím, že je jediná cesta. Uděláme několik kopií všeho, co máme a holtpoctivý občan rozešle anonymní upozornění na nekalé praktiky téhle povedené trojky na různé adresy.“

Advokát se zeptal: „Jaké adresy byste pokládal za relevantní, pane kapitáne?“

Zamyslel jsem se: „Jak bych to viděl já, tak adresy, o kterých jsem už uvažoval, tedy nejspíš InspekceMinisterstva vnitra a Ministerstvo spravedlnosti. Do dopisu přidáme výhrůžku, že pokud nebudou příslušné

orgány konat, co je jejich povinností, nezapomeneme na naše televize, které se zabývají zpravodajstvím,rozhlas a samozřejmě přední deníky. A samozřejmě také nemůžeme opomenout vás, pane doktore. Onenpobouřený občan je totiž také pobouřen nespravedlivým obviněním pana Horníka.“

Tonda Boháč, jemuž pohrával úsměv na tváři, namítnul: „To je pěkné, jak chceš ale zajistit, aby námnebylo dokázáno, že ten angažovaný občan je mezi námi.“

Podrbal jsem se na bradě: „Tak na to už jsem také v téhle chvíli myslel. Fakt je to, že pokud by se někdosnažil, tak na nás přijde. Musíme tedy doufat, že tomu tak nebude. Abychom však takovou možnost conejvíc zároveň eliminovali, tak nebudeme posílat kopie písemností, co připravil tady pan Kudla. Při trošedobré vůle by se daly najít tiskárny, na kterých byly ty dokumenty natištěny. Hned ráno zajedeme koupitnovou počítačovou tiskárnu, nějaký papír a DVD disky. To, co máme, přepíšeme a posléze v rukavicíchvytiskneme a vypálíme také kopie nahrávky pana Kroulíka na DVD. No a potom ty zásilky z různých poštodešleme. Tu tiskárnu posléze samozřejmě rozbijeme a vyhodíme na nějakou skládku odpadů. Takže jakbych to viděl já, měli bychom jít spát, protože zítra, pardon už dnes brzy ráno musíme vstávat a dát se do

práce.“

Doktor Kudla se zeptal: „Pokud to chápu, tak já o ničem samozřejmě nevím a konat začnu, až dostanuzásilku od anonymního angažovaného občana.“

Usmál jsem se. „Přesně tak. Jindra to jistě ještě chvíli ve státním hotelu vydrží. Bylo by však dobré, pokud

byste tu mohl zůstat přes noc a hned zítra vypracovat na svém laptopu ten přehled majetkových poměrů

a šetřených případů našich Tří mušketýra. My mezitím opatříme potřebný kancelářský materiál a já takévyrobím kopie nahrávky vraždy slečny Pavlátové.“

51.

Brzy ráno jsme se sešli u rychlé snídaně a dali se do usilovné činnosti. Jarda Brzobohatý se s IvetouSedlákovou vydali na pracovní výlet do Turnova, aby odsud dovezli nějakou malou a levnou tiskárnu kpočítači a nějaké DVD nosiče. Mohli jsme ji koupit v Tanvaldě, avšak nechtěli jsme na její pořízení mocupozorňovat.

Já si v Tanvaldě v jedné samoobsluze spolu s lahví whisky, čokoládou a nějakými sušenkami a oříškykoupil také krabičku s DVD nosiči. Když jsem se vrátil, dal jsem se do tvorby anonymního dopisunespokojeného občana.

Jeroným Kudla se po snídani usadil ve svém pokoji a začal sepisovat zprávu o majetkových poměrech aobchodních činnostech Runštuka, Olšarové a Klubáčka. V podstatě šlo o to, že opisoval dokumenty, kteréměl k dispozici. Aby šla práce rychleji, pomohly mu také Lucka s Radkou Molkovou.

Tonda Boháč se pro jistotu coural kolem penzionu, aby nás varoval, pokud by nám náhodou hrozilanějaká nezvaná návštěva.

Ivana Horníková při svém nákupu pro penzion v Tanvaldě pořídila také potřebný počet obálek a dopisních

známek.

Práce nám šla pěkně od ruky. Když jsem skončil s dopisem, věnoval jsem se videonahrávkám. Z výslechu Karla Runštuka jsem vystříhal Jardovy a mé řeči, až tam zůstaly jen Runštukovy proslovy. Nechtěl jsem,aby nás z nahrávky někdo identifikoval. Vidět jsme tam nikde nebyli, naše hlasy by však k poznání jistěbyly. Abych je nějak elektronicky upravoval, na to jsem neměl čas. Ostatně to ani nevadilo. Runštukovyproslovy byly jasné samy o sobě.

Když jsem s úpravou nahrávky výslechu skončil, vypálil jsem na první DVD záznam vraždy RenátyPavlátové a za něj přidal tento náš záznam výslechu Karla Runštuka. Potom jsem takto vyrobené DVDkopíroval na další nosiče. Pomalu se překulilo poledne a zpět se vrátili Jarda s Ivetou a tiskárnou.

Připojili jsme ji nejdřív k laptopu doktora Kudly a natiskli patřičný počet výtisků jím připravenýchdokumentů. Potom jsem přinesl svůj laptop a natisknul jsem stejný počet svých dopisů. Nakonec jsemještě vypálil další verze kopií videonahrávek na DVD, které dovezli Jarda s Ivetou. Nezapomněli jsme takéjeden dopis adresovat Ivaně Horníkové, abychom měli informace jaksi oficiálně rovněž k dispozici. Dávalijsme si pozor na to, abychom vše dělali v rukavicích.

Blížil se už večer, když jsme se vším skončili. Uznání sklidil můj dopis pobouřeného občana, nad kterým sevšichni pobavili. Osvítila mě literární múza, a tak jsem stvořil následující dílo:

Inspekci Ministerstva vnitra ČR, Ministerstvu spravedlnosti ČR

Vážení!

Jsem hluboce pobouřen tím, jaké kreatury takzvaně obhajují spravedlnost v mém milovaném Liberci. Jakmůžete vidět, major policie Runštuk, protěžovaný různými sdělovacími prostředky a představovaný jimijako vzor moderního a úspěšného policisty, je sprostý vrah, který chladnokrevně zavraždil mně neznámou

ženu. Z této vraždy byl obviněn nevinný občan, na jehož zatčení si major Runštuk dokonce přizvalspřátelené televizní štáby, aby pomocí jejich kamer předvedl, jak „nekompromisně bojuje se zločinem“.Vražda spáchaná majorem Runštukem byla náhodou natočena nic netušícím občanem a dostala se mipoté do rukou. Když jsem si ji prohlédnul, nemohl jsem věřit tomu, kam až může klesnout člověk, kterýnás všechny má chránit před lumpy, jakým je vlastně on sám.

O tomto policistovi je známo, že při svých vyšetřováních spolupracuje se státní zástupkyní IrenouOlšarovou a soudcem Radmilem Klubáčkem. Styl života všech těchto tří státních úředníků je v Libercivšeobecně znám. Z přiložených dokumentů, jejichž pravdivost si můžete snadno ověřit, si můžete udělatnázornou představu o tom, jestli životní úroveň těchto strážců zákonnosti v našem městě odpovídá jejichpříjmům. Zároveň si můžete sami položit otázku, proč se tímto problémem už dávno nezabývali nadřízenívšech osob, jež jsou ostatně v Liberci známé jako takzvaní Tři mušketýři.

Dovoluji si vás rovněž upozornit, že pokud byste náhodou nechtěli brát můj podnět vážně, budouidentické materiály, jako jsem zaslal vám, rovněž zaslány předním sdělovacím prostředkům v tomto státě.

S pevnou vírou, že spravedlnosti bude učiněno zadost

Rozhněvaný občan České republiky

Tonda uchechtávaje se prohlásil: „Od teď ti už nejspíš nebudu říkat Stando, nýbrž Rozhněvaný občane.Kdybychom byli Indiáni, už bys měl bojové jméno.“

Na to jsem odpověděl dvěma slovy: „Jsi vůl.“

Po tomto mém zhodnocení Tondy jsme zkompletovali jednotlivé zásilky a opatřili je poštovními známkamiv patřičné výši.

Tonda Boháč ještě s úsměvem všechny obálky zkontroloval a já se udiveně zeptal: „Co na těch obálkách

hledáš?“

Tonda s úšklebkem opáčil: „Pro jistotu se ujišťuji, že nikde na těch anonymních zásilkách není adresa

odesílatele!“

Raději jsem jen mávnul rukou. A obálky naskládal do připravené igelitky.

Druhý den ráno měli naštěstí přijet popeláři. Rozbili jsme tedy tiskárnu a její trosky nasypali do popelnice

a zahrnuli je pod odpadky.

Konečně jsme sundali rukavice, které jsme všichni používali. Jeden pár si však ještě nechali Jarda sIvetou, kteří se nabídli, že dopisy zavezou na poštu. Nechtěli jsme obálky posílat z Tanvaldu nebo zDesné, abychom na sebe zbytečně neupozorňovali. Jako nejvhodnější jsme vybrali poštu v Liberci u

nádraží.

Jarda s Ivetou tam zajeli a obálky hodili do schránky. Když se vrátili, usedli jsme konečně k pozdní večeři,po které se doktor Kudla přes naše protesty vydal domů do Liberce. Advokát se však nenechal přemluvit,jelikož chtěl ve své kanceláři, kterou měl zřízenou v domku, kde bydlel, očekávat anonymní dopis od

rozhněvaného občana, aby co nejrychleji mohl dostat Jindru z vazby na svobodu. To byl argument, kterýjsme museli uznat. Jindrovi jsme jeho současný pobyt vůbec nezáviděli.

52.

Ty dny jsme se moc nevyspali. Protože jsme byli všichni zvědaví, jak rychle se poště podaří doručit našezásilky, seděli jsme už brzy ráno u snídaně. V novinách pochopitelně ještě nebylo nic. Rozhlas i televizemlčely rovněž. Ozval se však můj mobil.

Volal mi Roman Trojan. V telefonu byl slyšet jeho vzrušený dotaz. „Představ si, co se stalo.“

Tušil jsem samozřejmě, která bije, nicméně zeptal jsem se: „Copak, že jsi takový vzrušený?“

„Teď tu byla inspekce a odvedli v klepetech Runštuka. Co tomu říkáš?“

„A proč jej zatkli?“

„Zneužívání pravomoci veřejného činitele, úplatkářství a já nevím co ještě. Především však pro vraždu. Tobyla pro všechny dost bomba. Navíc činnost Jednotky 219 byla okamžitě pozastavena, všichni Runštukovipodřízení byli posláni na dovolenou a jejich případy hodili na hrb nám. Ještě štěstí, že dělali v podstatě

hovno, tedy kromě vraždy Renáty Pavlátové. Tak mě napadá, nevíš o téhle akci něco?“

Zeptal jsem se jej: „Nemůžeš se u nás v penzionu stavit?“

Roman omluvně zareagoval: „Nezlob se, Stando, tady je ale úplný čurbes. Nemůžeš přijet sem?“

„Dobrá, já za tebou přijedu. Kde si dáme sraz?“

„Vzpomínáš si doufám na tu pizzerii kousek od našeho policejního hradu?“

„To víš, že ano. Budu tam za hodinu a půl. Je to pro tebe v pořádku?“

„Budu tam,“ přisvědčil Roman.

Za hodinu a půl jsme seděli proti sobě ve zmíněné pizzerii. Roman se pousmál. „Tak mluv. Já si myslím,že v tom zatčení Runštuka máš prsty ty. Vykládá se u nás totiž o anonymu, který přišel na inspekci a nazákladě kterého byl Runštuk zatčený. To když jsem slyšel, tak jsi mi hned přišel na mysl ty. Jo, a abychnezapomněl. Runštuk není jediný, kdo sedí. Z Prahy přijeli s inspekcí hoši z protikorupčního a zadrželi také

Olšarovou a Klubáčka. Takže i státní zastupitelství a soud mají o čem mluvit.“

„Doufám, že jsi s touhle ideou o mých prstech v těch zatčeních neseznámil svoje okolí?“ zeptal jsem se s

jistou dávkou obav.

Roman mě s úsměvem pozoroval. „Klid! Jsem dost blbej, takový pitomec však nejsem. Za co mě máš?“

Teď jsem se pousmál zase já. „Jsi kamarád, ale taky jsi policajt. Takže, jak mám vědět, co převažuje.“

Roman s hranou uražeností utrousil: „Vole! Za prvé neděláš nic protizákonného, aspoň co já vím, a zadruhé, pokud nás zbavíš Runštuka, bude ti kromě mě vděčná značná část policejního sboru v Liberci apřilehlém okolí.“

Řekl jsem: „Tak úplně zákonné moje jednání není a nebylo. Stydět se však určitě za nic nemusím.Zůstane to, co ti teď povím, jen mezi námi dvěma?“

„Zabil jsi nebo zmrzačil jsi někoho?“ zeptal se Roman.

„To určitě ne,“ prohlásil jsem.

„V tom případě o tobě budu mlčet jako hrob,“ řekl rezolutně Roman.

„Tak dobrá, beru tě za slovo,“ přijal jsem Romanův slib a vylíčil mu rozhovor s Františkem Kroulíkem apovyprávěl o jeho videonahrávce Renátiny vraždy. I když jméno pana Kroulíka jsem si i tak nechal prosebe. Potom jsem zavzpomínal na události předvčerejšího odpoledne, večera a noci, tedy na mojeputování po Liberci a okolí a posléze zajetí a výslech Karla Runštuka. To už měl Roman oči jak tenisáky.Když jsem potom povyprávěl o naší včerejší akci s anonymními dopisy, vypadal už dost pobaveně.

„Ty jsi teda expert,“ prohlásil Roman pobaveně, když jsem skončil se svým líčením.

„Proč myslíš?“

„Vždyť ty jsi, Stando, úplně rozvrátil dnešní činnost liberecké policie!“

„Jak to?“ zeptal jsem se a dodal, „to zatčení jednoho policajta může mít takový dopad.“

Roman mi s úsměvem vysvětlil: „Víš, problém je v tom, že náš starej ani není zlý. Je však hroznývlezdoprdelka. A i když Runštuka moc nemusí, jak se mi jednou při vánoční oslavě svěřil ve stavu mírnéopilosti, tak ho protěžoval, jak jen mohl.“

„Protože viděl, že Runštuk je favorit těch v Praze a v Ústí nad Labem?“

Roman přitakal: „Přesně tak. Bylo to veřejné tajemství, že před Runštukem je otevřená vypulírovanáširoká dálnice do Prahy na Policejní prezidium. S takovým perspektivním kádrem si to samozřejmě nikdonechtěl rozházet, to dá rozum.“

Ironicky jsem poznamenal: „A teď se to u vás hemží, všichni pobíhají a každý má strach, jestli mu takénehoří koukol u zadku. Tebe se něco takového teď snad netýká? Že jste se s Runštukem nemilovali a že ti

lezl do zelí, je zřejmě veřejné tajemství, ne?“

Roman trochu ustaraně souhlasil: „Doufám, že jo. Myslíš ale, že tenhle průser Runštukovi definitivně zlomí

krk a vykopnou ho?“

Už vážně jsem na to řekl: „Pokud by to bylo jen na té nahrávce, tak ta by stačit nemusela. Já ti ještězapomněl říct, ona se skládá vlastně ze dvou částí, protože ve tmě ten člověk, co to točil, zapackal anatáčení na pár vteřin přerušil. Je tak oddělená část, kdy je vidět Igorovi Runštukovi do ksichtu, a druháčást, kdy je už z dálky natočená vražda Renáty Pavlátové. Jinými slovy, je jasné, že Igor Runštuk vražduspáchal. Ostatně to také přiznává jeho bratr na nahrávce z našeho výslechu. A svědectví autora ténahrávky je rovněž jasné. Jenže člověk, co pořídil nahrávku, chce zůstat v anonymitě, takže jehosvědectví u soudu použít nelze. Svědectví Karla Runštuka je svědectví z druhé ruky, protože on u vraždyRenáty nebyl, pouze se mu k ní přiznal bratr. No a ta videonahrávka je rozdělená, jak jsem řekl. Takženepochybuji o tom, že je major Runštuk vrah. Nepochybuji zároveň o tom, že dobrý advokát by ho z toho

průseru vysekal.“

Roman se zeptal: „To je vážně krásné, co mi tu povídáš. Tak co vlastně chceš s Igorem Runštukemdělat?“

„Další věc, kterou na něj máme, jsou jeho finance.“

„A to si myslíš, že kvůli nim může jít bručet?“ zeptal se pochybovačně Roman. Potom dodal silněpesimistickým tónem: „Snad je ti jasné, v jaké zemi žiješ. Zavřít u nás někoho, kvůli daňovým podvodům?

