Stanislav Češka.

Zločiny na Velké Moravě.

*

Případ úzké dýky.

**

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

*

Poděkování.

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat současnému vedoucímu Detašovaného pracoviště Mikulčice-Valy Archeologického ústavu AV ČR, Brno, PhDr Lumíru Poláčkovi, CSc, za to, že mi věnoval část svého cenného času a odpověděl na moje všetečné otázky týkající se života na Velké Moravě.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dále bych chtěl poděkovat:

mé manželce Hance, příteli Jaroslavu Kučerovi a panu Pavlu Vlasatíkovi, kteří přispěli drobnými nápady k „okořenění“ tohoto příběhu, příteli Martinu Jarmarovi, který svolil k tomu, být předobrazem vikinga Erika.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

***

1.

Moravgrad – dnešní Valy u Mikulčic, roku 905.

*

Nad Moravgradem se klenula jasně modrá obloha, ze které pálilo horké letní slunce. Léto toho roku převzalo vládu nad zemí a zlátnoucí pole s obilím slibovala, že hladem nikdo trpět nebude. Pokud ovšem kopyta koní maďarských nebo franských vojáků snažících se ničit moravskou zem zase neudeří.

V přítmí baziliky Panny Marie však vládl příjemný chládek. Vysoký muž se vzpřímenou ramenatou postavou stál vlevo od prostého oltáře, umístěného na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi. Vůbec nevnímal tlumený hluk ozývající se z okolí baziliky, stál mlčky s rukama sepnutýma na hrudi a pozoroval kamenný kryt před svýma nohama, na kterém byla vytesána jen tři slova: „Milovaný bratr Metoděj“.

Podle oblečení bylo zřejmé, že muž je velmi majetný. Byl oblečen do bílé haleny ušité z jemného dovezeného hedvábí a vyšívané zlatou nití. Kalhoty ze lněného plátna měl rovněž zdobené zlatým vyšíváním. Obut byl do vysokých kožených bot. Halena byla podkasána širokým řemenem z jemné kůže ukončeným stříbrným nákončím se zlatými ozdobami. Rovněž masivní přezka řemene byla ze stříbra. Na řemeni měl zavěšeno pouzdro zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunut na první pohled neobyčejně drahý a vzácný meč s čepelí z damaskové oceli. Nádheru meče dotvářel jílec zdobený stříbrem a opět drobnými drahokamy.

Muž měl husté bílé vlasy spadající až na ramena a teprve pohled do jeho podlouhlé tváře s velkýma hnědýma očima prozradil, že je velmi starý, starší než převážná většina ostatních obyvatel Moravgradu. Bylo tomu opravdu tak. Prožil již 75 jar ve svém životě, o čemž svědčily hluboké vrásky v jeho tváři. Z jeho postoje však bylo zřejmé, že přes svůj pokročilý věk ještě zdaleka není nemohoucím starcem a svůj meč nenosí jen pro ozdobu.

Jméno šlechtice stojícího v bazilice bylo Slavomír z Dolnogradu a byl to nejmocnější velmož na Velké Moravě hned po králi. Byl jedním z mála moravských velmožů, kteří měli právo titulovat se jako kníže. Už dávno pochoval své tři syny a jednu dceru, a dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi v uherské zemi při bojích s Maďary. Když na to pomyslel, lehce si povzdechnul a řekl: „Vidíš, bratře Metoději, moje děti jsou už možná někde s tebou a já, starý chlap, jsem pořád zde. Milovaná Lada mi už také odešla před mnoha lety, ale já jsem pořád zde. Čtyři vládce naší krásné země jsem zažil. Kus světa procestoval, svedl mnohou bitvu po boku svých králů, tobě pomáhal. To vše je však už pryč. Kdo ví, zda náš král Mojmír se vrátí z Panonie. A co bude s naší zemí? Přišel jsem si za tebou zavzpomínat, milý bratře, zavzpomínat na svůj život. Člověku je hned lépe, když si může pohovořit, nebo pomlčet, jako teď s tebou, milý a laskavý příteli.“

Slavomír se mírně pousmál, přivřel oči a řekl: „Jak to vlastně bylo s tvým pozváním do naší země, která se pak stala i tvým domovem a ve které dnes spíš svůj věčný spánek…?“

***

2.

Nedaleko od Dolnogradu – dnešního Pohanska, roku 858.

*

Na nepříliš vysokém návrší se rozkládalo nevelké hradiště opevněné hradbou z trojité palisády postavené z navzájem pevně svázaných dřevěných kmenů, nahoře zašpičatělých, hluboko zaražených do země. Protože byl v zemi mír a nebylo se třeba obávat nepřátel, brána do hradiště byla dokořán otevřená a bylo možno vidět budovy nepravidelně rozmístěné uvnitř hradby. Nejhonosnější bylo obydlí vladyky – srubová stavba s bíle omítnutou kamennou podezdívkou a malými okny, která v případě nepohody mohly zakrývat dřevěné okenice. Dům měl šindelovou střechu, což svědčilo o jisté zámožnosti pána hradiště. Ostatní budovy, které sloužily čeledi, byly rovněž sruby, avšak podstatně menší a kryté došky. Několik stavení mělo kostru z kůlů a stěny vyplétané proutím, šlo o hospodářské budovy a stáje.

Na severní straně hradiště, mezi jeho hradbou, kterou zde přerušovala brána, a blízkým lesem, byla rozložená vesnice. Dřevěné domy, většinou zahloubené do země, byly obývány různými řemeslníky. Svou výheň zde měli dva kováři, jeden z nich vyráběl zbraně potřebné pro hradiště i osadu, byl zde také pekař, tkadlec a sklář, který vyráběl drobné skleněné ozdoby. Chloubou pána hradiště byl klenotník, který sice nebyl tak proslulý jako jeho konkurenti na Dolnogradu, avšak i tak si lidé ze širokého okolí kupovali rádi jeho gombíky a drobné šperky. Samozřejmě se místní nemohli také obejít bez zručnosti tří tesařů, kteří ve vesnici sídlili.

Výstavnější domy si ve vesnici postavili řemeslníci. Jednodušší proutěné chatrče se stěnami vymazávanými jílem svědčily o tom, že poskytují útočiště zemědělským dělníkům, kteří pracují pro pána hradiště.

Usedlost se svojí výstavností a rozlohou nemohla v žádném případě srovnávat se sídly jako byl Dolnograd nebo Starigrad a už vůbec ne s Moravgradem nebo Veligradem. Rozhodně však svědčila o obchodním a organizačním talentu pána hradiště, pro kterého byli zruční řemeslníci ve vesnici pod hradištěm vítaným zdrojem příjmů.

Hradiště se jmenovalo Hrbek, to podle tvaru kopečku, na němž bylo rozloženo. A pán hradiště byl známý jako vladyka Vojslav – byl to muž o něco starší než čtyřicetiletý. Teď právě chodil zamračeně po hradišti a hledal s nespokojeným bručením svoje jediné dítě, dvacetiletou dceru Ladu. Nerudně houknul na jednoho čeledína: „Neviděl jsi moji dceru? Zmizela jak pára nad hrncem.“

Čeledín se trochu s obavami podíval na pána. Pokud se tvářil tak, jako v této chvíli, nevěstilo to obvykle nic dobrého. Rychle odvětil: „Nevím určitě, kam panna Lada šla. Mám však pocit, že asi před dvěma hodinami se vydala zkontrolovat úrodu.“

Vojslav se kysele ušklíbnul. Jak měl ve zvyku, nepoděkoval. Pro sebe si zabručel tak, aby mu čeledín nerozuměl: „Panna! A šla zkontrolovat úrodu. Já jí dám, děvce jedné!“

***

3.