Nevím, nevím. To už je událost, když se něco takového podaří.“

Ušklíbnul jsem se. „Bohužel, ač nerad, musím ti v tomhle bodě dát za pravdu. Vzhledem k tomu, že se

jedná o policajta, a to docela známého policajta, navíc policajta s dobrými konexemi, tak za jeho

odsouzení bych ruku do ohně tedy určitě nedal.“

„Neměl bys tedy raději ze všeho vycouvat?“ zeptal se starostlivě Roman a dodal, „nerad bych, abysmajora Runštuka podceňoval. Můžu tě ubezpečit, že je to naprosto bezohledný hajzl. Když se mu někdyněkdo zkusil postavit do cesty, tak jej nemilosrdně smetl.“

Já dodal k Romanovu varování: „Podceňovat jej v žádném případě nechci a nebudu. Osobně bych sitipnul, že navíc jeho okolí bude mít spíš snahu jej, když už ne osvobodit, tak aspoň co nejmírněji, jen takpro formu, odsoudit, protože určitě ví spoustu věcí na spoustu lidí. Já už, milý Romane, za poslední dnypři hrabání se v těhle sračkách přišel o většinu z těch málo posledních iluzí, které mi ještě zbývaly. A jentak mimochodem, pokud většina firem hospodaří tak jako Stareal a koneckonců i HERZIG, tak už senedivím, že státu furt chybí peníze v rozpočtu. Když se mají všechny kšeftíky, jaké takové firmy provozujízaplatit, a když mají dostat svůj bakšiš všichni potřební, tak se vše moc a moc prodraží.“

„A co teda míníš podniknout?“ zeptal se Roman.

Odpověděl jsem mu vážně: „Jistý plán, který by mohl sloužit jako pojistka, mám. Nezlob se však, budepro tebe lepší, když nebudeš zatím vědět jaký.“

„Snad jej nechceš proboha zabít? Nerad bych tě zatýkal a navíc pro vraždu takového zmetka.“

Usmál jsem se. „Neboj! Těší mě tvoje starostlivost. Mohu ti říct jediné, rozhodně neplánuji, abych se jádostal do konfliktu se zákonem. To skutečně nemusíš mít strach.“

„Jen aby,“ řekl trochu uklidněný Roman a podíval se na hodinky, „jé, nezlob se, už musím běžet. Starejzačíná za čtvrt hodinky poradu. To víš, teď mu jde o jeho polstrovanou sesli.“

53.

Když jsem se vrátil zpět do penzionu, dozvěděl jsem se, že pošťák nám asi hodinu před mým příjezdemdonesl náš anonymní dopis rozhněvaného občana.

Asi dvacet minut po mém příjezdu se na parkovišti u penzionu objevilo auto Jeronýma Kudly, ze kteréhovystoupil kromě advokáta i viditelně pohublý, už i před svým zatčením tak dost hubený Jindra.

Když vešli dovnitř, nastala scéna, která nepostrádala jistou pikantnost. Oba přiběhla přivítat Ivana v čelecelého osazenstva penzionu. S Jindrou, na kterém bylo vidět, že by se studem nejraději propadnul ažněkam k protinožcům, se zastavili kousek od sebe tváří v tvář.

Ivaně se začaly po tváři koulet slzy jako hrách. Jindra k ní vztáhnul ruce, chtěl ji obejmout nebo pohladit.Jenže plačící Ivana se rozmáchla pravicí a Jindrovi vyťala takovou facku, že ten šel málem k zemi. Na tose nedalo reagovat jinak, než že jsme se všichni rozesmáli. Jen Ivana bulila a Jindra se k ní přidal. A jaktak měli oba mokré tváře, padli si do náručí a zmizeli do kuchyně, kde jsme je nechali samotné, abychomto jejich usmiřování nerušili.

Za půl hodiny jsme se sešli, vyjma Boba s Alenou, kteří obětavě zajišťovali provoz penzionu, v salónku.Nastalo velké děkování, které jsem musel rázně utnout.

Jindra si však musel nasypat popel na hlavu. Byl toho plný, bylo vidět, že v kriminále měl soustu času napřemýšlení. Obrátil se ke mně: „Nechceš mně dát taky jednu. Byl jsem pěkný kus vola. Jen jsem ti tímpřidal práci.“

Mávnul jsem rukou. „To nic. Tvoje Ivana tě už dostatečně vyplatila. Doufám, že Lucka mě tak nikdyumravňovat nebude. Ono se řekne, něžná ženská ručka. Před chvílí jsme však viděli, co dokáže.

Mimochodem, Ivano, s tebou vždycky jen kamarád. Nerad bych jednou od tebe chytil podobnou ránu jako

teď Jindra.“

Ivana se jen plaše usmála a pohladila Jindru po tváři, která mu už lehce zmodrala.

Sedli jsme si kolem jednoho stolu a chvíli se na sebe dívali. Přerušil jsem všeobecné mlčení: „Teď možnámají někteří z vás pocit, že svět je zase růžový a všechno je v nejlepším pořádku. Jindra je zase doma, sIvanou se mají rádi a ti, kdo všechno způsobili, tedy pánové Runštuk a Klubáček a paní Olšarová sedí vevazbě. Bohužel, chtěl bych takové optimisty vyvést z omylu.“

Ivana se rozpačitě zeptala: „To, Stando, chceš říct, že by Jindra mohl jít zase zpátky do vězení? To snad

ne?!“

Do debaty se vložil doktor Kudla dobře znalý houštin naší spravedlnosti. „Tady pan kapitán nám chtělsdělit, že obvinění a vazba není totéž, co odsouzení. Navíc je třeba vést v patrnosti to, že nepřestalohrozit nebezpečí vašemu penzionu a vlastně i vašim sousedům v tomto kouzelném údolí. Ty plány naznemožnění vaší firmy je třeba pořád brát jako reálné. Je sice krásné, že major Runštuk sedí ve vazbě,jenže major Runštuk je de facto neoficiální spolupracovník Starealu. Ti, kteří s ním byli ve styku, zůstávají.

Mám pravdu, pane kapitáne?“ Kudla se obrátil ke mně a čekal spolu s ostatními na odpověď.

S úsměvem jsem přikývnul. „Máte naprostou pravdu, pane doktore.“

Kudla opětoval můj úsměv a prohlásil: „Již jsem si všimnul, pane kapitáne, že jste studnicí neotřelýchnápadů. Co tedy navrhujete pro řešení této prekérní situace?“

Odpověděl jsem: „Jak to vidím já, naše problémy lze rozdělit do dvou částí. Problémem číslo jedna jeosud majora Runštuka. Ten teď sedí ve vazbě a vyšetřuje jej inspekce. Jistě mu chvíli to vězení vydrží.Jenže, co když jeho obvinění doputuje před soud. Jaké důkazy proti němu jsou? Ostatně dnes ráno jsemtuhle otázku probíral s poněkud pesimisticky naladěným kapitánem Trojanem. Nahrávka pana Kroulíka sebohužel skládá ze dvou částí. Z části, kdy je vidět Igorovi Runštukovi do obličeje, a z části, kdy je už zdálky natočená vražda Renáty Pavlátové. Zde už obličeje jasné nejsou. Vám, mně i nezaujatémupozorovateli musí být jasné, že nahrávka je autentická, dobrý advokát by však nejspíš před soudemautentičnost téhle nahrávky zpochybnil. Už jen proto, že autor nahrávky pan Kroulík chce zůstat vanonymitě kvůli své ochraně, což musíme respektovat. Dál máme záznam výslechu Karla Runštuka, kdepotvrzuje to, že jeho bratr Pavlátovou zavraždil. Tady by advokát nepochybně hovořil o tom, že se jedná

o svědectví z druhé ruky, protože Karel Runštuk osobně u vraždy Renáty Pavlátové nebyl. Takže, opakuji,ač nerad, musím konstatovat, že dobrý advokát, jakého si major Runštuk vzhledem ke svým finančnímmožnostem jistě opatří, obvinění z vraždy minimálně vážně zpochybní. Dále tu máme více nežuspokojivou finanční situaci majora Runštuka, která rozhodně neodpovídá jeho příjmům. U normálníhočlověka by to na obvinění a odsouzení stačilo. Runštuka tyhle záležitosti budou nejspíš stát místo upolicie. To asi ustojí těžko. Řekl bych však, že to ho příliš bolet nebude. Jak víte, tak mezi akcionářiStarealu je řada lidí blízce spjatých s vysoce postavenými politiky. Nepochybuji o tom, že Runštuk na tylidi a jejich okolí ví řadu informací, u kterých není žádoucí, aby se dostaly na veřejnost. Jinými slovy jistěnebude zájem jej potrestat nebo alespoň přísně potrestat.“

Během mého projevu se doktor Kudla a Tonda s Jardou jen mírně usmívali a přikyvovali, ostatekshromáždění u stolu však postupně upadal do zřejmé apatie. Za všechny se vyjádřila Ivana: „To jekrásné, Stando, co jsi nám teď vylíčil. Co tedy máme dělat. Čekat až ten majorský hajzl vyleze z basy aStareal nás vystrnadí z našeho penzionu? To by moc radosti do života nebylo. Nebo máme raději hned

penzion prodat a sbalit si kufry?“

Soucitně jsem na Ivanu pohlédnul. „Děvče milé, to jsem svojí řečí rozhodně říci nechtěl a vyzvat vás kekapitulaci a balení zavazadel jsem už vůbec nechtěl.“

„Co jsi tedy chtěl?“ nedala se Ivana.

„Chtěl jsem jediné. Vybudit vás k tomu, abyste se chovali s maximální opatrností. Abyste nikde,zdůrazňuji nikde, s nikým a nikdy, nemluvili o tom, co teď tady spolu probíráme. Samozřejmě do toho ‚snikým‘ nepočítám Boba a Alenu. V žádném případě se však o tom, co se probírá u tohoto stolu, nebavte s

nikým, kdo je mimo tento penzion, i kdyby se mělo jednat o příbuzného nebo nejlepšího kamaráda.“

Ivana se rozhlédla kolem sebe. „To ti snad můžeme slíbit.“ Všichni po těch slovech přikyvovali. „Našímmlčením však hrozbu, která nad námi visí, neodvrátíme.“

Přitakal jsem jí: „To jistě ne. Jenže když vy budete držet jazyk za zuby, tak já mohu cosi podniknout.“

„A můžeš nám říct co?“

Odpověděl jsem: „Viděl bych před sebou dva úkoly. Tím prvním a přednějším je, jak bych to decentně

formuloval, eliminace majora Runštuka.“

Tonda Boháč se na mě udiveně zadíval a zeptal se podobně jako Roman Trojan ráno: „Snad probohanechceš toho hajzla osobně zabít. Nerad bych ti nosil knížky a kolínskou do kriminálu.“

Usmál jsem se: „To ti moc děkuji za slíbenou péči, hned jsem klidnější. Osobně ale skutečně na majoraRunštuka sahat nemíním. Ty, kteří si libují v četbě thrillerů, potom chci ubezpečit, že ani nemíním na

Runštuka najímat profesionálního zabijáka. Kvalitní odborníky v této úctyhodné profesi i v naší krásné

zemi za patřičný a nemalý peníz jistě seženete, nicméně tudy jít nemíním. Takový způsob vypořádání se s

majorem Runštukem bych nepovažoval za nejšťastnější. Tedy ne, že by mu to nepatřilo. Avšak dokriminálu se kvůli tomuto pozoruhodnému strážci zákona dostat rozhodně nemíním. Mám však v hlavějedno řešení. Jak toto řešení vyústí, namouduši s jistotou nevím, i když jistý tip mám. Avšak nezlobte se,podrobnosti si nechám pro sebe. Výsledek se určitě dozvíte. A navíc bych si dovolil prorocky dodat, že‚přátelé‘ majora Runštuka jej jistě nebudou mít zájem oficiálně odsoudit. Jinou věcí ovšem je neoficiálnířešení problému, který představuje existence tohoto milého pána. Tady se můžeme dost možná dočkatneortodoxního přístupu.“

Jarda Brzobohatý na sebe mrknul s doktorem Kudlou a s Tondou a poznamenal s vědoucím úsměvem:„Mluvíš jako sfinga. Zřejmě však tuším, kam asi míříš. No nic, asi bude nejlepší, když tě necháme konat.Tady ti nijak pomoci nemůžeme. Mluvil jsi však o dvou úkolech. Tím druhým bude jistě to, přimět Stareal

k tomu, aby ztratil zájem o tohle krásné údolí.“

Přikývnul jsem: „Přesně tak. Tady snad mohu být otevřenější. Víme teď tady všichni, že v různýchpozicích ve Starealu je zaangažována spousta lidí blízkých různým vlivným osobnostem v tomhle státě.Způsob, jakým se Stareal chtěl této části Hořkého údolí zmocnit, by normálně ani tak moc pozornosti

možná nebudil. Co si budeme vykládat, všichni víme, v jaké zemi žijeme. Tedy zem je to krásná. O mnoha

jejích obyvatelích, myslím krásu duše, se to už zrovna říct nedá. Jenže co je moc, to je i v našípožehnané zemi příliš. Nebýt vraždy Renáty Pavlátové, moc optimismu bych neměl. Avšak kombinace jejívraždy a praktik Starealu by mohla na řadu našich takzvaných osobností upoutat nevítanou pozornost. Jáse možná mýlím, avšak myslím si, že o to v žádném případě stát nebudou. Vzhledem k tomu, že známjednoho člověka, který na tyhle lidi má nezanedbatelný vliv, zkusím se s ním spojit a uvidíme, co z našeho

rozhovoru vzejde.“

Ivana se zeptala: „A můžeš nám aspoň říct, kolik času budeš potřebovat, abys věděl víc?“

Zamyslel jsem se. „Pokud lidé, se kterými chci naše problémy probrat, nebudou někde mimo republiku,tak si myslím, že maximálně do týdne budeme mít jasno. Jinými slovy, nic nepodnikejte, držte jazyk zazuby, starejte se o penzion nebo se v něm rekreujte a nechte vše zatím na mně.“

A tak jsme naše sezení ukončili.

54.

Odebral jsem se do soukromí našeho pokoje a vytočil číslo Milana Horkého. Poreferoval jsem mu oposledním vývoji situace. Když jsem se propracoval až k mým plánům na definitivní vyřešení celéhoproblému, prosebným hlasem jsem do telefonu řekl: „Milane, něco poněkud delikátního bych od tebepotřeboval.“

Na druhé straně linky jsem cítil jemný úsměv. „Jen mluv, Stando. Dovolil bych si tipovat, že vím, co pomně budeš chtít. No, projev se.“

„Potřeboval bych zařídit něco, co možná tak lehké nebude. Soukromé telefonní číslo na KlementaChládka. Pokud možno ale číslo opravdu přímo na něj,“ řek jsem Milanovi.

Ten pobaveně prohlásil: „Za ta léta tě mám přečteného jak svoji ženu. Když jsem zjistil, že je otcemnebožky Renáty, hned mně napadlo, že si s ním budeš chtít povyprávět. Takže jsem neváhal a rozhodilsvé sítě. Máš tužku a blok? Tak piš!“

Zapsal jsem si číslo a dodal: „Kamaráde, tak to ti mohu slíbit, že určitě do tvého vlastnictví nepřijde jenomjedna láhev, bude jich celé hejno a prvotřídních!“

Milan jen dodal: „Už teď se oblizuji. Jen buď opatrný, ať ty svoje akce nepřekombinuješ. Ona taky budeotázka, jak tě přijme Chládek. To víš, dostal jsi ho do lochu. Jen aby to po těch letech nakonec nebralosobně.“

Nelenil jsem, do telefonu si uložil číslo, které mi řekl Milan, a hned jsem jej také zkusil navolit. Kupodivuhned napoprvé se ozval chraplavý hlas, který jsem si dobře pamatoval i po letech, která uplynula od

doby, kdy jsem jej slyšel naposledy.

„Prosím, kdo volá?“ zaznělo v telefonu.

„Berka jméno mé. Snad se na mě, pane Chládku, po dlouhé době, co jsme se viděli naposled, ještě

pamatujete.“

Bouřlivá reakce, která zazněla, naprosto rozptýlila obavy z toho, jak na moje zavolání bude nynějšíúctyhodný byznysmen reagovat. „Dobrý den, pane kapitáne! I když už vlastně léta u policie nejste, jakvím. Co vás přimělo zavolat? A jak vlastně znáte tohle číslo?“

„To víte, pořád máme kamarády,“ odpověděl jsem poněkud vyhýbavě, protože jsem nevěděl, jak Milan kčíslu Chládkova telefonu přišel. Co jsem však věděl, bylo to, že mnohdy bylo lepší nepátrat po zdrojích

Milanových informací.

Hned jsem pokračoval: „Pokud budete mít zájem a nebude vás to obtěžovat, rád bych vás navštívil v

záležitosti, která je navýsost osobní. Tedy pro vás osobní. A musím dodat i smutná. Spíše tragická by bylo

možná lepší říct.“

Náhle zvážnělý Klement Chládek pomalu řekl: „Nemáte snad na mysli…? Vy víte o…?“

Přerušil jsem ohleduplným hlasem jeho rozpaky: „Vím, pane Chládku, o zavraždění vaší dcery. Měl jsemdokonce tu smutnou čest být nešťastnou náhodou u nalezení jejího těla. Navíc jsem se také připletl, jakuž tomu u mé práce bývá, k vyšetřování této tragédie. Snad bych ještě mohl dodat, že se to událo,myslím svoji účast ve vyšetřování, navzdory policii. Bližší bych už raději řekl osobně. Pokud tedy budetemít zájem, samozřejmě.“

Po krátké pauze se ozval Chládkův hlas se vzrůstající dychtivostí: „To víte, že budu mít zájem. Vzhledem k

tomu, že šlo o mé jediné dítě, tak ten zájem je přímo enormní. Víte co, jsem teď na své usedlosti severně od Prahy. Pošlu pro vás vrtulník. Můžete mi prosím říct, kde se nacházíte?“

Snažil jsem se namítnout: „Mohu přijet autem. A pro přistání vrtulníku potřebujete jistě vyřídit povolení?“

Na druhé straně linky už byl zase energický byznysmen, který se bleskově dokázal vzpamatovat z náhlého

otřesu. „To nebude žádný problém, jen mi řekněte, kde se nacházíte. Pouze jediné potřebuji vědět. Jetam u vás dostatečná plocha pro přistání vrtulníku?“

Sdělil jsem Klementu Chládkovi adresu penzionu U Sklárny a dodal, že tu máme poměrně rozlehlou louku,kde by podle mého názoru neměl být problém s přistáním.

Odpověď byla stručná: „Ve čtrnáct hodin je tam pro vás můj pilot. A samozřejmě si nedělejte starosti, ponašem rozhovoru vás opět odveze zpět.“

Na tato slova se nedalo reagovat jinak než obědem a poté jsem už jen vyhlížel vrtulník.

55.

Bylo vidět, že u Klementa Chládka zřejmě vládla přísná disciplína. Tak jak slíbil, ve čtrnáct hodin se nalouku vedle hotelu snesl bílý vrtulník Bell 430 s dvěma červeno-modrými pruhy po stranách a logem KCHna dveřích. Vybral jsem si místo vedle pilota, avšak neušlo mi to, že kabina je v luxusním vybavení 2+6sedadel. Vzhledem k luxusní výbavě vnitřku helikoptéry a k tomu, že to KCH mohlo těžko znamenat něcojiného jak Klement Chládek, bylo vidět, že můj bývalý „zákazník“ u policie není žádný troškař a docelaslušně se vypracoval.

Pilot mi pokynul, abych se připoutal, a už jsme stoupali nad zmenšujícím se Hořkým údolím. Když jsem se

rozhlédnul kolem sebe v kabině, nedalo mi to, abych se pilota nezeptal: „Kolik stála pana Chládka tahlenádherná hračka.“

Pilot se usmál. „Abych pravdu řekl, přesně ani nevím. Určitě to však byly řádově milióny dolarů. Tuhlehelikoptéru pan Chládek koupil jako novou a speciálně podle jeho přání vybavenou. Myslím, že její cenaasi míň jak deset milionů dolarů nebyla. Rozhodně vám však mohu říct jedno, pilotovat takový vrtulník jeradost. To vám je práce opravdu koníčkem.“

Oplatil jsem mu úsměv: „To rád věřím. Ostatně je vidět, jak si to létání užíváte.“

Asi za půl hodiny jsme se snášeli k usedlosti Klementa Chládka. Musím říct, že mě stálo přemáhání, abych

nepůsobil příliš vyjeveně. Chládkovo panství tvořila velká čtvercová parcela od okolního světa oddělenávysokou zdí. V rozích byly věže o něco přesahující úroveň zdi, osazené kamerami směřujícími jak dovnitř,tak i ven. Zároveň bylo ve věžích chráněné stanoviště pro strážce, zřejmě myšlené pro krizové situace,protože všechny věže byly neobsazené.

Uvnitř pozemku byla rozsáhlá, čtvercová, patrová budova s atriem uprostřed vyzdobeným fontánou.Pozemek jinak tvořil park protkaný vyasfaltovanými cestami. Na jedné straně od centrální budovy bylyzřejmě garáže a hospodářská stavení, na straně druhé byl určitě pětadvacetimetrový bazén obestavěnýlehkou halou se zatahovací střechou a posuvnými stěnami. Obojí bylo částečně odsunuto. Hala bylaspojena s hlavní budovou krytou chodbou. Zřejmě si tedy osazenstvo usedlosti mohlo koupel dopřávatcelý rok. V jednom rohu pozemku byla, jak to tak alespoň z přistávající helikoptéry vypadalo, malásoukromá zoologická zahrada. Soudě podle jeho sídla, podnikání Klementa Chládka probíhalo navýsostuspokojivě.

Vedle hospodářských stavení byl heliport, na kterém pilot se svým Bellem jemně přistál. Sotva jsmedosedli, objevil se sám pán domu. Klement Chládek se ani příliš nezměnil za těch víc jak deset let, cojsem jej viděl naposled. Jediným rozdílem bylo pár vrásek, které mu přibyly. To nás však čeká všechny.

Zavedl mě do prostorné přízemní pracovny s velkým francouzským oknem směřujícím do zahrady, spíšmalého parčíku v parku kolem. Byly tam roztomilé skalky doplněné jezírky s malými vodopády. Chládekmi pokynul do pohodlné kožené sedačky a zeptal se: „Co vám mohu nabídnout, pane kapitáne? Whisky,koňak? Jestli smím poradit, tak tu mám výbornou třicetiletou sladovou whisky. Pokud bych si mohl sámvybrat, dal bych jí přednost.“

Odpověděl jsem: „Já sám jsem pil nejvíce pětadvacetiletou. Pokud tedy dovolíte, tak bych s vámi ten

zázrak ochutnal.“

Klement Chládek vytáhnul z baru láhev whisky Laphroaig a každému nám nalil. Zeptal se: „Sodu, led nebo

snad čistou vodu?“

S úsměvem jsem odmítnul: „Kdepak, vůbec nic. Whisky nejraději vychutnám samu o sobě. Jinak vás

šlechtí, že máte stejný vkus jako britský princ Charles.“

Klement Chládek se na mě tázavě podíval, a tak jsem se pochlubil svými znalostmi: „No ano. PrincCharles je velký příznivec této značky. Nevím, jestli přímo téhle třicetileté whisky, ale tipnul bych si, žetakový člen královské rodiny si dobrotu, kterou máme před sebou, asi těžko odepře. Pokud je mi známo,tak někdy v roce 1994 palírnu, kde tato whisky vznikla, princ Charles navštívil, a od té doby se každá

láhev whisky Laphroaig pyšní princovým erbem.“

Přiťukli jsme si, přivoněli a potom každý trošinku usrkli. Chvilku jsem se s tou dobrotou na jazyku mazlil, a

potom jsem byl nucen whisky pochválit, jak si zasloužila, a vrátit nás ke smutné skutečnosti: „PaneChládku, nebýt tu za takových tragických okolností, vzpomínal bych na tuto návštěvu u vás jako namimořádný zážitek.“

Klement Chládek ztěžka přikývnul a potom mě překvapil: „Pane kapitáne, známe se léta. Nechcete miraději říkat křestním jménem?“

Trochu s údivem jsem odpověděl: „Rád. Pokud to ovšem bude vzájemné.“ Chládek přikývnul, a tak jsmesi ještě trošku připili a představili se křestními jmény a přešli k tomu, proč jsem přišel.

Chládek sepjal prsty na rukou a zeptal se: „Když jste mi, Stanislave, telefonoval, říkal jste, že jstevyšetřoval smrt mé dcery. Mohu se vás zeptat, jak se, byť odborník jako vy, k tomuto vyšetřování dostal?Vraždy obvykle nejsou v této zemi předmětem zájmu soukromých detektivů.“

S mírným úsměvem jsem poznamenal: „Vidím, Klemente, že o mně cosi víte.“

„To není tak těžké. Měl jste dobré jméno jako kriminalista u policie a v zasvěcených kruzích máte snadještě lepší jméno nyní.“

„To mě těší,“ poznamenal jsem, „přivádíte mě do rozpaků.“

„Zaslouženě, Stanislave, zaslouženě. Vím i o smutné události, co vás a vaši přítelkyni potkala před půlrokem. Mohu vám říct, že řadě lidí se ulevilo, když byl ten syčák Poláček odstaven.“ To Klement Chládeknarážel na případ, při kterém jsem se seznámil s Luckou a při kterém bohužel zahynula její mladší sestra.

Chládek s lehkým pousmáním pokračoval: „To víte, jste jediný, kdo mě dostal před soud a do vězení.Uznávám, že po zásluze a že jste svou práci i v mém případě dělal dobře. Abych se jasně vyjádřil, dobrý

profesionál musí uznat jiného dobrého profesionála.“

Tímto nečekaným prohlášením mě poněkud konsternoval. Zmohl jsem se jen na: „To jste tedy první, kdomi něco podobného řekl. Vaši bývalí, s prominutím, kolegové mi v lepším případě nenadávali. Nicméně, imně vaše úspěchy samozřejmě neušly a jsem rád, že je z vás dnes úctyhodný byznysmen a vaše minulost

je pouze minulostí.“

Chládek s úsměvem konstatoval: „Nepoznat v kriminále Jáchyma Šmilauera, nevím, nevím, kde bych dnesbyl. Necháme však raději vzájemných komplimentů a vrátíme se k mé dceři. Vy znáte průběh našeho

vztahu?“

„Byl jsem informován,“ řekl jsem mu a dodal, „takže vím, že její matka vás od ní držela v uctivévzdálenosti a Renáta sama potom od své matky převzala, zdvořile řečeno, rezervovaný vztah k vám.“

Chládek souhlasně přikývnul: „Nechci, aby to tu vypadalo jako v červené knihovně. Nedokážete si všakpředstavit, jak to bolí. Jediné dítě, co máte, a nechce se s vámi stýkat. Vy máte děti, Stanislave?“

Zavrtěl jsem hlavou: „Bohužel zatím ne. Aspoň žádné, o kterých bych věděl.“

Chládek si vzdychnul a zeptal se: „Co tedy prosím víte o mé dceři?“

Rozpačitě jsem se rozvykládal: „Víte, Klemente, nechtěl bych vás ranit. Vaše dcera byla krásná, chytrá aschopná ženská. Byla to však alespoň podle mého skromného mínění, a teď se omlouvám za toexpresívní vyjádření, v žádném případě vás nechci urazit, také docela vypočítavá potvora. Snad budenejlepší, když vám celý příběh, který skončil její smrtí, vypovím od úplného začátku. Pokud tedy

souhlasíte.“

Chládek pokývnul hlavou, což jsem si vyložil jako souhlas a dal se do líčení událostí počínaje oním výletem

na Brněnskou přehradu, kde jsem se nechtěně seznámil s mrtvým Radoslavem Bayerem. Mluvil jsemskoro hodinu, než jsem se propracoval až do dneška. Při líčení toho, jak major Runštuk zabil Renátu,které jsem doprovodil promítnutím páně Kroulíkovy nahrávky, jsem si všimnul, jak Chládek sepnul pěsti,až mu klouby zbělely. Rovněž jsem mu promítnul videonahrávku naší rozmluvy s Karlem Runštukem.

Když jsem skončil, seděli jsme chvíli beze slova a chudák Chládek, který najednou vypadal o deset starší,se vyrovnával s tím, co se dozvěděl.

Najednou se v křesle narovnal, jako by jej někdo polil živou vodou, a byl to zase ten starý dobrýtopmanažer, který mě přivítal při příletu. Zkoumavě se na mě zadíval a zeptal se: „Mohu si ty kopie

nahrávek ponechat?“

„Samozřejmě,“ řekl jsem mu.

Klement Chládek pak pokračoval: „Proč mi tohle všechno vyprávíte? Co ode mě chcete?“

Vyčítavě jsem se na něj podíval: „To byste mě, Klemente, docela urazil. Já od vás namouduši nechci nic,tedy nic pro sebe. Natolik mě snad znáte.“

Zvednul ruce v omluvném gestu. „Promiňte, tak jsem to nemyslel. Jenže nějaký důvod vaše návštěva mít

musí.“

Souhlasil jsem. „To máte samozřejmě pravdu. Především jsem si říkal, že jako táta máte právo vědět, jakskončil život vaší dcery. Můžete mi věřit, že tohle myslím smrtelně vážně. Ať už si o jednání Renátymyslím cokoliv a věřte mi, že to cokoliv moc lichotivé není, tak její vražda a především motivy té vraždyjsou pro mě odpuzujícím příkladem hrabivosti. A jako vrchol hnusu považuji to, že s ní major Runštukzabil i její nenarozené dítě, i když o jejím těhotenství dobře věděl. To však nic nemění na tom, že, a teďse na mě prosím za má slova nezlobte, vaše Renáta připomínala krásné červené jablíčko s poněkudnevábným vnitřkem. Nevím, neznal jsem její matku. Osobně bych však tipoval, že na svoji dceru byla asipříliš hodná. Renátě dost možná při výchově chyběla vaše tvrdost, přímočarost a svým způsobemsolidnost. Já si, když jsem vás měl možnost poznat, vždycky říkal, že byste měl spíš sedět před panemradou Vacátkem z první republiky a dobře byste si rozuměli. Vy jste měl svoje dobré zásady, už při své,řekněme, temnější minulosti. Pokud jsem měl možnost vaši životní dráhu sledovat, nic se nezměnilo aninyní. A mám ten pocit, že to, co chybělo Renátě, nebyla inteligence, schopnosti a koneckonců i krása.Chyběly jí právě ty vaše dobré zásady.“ Dodal jsem ještě: „Doufám, že se vás moje slova nedotkla. Zlejsem je rozhodně nemínil.“

Na výrazu Chládkova obličeje bylo vidět, že mi moje opravdu upřímně míněná slova skutečně věřil.Zavrtěl hlavou a řekl: „Ne, vůbec jste se mě nedotknul. Máte úplnou pravdu. Já si myslím totéž. A teď sivyčítám, že jsem nebyl tvrdší a víc o Renátu nebojoval. Možná byste ji pak nemusel najít mrtvou v tomvašem Hořkém údolí. Pro mě má název toho kousku země další a opravdový význam. Smrt mé dcery jepro mě opravdu hodně hořká smrt.“

Nechal jsem chvilku Klementa Chládka jeho chmurným myšlenkám a pak se dal zase do řeči: „Lhal bychvšak, kdybych vám tady tvrdil, že toto byl můj jediný důvod. To určitě ne. Ještě v Brně při smrtiRadoslava Bayera jsem se do celé záležitosti zapletl proto, že jsem chtěl pomoci jeho matce. Teď v Desné

mi šlo o pomoc kamarádovi Jindřichovi Horníkovi. Očistit jej z nespravedlivého nařčení z vraždy azachránit mu jeho penzion. Pokorně se přiznávám, že vaše dcera objektem mého zájmu nebyla. Ta bylapříčinou toho, proč jsem se do téhle smutné historie zamíchal. Teď máme takový oddechový čas.Liberečtí Tři mušketýři, tedy vrah vaší dcery Runštuk a ti, kdo jeho čachry kryli, státní zástupkyně Olšarová a soudce Klubáček sedí ve vazbě. Zdánlivě je tedy všechno v nejlepším pořádku.“