*

Na opačné straně od hradiště než se rozkládala vesnice, byla otevřená krajina. Byla zde pole, která dávala Hrbku i osadě úrodu, a pastviny, kde chovali dobytek. Místy byla mezi poli a pastvinami postavena jednoduchá dřevěná stavení, která sloužila jako seníky a případně také jako úkryt dobytka i jeho pánů před nepohodou.

V jednom takovém srubu leželi na hromadě sena dva mladí lidé. Jejich nahá těla byla navzájem propletena, a pokud by někdo nezvaný poslouchal venku, bylo by mu ihned jasné, co se odehrává uvnitř.

Mladíkovi by ten, kdo jej potkal, hádal něco mezi dvaceti a třiceti lety. Měl vysokou ramenatou postavu s vypracovanými svaly, podlouhlý obličej s hnědýma očima orámovaný hustými tmavě hnědými vlasy, které mu sahaly až na ramena. Bradu mu zdobila krátce střižená bradka. Dívka byla asi dvacetiletá, světlovlasá, s copem dlouhým až mezi lopatky. Měla kulatou příjemnou tvář, které dominovaly světle modré oči a ďolíčky ve tvářích. Byla štíhlá a nevysoká, měla nevelká, pevná prsa s výraznými bradavkami, které byly ještě o něco větší než normálně díky vzrušení z milování, štíhlý pas, oblé boky, pevný zadeček a štíhlé, velmi pěkně tvarované nohy. Prostě nebylo divu, že ti dva v sobě našli nemalé zalíbení.

Dívčino tělo se prohnulo v křeči, zaryla nehty do mládencových zad a vzdechla: „Slavomírku, ještě do mě hluboko vnikni a vydrž…!“

Mládenec ochotně vyhověl, po chvíli však vysunul svůj úd z dívčina lůna, převalil se na bok vedle ní, políbil ji na levé ňadro a omluvně zašeptal: „Ale teď už, Ladunko, namouduši nemůžu.“

Dívka mu polibek vrátila, usmála se a vzdechla: „To nevadí, to byla nádhera.“

Pak chvíli leželi vedle sebe beze slov, jen Slavomír Ladu hladil po ňadrech a pevném bříšku, protože věděl, jak to má ráda. Děvče mělo nejprve přivřené oči a jen se tak usmívalo, jak se jí laskání líbilo. Najednou však Lada zvážněla a svýma modrýma očima se zadívala na Slavomíra.

Ten jí pohled udiveně opětoval a zeptal se: „Co se stalo? Bolí tě něco? Neublížil jsem ti?“

Lada se zatvářila provinile. „Ne, vůbec ne. Jen mě tak napadlo… Ale nic.“

Slavomír se usmál: „To jste vy, ženy. Něco nakousnete, a potom to nechcete dokončit. Tak ven s tím, co tě trápí?“

Dívka váhavě odpověděla: „Víš, je mi s tebou dobře jako ještě s nikým. A nechápej mě špatně. Nechci na tebe tlačit. Nechci však jen být něčí milenka, i když je mi s ním dobře. Jednou bych si přála vlastní rodinu, děti, dům. Ty jsi z nejmocnější rodiny v zemi hned po té královské, Rastislavově. Jsi vzdělaný, bohatý, poznal jsi kus světa. A my sice nejsme chudí, proti tobě a tvé rodině jsem však jen obyčejné děvče. A tak si říkám, jestli bychom se raději neměli rozejít hned teď, dokud je nám spolu dobře a nejsme na sebe vázaní.“

Slavomír položil Ladě prst na ústa a řekl: „Ty jsi fakt blázínek. Za prvé zas tak obyčejné děvče nejsi. Jsi krásné děvče, to nejkrásnější, co znám. Chudá taky nejsi, a i když nemáš zdaleka tolik majetku, co mám já, mě to vůbec nezajímá. Pro mého otce to problém být může, já bych tě však miloval, i kdybys byla úplně chudá. Já si svoje už užil a prožil. Hezkých děvčat jsem u nás i při svých toulkách světem potkal řadu. Nikdy však žádná nebyla jako ty. Že jsi krásná, to je milé, samo o sobě by mi to však nestačilo. Jsi také hodná a obětavá, jak jsem tě poznal. A kolik děvčat tu umí číst a psát tak jako ty?“

Lada Slavomíra přerušila: „Já se asi budu stydět…“

Mládenec zavrtěl hlavou. „Proč by ses měla stydět? Vždyť to vše je pravda. Víš, já už si také nějaký čas říkám, že bych se měl usadit a oženit. Ne proto, že mi otec věčně shání nevěstu a hlavně chce rozmnožit rodové jmění. Na to téma jsme se už párkrát pěkně pohádali. Jenže služba u Rastislava není často jednoduchá a bylo by pěkné se z ní vracet někam, kde mi je dobře, a hlavně k někomu, s kým mi je dobře.“

Dívka se nejistě zeptala: „To teď mluvíš o mně?“

Slavomírovi bleskly v hnědých očích veselé ohníčky. „O kom budu tak asi mluvit, když tu ležíme spolu nahatí? Už jsem se tě chtěl před pár dny zeptat, jestli bys nebyla ochotná popřemýšlet o tom, že by sis mě vzala za muže. Nutit tě nemohu a také nechci. Nevím, kdy se chceš vdávat, za koho se chceš vdát a jestli vůbec se chceš vdát. Poprosit tě, abys o mé nabídce popřemýšlela, to bych však chtěl.“

***

4.

*

Když Slavomír domluvil, Ladě se objevily v koutcích očí slzičky a chvíli oba mlčeli.

Ve chvíli, kdy se dívka nadechovala k odpovědi, někdo zalomcoval s vraty, které oba prozíravě zevnitř zajistili. Dívka ustrašeně špitla: „To bude určitě otec!“

Na potvrzení jejích slov se zvenku ozval rozčilený Vojslavův křik: „Otevři, ty couro, tebe zmlátím a toho knížecího syčáka z Dolnogradu zabiji!“

Slavomír se ušklíbnul, lehce Ladu políbil a rychle řekl: „Já se teď raději dám na strategický ústup. Nějak to budeš muset vydržet. Kdybych teď s tvým otcem, když soptí vztekem, měl podrobně probírat naši budoucnost, musel bych mu ublížit a možná jej zabít. A to bych budoucímu tchánovi, tedy alespoň doufám, že budoucímu tchánovi, provedl opravdu nerad.“

Potom si natáhnul aspoň spodní kalhoty, vzal svůj meč a dodal: „Nicméně, jak se teď dívám, vrata tu jsou jediná, takže se s tvým milým otcem setkat musíme.“

Zatímco si Lada oblékla svoje lehké lněné letní šaty a sepnula pásek, který je zdobil, Slavomír se potichu postavil k vratům. V pravé ruce držel meč. Sledován dívčiným ustrašeným pohledem levicí odjistil závoru a rychle otevřel jedno křídlo vrat.

Rozzuřený Vojslav se dovnitř vřítil jako vichřice. Slavomír jej v té chvíli prudce udeřil naplocho svým mečem přes nohy. Vladyka se v bolestech sesul na zem. Slavomírovy bojové zkušenosti byly nemalé, a tak dobře věděl, jak udeřit a kromě způsobené bolesti víc neublížit. Vojslav před ním ležel a nenávistně blýskal očima.