Chládek se už zase vzpamatoval. „Jenže ten videozáznam je dělený, takže dobrý advokát jej zpochybní.Karel Runštuk nebyl svědkem vraždy, jen opakoval bratrova slova, a navíc kdykoliv může svoji výpověďodvolat. V neposlední řadě, až vše trochu utichne, mohou pokračovat čachry Starealu v Hořkém údolí. A

mimochodem, Stareal mi už dlouho pije krev. Ne, že bychom já a moji lidé byli úplní svatoušci. V této

zemi, když nemažete, tak prostě nejedete nebo se aspoň nerozjedete. Jenže vše by mělo mít svoji míru.Firmy jako Stareal žádnou míru nemají, neznají a nechtějí znát. Jakýkoliv podraz je jim dobrý, pokudpřinese toužený kšeft. A věřte mi, že nejsem sám s takovým názorem. Abych se však vrátil zpět k našemu

tématu. Jak to tedy já vidím, tak svým energickým postupem jste se dopracoval k jakémusi klidu předbouří.“

Přitakal jsem: „Přesně tak. Jako izolovaný soukromník mám jisté omezené možnosti, k jejichž hranicímjsem se pomalu přiblížil. U vás vzhledem k vašemu nynějšímu postavení a navíc i, promiňte, vaší minulosti

a kontaktech, je však situace poněkud jiná.“

Chládek přikývnul: „Také bych to viděl podobně. Co tedy potřebujete ode mě?“

Pomalu jsem řekl: „Musím zvládnout dvě záležitosti. Zastavit realizaci plánů Starealu v Hořkém údolí apředevším zastavit majora Runštuka.“

Chládek poznamenal: „Se Starealem jako takovým vám nepomůžu. To je konkurence, tam lidi nemám. Co

však udělám, je pohovořit si s příslušnými lidmi ve vedení kraje a města. Mohu jim domluvit, aby pánůma dámám ze Starealu při jejich podrazech nevycházeli vstříc. To nebude problém. To však zřejmě nebudevaše hlavní prosba.“

Usmál jsem se. „Když tohle uděláte, bude to velká pomoc a budu za ni vděčný. To hlavní, co bych všakpo vás chtěl a co vás nejspíš vůbec obtěžovat nebude, protože naše zájmy zde budou totožné, je, jak

bych to formuloval, eliminace majora Runštuka.“

Chládek pozdvihl obočí: „Ten termín eliminace milého majora si vysvětlujete jak? Přál byste si jaksikonečnou a definitivní eliminaci? Jak mám vašemu přání rozumět?“

Ušklíbnul jsem se. „Pokud bych se měl vyjádřit pregnantně, tak za hlavního bídáka v téhle historii považujiprávě majora Runštuka. Když jsem si dovolil se nepříliš lichotivě vyjadřovat o vaší dceři, tak ona dělala vpodstatě to, za co byla placena. Jen jaksi navíc myslela i na svoji peněženku. Major Runštuk je však státníúředník, policista, který má zákony dodržovat a obhajovat. On však svoje postavení jen bezskrupulóznězneužíval a využíval. Jak to tak vypadá, tak stál za všemi levárnami Starealu a svoje činění završil vraždouvaší dcery, což u policisty je zvlášť odpudivé. Navíc podle toho, co mi známý o Starealu zjistil, je otázka,jestli vaše dcera byla první mrtvolou, kterou za sebou major Runštuk zanechal. Nevím. Jenže stejně tak sinejsem jistý, jestli jeho eliminace musí být zrovna konečná a definitivní. Daly by se snad najít i jiné cesty,

co já vím. Dohlédnout na to, aby byl za vraždu Renáty skutečně odsouzen a dostal patřičný trest, tedydoživotí, jak bych to viděl já. Nebo by bylo možné jej odtransportovat někam na druhý konec světa. Faktnevím. Zároveň uznávám, že jako otec Renáty máte morální právo mluvit do toho, co by se mělo dít sčlověkem, který vás o dceru připravil. Namouduši, je mi to jedno, co se s majorem Runštukem stane.Hlavně, aby už neotravoval ovzduší v Liberci a vlastně ani v této zemi. Dělejte, jak uznáte za vhodné.“

Klement Chládek zamyšleně přikývnul a v obličeji se mu na chvíli mihnul takový rozhodný výraz, že jsemměl pocit, že se už rozhodnul, co udělá. Nicméně v té chvíli se trochu smutně pousmál a řekl: „Mrzí mě,že jsme se potkali zrovna při takové smutné příležitosti. Já si s vámi chtěl už dávno povykládat azavzpomínat na staré časy. Bohužel mi to zatím nějak nevyšlo.“

Opětoval jsem jeho úsměv: „Moje číslo máte. Pokud budete, Klemente, mít čas a chuť, tak rád pozvánípřijmu. Pokud vám to nebude nemilé, tak přijdu i se svojí partnerkou Luckou. Snad vám nebude vadit, žepři vyprávění Lucce o mé minulosti jsem vás nemohl vynechat.“

Chládek na to jen s jemným úsměvem zavrtěl hlavou.

Oba jsme se postavili, podali si ruce, a Chládek mě docela překvapil: „Beru vás za slovo a pro oba brzypošlu svůj vrtulník. Ještě bych však měl jednu maličkost. Viděl jsem, jak vám chutnala ta moje whisky.Mám těch třicetiletých lahví povícero. Tak dovolte místo honoráře za informace o mé dceři, protože peníze

byste si určitě nevzal, jak vás znám, nechat vám naložit do vrtulníku půl tuctu lahví téhle speciality.“ Zaraženě jsem namítnul: „Co blázníte, Klemente, při tom, kolik ta whisky stojí, by jedna láhev byla až

moc.“

Chládek rezolutně odvětil: „Jsou věci, o kterých nediskutuji. Nebýt vás, tak dost možná by vrah mé dceryzůstal neznámý. Tak aspoň moje holčička dojde trochy klidu.“ A hlas se mu zlomil. Rychle se všakvzpamatoval a pevně mi znovu stisknul ruku.

56.

Za necelou hodinu jsme všichni, tedy já a v mém náručí krabice s lahvemi třicetileté whisky Laphroaig

vcházeli do penzionu U Sklárny.

Bob Horník si zvědavě prohlížel poklad, který jsem nesl v náručí a zeptal se: „To vevnitř odpovídá tomu,

co je napsáno na těch krabicích, ke kterým se tak něžně tulíš?“

S úsměvem jsem přikývnul. „Řekl bych, že to je opravdu k tulení.“

Bob hvízdnul: „Tý brďo, to sis koupil nebo to dostal darem? Víš ty vůbec, kolik peněz držíš v náručí?“

„Tak přes sedmdesát tisíc korun,“ pochlubil jsem se svojí informovaností v oboru a vysvětlil mu, „ty láhve

jsem samozřejmě sám nekupoval. Aspoň v tomhle množství bych takový čin nikdy nespáchal. Je to, jak

bych to řekl, dar od vděčného obchodního partnera.“

Bob uznale pokývnul. „Takové obchodní partnery bych si také přál.“

Kývnul jsem na Boba: „Hele, vezmi si pro vás jednu láhev. Ne abyste ji však dali do lokálu. Pro hosty je

takového pití škoda. Vypijte si to pěkně v pohodě v soukromí.“

Bob zaraženě namítnul: „To přece nejde. Vždyť to stojí tolik peněz…“

Přerušil jsem jej: „Když nabízím, tak ber. Z těch šesti lahví se bez jedné určitě obejdu.“

Bob si tedy z mého náručí rozpačitě vzal jednu krabici s lahví whisky a já zbytek odnesl nahoru na pokoj,

kde mě přivítal udivený pohled Lucky, když uviděla, s jakým nákladem jsem se vevalil dovnitř. Podobně jako Bob Horník před chvílí zvědavě pozorovala náklad v mém náručí. Na rozdíl od Boba všakneměla takový přehled v oboru alkoholu. Málem jsem u ní musel provádět oživovací pokusy, když jsem jířekl, kolik peněz to vlastně držím v náručí. Udiveně se zeptala: „Ta whisky je opravdu tak dobrá, jak je

drahá?“

Pousmál jsem se. „No, tak to bych se neodvážil tvrdit, takový expert zase nejsem. Fakt je však to, že jeopravdu dobrá. Nechceš ochutnat?“

Lucka se trochu ušklíbla. „Já nevím, na tvrdé moc nejsem. No dobře, tak mi trochu nalij.“

Opatrně jsem krabice s lahvemi naskládal do skříně a jednu z lahví otevřel. Každému jsem nalil dosklenice, přiťukli jsme si a nakonec i Lucka konstatovala, že se jedná o moc dobré pití.

Lucka se zeptala: „Jak jsi u toho Klementa Chládka dopadl?“

„Sám jsem zvědavý, co bude následovat. O vraždě dcery samozřejmě věděl. To, že Igor Runštuk je jejímvrahem, však pro něj byla novinka. Když jsem mu promítnul nahrávku Renátiny vraždy, dost silně to sním zamávalo. Teď musíme počkat. Chládek má neobyčejně velký vliv a moc. Vzhledem k tomu, že jsem se přesvědčil, jak na své dceři visel a miloval ji, přestože ona se k němu chovala hodně přezíravě, i kdyžmusela vědět, jak mu tím ubližuje, dovolil bych si tvrdit, že od majora Runštuka budeme mít pokoj. Jaký

však bude další osud majora Runštuka nevím, i když bych si na jeho životní perspektivy moc nevsázel.“

Lucka se udiveně zeptala: „Tím chceš říct co?“

Pokrčil jsem ramena: „Já raději neříkám nic. Klementu Chládkovi jsem řekl, co jsem chtěl, a co bychostatně řekl i každému jinému takto postiženému rodiči. O to, co na základě mých informací provedeChládek, se už raději nezajímám. Myslím, že tak to je lepší pro všechny.“

Lucka ironicky dodala: „Lepší pro všechny, vyjma majora Runštuka.“

Na to jsem s úšklebkem konstatoval: „To máš pravdu. Major Runštuk mě však vůbec, ale vůbec

nedojímá.“

Nalil jsem každému ještě trochu whisky, Lucka kupodivu neprotestovala, a řekl jsem: „Doufejme, žeproblém majora Runštuka bude vyřešen. Teď máme ještě další problémek.“

Lucka konstatovala: „Myslíš zabránit té akci s hotelem?“

Přikývnul jsem a Lucka se zeptala: „Jak to chceš udělat?“

Usmál jsem se: „Drobnou pomoc mi i zde slíbil Klement Chládek. Důležitější však snad bude něco jiného.Vzpomínáš si na pana Radka Čecha?“

Lucka rovněž s úsměvem odvětila: „Jak bych na toho úlisného politického šíbra mohla zapomenout. Tenrozhovor v Kalahari nepostrádal jistou pikanterii, která mi z paměti hned tak nevymizí.“

Případ pašováni starožitností před půl rokem, který nás s Luckou seznámil, pro mě v podstatě končil

rozhovorem s tímto pánem. Byl to týpek, kterého vidíte na fotografiích nebo reportážích v televizi, jak

postává s oduševnělým a moudrým výrazem za oněmi politickými celebritami, které oblažuje svýmiradami a službami. V případě Radka Čecha se ovšem jednalo o člověka, který patřil do extraligy těchtošedých eminencí, které, když už ne přímo řídily, tak měly velký vliv na řízení naší země. I když to tedy ti,kteří stáli přímo před kamerami a fotoaparáty usilovně popírali (a někteří možná i někdy měli pravdu).

Tenkrát do brněnské restaurace Kalahari přišel Radek Čech doprovázený svou pravou rukou MiroslavemKrálíkem, kterého představil jako svého asistenta. Oba pánové byli přímo chodící reklamou na úspěšné adynamické mladé muže. Štíhlí pětatřicátníci pyšnící se vypracovanými těly zocelenými cvičením alyžováním v Alpách. Oblečeni byli do drahých značkových obleků. Módní doplňky, kterými dotvořili svojeoblečení, rovněž svědčily o nadprůměrné solventnosti obou pánů. Čech byl hladce oholen s krátkýmsportovním sestřihem, jeho partner měl naopak hlavu vyholenou a tvář zkrášlenou módním „psím

vousem“. Co se týkalo asistenta Králíka, ten vypadal spíš jako bodyguard. Všimnul jsem si totiž, že podlevou paží jeho rozepnutého saka se rýsovala malá vybouleninka. Vypadalo to tak, že milý pan Králík

chodí po světě s pistolí. Tuto jeho funkci dosvědčovalo i to, jak se tehdy ostražitě neustále rozhlížel pookolí. Říkal jsem si tehdy, že zřejmě na světě budou lidé, které pana Čecha tak zcela nemilovali.

Řekl jsem Lucce: „Tak tomuto pánovi teď zavolám, protože z dokumentů, co mi poslal Milan Horký, bylojasné, že kolem Starealu se motá řada příbuzných našich politických celebrit, včetně onoho vysocepostaveného pána, kvůli kterému Čech s tím svým nohsledem tenkrát přijel za námi do Kalahari.“

Sotva jsem dokončil svoji neotřelou a inteligentní myšlenku, ozval se můj mobil. Se zasakrováním jsempřijal hovor a ihned jsem Lucce ukazoval, ať je zticha a pustil pro ni hlasitý odposlech. Z telefonu seozvalo: „Tady Radek Čech, dobrý den. Mluvím prosím s panem Stanislavem Berkou?“

Zahlaholil jsem srdečně: „U telefonu. Dobrý den, pane Čechu. Co máte na srdci? Potřebujete službyšpičkového soukromého detektiva?“

Odpovědí na můj přátelsky znějící žoviální tón byl velmi ustaraný hlas Radka Čecha. „Jste neobyčejnělaskavý a ochotný, pane Berko. Já bych však spíš jak služby soukromého detektiva potřeboval službydobrého přítele.“

Směrem k Lucce jsem vyslal úsměšek, avšak do telefonu jsem zahlaholil co nejlaskavějším hlasem: „Předpůl rokem jsme se, snad to tak mohu říci, rozešli v atmosféře obapolného porozumění. Takže nevidímnejmenší důvod pro to, aby tomu nyní bylo jinak. Přejete si v nejbližší době naše setkání?“

Čechova odpověď mi vyrazila dech. On, nebo spíše jeho šéf, musel mít dost nahnáno. Naléhavým hlasemmi sdělil: „Prosil bych vás, abyste se nezlobil. Nicméně situaci považujeme za vážnou, a jelikož jsme byliinformováni, kde se nacházíte, vydali jsme se s panem Králíkem neprodleně za vámi do Desné. Pokudbyste nyní neměl čas, tak se samozřejmě přizpůsobíme. Pokud byste však byl tak neobyčejně laskavý amohl se s námi asi za dvě hodiny setkat, velice bychom to já i můj šéf ocenili.“

Nedalo mi to, abych trošku Čecha popíchnul. „Jen abych měl jasno. Vaším šéfem je stále tak jako předpůl rokem pan…“

Čech mě okamžitě jako tehdy přerušil: „… ano, ano! Jen prosím nejmenovat a zůstat diskrétní.“

Dalo nám oběma s Luckou dost velkou práci nerozesmát se. Podařilo se mi však zachovat důstojnost asdělil jsem Čechovi: „Příliš se mi to opravdu nehodí, měli jsme teď jiný program. Pokud je však situacetak urgentní, jak říkáte, tak se samozřejmě setkáme.“ Podíval jsem se na hodinky. „V devatenáct hodintřicet minut nás tady v penzionu bude čekat prostřený stůl v salónku. Moje partnerka se stejně jako předpůl rokem také zúčastní. Jistě vám to nebude vadit, když přijedete s panem Králíkem.“

„Ne, v žádném případě. To je v pořádku, jste velice laskavý. V devatenáct třicet jsme u vás.“

Když jsme hovor ukončili, Lucka pobaveně prohlásila: „V tom vašem hovoru ukapávalo tolik medu, žejsem celá upatlaná i já. Mimochodem kecali jste oba pěkně. A to byla jen předehra! Asi musí mít milýČech i se svým chlebodárcem dost nahnáno.“

Přitakal jsem Lucce: „Ten pocit mám také. Ani se jim nedivím. To, na co jsem v souvislosti se Starealemnarazil, není nic vábného. Pokud je to navíc okořeněné vraždou, smrdí to i v naší zemi. A ví bůh, jestlizatím, že se Radek Čech kvapně vydal na výlet z Prahy do Desné, není i akce Klementa Chládka. No nic,nebudu rozumovat a jdu říct dolů Ivaně nebo Aleně, aby nám nachystaly dole salónek.“

57.

Když jsem řekl, k jakému účelu salónek potřebujeme, holky se vytáhly a připravily prostředí jako vešpičkovém interhotelu. Abychom udělali dojem, oba jsme se s Luckou převlékli z výletního oblečení, vjakém jsme trávili pobyt v Desné, do ležérně slavnostního odění. Ještě jsem zavolal doktorovi Kudlovi, řekl

mu o nastávající schůzce a poprosil jej, aby okamžitě přijel k nám do penzionu. Zároveň jsem jejpožádal, aby před příjezdem zavolal Tondovi Boháčovi, jehož číslo jsem mu nadiktoval. Tonda s Jardou se

měli postarat o to, aby se doktor Kudla náhodou nepotkal s našimi hosty.

Pár minut před půl osmou jsme se usadili v salónku, a přesně v devatenáct třicet se otevřely dveře avešli Radek Čech a jeho alter ego, Miroslav Králík. Oba vypadali stejně jako před půl rokem v Brně. Pouzeoblečení bylo samozřejmě jiné, avšak určitě stejně drahé a vybouleninka pod levicí Miroslava Králíka bylaponěkud menší. Zřejmě si vybral jiný, skladnější typ pistole.

Přivítali jsme se a Králík při tom mluvil tak málo, jako před půl rokem v Brně. Po úvodních zdvořilostechjsem se tentokrát rozhodnul zahrát si na granda. Tenkrát v Brně platil Čech, tentokrát jsem nedal jinak,než že pro změnu zveme na večeři Čecha s Králíkem my dva s Luckou.

Oba pánové dali na naše doporučení, a tak jsme si objednali vynikající Jindrovu svíčkovou, kterou bylpověstný široko daleko. Podával k ní knedlíky nadýchnuté jak peřina v posteli novomanželů. Přesný recept

nechtěl nikomu říct, jen vždy s tajemným úsměvem říkal, že to je recept jeho dávno zemřelé babičky. Kjídlu nám Bob doporučil vynikající archivní červené víno André. Oboje, jak jídlo, tak i pití nemělo chybu.Nakonec jsme si všichni Jindrovu svíčkovou přidali a dokonce normálně ledově chladnému Miroslavu Králíkovi zrůžověly tváře a vypadal drobet přívětivěji než normálně.

Po jídle nám všem Ivana donesla vynikající espresso, které patřilo k další z pochoutek, kterými U Sklárnyhýčkali své hosty. Všichni jsme se pohodlně usadili za stolem a nastalo mlčení těhotné očekáváním.Pozoroval jsem Radka Čecha a přemýšlel nad tím, co se mu honí v hlavě. O jeho vlivu a schopnostech,které jedni nazývali intrikánstvím a druzí uměním vyjednávat, pravdu měli nejspíš obojí, kolovala řadarůzných zkazek. Podle mého názoru šlo o historky menším dílem vymyšlené, větším dílem však naprostopravdivé. V každém případě byla pravda, že vliv tohoto ulíznutého elegána na náš veřejný život naší země

byl nepopiratelný, a to přes to, že žádné oficiální funkce nikdy nezastával.

Čech upil ze šálku trochu kávy a pomalu pronesl: „Nejprve bych vám chtěl poděkovat, že jste nám takochotně vyšli vstříc a můžeme se tu setkat.“

Přemýšlel jsem, co z něj vypadne. Že za námi přijel kvůli Starealu, bylo jasné. Otázka byla, co vlastněbylo cílem jeho cesty. Ne, cílem bylo to, aby se jeho ctihodný šéfík nedostal do řečí. Otázka byla, co nám

hodlal nabídnout.

Přikývnul jsem na Čechovy díky a nechal jej, ať se vymáčkne sám. Stejně pomalu Čech dodal: „Asi vásnapadlo, že důvodem, proč jsme zde, je tragédie spojená s firmou Stareal.“

Zkoumavě jsem se na Čecha podíval, rozhodnul se, že jej trochu popíchnu, a zeptal jsem se s mírnouironií: „To vás nebo, lépe řečeno, vašeho šéfa, tak dojala smrt Renáty Pavlátové? To jsem ani netušil, že

je ve vás tolik dobra a empatie.“

Radek Čech přešel jemnou ironii v mém hlase a prohlásil: „To víte, smrt člověka je vždy bolestná. A kdyžjde o člověka mladého a nadaného, který měl skoro celý život před sebou a mohl ještě mnohé dosáhnout,

jde možná o ještě bolestnější zkušenost.“

Na ta slova jsem prohlásil: „To máte plnou pravdu. Renáta Pavlátová byla skutečně všestranně nadaná

manažerka.“

Radek Čech vyloudil na své tváři nadmíru soucitný výraz a přikyvoval mým slovům. Mě už ale celá debatapřestávala bavit. Večeři jsme měli za sebou, já už měl pár dní rozečtenou detektivku a upřímně řečeno,byl jsem už ze všeho toho rajzování mezi Desnou, Brnem, Vídní, Libercem a přilehlým okolím poněkudutahaný. Už jsem se těšil, jak zalezu do postele, do jedné ruky chytím Lucku, do druhé knížku a budu

relaxovat, tedy pokud mi to Lucka dovolí.

Rozhodnul jsem se tedy milého Radka Čecha poněkud nešetrně postrčit. Zadíval jsem se na něj pátravě a

prohlásil: „Víte, pane Čechu, váš soucit je dojemný a rád bych věřil, že i upřímný. Nevadí vám spíš ale to,

že slečna Pavlátová měla jménem své firmy HERZIG poněkud neortodoxní obchodní vztahy s firmouStareal, pro kterou neoficiálně pracoval major Runštuk, což už samo o sobě je nevhodné pro státníhoúředníka. No a tento major slečnu Pavlátovou zavraždil, což by snad ani tak nevadilo. Jenže ony mnouzmíněné neortodoxní obchodní vztahy byly samozřejmě posvěceny vedením a dozorčí radou Starealu. Toby také vadit nemuselo, pokud by ovšem v těchto orgánech nefiguroval švagr a synovec vašeho šéfa.Pokud by se v těchto záležitostech začal někdo šťourat, mohly by tyto okolnosti mít pro vašeho šéfafatální následky i v naší poněkud neuspořádané zemi. A navíc hasit další průšvih vašeho šéfa poté, co tenposlední jsme sprovodili ze světa před půl rokem, je poněkud vyčerpávající.“

Mlčící Miroslav Králík pozdvihnul obočí, což byla grimasa, kterou jsem poznal už v Brně. Zjevně zaskočenýČech namítnul: „No dobrá, tentokrát však o mého šéfa osobně nejde…“

Přerušil jsem jej: „Ale jde, to víte sám, že ano. Kdyby se nějaký zvědavý novinář začal šťourat v podnikání

rodiny vašeho chlebodárce, nebylo by to pro něj příjemné. Tím myslím samozřejmě vašeho šéfa. Určitěby se našel někdo, kdo by začal dotěrně spekulovat o střetu zájmů. A to by zvlášť nyní, kdy je politickásituace poněkud nejistá, nebylo příliš příjemné.“

Miroslav Králík pozdvihnul své obočí podruhé a Radek Čech se zeptal poněkud nelogicky: „Neříkám, že ve

vašich slovech není kousek pravdy. Co tedy navrhujete?“

Pousmál jsem se: „Já nenavrhuji nic. Pokud se pamatujete, tuhle schůzku jste si přál vy a ne já. Já jsem

vraha Renáty našel a jsem vcelku spokojený. Do celé záležitosti jsem se dostal jen proto, abych pomohl

nespravedlivě obviněnému a uvězněnému kamarádovi. To se stalo. Kamarád, tedy pan Jindřich Horník,který připravil tu vynikající svíčkovou, kterou jste právě spořádal, je z vězení venku. Ti, kdo jej za mřížedostali, jsou tam nyní ubytováni sami. Takže, co se mě a pana Horníka týče, je vše v nejlepším pořádku.Samozřejmě, pan Horník se svým advokátem připravuj i žalobu kvůli majetkové a morální újmě, kteroustát prostřednictvím svých úplatných úředníků, tedy majora kriminálky, státní zástupkyně a soudcezpůsobil. To už však je problém, který jde mimo mě. Tuto záležitost řeší, jak jsem řekl, pan Horník se

svým advokátem.“

Decentně jsem pomlčel o tom, že Jindra byl rád, že je zase doma, a na něco takového zatím neměl anipomyšlení, i když se mu o této možnosti doktor Kudla samozřejmě zmínil. Tušil jsem však, že právě totoje problém, který tíží Radka Čecha. Ten se zavrtěl na své židli a váhavě pronesl: „Tu žalobu je pan Horníkpevně odhodlán podat?“

Zatvářil jsem se co nejvážněji a prohlásil: „Pokud já vím a v této záležitosti za něj jistě mluvit mohu, taksamozřejmě ano. Nevím, jestli si dokážete představit, čím musel v uplynulých dnech pan Horník asamozřejmě i jeho rodina projít. Takové nespravedlivé obvinění a teatrální zatčení v přítomnostitelevizních kamer by zamávalo s každým. Jde samozřejmě o nemalou osobní újmu. A potom také nesmíte

zapomenout, jak takové zatčení škodí obchodu. Myslíte, že se lidé hrnou na dovolenou k potencionálnímu

vrahovi?“ V této souvislosti jsem samozřejmě decentně pomlčel o tom, že nikdo samozřejmě nestornovalza těch pár dramatických dní objednaný pobyt a že do zimní sezóny bylo ještě daleko. To byly„drobnosti“, které Radka Čecha nemusely zajímat. „A upřímně řečeno, nebýt mě, tak by byla otázka, kdya jestli vůbec by pan Horník z vězení vyšel. Nepochybuji o tom, že oni liberečtí Tři mušketýři, jistě znátetento termín v souvislosti se zatčenými státními úředníky, by udělali vše proto, aby byl pan Horníkodsouzen.“ Udělal jsem dramatickou pomlku a potom ještě důrazněji pokračoval ve svém proslovu: „Anesmíte zapomenout také na to, co jsem zjistil při vyšetřování vraždy Renáty Pavlátové. Snahu Starealupřipravit velmi nestandardními metodami Horníkovy o jejich penzion a posléze i jejich sousedy onemovitosti v Hořkém údolí. Taková zvůle velké společnosti proti obyčejným občanům, zvlášť tehdy, když

je ta společnost spojena, byť nepřímo, se špičkami naší politiky, je něco naprosto opovrženíhodného. Myvšichni v tomto penzionu si myslíme, že takové jednání nemůže zůstat bez patřičné odezvy.“

Rozřečnil jsem se tak, že bych málem sám uvěřil tomu, že jsme všechny tyhle záležitosti probrali a jediné,co zbývá, je podat zmiňovanou žalobu. Lucka ukázala, že za půl roku po mém boku se z ní stala perfektní

partnerka i po stránce profesionální. I když jí bylo jasné, že kecám, s prominutím, jak mladé vrány, snadmíru vážným výrazem v obličeji mi přikyvovala. Navíc do svého vážného výrazu dokázala přidattakovou porci pobouření, že být Radkem Čechem, dostal bych strach.

Ostatně na chování toho pána bylo jasné, že řečené na něho nepochybně velmi zapůsobilo. Vše doplnilMiroslav Králík třetím pozdvižením svého obočí. Ten se tak svým třetím pozdvižením obočí do diskusezapojil stejně aktivně, jak před půl rokem v Brně.

Radek Čech se po chvíli přemýšlení opatrně zeptal: „Byla by nějaká možnost, jak byste pana Horníka od

jeho úmyslu na podání žaloby odvrátit?“

Bylo mi jasné, kam ten politický šíbr směřuje, řekl jsem si však, že jej nechám trochu podusit ve vlastníšťávě a především jsem se modlil, aby netoužil po tom, hovořit přímo s Jindrou, který by byl asi poněkudvyjevený z toho, kam naše debata směřuje.

S vážným výrazem okořeněným trochou znechucení jsem se zeptal: „Proč bych to měl proboha dělat. Tobych jednal proti zájmům pana Horníka. Za své, nebojím se to tak formulovat, utrpení si patřičnounáhradu jistě zaslouží.“

Čecha jako by při této mé odpovědi polil živou vodou. Zareagoval okamžitě a s důrazem: „Samozřejmě,že si zaslouží patřičnou náhradu. To bych si nedovolil ani v nejmenším zpochybnit. Jenže proč hned chodit

k soudu. Jsme přece normální lidé. Dokážeme uznat svou chybu, či nedůslednost. A dokážeme se zasvoje pochybení také patřičně omluvit a revanšovat. To vše se navíc dá vyřídit mimosoudně tak, abyvšechny strany byly naprosto spokojené.“

Začal jsem si říkat, že dostávám zřejmě milého Radka Čecha tam, kde bych ho chtěl mít.

Znechucený výraz jsem nahradil nedůvěřivým a zeptal se jej: „A to mimosoudní vyrovnání sipředstavujete, pane Čechu, jak?“

Čech mě vyzkoušel: „Poskytli bychom nějakou adekvátní finanční částku…“

S úsměškem jsem jej přerušil: „To si děláte legraci?“

Čech se ohradil: „Vůbec ne! Myslím to zcela vážně.“

Řekl jsem pomalu s důrazem kladeným na každé slovo: „Milý pane, tady není problém ani tak v penězích,i když ty se samozřejmě hodí vždy. Problém je v tom, že Horníkovi tu léta budují a zvelebují svůj penzion,a potom přijde pár takzvaných podnikatelů ve firmě, jako je Stareal, se snahou je o ten penzion připravit.Ten způsob podnikání, jaký Stareal předvedl ve spojitosti se svými plány v Hořkém údolí, musí každý jentrochu slušný člověk nazvat svinstvem. Něco takového nespraví nějaká finanční částka, kterou teď Stareal

za sebou utrousí a posléze své oběti připraví o mnohem větší hodnoty.“

Miroslav Králík počtvrté nadzdvihl své obočí. Trochu mě zaskočil tím, jak aktivně tentokrát vstupoval dodiskuse. Radek Čech nechal své obočí v klidu a zeptal se: „Nemohu říct, že bych podnikatelské aktivityStarealu hodnotil zcela tak, jako vy. Přesto nemohu popřít to, že vás do jisté míry chápu.“

Utrousil jsem nabručeně: „Aspoň to mě těší,“

Čech se nenechal vyvést z rovnováhy a důstojně dodal: „Mohl byste aspoň přibližně nastínit, jak byste sivy představoval mimosoudní vyrovnání v tomto případě?“

Nad ničím jiným jsem už pár posledních minut nedumal a poněkud drzý nápad, ze kterého by Horníkoviměli nemalý profit, jsem dostal. Jak jsem tak Čecha poslouchal a pozoroval, docházel jsem k čím dálpevnějšímu přesvědčení, že jeho zájmem, či spíš zájmem jeho chlebodárce je vyhnout se za každou cenuveřejnému propírání kauzy Renáty Pavlátové a záležitostí s ní souvisejících. Uvědomil jsem si totiž jednuskutečnost, která mi přišla na mysl až v průběhu našeho rozhovoru. Za půl roku čekají naši mlékem astrdím oplývající zemi parlamentní volby. A pán a vládce Radka Čecha spolu se svými spolustraníky senepochybně chce udržet u vládních postů, které právě třímají. Pokud by se začal Stareal a lidé s nímspjatí propírat ve sdělovacích prostředcích, příliš by to jejich volební kampani nepomohlo.

Když jsem si v duchu bleskově probral možné varianty dalšího vývoje, usoudil jsem okamžitě, ženapravovat morálku veřejného a politického života v naší zemi by moc smyslu nemělo. Jednak by se to asi

nezdařilo, jednak by po panu A přišel pan B, který by o nic lepší nebyl. Ovšem, ovšem máme tuojedinělou šanci, jak stávající situaci využít ku prospěchu podnikání bratrů Horníkových a jejich manželek.