Slavomír se nad něj postavil, přiložil mu svůj meč na krk a řekl: „Milý vladyko Vojslave! Tak především, tvoje dcera není coura! Je to milé, krásné a chytré děvče. To bys měl vědět nejlépe sám! A pokud se doslechnu, že jsi jí jen vlásek zkřivil, tak navštívím příště přímo tebe a můj meč se na tvém krku už nezastaví. A jako výraz mé milosti a dobré vůle ti řeknu, že jsem nějak přeslechnul tvá slova o tom syčákovi. Jinak Lada už ví, co má dělat. Já ji určitě zase brzy navštívím a od tebe budu čekat lepší přivítání.“

Zkoprnělý otec naštěstí neviděl, jak dceři při tom projevu cukaly smíchem koutky úst. Celé představení dokončil Slavomír tím, že sebral ze slámy zbytek svého oblečení a boty, ve spodkách důstojně bosky vykráčel ven, vyskočil na koně a odjel. Po chvíli se pak konečně zastavil, sesednul, obléknul se a obul.

***

5.

*

Když se Slavomír opět uvedl do stavu, který odpovídal jeho vznešenému postavení, nasedl na svého koně a vydal se domů do Dolnogradu. Po chvíli jej stezka od Hrbku přivedla na hlavní cestu, jež protínala Moravské království od mocného hradiště Povel, přes Veligrad, Moravgrad až k Dolnogradu. Mohli jste zde často potkat cizí i domácí kupce, královy vojáky a také třeba místní. Samozřejmě však taková často používaná spojnice přitahovala i řadu různých lapků a jiných pochybných zjevů, kterým se každý slušný člověk rád vyhnul. Rastislav všechny nepravosti nemilosrdně stíhal. Pokud jeho vojáci podobné nežádoucí cestovatele polapili, následoval s nimi krátký proces u nejbližšího stromu. Za dobu královy vlády bylo nejen na této cestě, nýbrž v celém království o mnoho bezpečněji než dříve. Jenže lákadlo bohatství bylo příliš velké a královi vojáci nemohli být všude. Takže zvlášť v lesnatých a nepřehledných úsecích cesty bylo záhodno být nanejvýš opatrný.

Protože rozcestí, na které Slavomír dojel, bylo jedním z těch, co byly schovány v lužním lese, mladý vladyka se nejprve opatrně rozhlédnul, než pokračoval v cestě.

Už, už chtěl pobídnout svého vraníka, když si všimnul, jak se od Moravgradu rychle přibližuje jakýsi jezdec, který se náhle vynořil ze zatáčky v dáli.

Slavomír se raději skryl a pozoroval, kdo má tak naspěch. Po chvíli s údivem poznal velitele své družiny vikinga Erika, který se hnal směrem k Dolnogradu na svém grošákovi.

Slavomírovi přejel lehký úsměv přes tvář, když si vzpomněl, jak si s sebou Erika před čtyřmi lety přivedl domů. Vikingův příchod na Moravu totiž vlastně způsobili dva vysocí církevní hodnostáři – učený pasovský biskup Reginhar a zakladatel arcibiskupství v Hamburku benediktin Ansgar. Ten první z nich poslal na Moravu kromě jiných také kněze Udalricha, který se stal správcem kostela, který nechal postavit Slavomírův otec Přemil. Udalrich však ne zcela splnil očekávání svého biskupa. Vzal vážně svůj misionářský úkol na daleké Moravě a zapomněl na to, že by měl značnou část své činnosti podobně jako jeho spolubratři věnovat sledování plánů mocných moravského státu a pravidelnému informování svého biskupa, který zase to, co uznal za vhodné, potom sděloval dál svému franskému králi.

Udalrich byl nejprve trochu zaskočen pro něj neznámým moravským prostředím. Když však lidé v Dolnogradu viděli, jak se jim ten cizí kněz snaží porozumět a pomoci, jak se rychle naučil jejich řeč a vcítil se do jejich myšlení, začali zapomínat na to, že jde o Franka, kterého by za normálních okolností pouze trpěli ve svém okolí. Když si tak Udalrich našel k lidem v Dolnogradu cestu, oni mu oplatili tím, že ve stále větším množství nacházeli cestu do jeho kostela. Přemil tak nemusel nutit své poddané ke křesťanskému křtu, jako se to zhusta dělo na jiných dvorcích. Lidé měli rádi svého kněze a ten jim oplácel stejně. Udalrich navíc při dolnogradském kostele zřídil věc do té doby nevídanou – školu. Žáci se tam učili číst, psát a počítat, seznamovali se také se základy latiny, aby si mohli sami číst v půjčených rukopisech. Udalrich své žáky seznamoval i s historií světa, ve kterém žili. Byl to na svou dobu velmi vzdělaný muž, středem obdivu jeho žáků byla knihovna – kněz v ní totiž měl celých šest rukopisů – opisy Starého a Nového zákona, náboženské texty a opisy dvou franských kronik. Takové množství knih mimo klášter nebo snad nějakou vyšší školu byla v té době věc zcela nevídaná.

O co úspěšnější byl Udalrich ve své misijní činnosti, o to méně spokojený byl jeho biskup. Ani tak nešlo o Reginhara, který jej na Moravu vyslal, toho by sice také potěšilo více zpráv, ale na druhou stranu při svém duchovním založení měl radost z misijních úspěchů svého podřízeného. Když však Reginhar roku 838 zemřel, nastoupil po dvou letech dohadování na uprázdněný pasovský biskupský stolec Hartwig, představený benediktinského královského kláštera v Tegernsee a blízký přítel krále franského Ludvíka Němce. Ludvík od svého přítele, jehož řád bohatě podporoval, očekával na oplátku vstřícnost a pomoc. Hartwig měl tu nejlepší vůli svému králi vyhovět, a tak se snažil o to, aby se síť jeho podřízených ve vzdálené východní části pasovské diecéze, kam patřila i Morava, změnila v dobře fungující zpravodajskou síť. Franský král by se tak mohl předem připravit na očekávané střety se stále sílící a troufalejší Moravskou říší, jejíž vládce Rastislav se ve své stále rostoucí troufalosti, která byla ovšem podpořena jeho rostoucí mocí vojenskou i hospodářskou, začal rovněž titulovat jako král.

Ani biskup Hartwig nemohl popřít Udalrichovi misijní úspěchy. Nikde nebylo na Moravě tolik pokřtěných jako na Dolnogradě. Lidé se sem zdaleka scházeli, jenže – marná sláva, podrobné informace o poměrech na Dolnogradě Udalrich jaksi nedodával.

Hartwig se snažil Udalricha z jeho úřadu odvolat. V této své snaze však narazil nejprve ještě u Mojmíra, posléze i u jeho synovce Rastislava. Oba moravští vládci už z principu nechtěli v této, pro ně drobnosti, pasovskému biskupovi vyhovět a navíc se tato Hartwigova snaha setkala s odporem Přemilovým. Ten sice Franky zrovna nemiloval, avšak Udalricha a toho, co pro jeho lidi dělal, si nesmírně vážil. Na tomto vladykově mínění měl nemalý podíl vliv kněze na malého Slavomíra. Nejprve se zdálo, že z chlapce roste těžko zvladatelný bouřlivák. Potom však začal chodit do Udalrichovy školy a záhy zjistil, že kromě cvičení s mečem mohou být zajímavá i cvičení se stylem a voskovou tabulkou, kombinovaná se cvičením ve čtení. A Přemil s potěšením sledoval, jak z jeho syna roste na jedné straně bojovník, který se jednou vyrovná otci, a na straně druhé vzdělaný muž, což může jen prospět správě jejich panství, jak si moudrý vladyka dobře uvědomoval.