Rozhodnul jsem se, že zkusím Radka Čecha dotlačit k tomu, co jsem měl na mysli. Vyhýbavě jsem mutedy odpověděl: „Samozřejmě by naše narovnání muselo být vyjádřitelné jistou, a podotýkám ne právězanedbatelnou částkou. Především by však Horníkovi museli mít naprosto nezpochybnitelně zajištěnubudoucnost svého podnikání v Hořkém údolí. Museli by mít zajištěno to, že Stareal zastaví všechny svojeproti nim směřující aktivity. Pokud tato podmínka splněna nebude, tak se bohužel asi soudu nevyhneme.A v tomto případě bych vás také musel důrazně upozornit na to, že by se jednalo v podstatě o boj malého

jednotlivce proti jednomu z nejmocnějších koncernů v této zemi. Takže prostředky, které by Horníkovi se

svým advokátem použili a které, to vám mohu klidně říci, už předběžně probírali, by byly odpovídajícívážnosti situace.“

Radek Čech se na mě podíval pohledem, v němž se mísilo znechucení a obavy: „Tím chcete zřejmě říci, ženežádoucí publicita, tedy pro nás nežádoucí publicita, by byla jedním z takových prostředků?“

Když už jsem tak začal volně zacházet se skutečností, a tak dobře mi to šlo, pokračoval jsem v tomtoduchu dál. Zatvářil jsem se poněkud tragicky a pronesl: „Musím se přiznat, že nejsem příznivcem tohotořešení a neradil jsem jim to, nicméně toto rozhodnutí padlo a je nepochybně nevyvratitelné.“ Na to jsemse obrátil k Lucce a ta nesmírně vážným pokývnutím hlavy dodala mým právě proneseným slovům nadůrazu.

Radek Čech započal ústupové boje. „To je mi nesmírně líto.“

Rozpřáhnul jsem ruce v gestu bezmoci a dodal: „Co naděláme.“

Nastalo chvilkové ticho. Už jsem si říkal, že budu muset sám vyrukovat s nápadem, který jsem před chvílí

dostal, když se Radek Čech nadýchnul a přerušil všeobecné mlčení. „Parcela rodiny Horníkových rozdělujenaše dvě parcely v Hořkém údolí, takže jejich využití je potom diskutabilní.“

„To může být Horníkovým jedno,“ namítnul jsem.

„Horníkovým snad, avšak Starealu nikoliv,“ prohlásil Čech a dodal, „co kdybychom vyměnili jednu z našichparcel za tu parcelu Horníkových. A případně přidali nějaký doplatek?“

Ironicky jsem se pousmál. „To můžete těžko myslet vážně. Především penzion Horníkových je na rozdíl od

budov na vašich pozemcích krásně zrenovovaný. Ostatně jistě jste si toho všimnul, když v něm teďsedíte. Ty odpracované stovky hodin těžko můžete penězi nahradit. A potom, pane Čechu, nejsemvčerejší. Pokud byste svoje pozemky scelili, mohli byste být ještě agresivnější než dosud. Tak se asinedomluvíme a budeme se muset sejít až u soudu, respektive budete se u toho soudu muset sejít sHorníkovými.“

Čech si ztěžka vzdechnul a pomalu se skrývanou nechutí řekl: „Potom bychom tu měli ještě jednumožnost. Žádné finanční vyrovnání by se nekonalo…“

Sice jsem tušil, že směřuje, kam chci, přesto jsem si však nenechal ujít tu příležitost skočit mu do řeči a

namítnout: „… to by nás ovšem potom ten soud neminul.“

Čech mě okamžitě s omluvným gestem zarazil: „Počkejte, pane Berko, ještě jsem nedomluvil. Chtěl jsemříci, že finanční vyrovnání by se nekonalo. Protože bychom svoje plány v Hořkém údolí zastavili, neměloby pro nás ani příliš smyslu držet naše dvě zdejší parcely a budovami na nich stojícími. Domnívám se, žebych byl schopen dojednat se zodpovědnými manažery Starealu následující řešení, jako kompenzaci zaprožité utrpení a nespravedlivé obvinění pana Horníka by byly Starealem na Horníkovy bezúplatněpřevedeny majetky Starealu v Hořkém údolí. Všechny finanční náklady s tím spojené by samozřejměhradil Stareal. Za takto převedené nemovitosti by se Horníkovi a samozřejmě také vy, protože jste se vtomto případě silně angažovali, písemně vzdali jakýchkoliv soudních i jiných akcí proti Starealu vsouvislosti se všemi okolnostmi týkajícími se případu Renáty Pavlátové a souvisejících aktivit Starealu avšech jeho vlastníků a interních i externích pracovníků. Myslíte, že tato nabídka by byla pro Horníkovyakceptovatelná? A dovolil bych si upozornit, že nic velkorysejšího ze strany Starealu nemůžete očekávat.“

V duchu jsem zajásal, protože to, co právě z Radka Čecha vypadlo, daleko překonalo moje očekávání. Jáje chtěl dotlačit k tomu, aby se svých dvou nemovitostí v Hořkém údolí vzdali. Měl jsem však samozřejměna mysli prodej za nějakou přátelskou cenu. Bezúplatný převod mi na mysli vůbec nevytanul. Abychzachoval dekorum, tak jsem nevyskočil od stolu a nezajuchal, nýbrž pomalu si promnul bradu a hlubocese jako zamyslel. Při tomto gestu doprovázeném grimasou jsem s pobavením pozoroval zřetelný úlek vČechových očích, který jako by říkal, co ten člověk ještě chce. Potom jsem ještě jednou promnul svojiprávě promnutou bradu a zamyšleně prohlásil: „Máte pravdu, pane Čechu. Vaše nabídka je nepochybnězajímavá a velkorysá a podle mého názoru by určitě splňovala vše, co by od vzájemného vyrovnání vtomto případě mohli Horníkovi požadovat.“

Na Čechovi bylo vidět ulehčení a Miroslav Králík dnes popáté nadzdvihl své obočí, čímž zřejmě překonalveškeré svoje diskusní rekordy. V atmosféře všeobecného ulehčení jsem řekl: „Jistě však chápete, že vám

teď nemohu nic podepsat, ani rukoupodáním stvrdit naši dohodu. Navrhoval bych následující, proberuváš návrh s oběma manžely Horníkovými, přičemž snad mohu očekávat jejich kladný postoj k vašemunávrhu. Zítra bychom se zde mohli zase ve stejnou dobu všichni setkat. Vy byste přivezli v písemné formě

návrh našich dohod, Horníkovi by si pozvali svého advokáta, aby předložené návrhy dohod posoudil, avše bychom mohli písemně stvrdit.“

Na tom jsme se dohodli a pánové Čech a Králík s mírně zasmušilými tvářemi opustili penzion U Sklárny.

58.

Když Radek Čech s Miroslavem Králíkem odešli, sesypali se kolem nás všichni včetně doktora Kudly vsalónku, kde jsme rokovali. Už bylo pozdě, restaurace byla zavřená, a tak jsme se mohli sejít v kompletnísestavě.

Nepochlubil jsem se našim drahým hostům, že jsem se pro jistotu vybavil diktafonem s citlivýmmikrofonem. Ostatně těch dvou jsem se také neptal na to, jestli si náš rozhovor nahrávají. Všichni tedynyní seděli, poslouchali nahrávku a ani nedutali.

Když záznam dospěl až k rozloučení, nastalo ticho. První se ozval doktor Kudla: „Tedy, pane kapitáne, vás

bych za protivníka nechtěl. Vy jste, s prominutím, drzý jak opice. Jak jste prosím na ten nápad získat proHorníkovy sousední nemovitosti přišel? Já si o sobě myslím, že dokážu být dost, opět s prominutím,vyčuraný, avšak co je moc, to je příliš.“

S úsměvem jsem odvětil: „To myslíte, že bychom tuto nabídku brát neměli?“

Kudla mi úsměv oplatil a zahlaholil na celou místnost: „Naopak, nic lepšího nás potkat nemohlo.“

Na to jsem řekl: „Já si myslím totéž. Upřímně řečeno ten nápad s tím, že byste,“ obrátil jsem se kHorníkovým, „získali sousední parcely a měli pokoj, mě napadl už dřív. Jenže vím od vás, že jste na jejichkoupi neměli dost peněz. Navíc byste samozřejmě tři budovy nemohli obhospodařovat v nynější sestavě.To už by chtělo další pracovníky. Musím se však pokorně přiznat, že mě ani nenapadlo chtít po Čechovibezúplatný převod, já měl představu nějaké ceny podstatně nižší, než je cena tržní. Jenže když se takkroutil, až z něj nakonec vypadla nabídka na bezúplatný převod sousedních nemovitostí na vás, řekl jsemsi, že byste byli hloupí, kdybyste to nevzali. Taková nabídka se už nebude opakovat. A navíc, jak říkajíAngličané ‚last but not least‘, tedy cosi jako ‚v neposlední řadě‘ nebo ‚nakonec avšak nikoliv nejméně‘,budou tak jednou pro vždy vyřešeny vaše problémy se Starealem.“

Ivana, která byla účetní penzionu, starostlivě namítla: „To je všechno krásné. Utáhneme však takovýpodnik finančně?“

Optimistickým tónem jsem prohlásil: „Hele, jak já vás znám, jste moc šikovní. Rozhlédni se kolem sebe,

jak vám to tady jenom kvete. Schopnosti dělat hoteliérskou práci určitě máte. Jste šikovní a pracovití.Jediné, co vám chybělo a chybí, je dostatek vlastního kapitálu. To mě při tom hovoru s Čechem hnednapadlo. Jenže pokud si nebudete muset půjčovat na koupi sousedních nemovitostí a stanete se jejichmajiteli, každá banka vám jistě bez problémů na renovaci obou baráků půjčí s tím, že těmi domy budeteručit. Při nejhorším o ně zase přijdete, a pak vám v každém případě zbude penzion, který už máte. Já sivšak myslím, že vy čtyři se něčeho takového rozhodně obávat nemusíte.“

V tom mi všichni u stolu dali po chvilkové debatě za pravdu. Ještě se však ozval Bob, který byl ze všechnejvětší moralista. Podrbal se za uchem a pomalu namítnul: „To je všechno pěkné, co nám tady nabízíš.Jenže pokud dobře rozumím, tak za to, že dostaneme sousední budovy s pozemky, budeme držet hubu achovat se, jako by se nic nestalo a tady Jindra vlastně nebyl vůbec zavřený. A těm hajzlům, co tozpůsobili, se vůbec nic nestane. To mi připadá dost fujtajbl. Nemůžu si pomoci.“

Usmál jsem se: „Pokud chceš nazírat na věc z mravního hlediska, tak máš určitě pravdu. Pokud se chcešchovat jako Jan Hus křížený s Johankou z Arku, je to tvoje právo. Jenže obávám se, že bys skončilpodobně jako ti dva, nemyslím samozřejmě přímo na hranici, ale o moc lépe asi také ne. Proč myslíš, žeten ulíznutý šíbr Radek Čech přišel s tak velkorysou nabídkou? Jsi tak naivní, že by sis mohl myslet, žejeho šéf a osazenstvo Starealu se chytilo za nos, všichni si řekli, jak ošklivě se chovali, a rozhodli se, že od

nynějška budou konat jen a pouze dobro?“

Bob si tentokrát promnul nos a zabručel: „To by byla asi blbost, že jo?“

Ušklíbnul jsem se. „Blbost by to byla a přenáramná. Upřímně řečeno, mě Čech tou svojí nabídkou zcelazaskočil a bylo pro mě dost obtížné nedat to na sobě znát. Naštěstí tady Lucka mi svými uměleckýmigrimasami dobře přihrávala. Já čekal, jak jsem už řekl, že vám nabídnou pronájem oněch parcel nebonějaký zvýhodněný odkup. To s čím Čech přišel, mě docela uzemnilo.“

Doktor Kudla se zatvářil vševědoucně: „Já bych si dovolil tipovat, že naši přátelé, včetně když už ne přímo

šéfa pana Čecha, tak určitě jeho rodiny, mají hodně másla na hlavě. To, čeho jste se, pane kapitáne,dotknul, bude nejspíš jen špička ledovce.“

Přikývnul jsem souhlasně. „Přesně to si teď myslím také. Já jsem se stal ve vašem zastoupení, sprominutím, osinou v zadku Starealu. Jenže myslím si, že mnohem větším nebezpečím, protožesamozřejmě ví víc jak já, jsou Runštuk, Olšarová a Klubáček. A tak není zájem je nějak přísně soudit, abynáhodou nepocítili potřebu se o své znalosti podělit s novináři.“

Tonda Boháč přiložil svoje polínko do diskuze: „Pokud by se však tady Horníkovi začali soudit, mohly byve známost vejít fakta, po kterých je celému světu mimo Stareal a možná tak ještě firmu HERZIG úplné a

obrovské hovno. Omlouvám se za ten expresívní výraz.“

Jarda Brzobohatý se smíchem řekl: „Omlouvat se nemusíš. Lidé, kteří tě znají, dobře vědí, jaký jsikanálník. Jenže přes to máš úplnou pravdu, řekl bych tedy aspoň já.“

Bob se nespokojeně zavrtěl. „Takže tím chcete říct, že ti tři ze všeho vyjdou bez trestu?“

Dosud mlčící Alena se nadýchla a jak to tak vypadalo, podle souhlasného přikyvování, vyjádřila míněnívětšiny: „Nezlob se, manželi můj milý, jsi ale úplný vůl. Jindru máme doma, jako omluvu za jeho zatčenídostaneme majetek za pár milionů, spíš desetimilionů korun, na který bychom se jinak těžko zmohli.Pokud bychom trvali na nějakém soudu, tak možná, i když bych tomu stejně moc nevěřila, pravda a láska

zvítězí. Výsledkem však bude určitě to, že nasereme řadu velice vlivných lidí v této zemi. Ti potom jistěnajdou způsob, jak nám za naše vysoce morální konání poděkovat. A já bych se obávala, že po tomděkování už bychom možná nebyli ani v tomhle penzionu. Takže prosím, dej si toho panáka, co máš předsebou, a už sklapni.“

Po tomto Alenině emotivním projevu se rozesmáli všichni včetně jejího Boba.

Poplácal jsem Boba sedícího vedle mě po rameni a řekl jsem mu: „Ještě bychom neměli zapomenout najednu věc. Na moji návštěvu u Klementa Chládka. Vražda jeho dcery jej dost sebrala. Musím říct, že jábych v kůži majora Runštuka nyní být nechtěl.“

Doktor Kudla se na mě zkoumavě podíval: „Také mě něco podobného napadlo. Myslíte si, že…?“

Přerušil jsem jej: „Raději si nemyslím nic a nechám se překvapit. Minimálně bych však věřil tomu, že kdyžnikdo jiný, tak major Runštuk z kriminálu nevyleze. V každém případě snad mohu konstatovat, že jsmezajedno v tom, že zítra budeme v devatenáct třicet v tomto salónku očekávat Radka Čecha a ty, kdo sním přijedou.“

Tonda se s Jardou a partnerkami nabídli, že budou udržovat nouzový provoz penzionu, abychom my

ostatní mohli být přítomni při zítřejším setkání v kompletní sestavě. A tak jsme se konečně všichniodebrali do kanafasu. Doktor Kudla vzal také zavděk svým pokojem v penzionu, který na něj doposudstále čekal, s tím, že brzy ráno odjede za povinnostmi do Liberce a navečer se zase vrátí, aby námposkytnul svoje právnické vědomosti a odborně posoudil přinesené smlouvy.

59.

Když jsem se následujícího dne vzbudil, svítilo už slunce docela zvysoka do našeho pokoje a hodiny

ukazovaly téměř poledne. Vypětí posledních dní si vybralo svoji daň a moje tělo si holt řeklo o pořádnouporci odpočinku. Když jsem se pomalu pomocí studené sprchy uvedl do alespoň přibližněprovozuschopného stavu, oholil se a vyčistil si zuby, hodil jsem na sebe tričko a kalhoty a pomalu sešeldolů.

Zjistil jsem, že jsem byl patrně jediný spáč v celém penzionu. Horníkovi snaživě pobíhali a chystali oběd,Tonda s Radkou byli kdesi za nákupy a Lucka, Jarda a Iveta mě přivítali se smíchem, když jsem sevybatolil na louku za penzionem, kde ti tři leželi na lehátkách a užívali si sluníčka.

Za mohutného zívnutí jsem se k nim přidal, protože jsem usoudil, že nemá cenu se rozptylovat snídaní,

když už je pomalu čas na oběd.