Udalrich si ke svým vychovatelským a misijním úspěchům dovolil navíc, alespoň z biskupova pohledu, velkou drzost. Nedal na pokyny říkající, že církevní činnosti nepatří do rukou Moravanů. Podle Hartwigových představ totiž měli být kněží Frankové, v krajním případě mohli přijít z jiných západních křesťanských zemí. To proto, že si biskup dobře uvědomoval, že církev je centrem vzdělanosti a vzdělaní lidé mají značný vliv na správu státu. A jako věrný služebník svého krále Ludvíka v žádném případě nechtěl na Moravě vychovávat královy soupeře.

Udalrich ovšem tyto biskupovy představy nesdílel, protože se už na Moravě cítil doma. A tak si ve své škole vychoval čtyři pomocníky pro kněžskou službu. Jediné, co potřebovali, bylo svěcení. Tady však Udalrich u Hartwiga narazil. Biskup všem čtyřem mladíkům kněžské svěcení zcela nekompromisně odmítnul.

V té chvíli se do tohoto sporu vložil s tichým souhlasem knížete Mojmíra vladyka Přemil. Znal se totiž se salzburgským arcibiskupem Liupramem, který se s Hartwigem příliš nemiloval, což platilo pro vztahy mezi pasovskými a salzburgskými biskupy od doby, kdy biskup Arn ze Salzburgu docílil povýšení svého úřadu na arcibiskupství, pod něž bylo zařazeno biskupství pasovské.

Přemil vypravil poselství s Udalrichem a jeho kandidáty kněžství k Liupramovi do Salzburgu. Osobně se postavil do čela této výpravy a především nešetřil na darech, které měly arcibiskupa přesvědčit. Ten měl také dobré vztahy s králem Ludvíkem Němcem, takže se nemusel obávat nevrlé reakce z jeho strany, Hartwiga vždy rád trochu popíchnul a navíc se mu samozřejmě hodily finance, kterými jej Přemil přesvědčoval.

Po pár dnech, slavné bohoslužbě a bohaté hostině se tak zpět na Moravu vraceli čtyři nově vysvěcení kněží.

Potom uplynulo několik let. Mojmír zemřel bez synů a v bojích mezi členy dynastie Mojmírovců se prosadil i za pomoci Ludvíka Němce, který v něm mylně očekával poddajného vazala, na knížecí stolec, který se brzy změnil na stolec královský, Rastislav.

To byl rok 846 po Kristu, jak čas počítala katolická církev. Udalrich tehdy už viděl, že mladého Slavomíra sám víc nenaučí. A tak přesvědčil Přemila, aby nadaného syna poslal na studia do ciziny. Kněz musel vladyku chvíli přemlouvat, protože ten měl jednak o šestnáctiletého mladíka obavy, jednak měl pocit, že by měl být doma a pomalu přebírat správu jejich panství. Nakonec však Udalrich prosadil svou a Přemil uznal, že vzdělaný syn může majetek rodu spravovat mnohem úspěšněji než syn, který by se uměl ohánět jen mečem, jak tomu bylo obvyklé ve velké většině ostatních vznešených moravských rodin.

Vladyka však samozřejmě nevyslal syna do světa samotného. Poslal s ním Mnislava, který byl chlapcovým vychovatelem a druhým otcem. Byl to on, kdo Slavomíra učil zacházet se všemi druhy zbraní, které se na Dolnogradě vyskytovaly, a který z chlapce učinil také výtečného jezdce na koni. Přemil oba vybavil dostatečnými finančními prostředky, aby nestrádali, a vzdělaný Udalrich pro ně zase připravil doporučující dopisy pro své přátele ve franském Kolíně, Římě a Konstantinopoli, kde se měl mladík vzdělávat v církevních i světských školách a naučit se místním jazykům.

První zastávkou Moravanů se stal Kolín nad Rýnem. Arcibiskup Hilduin, kdysi Udalrichův spolužák, se ujal obou poutníků a osobně dohlédnul na Slavomírova studia ve škole při arcibiskupství.

Kolín se však také stal městem, ve kterém se z putující dvojice stala trojice. V tomto městě se totiž setkaly cesty Slavomíra a vikinga Erika. Erik byl svobodný vikinský bojovník, který se zúčastnil v roce 845 slavného nájezdu vikingů, při kterém se jedním z jejich cílů stal Hamburk. Vikingové město vyplenili a se spoustou kořisti putovali dále, pravda ne všichni.

Jedním z těch, kteří měli smůlu a padli do franckého zajetí a posléze otroctví, byl právě Erik. Jeho štěstím v neštěstí však bylo to, že arcibiskupem v Hamburku byl tehdy Ansgar, muž, který opravdu žil ve svatosti, jak mu ostatně ukládal jeho úřad. Ansgar nenáviděl otroctví a jedním z těch, které vykoupil a dal jim svobodu přes ukrutnosti, které páchali v jeho zemi, byl právě Erik. Je třeba říci, že prožité události zanechaly na původně nezkrotném vikinském bojovníkovi trvalé stopy. Nejprve sloužil u Ansgara, potom jej arcibiskup propustil a Erika dovedl život až do Kolína, již tehdy významného města nad břehy Rýna.

Tady se jednou Erik dostal do konfliktu se třemi lupiči, kteří přepadli starého obchodníka. Už se zdálo, že Erik souboj zvládne, jenže třem násilníkům přišli na pomoc další tři. Obchodníka skoro zabili a viking krvácející z několika ran se už pomalu také loučil se životem. V poslední chvíli se však na ulici, kde byl přepadený krám, objevili Slavomír s Mnislavem. Mladík svého vychovatele tehdy zatáhnul do šenku, Mnislav však Slavomíra naštěstí brzy přinutil zvednout se a jít domů, takže vypitého piva nebylo tolik, aby oba nemohli držet pevně své meče. Ani na chvíli nezaváhali, když viděli, co se v krámě děje. Tři z lumpů zabili a zbylí se raději zachránili svižným útěkem. Oba zraněné muže donesli do špitálu při arcibiskupství, kde se nakonec po delší době zotavili. Starý obchodník se oběma moravským zachráncům bohatě odměnil a Erik se Slavomírovi zavázal, že mu bude sloužit až do konce svého života. Mladý moravský vladyka byl nejprve v rozpacích, po čase však zjistil, že jej osud seznámil s věrným přítelem, který by za něj dal život.

A tak se už ve třech vydali na další cestu, která je přes Řím a Konstantinopol přivedla zpět, domů, na Moravu do Dolnogradu.

Po jejich návratu pozoroval Udalrich s potutelným, avšak dobromyslným úsměvem vladyku Přemila, který si pyšně prohlížel syna. Do světa odcházel chlapec, zpět se mu však vrátil vzdělaný muž, který mistrně ovládal nejen svůj nádherný meč z damaskové oceli a malý pevný luk, jaký na Moravě do té doby neviděli, nýbrž také mluvil fransky, latinsky a řecky a tajemstvím pro něj nebyla převážná část tehdejšího vědění.