Pomalu jsem na svém lehátku opět usínal, když vyběhnul ven rozčilený Jindra Horník a v ruce mával svým

mobilem. „Stando, vezmi si to, volá tě doktor Kudla a je prý to neobyčejně naléhavé!“

S mírnou námahou jsem otevřel zase oči a vzal si Jindrův telefon: „Pane kapitáne, nemohu se vás

dovolat.“ V telefonu jsem slyšel hodně vzrušený hlas Jeronýma Kudly.

Naléhavost v jeho hlase mě okamžitě probudila. Advokát mluvil takovým tónem, jako by pomalu začala

světová válka. „Omlouvám se, vypětí posledních dní u mě udělalo své. Před chvíli jsem se probudil a

telefon jsem nejspíš nechal nahoře na pokoji.“

Kudla nebyl k zastavení. „Máte okamžitě zavolat kapitána Trojana. Major Runštuk je totiž po smrti!“

Tak tahle zvěst mě okamžitě probudila. „Cože? Co to říkáte?“

„Nevím nic bližšího, než že jej dozorci našli ráno oběšeného v jeho cele.“

„Sebevražda nebo vražda? Co se mu přihodilo?“

„Opravdu nevím. Zavolejte kapitánovi Trojanovi.“

Nic rozumnějšího se asi skutečně udělat nedalo. Zvedl jsem se tedy za mírného hekání a vzdychání aodkráčel do našeho pokoje pro svůj mobil. Ten ležel zapomenutý na nočním stolku a pohledem na displejjsem zjistil, že kromě doktora Kudly mi volal i Roman Trojan.

Navolil jsem jeho číslo a hned se mi ozval: „Kde jsi, člověče? Vůbec se tě nemůžu dovolat.“

Podobně jako před chvílí doktoru Kudlovi jsem Romanovi vylíčil můj stav. Na toho to neudělalo moc velkýdojem. Požádal mě: „Potřeboval bych, abys přijel za mnou do Liberce.“

S hranou nasupeností jsem opáčil: „To mám chápat jako předvolání?“

Roman hned nasadil přívětivý tón. „Ale vůbec ne.“

Skočil jsem mu do řeči: „Když ne, tak nechce se ti přijet sem? Já jsem skutečně rád, že žiju. Smrt tvéhoctěného kolegy Runštuka můžeme probrat tady u pozdního oběda. Já na tebe rád počkám. Amimochodem Jindra dnes dostal čerstvou zásilku jeleního masa. Tak jestli chceš, zvu tě na jelení stejky sJindrovými proslulými bramboráčky. Co ty na to?“

Roman se usmál. „Tak ty už víš o jeho konci. A také víš, jak na mě. Tak dobrá, hned se zvednu, teď by to

šlo, a za hodinku jsem u vás.“

Tušil jsem, že jelení zabere. Zašel jsem tedy za Ivanou a poprosil ji, aby nám pro dva prostřela v salónkua za hodinu a půl tam přinesli dvakrát jelení stejky s bramboráčky.

60.

Můj odhad času byl naprosto přesný. Roman samozřejmě nepřijel „za hodinku“, nýbrž mu to trvalo téměřhodinu a půl, neboť jej odchytil na chodbě šéf, jak už to šéfové dělávají. Nicméně asi pět minut po jehopříchodu nám Ivana donesla jídlo, pro Romana nealkoholické pivo a pro mě výborně orosený Gambrinus,

který byl další specialitou Horníkova penzionu.

Jakmile zavoněly přinesené talíře, Roman ihned ukončil svůj pokus věnovat se práci a místo toho se raději věnoval nebohému jelenovi.

Když jsme dojedli, oba jsme jen zářili spokojeností. Tak si bylo skutečně možné pochutnat jen u JindryHorníka. Usadili jsme se ve svých židlích, Roman upil ze své sklenice a zkoumavě se zeptal: „Takže už jsiinformovaný o Runštukově smrti?“

Přikývnul jsem souhlasně: „Chvíli předtím, než jsem ti volal, nám to telefonem sdělil doktor Kudla. Akorátpřesně nevím, jak vlastně ten váš čacký major skončil. Kudla mi říkal, že jej našli dozorci ráno oběšeného

v jeho cele. Jak k tomu došlo, byla to normální sebevražda nebo taková ta v jistých kruzích populární

sebevražda typu ‚vlastnoruční střela do týla ze vzdálenosti dvou a půl metru‘? Nebo že by snad šlo o

jasnou vraždu?“

Roman se mě udiveně zeptal: „Proč se ptáš? Ty snad o tom něco víš?“

Usmál jsem se. „Proč si něco tak ošklivého myslíš?“

Roman se zašklebil. „Pokud se dobře pamatuješ, a ty máš paměť dobrou, jak oba víme, tak jsme předkrátkou dobou seděli v té pizzerii u našeho policejního baráku. Já tě varoval, aby ses moc neangažoval.Ty jsi však poněkud lehkomyslně, jak je ostatně tvým zvykem, prohlásil při hovoru o majoru Runštukovi,že, cituji, Jistý plán mám. Nezlob se však, bude pro tebe lepší, když nebudeš vědět jaký. Tuším, že jsitohle doslova řekl. No a teď máme Runštuka úhledně oběšeného v cele naší úctyhodné liberecké věznice.

O jejího ředitele se pokouší infarkt, jeho podřízené musí omývat. Inspekce k nám z Prahy posílá posily,takže to tu začíná vypadat, jak na policejních manévrech. A ten, kdo, alespoň podle mého mínění, můžetahat kdesi v pozadí za nitky, se tady v mé přítomnosti láduje jelením stejkem a má pusu celouumaštěnou, až si musí povolit opasek.“

S mírným uchechtnutím jsem prohlásil: „Pěkně jsi se rozvykládal. I když nemohu popřít, že mě těší, kdyžmi přisuzuješ schopnosti a vliv jednoho z hlavních intrikánů v tomto státě, jehož možnosti jsousrovnatelné s proslulým kardinálem Richelieu, tak si nemohu pomoci. Myslím, že trochu přeháníš.“

Roman se na mě pátravě podíval. „Hele, Stando. Odlož zbytečnou skromnost. Sedíš tu, cpeš se a bavíš senejen s policajtem, ale především s kamarádem, který tě zná léta a který dobře ví, čeho jsi schopný. Aaby bylo jasno, já tě nemíním nijak pronásledovat. Nerad bych si však sám nějak naběhnul a šlápnul tam,

kam nemám. Na rozdíl od tebe totiž zatím nehledám budoucnost v soukromém sektoru.“

To už jsem se musel rozesmát naplno. „Tenhle tvůj projev by měl vejít do dějin. Když tě tu takposlouchám, musí být u vás pěkný šrumec.“

Roman zvážněl. „A to se divíš? Policajt, státní zástupkyně a soudce ve vazbě. Inspekce vesele vyšetřuje.Policajt posléze ve své vazbě nalezen mrtvý. Jaký ještě větší průser by sis mohl přát. Já, na rozdíl odtebe, mám zákonitou manželku a dvě děti. Nerad bych dopadl tak, že se budu ptát u nás v Liberci vdopravním podniku, jestli by mě nezaměstnali jako řidiče.“ Na to se Roman zarazil. „Tedy ne, že bych měl

něco proti řidičům. Naopak. Nechtěl bych však být vyhozen od policie bez nároku na odstupné.Uvědomuješ si, co jsi tady u nás rozjel?“

To už jsem byl vážný také. „Tak hele pardon. Já nic nerozjel. To byl tvůj vážený kolega, kdo vraždil asnažil se to hodit na mého kamaráda. Kdybyste tu neměli takový bordel, já bych se do vás nemontoval.“

Roman se už zase uklidnil. „Moment. Runštuk vážený aspoň z mé strany nebyl. A kolega, to už nebylvůbec. Akorát jsme spolu dělali v jednom baráku. A líto, líto mě ho vůbec není. Ten hajzl jen dostal, comu už dávno patřilo. Jenom bych se s ním nerad svezl. Ten průser, co tu máme, je totiž, pokud to pořádnechápeš, dost zásadní. Dá se čekat, že bude muset být nalezen nějaký viník. Že to skutečný viníknebude, to se dá čekat.“

Musel jsem uznat, že Roman kus pravdy má. Sice jsem jej od svých akcí chtěl držet opodál, protože,marná sláva, je to policajt, jenže zároveň to taky byl kamarád a dobrý kamarád. Jeho Jitka byla také fajnženská, a tak bych v žádném případě nechtěl, aby zrovna Roman, který byl ve sboru vzorem poctivosti a

solidnosti, na moje eskapády doplatil.

Vážně jsem se na něj podíval. „Umíš držet jazyk za zuby?“

Pochybovačně se podrbal na bradě. „Záleží na tom, o co jde. Pokud jsi provedl něco protizákonného, taknechci raději nic slyšet. Co ucho neslyší, to nenutí ruku konat.“

„Ty jsi teda poeta. To jediné, co zrovna zákonné nebylo, a co jsem tady provedl, byla ta estráda s KarlemRunštukem.“

Roman zabručel: „To by mě až tak nebolelo. Jenže nezapomeň na tu smrt jeho bráchy.“

Zeptal jsem se znovu: „Tak budeš držet jazyk za zuby?“

Roman poněkud váhavě přisvědčil a já mu tedy vylíčil obsah svého rozhovoru s Klementem Chládkem apovyprávěl o dohodě, kterou dnes večer uzavřeme se Starealem.

Roman udiveně hvízdnul. „Ty brďo! To je tedy síla, co mi tu vyprávíš. Tak ty si myslíš, že za smrtí majora

Runštuka je Chládek?“

Pokrčil jsem ramena. „Upřímně řečeno, já nevím. Spíš však asi ne. Pravda je to, že Chládek svoji dceruRenátu hodně miloval, i když mu ona stejným neoplácela. To mi bylo po rozhovoru s Chládkem jasné. Žeby měl peníze, moc a styky, to poslední i díky své minulosti, k tomu, aby nechal Runštuka oddělat, o tombych nepochyboval. Že by měl chuť pomstít smrt své dcery, to bych si také dokázal představit.“

Roman mě přerušil: „Přiznej se. Když jsi za ním šel, šel jsi s tím, že jsi tohle všechno předpokládal.“

Ušklíbnul jsem se. „To rozhodně popírat nebudu. Ovšem věř mi nebo ne, já za ním opravdu šel předevšímjako za otcem, kterému zabili dítě. Mimochodem, ta Runštukova smrt, co říká doktor, byla to vražda

nebo sebevražda?“

Teď se ušklíbnul zase Roman. „To je právě to divné. Po prvním ohledání to vypadalo na sebevraždu.Jenže když si chystal náš patolog Runštuka na stůl, přijeli z Prahy, pacienta mu vzali a odvezli si jej na

patologii do Prahy.“

Já poznamenal: „Pokud by nešlo o nějakou levárnu, tak by tak maximálně vašemu doktorovi asistoval

kolega z Prahy, není-liž pravda?“

„Je-liž,“ s ironickou grimasou přisvědčil Roman.

„Abych se však vrátil k naší meditaci, Chládek nebyl jediný, kdo mohl mít zájem majora Runštuka

odstranit. Upřímně řečeno, já bych i skoro byl ochoten dát ruku do ohně za to, že on za Runštukovou

smrtí nestojí.“

„Proč myslíš,“ zeptal se zvědavě Roman.

„Důkaz žádný samozřejmě nemám,“ odpověděl jsem mu, „je to spíš takový pocit z našeho rozhovoru.Chládka smrt jeho dcery velice ranila, jenže mám ten dojem, že z toho poněkud lehkomyslnéhohochštaplera, kterého jsem kdysi nechal zavřít, je dnes zcela jiný člověk. Tak, jak jsem jej poznal běhemnašeho rozhovoru, tak se mi nezdál jako někdo, kdo by zorganizoval vraždu byť vraha své dcery. Spíšbych si tipnul, že by nasadil všechny páky, a on jich má jistě dostatek, k tomu, aby Runštuk vyfasoval ten

nejpřísnější trest, rozuměj doživotí.“

Roman zapochyboval: „Jsi si tím jistý? Nemůžeš se v tom člověku mýlit?“

Poposednul jsem na židli. „Mýlit se samozřejmě můžu. Žádný důkaz pro tohle svoje tvrzení nemám. Je tojen pocit z rozhovoru s Chládkem. Víš, za ta léta, co se věnuji své práci, bych si troufal tvrdit, že poznám,když ze mě někdo dělá vola nebo mi přímo lže. A u Chládka jsem cítil pevné rozhodnutí něco udělat svraždou své dcery. Jako odhodlání vraždit nebo lépe řečeno najmout si vraha mi to však v žádnémpřípadě nepřipadalo.“

Roman se zamyslel. „U soudu bych tedy tohle tvoje tvrzení obhajovat nechtěl. Je však pravda, když sivzpomenu na naše společné zážitky, že tvoje pocity a instinkty obvykle fungovaly. Dobrá, pokudvezmeme za bernou minci to, že máš pravdu, co se majoru Runštukovi přihodilo? Nechceš náhodou říct,

že jeho kamarádi a kolegové…“

„… se postarali o to, aby mlčel,“ vstoupil jsem do Romanových úvah.

„Svoji logiku by to mohlo mít,“ řekl pomalu Roman.

Souhlasil jsem: „Já si to myslím. Neštěstí, tedy neštěstí pro Runštuka je ta videonahrávka. Sice se dázpochybnit, protože se skládá ze dvou částí, nicméně těžko nemůže nemít následky na Runštukovukariéru. A ono je to těžké vzdát se skvělé budoucnosti, která byla před ním přichystána na stříbrném talíři.

K tomu nezapomeň, že Runštuk jistě disponoval řadou vědomostí o svém okolí. Stačí, když sipřipomeneš, zdvořile řečeno, svérázné kšefty Starealu a HERZIGa. K tomu si přidej, co za lidi sedí vevedení Starealu. Vždyť tam se vyskytuje příbuzenstvo vysokých politiků snad všech stran, které zdobí nášparlament. Nepochybuji o tom, že živý Runštuk by nám o tom mohl zajímavě povyprávět, pokud by se mu

tedy chtělo.“

Roman se smutně usmál. „A dovolil bych si dodat, že smrt Runštuka bude nejspíš také sloužit jakodůrazné varování pro Olšarovou a Klubáčka. Tihle dva povedení zástupci spravedlnosti asi také ví své.“

Souhlasil jsem: „To máš plnou pravdu, já si myslím totéž. Ti dva jistě také znají řadu informací, ze kterýchby spoustu lidí mohla bolet hlava. Zároveň jsou ovšem nepochybně velmi chápaví a je jim teď jasné, že

by také mohli uklouznout ve sprše nebo by jim na hlavu mohl spadnout kus stropu.“

Roman se ušklíbnul. „Pěkné konstatování. Jak však chceš zjistit, kde je pravda?“

Vypjal jsem hruď: „Rád o sobě říkám, že zázraky dělám ihned, nemožné na počkání a hlubokomyslnýprojev pronesu spatra, nicméně tady musím uznat, že zkoumat blíže, kde je pravda, by nemuselo takzcela prospívat detektivovu zdraví. Nebo jinak, pregnantněji vyjádřeno slovy mého pradědy, jak vodděláš

dekl vod staré zasmrádlé senkruvně, tak se utopíš v hovnech. Slovy básníkovými, není tak zcela vhodné

odkrývat postarší uzrálou žumpu.“

Roman se usmál. „Přestaň mluvit jako delfský věštec a vyjádři se normálně.“

Oplatil jsem Romanův úsměv. „Jako první otázku bych viděl, jestli vám vrátí Runštukovo tělo nebopřípadně pustí při pitvě do Prahy vašeho patologa. Pokud ne, tak bych si troufnul tvrdit, že majorova smrt

košer nebyla. A nejspíš nebyla dílem Chládka, protože ten by jej teoreticky mohl nechat zabít, avšak

nevěřím tomu, že by měl pod palcem policii tak, aby se celá záležitost kamuflovala podobným způsobem.“

Roman mě doplnil: „A pokud Olšarovou a Klubáčka pustí z vazby a případně ještě jejich vyšetřovánívyšumí do ztracena, půjde také o kladné body pro Chládka.“

Dodal jsem: „Přesně tak. Pokud ty dva pustí na svobodu, tak to bude známka toho, že jejich okolí jimdomluvilo, aby mlčeli, a za odměnu jim dají pokoj. Ona další dvě smrtelná neštěstí by už moc bila do očí,

že ano?“

Roman k tomu dodal: „To máš asi pravdu. Chládek by neměl nejmenší důvod ty dva šetřit. Pokud by onstál za smrtí Runštuka, tak se asi dá předpokládat, že ti dva by se když už ne vězení, tak soudu určitě

nevyhnuli.“

Pohrával jsem si se sklenicí. „Já vím, je to jen teoretizování, důkazy nemáme a mít určitě nebudeme. Já je

určitě shánět nebudu. Mým cílem bylo pomoci Jindrovi z vězení a teď, když se naskytla ta možnost, takchci pomoci Horníkovým k sousedním parcelám. Bojovníkem za pravdu určitě nebudu a tobě bych to takéneradil. Já vím, to, co jsem právě řekl, možná nezní moc hrdě. Je krásné chovat se jako hrdina, dějinyvšak vzpomínají na spoustu hrdinů padlých hrdinskou smrtí. Troufám si říci, že mám dobrý odhad hranicesvých možností. Myslím, že v téhle záležitosti jsem tu hranici právě dosáhnul. Přesněji řečeno, dosáhnu ji,

pokud dnes večer ve zdraví podepíšeme tu smlouvu, že výměnou za naše mlčení dostanou Horníkovi

sousední parcely.“

Roman trochu neochotně řekl: „I když na sebe zrovna hrdý nejsem, tak rozvrtávat Runštukovu smrt takérozhodně nemíním. Máš pravdu. A jen tak mimochodem, co z té transakce budeš mít ty?“

Usmál jsem se: „Dobrý pocit, že jsem pomohl kamarádovi. Zcela nezištně jsem se však nehonil. Tím, žejsem zajistil další fungování tohoto penzionu, potěším nejen sebe s Luckou, nýbrž i řadu kamarádů, kteří sem po mém vzoru začali jezdit. Pokud by Stareal z tohoto kouzelného koutu Jizerek vyrobil mondénní

sídlo pro zbohatlíky, musel bych si hledat jiné dovolenkové sídlo, protože takový interhotel by nebyl nic

pro mě. Takže na sebe a Lucku jsem myslel také.“

61.