A tak stárnoucí Mnislav mohl odejít na zasloužený odpočinek a věnovat se konečně svým milovaným včelám. V Erikovi, který se do příchodu na Moravu naučil jejich řeči, Slavomír dostal věrného přítele a oddaného velitele své družiny.

***

6.

*

Když Slavomírovi proběhly hlavou vzpomínky na události, které jej svedly s Erikem dohromady, byl už viking téměř u něj.

Slavomír vyjel z úkrytu stromů a mávnutím ruky přítele zastavil. Erik byl podsaditý pořízek, který byl o něco menší než vytáhlý Slavomír. Měl však mohutnější trup i končetiny a kulatá, na tehdejší dobu neobvykle nakrátko ostříhaná hlava vikingovi seděla na krátké a silné býčí šíji. Kulatý obličej měl orámován světle ryšavým, krátce střiženým vousem, jehož barva odpovídala i barvě vlasů a obočí. Erik měl silně vypracované svaly na celém těle. Když zatnul ruce, jen mu na nich svalstvo hrálo, což bylo předmětem nepokrytého obdivu u dívek a stejně nepokryté závisti u mnoha moravských bojovníků. Svojí silou byl proslulý a báli se ho pro ni jeho protivníci. Na druhé straně však byl díky ní obdivován při slavnostech. O jeho kouscích, jako bylo třeba složení vzrostlého býka za rohy na zem, si ještě dlouho vykládali přítomní diváci.

Viking byl oblečen do lněné, modře lemované suknice, pod kterou měl rovněž lněné kalhoty po kolena. Obut byl do nízkých kožených bot, až ke kolenům měl omotané kožené řemínky, které boty přidržovaly. Suknici měl přepásanou koženým opaskem s bronzovou přezkou i nákončím – oboje bylo zdobeno stříbrem – jednalo se o dar, který dostal Erik od Slavomíra.

Na opasku měl zavěšený meč a dýku a na koňském postroji byla připevněna sekyra, která připomínala původ svého majitele. Rukojeť měla delší a ostří jiný tvar, než tomu bylo u moravských sekyr-bradatic. Meč měl jen prostý jilec vykládaný a zdobený mosazí.

Erik zastavil svého koně a s úsměvem zvolal: „Vítej, Slavomíre! To je náhoda, že se potkáváme!“

Slavomír příteli a veliteli své družiny oplatil úsměv a řekl: „Náhoda? Jak se to vezme. Já tu být mám, ty jsi však chtěl zůstat v Moravgradu kvůli své Janě.“

Erik měl totiž velmi kladný vztah k moravským dívkám. Říkal, že tak milé nikdy vikinské ženy nebyly. Jeho moravské lásky jej obdivovaly stejně. Poslední byla Jana, dcera jednoho z pasířů na Moravgradu.

Slavomír si trošku jedovatě rýpnul do přítele: „Copak se přihodilo? Snad jsi se neocitnul v nemilosti u sličné dcery pasířovy?“ A uštěpačně dodal: „Ostatně kdyby znala všechny podrobnosti o tvých milostných avantýrách, ani bych se jí nedivil.“

Erik dotčeně odvětil: „Tentokrát mi tedy hodně křivdíš. Už pěkných pár měsíců mám oči jen pro svoji Janičku. Tedy je pravda, že byla trochu rozmrzelá, když jsem ji teď opouštěl. I ona však pochopila, že královy příkazy se musí poslouchat.“

Slavomír se udiveně zeptal: „Co to meleš? Jaké královy příkazy?“

Erik najednou zvážněl a řekl: „Radslava, starého Radslava Stavitele někdo zabil. Zabil a oloupil. A Rastislav mi přikázal, abych tě urychleně našel, přivedl do Moravgradu a abychom našli toho, kdo Radslava připravil o život. Král Rastislav byl hodně rozčilený, když se o tom podlém činu dozvěděl.“

Slavomír se ušklíbnul. Dokázal si totiž představit, jak Rastislav asi vyváděl, protože jednak se dokázal pořádně rozčílit, svou prudkostí byl známý, a potom měl starého Radslava opravdu rád. Radslav totiž kdysi Rastislava jako mladého chlapce dokonce i vychovával a byl tehdy i jeho domácím učitelem.

„Jak se to vlastně přihodilo? A kdy? A kdo mrtvého Radslava objevil?“ chrlil najednou Slavomír naléhavě otázky na Erika.

„Radslav byl zabitý ve svém domě v Moravgradu,“ dal se viking do vysvětlování a pokračoval, „dnes ráno jej objevila služebná od Rastislava, když starému pánovi nesla jídlo. V domě byl nepořádek, všechno bylo rozházené a na zemi ležel mrtvý Radslav. Někdo jej zřejmě přepadl, oloupil, a když jej Radslav přistihnul, tak ho i zabil.“

Slavomír pochybovačně zakroutil hlavou. „Oloupil? To se mi nějak nechce věřit. Radslav sice nebyl žádný chuďas, měl slušný majetek. Každý však věděl, že je blízkým přítelem krále a že útok na něj je pomalu totéž jako útok na Rastislava osobně. A hlavně svoje peníze neměl doma, pokud vím. A jistě to nevím sám. Jako výraz přízně mu poskytnul Rastislav možnost úschovy majetku ve své pokladnici.“

Slavomír pokrčil rameny a dodal: „Nebudeme se bavit tady v lese, jedeme do Dolnogradu.“

Erik se udiveně ohradil: „Nezlob se, Slavomíre. Král však přikázal, že tě mám najít a okamžitě se máme vydat do Moravgradu.“

Slavomír se přítelově horlivosti pousmál: „Tak jednak, náš milý král se nezblázní, když přijedeme o chvíli později. Navíc Radslavovi už stejně nikdo nepomůže. Mimochodem, doufám, že ses postaral o zajištění jeho domu. Nečeká nás první zločin, který budeme objasňovat, tak jsi jistě věděl, co dělat.“

Erik se při slovech o králi nejprve lehce usmál, potom však trochu dotčeně dodal: „Co si o mně myslíš? Hned jak jsem se o tom ohavném činu dozvěděl, tak jsem chvátal do Radslavova domu. Nerada, velitele moravgradské posádky, jsem požádal, aby v domě postavil stráž. Vyhnali jsme všechny čumily, a že jich bylo požehnaně, a vše jsme nechali tak, jak jsme to našli. Pouze Radslava jsem nechal položit na lůžko. Kromě stráže na přísný králův příkaz nikdo nesmí za ohradu Radslavova dvorce a vše čeká jen na tebe.“

Slavomírovi neušlo Erikovo rozladění. Omluvně rozpažil a řekl: „Tak se nezlob. Vše jsi dobře zařídil. A tím, že král může počkat, jsem myslel pouze to, že počkat opravdu může.“ Uchechtnul se. „Trocha trpělivosti našemu milému vládci neuškodí.“

Erik už zase pobaveně pozoroval svého druha a pána. Tak drzý jako on mohl být k Rastislavovi málokdo. Nebylo to jen postavením a majetkem mladého velmože. Král na něm obdivoval jeho chytrost a odvahu a nedal na něj dopustit. Bylo to nejen kvůli Slavomírově schopnosti řešit zločiny. Respekt svého krále Rastislava si získal Slavomír před třemi roky, rok po svém návratu z cest. Tehdy se pokusil Rastislava pokořit jeho věčný soupeř franský král Ludvík.