Pomalu se blížila smluvená doba schůzky s Radkem Čechem a jeho společníky. Ivana s Alenou tedypřichystaly opět salónek.

Před půl osmou večer na parkoviště přišuměly dva sedmičkové bavoráky. Za chvíli do salónkunapochodovali Radek Čech s Miroslavem Králíkem a za nimi dva muži a jedna žena. Vzhledem k tomu, žeTonda se s Jardou a jejich partnerkami nabídli, že převezmou provizorní péči o restauraci, čekali jsmedelegaci v salónku v kompletní sestavě, tedy všichni čtyři Horníkovi jako vlastníci penzionu, doktor Kudla

jako jejich právní poradce, já jako osoba zaangažovaná ve vyšetřování a Lucka jako moje asistentka.

Radek Čech se zastavil před připraveným stolem, zatím co jeho nezbytný průvodce Miroslav Králík rejdil

očima po okolí, jakoby očekával aspoň dvě přichystané bomby. Čech nám představil svůj doprovod. Velice

elegantní čtyřicátnice v kostýmku od Diora byla JUDr. Ingrid Runštuková, tedy předsedkyně dozorčí rady.

Dva pánové, kteří ji doprovázeli, měli rovněž velmi reprezentativní postavení. Jeden z nich, na velmikrátkého ježka ostříhaný rovněž čtyřicátník sportovního vzhledu v oblečení, které podobně jako u IngridRunštukové rozhodně nepocházelo ze second-handu, plně vysvětloval přítomnost Radka Čecha. Byl tototiž švagr jeho zaměstnavatele. Trochu nejistě se rozhlížel po místnosti. Nápadná sebejistota naopaknechyběla druhému muži. Ten měl asi padesát let a okamžitě jsem jej poznal. Byl to jeden z nejdražšíchpražských advokátů. Ten také okamžitě po vzájemném přivítání a po té, co všichni odmítli nabízenéobčerstvení s tím, že se musí opět rychle vrátit do Prahy, otevřel svoji diplomatku a na stůl vyložil šestpřipravených exemplářů naší smlouvy.

Teď nastala chvíle pro doktora Kudlu. Pečlivě pročetl smlouvy za všeobecného napjatého očekávání. Když

se čtením skončil, sundal si brýle a směrem ke mně lehce pokývnul. Potom se nadechnul a prohlásil:„Myslím, že mohu svým mandantům doporučit, aby navrhovaný text bez nejmenších pochybnostípodepsali. Našim partnerům,“ a kývnul směrem návštěvníkům, „myslím, můžeme poděkovat za korektnípřístup. My, jak tu sedíme, se podle předběžné úmluvy zavazujeme k tomu, že v souvislosti spolitováníhodnou smrtí slečny Pavlátové a nešťastným zatčením pana Jindřich Horníka se vzdámejakýchkoliv veřejných i neveřejných vyjádření a jakýchkoliv nároků vůči firmě Stareal a jejímzaměstnancům. Rovněž nepodnikneme žádné právní ani jiné kroky v této záležitosti. Firma Stareal naopak

jako výraz úcty a poděkování za náš vstřícný postoj převede na majitele penzionu U Sklárny sousední

nemovitosti, tedy jak pozemky, tak i na nich stojící budovy. Tím budou naše vzájemné pohledávky zcela a

úplně vyřízeny. Smlouva nabude platnosti po provedení patřičných úkonů na katastrálním úřadě, kterýmibudou zapsáni noví vlastníci zmíněných nemovitostí. Ještě bych poprosil svoje mandanty, aby si smlouvupročetli, a po té můžeme myslím přistoupit k podpisu.“ Po ukončení svého vznešeně znějícího projevunám doktor Kudla přistrčil exempláře smlouvy.

Než jsme se začetli do předložených lejster, ještě si decentně odkašlal advokát Starealu a sonornímhlasem nepochybně vyškoleným z nejpřednějších soudních síní českých zemí nás informoval, že jsmehned zítra ráno očekáváni na pracovišti Katastrálního úřadu v Jablonci nad Nisou, kde bude vše potřebnépromptně provedeno.

Nezbylo nám tedy nic jiného, než si smlouvu pročíst. I podle mého skromného názoru bylo vše v pořádku.

Chopil jsem se tedy psacího náčiní a na všechny exempláře dokumentu zvěčnil svůj podpis, čímž jsemodstartoval všeobecné podpisování a vzájemné vyměňování jednotlivých exemplářů smlouvy. Když jsmebyli všichni hotoví, oba přítomní advokáti společně zkontrolovali, zda je vše v pořádku. Když se ujistili, žeano, nechal si doktor Kudla tři exempláře a advokát Starealu zbylé tři, potřásli jsme si pravicemi a celásvita zase vypochodovala ke svým bavorákům a odšuměla vstříc dalším úspěšným obchodům.

62.

Když jsme v salónku opět osaměli, po chvilce ticha se rozlehnul hurónský řev. Všichni čtyři Horníkovi sekolem mě sesypali a Jindra vděčně zahlaholil: „Stando, ani nevím, jak ti poděkovat! Ode dneška tadymáte s Luckou pobyt zadarmo a jídlo a pití taky. Že ano?“ Obrátil se k nadšeně přikyvujícímu bratrovi a

manželkám obou.

Namítnul jsem: „Hele, neblázněte, při našem apetitu bychom vám ten váš podnik brzo projedli. Aleřekněme, že tu nabídku ubytování bereme. Pokoj číslo dvě budeme brát od nynějška jako svůj.“

Jindra prohlásil: „Na to se spolehněte. Nikdo jiný tam bydlet nebude. Tenhle pokoj bude vždy pro váspřipravený.“

Do všeobecného nadšení se ozval můj mobil. S údivem jsem zjistil, že volá Klement Chládek. Zeptal se:„Slyším tam nějaký hluk, mohu mluvit?“

Po omluvě jsem odešel z místnosti a stručně mu vysvětlil, o co jde.

Chládek zahlaholil: „To gratuluji, to jste zvládnul dobře. No, holt jste pořád ve formě.“

Moje rozpačité námitky hned rázně ukončil: „Proč ale volám. Před hodinou jsem se dozvěděl o smutném

osudu majora Runštuka.“

Zbystřil jsem okamžitě pozornost a zeptal se: „Skutečně před hodinou?“

V Chládkově hlase bylo cítit lehké pobavení: „Slyším ve vašem hlase jistou nedůvěru. A ani se jí, upřímněřečeno, nedivím. Víte, to je vlastně důvod, proč volám. Napadlo mě, že po našem rozhovoru byste mohlnabýt dojmu, že podobné vyústění životní pouti pana majora bych mohl připravovat.“

Přitakal jsem: „To mě skutečně napadlo.“

Chládek řekl: „Nemohu popřít, že mě to nenapadlo na chvíli také. A máte pravdu, nebylo by pro mě taknemožné něco podobného zorganizovat. Pak jsem si však řekl, že ne, že takovou věc dělat nebudu. Kvůlipamátce Renátiny matky. Pokud ta mě někde seshora pozoruje, tak by se jí příprava vraždy určitěnelíbila. Chtěl jsem využít jistého vlivu, který mám, k tomu, aby případ dostal na starost ten nejschopnější

člověk ze státních zástupců, aby prostě major Runštuk už z kriminálu nevylezl. Chtěl jsem však, aby setak stalo podle zákona. Takže Runštukova smrt mě sice vůbec nezarmoutila, avšak překvapila stejně, jako

zřejmě vás. Tedy opakuji znovu, já s ní skutečně nic společného neměl.“

Na to jsem prohlásil: „Musím se přiznat, že jsem rád, že tato vaše slova slyším. Moc jste mi totiž nešel

dohromady s Runštukovou smrtí.“

Chládek dodal: „To jsem také rád. A mimochodem pořád mám výčitky svědomí, že jsem se s vámipořádně nevyrovnal.“

Namítnul jsem: „To bych si vám dovolil oponovat. Ta výborná whisky mě potěšila dostatečně. Pokud s tímvšak sám začínáte, tak jednu prosbu bych snad měl.“

Chládek rychle reagoval: „Jen mluvte, co potřebujete.“

„Já nic. Avšak říkal jsem vám před chvílí, jak Horníkovi právě rozšířili svoje hotelové impérium tady vHořkém údolí. No, a na renovaci těch právě nabytých budov budou potřebovat nějaký výhodný úvěr.Pokud vím, tak do vašeho impéria patří také banka, která má pobočku i v Liberci. Nemohl byste tamprosím ztratit slovo, aby Horníkovým vyšli vstříc?“

„To je maličkost. Ještě teď večer zavolám řediteli, aby očekával zítra hovor od Horníkových a domluvil si s

nimi schůzku. Jo, a když vám ta whisky tak chutná, pošlu za vámi do penzionu zítra šoféra, aby vámještě pár lahví dovezl. A neodmlouvejte, o tomhle diskutovat v žádném případě nebudu.“

Když jsem se vrátil do salónku, kde se mezitím objevily na stole láhve sektu a jednohubky, a oznámil, co

jsem dohodnul s Klementem Chládkem, byl jsem přivítán málem jako prezident zeměkoule.

63.

Druhý den ráno odjeli Horníkovi s doktorem Kudlou na katastrální úřad a hned si také domluvili schůzku sředitelem pobočky Chládkovy banky. To byly záležitosti, které se mě netýkaly a u kterých už mojepřítomnost nutná nebyla.

Krátce po odjezdu Horníkových a Jeronýma Kudly se mi v mobilu ozval Roman Trojan, kterému jsem chtěl

sám zavolat. Dychtivým hlasem se zeptal: „Jestli víš, co je nového.“ Krátce jsem se zamyslel, pak jsem sivšak vzpomněl na včerejší rozhovor s Klementem Chládkem a svoje teorie a plácnul jsem: „Nebylináhodou Olšarová s Klubáčkem propouštění z vazby?“

Udivený Roman se zeptal: „On s tebou někdo od nás mluvil?“

„Vůbec ne,“ odpověděl jsem a vylíčil Romanovi svůj včerejší hovor s Klementem Chládkem. Dodal jsem:„Tenhle rozhovor jaksi potvrzoval moji domněnku, že Chládek ve smrti Runštuka zamontovaný není. Pročby se mnou v opačném případě takový hovor vedl, že ano? No, a když jsem teď uslyšel tvůj dychtivý hlas,

napadlo mě, že jediné, co tě tak mohlo vzrušit, kromě tvé Jitky samozřejmě, bylo to, že i Olšarová sKlubáčkem byli nějak odměněni.“

Roman děl rozmarně: „Ty seš ale vůl, tím myslím tu Jitku. Jinak máš však úplnou pravdu. Byli propuštěnís tím, že jejich trestní stíhání bylo zastaveno a čeká je pouze kárné řízení. A mimochodem, neoficiálnímikanály jsem zaslechnul, že by měli nastoupit v právním oddělení Starealu.“

Pak ještě Roman dodal: „A ještě jednu novinu mám.“

„Jakou?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Nabídli mi vedení expozitury Jednotky 219 v Liberci. Měl bych plat větší o pět tisíc měsíčně a dostal bychk tomu majora. Teď přemýšlím, jestli to mám vzít. Co myslíš?“

Zamyslel jsem se: „Nevím, jestli je to takové terno. Nicméně tu hodnost a prachy ti hned tak nevezmou,pokud ti je už jednou dají. Navíc jsi říkal, pokud se pamatuji, že v Ústí jsou v téhle jednotce rozumní lidé.Takže, já na tvém místě bych to asi zkusil.“

Roman odpověděl: „Potvrdil jsi mi to, co si myslím také. Tak pozdravuj Lucku.“

„A ty Jitku s dětmi.“

64.

Pak nás nějakou dobu nic nevyrušovalo. Uvelebili jsme se tedy s Luckou ve stínu u potoka za penzionem s

knížkami. Tam mě také našel šofér Klementa Chládka, po jehož návštěvě jsem byl poněkud perplex.Chládek se ukázal být mužem navýsost velkorysým. Měl jsem co pít málem až do smrti. Chládkův mužtotiž přede mě vyskládal celé dva tucty oné výtečné třicetileté whisky Laphroaig. A celý ten poklad doplnit

ještě jednou lahví čtyřicetileté whisky této značky, která byla připravena jako extra specialita a nebylotak snadné ji získat, jak jsem věděl. Téhle whisky bylo totiž vyrobeno jen něco přes 2000 lahví a k dostání byla jen u pár vybraných kupců.

Lucka mě pobaveně sledovala nad tím alkoholickým nadělením z ječmene. Jak jsem tak něžně třímalkrabici s lahví té vzácné čtyřicetileté whisky, pobaveně utrousila: „Doufám, že s takovou láskou jakotuhletu flašku budeš teď i v budoucnosti držet a prohlížet si i mě.“

Položil jsem krabici s whisky. Co možná nejjemněji jsem k sobě Lucku přivinul, pohladil ji po vlasech,dlouze políbil a řekl: „Jak můžeš směrem ke mně pronášet takové poznámky? Přece ti musí být jasné, žejsi pro mě mnohem cennější víc než ta nejdražší whisky.“

Lucka se rozesmála, a já si uvědomil, jaká sice poklona, avšak zároveň pitomost ze mě vypadla.

A tak jsme se raději znovu, důkladně a dlouze políbili, já chytil Lucku do náruče a odnesl si ji nahoru dopokoje. Cestou jsem však nezapomněl zavolat na Tondu, aby mi na tu whisky pod stromem dal pozor. Jetřeba holt věnovat pozornost všem příjemnostem života.

65.

Asi po dvou hodinách jsem ze sebe opatrně sundal ruku spící Lucky, obléknul se a sešel dolů postarat se

o svůj alkohol. Když jsem si tak to skotské nadělení prohlížel, vzpomněl jsem si na slova svého přítele zezájezdu do střední Asie: „Všelijací pisálkové v knihách, časopisech i novinách píší spoustu hovadin avymýšlí rádoby napínavé příběhy, kterými by oblbli čtenářstvo. A při vší té námaze, kamaráde milý, vůbec

nemají na život. Na obyčejný život. Co ten vymyslí a jak ten zamíchá našimi osudy, to žádný z těchpisálků nevymyslí.“

Jak prorocká to byla slova. Kdo by si mohl vymyslet celý příběh, který jsem teď prožil? Příběh, který začalutopeným zamilovaným nešťastníkem na Brněnské přehradě, pokračoval jeho zavražděnou milenkou askončil láhvemi vzácné skotské whisky, které ležely u mých nohou…