Byl to Slavomír, kdo vymyslel plán nalákat obrovské franské vojsko před mocné hradby Moravgradu, které nebylo možno pokořit. A potom se s Erikovou pomocí vydali do Veligradu, aby ve vhodnou chvíli přivedli místní posádku posílenou o další moravské oddíly, která vpadla nic netušícím Frankům do zad. Překvapení franští útočníci ztratili v pár okamžicích svoji zpupnost a dali se na kvapný útěk, ze kterého jim moravští bojovníci udělali peklo. Mnoho Franků se tehdy domů nevrátilo a moc nechybělo, aby se i Ludvík stal Rastislavovým zajatcem. Od té doby měl Slavomír dveře na královském dvoře vždy otevřené a byl jedním z mála, na jejichž rady Rastislav dal a řídil se jimi.

„Já bych do Moravgradu mohl hned,“ pokračoval Slavomír, „podívej se však na svého koně. Ten tak sotva dojede volným tempem do Dolnogradu. Pokud bys jej hnal zpět, tak ti padne po cestě. Zajedeme domů, najíme se, já se převléknu, vezmeme si čerstvé koně a do večera můžeme být v Moravgradu a začít pátrat po Radslavových vrazích.“

Erik musel uznat, že Slavomír má pravdu, a tak se mírným klusem vydali oba opačným směrem, než je očekával Rastislav.

***

7.

*

Netrvalo to dlouho a les, kterým oba projížděli, se rozestoupil, aby odkryl pohled do volné krajiny, které dominovalo v dálce mohutné hradiště Dolnograd, jehož vládcem, jenž se mohl honosit knížecím titulem, byl Slavomírův otec Přemil. Cesta vedla poli, kolem kterých byly stále hustěji rozmístěny dřevěné zemnice rolníků, kteří na okolních polích pracovali a chovali dobytek na přilehlých pastvinách. Poutník blížící se k Dolnogradu si nemohl nevšimnout toho, jak mezi zemnicemi přibývaly výstavnější sruby s podlahou v úrovni okolní země. Sem tam měl některý dokonce i kamennou podezdívku, občas se našel i nějaký srub, který se mohl honosit šindelovou střechou a svědčil o zámožnosti svého majitele. Šlo buď o zručné řemeslníky, někdy o čelné členy družiny Slavomírova otce, kteří dali přednost volnějšímu životu před hradbami hradiště. Ostatně pokud hrozilo nebezpečí, mohli se uvnitř hradeb ukrýt.

Slavomír se nenechával příliš unášet city a někdy dokázal být docela cynický. Když se však blížil, tak jako nyní, k rodnému hradišti, nedokázal se ubránit určité dávce hrdosti nad tím, co jeho otec dokázal vybudovat. I když Dolnograd nedosahoval rozlohy největších sídel moravské říše, Veligradu, Moravgradu a Nitravy, šlo o mocné hradiště, před jehož hradbami, které byly téměř srovnatelné s těmi, jež chránily ona největší moravská sídla, musel příchozí zůstat stát v úžasu. Hliněný násyp měl základy široké skoro jak čtyři dospělí muži položení na délku. Vysoký byl jak dva a půl muže a ještě z něj vyrůstala dřevěná palisáda vysoká jak jeden a půl muže. Zvenčí byla hradba vyztužena kamennou zdí, zevnitř hradiště byla zpevněna konstrukcí z dřevěných kůlů. Kolem hradeb byl navíc vykopán příkop, který mohl být v případě potřeby napuštěn vodou z ramene nedaleké řeky Dyje, a mohl tak poskytnout obráncům hradiště další ochranu. Na stranách, kde vycházelo a zapadalo slunce, byly vybudovány masivní brány chráněné mocnými věžemi, kterými za dne procházela řada lidí tam i ven a za noci byly brány uzavřeny a hlídány bdělými strážci, kteří nechali projít pozdní příchozí pouze výjimečně, když se ujistili o jejich totožnosti a cíli cesty.

Podobně jako tomu bylo třeba v Moravgradu či Veligradu, uvnitř hradiště se vytvořily jakési osady, ve kterých bydleli lidé vykonávající podobné činnosti. Postupem času se tak vytvořila osada vojáků, kde bydlela vladykova družina, osada vladykových služebníků a osady řemeslníků sdružující mistry tesaře, kožešníky, kosťaře, kováře, odborníky pro zpracování kovů – i když těch bylo víc před hradbami, šperkaře, výrobce látek, krejčí a také výrobce obuvi.

Hlavním centrem Dolnogradu byl velmožský dvorec umístěný na půlnoční straně hradiště, oddělený od zbytku hradiště ještě další mocnou palisádovou hradbou. Zde žil kníže Přemil se svojí rodinou a nejbližšími družiníky a sloužícími. Domy velmožovy rodiny byly kamenné, bíle omítnuté, ten hlavní se pyšnil dokonce i malými okny vyplněnými barevnými skly. Střechy byly pokryté šindeli a některé místnosti Přemilova sídla byly vyzdobeny na stěnách freskami zobrazujícími historii jejich rodu. Domy Přemilových lidí byly méně výstavné, nicméně i ty měly kamenné podezdívky a šindelové střechy. Naproti obytným budovám byly soustředěny jednoduché sruby kryté šindeli, které sloužily jako stáje pro koně i dobytek.

Chloubou velmožského dvorce byl kostel, nejvýstavnější z těch, které byly na hradišti. Ten u vladykova obydlí byl celý postaven z kamene, stěny měl zevnitř i zvenčí bíle omítnuté a uvnitř byly navíc stěny vyzdobeny freskami s vyobrazeními svatých.

Slavomír s Erikem vjeli do hradiště. Erik chtěl pokračovat jako obvykle od brány ke knížecímu dvorci. Slavomír jej pokynutím ruky zastavil. „Počkej, Eriku, musíme ještě zajet ke šperkaři Bořkovi.“

„Co tam?“ nechápavě se zeptal Erik. Pak se pousmál a řekl: „Já ťulpas. Vždyť ty jsi tam objednával šperky pro svoji Ladu. A teď někdy měly být hotové, pokud se nemýlím.“

„Nemýlíš se, nemýlíš, milý příteli, opravdu se nemýlíš. Dnes jsem se měl pro ty šperky zastavit.“

Za chvilku oba sesedali ze svých koní před výstavným domem šperkaře Bořka. Bylo vidět, že Bořek je úspěšný muž. Měl rozsáhlé obydlí – výstavný srub s kamennou bíle omítnutou podezdívkou krytý šindeli. Všechna malá okna přivádějící světlo do obydlí byla zasklena. Jedno z nich bylo dokonce zaskleno barevnými skly tvořícími jednoduchou mozaiku, což mezi řemeslníky bylo zcela neobvyklé. K obytnému srubu přiléhal další napolo otevřený. Přesněji řečeno, jednu stěnu tvořila velká vrata, která teď byla zcela otevřená. Uvnitř byl Bořek se dvěma pomocníky v plné práci.

Když šperkař uviděl přicházejícího Slavomíra, s úklonou mu vyšel vstříc. „Vítej, vladyko, v mém skromném domě. Je mi ctí, že přicházíš. Mohu vám oběma nabídnout malé občerstvení?“

Slavomír odmítavě zavrtěl hlavou a omluvně dodal: „Ne, děkujeme, jsi laskavý, máme však poněkud nakvap. Jen bych si vzal objednané šperky, pokud jsou tedy hotové.“

Bořek se znovu uctivě uklonil a úslužně prohlásil: „Samozřejmě, pane, že jsou hotové. Čekají na tebe. Pojďte prosím za mnou do domu. Jen se, s prominutím, trochu opláchnu.“

Šperkařův dům byl rozdělen na dvě části, obytnou a spací. Ve větší obytné části měl Bořek velký dubový stůl, u kterého sedávala celá jeho rodina. Na stole bylo prostřeno čisté bílé lněné plátno, na kterém ležely připravené šperky.

Když je Slavomír s Erikem spatřili, jen vydechli údivem. Bořek byl jediný člověk na Dolnogradu, který dokázal vytvořit takovou nádheru. A na Veligradu nebo Moravgradu bys umělce Bořkova formátu napočítal na prstech jedné ruky.

Šperkař vytvořil podle Slavomírova přání pár gombíků, pár náušnic a prsten. Vše vyrobil z ryzího zlata a vyzdobil granulací tak titěrnou, že podobné dílo bylo těžko k nalezení. Na gombících granule vytvořily obrys orla, který byl symbolem Dolnogradu a vlastně i celé Moravy. Náušnice byly vytvořeny spojením osmi kuliček dvou různých velikostí, které byly zdobeny granulkami opět naznačujícími orlí křídla. A korunou celého díla byl prsten, na kterém byl z granulek opět vytvořen symbol dolnogradského orla.

Bořek byl nejprve trochu nejistý, jak přijme Slavomír, o kterém dobře věděl, že nakupoval i na trzích v Konstantinopoli a má vybraný vkus, jeho práci. Když však viděl nadšené oči mladého vladyky, ulehčeně si oddechl.

Slavomír prohlásil: „Mistře Bořku, jinak než mistře ti ode dneška opravdu říkat nemohu. S tímto dílem bys klidně mohl přijít i do Byzance a zákazníci by se k tobě jen hrnuli. Poděkovat ti je málo, spolehni se na to, že se o tvé práci rád zmíním i na Rastislavově královském dvoře. A ještě se spolu musíme vyrovnat. Jako zálohu jsi už dostal mladou jalovici. Dál si tu odvaž z mého měšce surové zlato ve váze šperků. A konečně jsem ti chtěl dát pět zlatých byzantských solidů. Tvá práce je však tak nádherná, že ti jich odpočítám deset. Budeš s takovou odměnou spokojený?“

Šperkař byl trochu zaskočený velkomyslností mladého vladyky. Spíš zažil to, že se s ním pánové mnohem méně vznešení než Slavomír nedůstojně handrkovali o jeho mzdu. Dvakrát polknul a protřel si oči, aby se ujistil, že se nemýlí, když vidí na stole deset vyrovnaných solidů. Potom si odvážil zlato, zabalil opatrně do plátna šperky a s hlubokými úklonami se se Slavomírem a Erikem rozloučil.

***

8.

*

Za chvíli po odjezdu od šperkaře Bořka Slavomír s Erikem vjížděli do knížecího dvorce. Na otevřené prostoře mezi budovami uviděli knížete Přemila a Udalricha, jak o něčem vášnivě debatují. Přemil byl o něco starší než padesátiletý, avšak postavu měl ještě pevnou a její mohutnost dávala znát, čí syn je Slavomír. Udalrich už nemohl zapřít svých skoro sedm křížků. Léta se podepsala na jeho ohnutých zádech a bez hole v pravici se už také neobešel.

Když Přemil s Udalrichem uslyšeli koně vjíždějící branou do knížecího dvorce, přerušili svoji debatu, aby zjistili, kdo je vyrušil. Slavomír i Erik zastavili své koně, seskočili, Erik pozdravil knížete s knězem lehkou, leč zdvořilou úklonou a Slavomír se s oběma objal.

Otec si syna chvíli zkoumavě prohlížel a potom se s netajenou nechutí zeptal: „Tak, kde jsi byl, milý synu? Jak tě tak znám, tipoval bych to na Hrbek a tu holku.“

Slavomír si zcela zřejmě z otcových výčitek mnoho problémů nedělal. Lehce se ušklíbnul a s hranou mírností řekl: „Ale, otče. Není to žádná holka, nýbrž milé a sympatické děvče, které se jmenuje Lada, jak ostatně víš. A dovolil bych si ti připomenout, že ji miluji.“

Udalrich už už otevíral ústa, aby oba kohouty uklidnil, avšak Přemil jej zarazil pánovitým gestem. Nakvašeně na syna vyjel: „Měl by sis uvědomit, čí jsi syn! Mým bratrancem byl kníže Mojmír blahé paměti! To znamená, že patříš do dynastie Mojmírovců! Manželku bys měl mít sobě rovnou! Bylo až urážlivé, jak sis nevšímal Jaroslavy, kterou sem minulý týden přivezl ze Starigradu její otec, kníže Jaroslav. To by byla vhodná nevěsta pro budoucího pána Dolnogradu! A ne nějaká fuchtle z Hrbku, která stejně jde určitě jen po majetku!“ Poslední slova už Přemil skoro řval. Erik se krčil za Slavomírem a na rozdíl od Udalricha se do rodinné debaty vůbec nesnažil míchat.

Slavomír však už byl zvyklý na podobné otcovy výbuchy, a tak navenek zachoval klid. Poslední otcova věta jej však hodně nazlobila, a tak se rozhodnul otci připomenout to, co si mu ještě nikdy nedovolil říct do očí. Polknul, vydechnul a co nejmírnějším hlasem prohlásil: „Jaroslava je bohatá krasavice, to je pravda. Jenže má inteligenci srovnatelnou s támhle tím hejnem slepic. A je otázka, jestli ty slepice nejsou nakonec chytřejší. Když se k nim přidá jejich kohout, tak nejspíš ano. Avšak především – milý knížecí otče, je skutečně zajímavé, že právě ty mně říkáš takové věci.“

Přemil zalapal po dechu a udiven synovou drzostí se zeptal: „Co já? A proč bych nemohl takové věci říkat? Jsem tvůj otec a po smrti tvé matky a mé ženy Liběny jsem ten jediný zodpovědný za tvoji výchovu. A to platí, i když jsi dnes dospělý muž a bojovník.“

Slavomír se usmál a odpověděl: „No právě. Pokud vím, tak moje nebožka maminka a tvá manželka nebyla ani dcera vladykova, jako je Lada. Byla to obyčejná dcera kováře. A když ses jí poprvé zmocnil a nejspíš tehdy s ní zplodil mě, tak ti nebyla zrovna po vůli, spíš naopak.“

Přemil znovu zalapal po dechu, až měl Udalrich strach, že má problémy se srdcem. Potom přiškrceným hlasem zavrčel: „To víš jak? Kdo ti říkal takové věci?“

Slavomír se ironicky podíval na otce a zeptal se: „Chceš snad říct, že není pravda to, co jsem teď o tobě a mamince řekl?“

Přemil váhavě odpověděl: „Ale ano, je to pravda. Snad ti takové věci nevyprávěla sama Liběnka?“

Slavomír se otci zahleděl do očí. „To by ti vadilo, otče?“

„Ale ne,“ rozpačitě odpověděl Přemil.

„Samozřejmě mi to vyprávěla maminka,“ řekl Slavomír, „celou tuhle historii mi vyprávěla na smrtelné posteli. A dodala k tomu, že ti ji mám připomenout teprve tehdy, až se zamiluji a ty mi budeš dohazovat nevěstu podle svého gusta. Kladla mi na srdce, abych se rozhodoval podle toho, co budu cítit, a ne podle tvých majetkových nebo mocenských plánů. Maminka mi tehdy doslova řekla, že nás oba miluješ, stejně však miluješ svou moc a majetek. Dobře jsem si její slova zapamatoval, i když jsem byl ještě malý chlapec, když nám odešla.“

Z Přemila náhle vyprchala jeho útočnost vůči synovi. Nadechnul se, jako by chtěl něco říct, potom však ústa zavřel, pomalu se obrátil a stejně pomalu a najednou celý zlomený odešel do svého domu. Udalrich s mírným úsměvem pozoroval debatu syna s otcem, a když kníže zmizel ve vchodu domu, prohodil ke Slavomírovi: „Teď jsi otce zasáhnul přímo do srdce. Asi si s ním pro jistotu budu muset promluvit.“

Slavomír pomalu a rozhodně prohlásil: „Možná si myslíš, že jsem tu svoji řeč přehnal. Ale já Ladu miluji, to sám dobře víš, a nemám nejmenší chuť být nástrojem při naplňování otcových mocenských plánů. Docela chápu, že by se mu líbilo spojit vládu nad Dolnogradem a Starigradem. Mě to však vůbec nezajímá. A žvásty o dynastické odpovědnosti mě namouduši už vůbec nezajímají. To je ti také velice dobře známo!“

***

9.

*

Udalrich zůstal Slavomírovým důvěrníkem i tehdy, když dospěl v muže a vlivného velmože. Laskavý a moudrý kněz byl i tím, kdo Slavomírovi svým způsobem částečně nahrazoval zemřelou matku. Mladý muž za ním vždy mohl přijít se svými problémy a vždy také odcházel s dobrou radou. Navíc po letech, která kněz prožil na Dolnogradu, už každý zapomněl na to, že Udalrich je vlastně Frank, příslušník národa, který Moravané sice respektovali, avšak zrovna nemilovali. Kněz, který mluvil slověnštinou jako rodilý Moravan, se už jako rodilý Moravan cítil, ostatně jeho matka, která mu zemřela, když byl ještě chlapec, byla z Čech, takže v Udalrichových žilách proudila polovina slovanské krve.

Kněz pohladil Slavomíra po paži, potom se však zarazil a zeptal se: „My tady probíráme tvoje lásky, jenže tak mě napadá – to, že jste se tu objevili oba s Erikem a jeho kůň vypadá poněkud schváceně, musí mít vážnější důvod než jsou tvoje výlety za Ladou.“

Udalrich se obrátil k vikingovi: „Ty jsi přece měl být u té svojí poslední lásky, jak že se jmenuje? U Jany?“

Erik pokýval souhlasně hlavou a vysvětlil knězi důvod jejich příjezdu. Udalrich okamžitě zvážněl a řekl: „Tak to se nemůžete zdržovat. Slavomír rozhodl dobře, že jste jeli nejprve sem pro čerstvé koně. Teď se rychle běžte najíst, já zatím seženu někoho, kdo se postará o tyhle koně a nechám vám přichystat čerstvé.“

Oba mladíci poděkovali a odešli rovněž do paláce. Trochu se opláchli, Slavomír se převléknul do lněné červeno-bílé suknice sahající mu do půli stehen, krátké spodní kalhoty si nechal, pouze si vzal ještě svoji dýku, luk a toulec se šípy. Rychle s Erikem snědli kus vepřové kýty se sýrem a chlebovými plackami, jídlo zapili vínem a vodou a za chvíli se už loučili s Udalrichem, který pro ně měl přichystané čerstvé koně.

Přemil se po debatě se synem někam ztratil a nebyl k nalezení. Slavomír si o něj začal dělat starosti, kněz se však usmál a řekl: „Neboj, chlapče, jak jsem slíbil, já si s knížetem promluvím. Horké hlavy jste oba, je však pravda, že o svém životě si musíš rozhodovat sám. To Přemil musí pochopit, ostatně sám se jinak nechoval, to jsi mu připomněl správně. A já mám ten pocit, že on si to také uvědomil. Tak jeďte a ať vás oba opatruje Bůh. Máte své povinnosti u králova dvora. Radslavova smrt nesmí zůstat nepotrestaná. Byl to hodný člověk a dobrý křesťan. Vy najděte jeho vrahy a já to urovnám tady s knížetem.“

A tak Slavomír s Erikem nasedli na své koně, pokynutím ruky se rozloučili se starým knězem a vydali se do Moravgradu.

***

10.

*

Když oba vyjeli bránou z hradiště, končila právě první polovina odpoledne. Měli však čerstvé koně a hlavní cesta protínající Moravu, po které se opět vydali, tentokrát opačným směrem k Moravgradu, byla v dobrém stavu. Ještě dlouho před soumrakem je cesta vyvedla z lesa na mírném návrší nad údolní nivou, kterou se klikatila řeka Morava skýtající ochranu Moravgradu.

Slavomíra pohled, který se jim naskytnul, jako obvykle až uhranul. Podobně tomu bylo, když přijížděl k Veligradu. Pohled na obě města-hradiště si přímo vynucoval úctu, ať jste se už blížili s mírovými nebo nepřátelskými úmysly.

Moravgrad byl vlastně podobný Slavomírovu Dolnogradu. Vše však bylo několikanásobně rozlehlejší a mohutnější. V Dolnogradu měli třeba zatím jeden kamenný kostel, v Moravgradu se jich bělalo víc než deset. A bazilika v Moravgradu sobě rovný kostel v Moravském království najít nemohla. Velikostí se jí blížila pouze hlavní bazilika na Veligradu.

Vlevo od obou jezdců byl vidět chvíli jízdy vzdálený, mohutně opevněný dvorec knížete Lumíra, velitele osobní gardy krále Rastislava. Lumír měl další dvorec na moravgradském Horním hradu, pokud však král zrovna nepotřeboval jeho služby, sídlil i s rodinou raději na venkově. O něco starší Lumír a Slavomír byli dobří přátelé, a pokud jel Slavomír kolem, nezapomněl se podívat, nepobývá-li přítel právě na svém venkovském dvorci.

Tentokrát však měli s Erikem naspěch, a tak popohnali své koně, projeli rychle vesnicí rolníků sestávající z prostých zemnic krytých došky, sotva věnovali pozornost zrající úrodě a začali z návrší sjíždět do údolní nivy.

Na zelených lukách, po kterých byly nepravidelně rozmístěny podobně chudé zemnice jako na návrší, se pásla stáda dobytka. Hlídali je prostě oblečení pastýři, kterým pomáhali jejich chlupatí psí pomocníci. Manželky pastýřů se věnovaly prostým domácnostem a k tomu vyráběly jednoduché výrobky jako košíky, případně se také věnovaly výrobě hrubých látek z nakoupených surovin. Vždy na jaře, pokud přišly záplavy, se všichni i s dobytkem stěhovali na návrší do jednoduchých provizorních chatrčí na pozemcích knížete Lumíra, kterému za to odváděli část svých zisků.

Slavomír s Erikem se však ani tady nezastavovali. Rychle se blížili k moravgradskému Dolnímu hradu. Moravgrad se skládal ze dvou hradišť, která byla postavena na ostrovech obklopených rameny řeky Moravy – matky Moravy, jak jí Moravané říkali. Řeka přinášela vláhu na pole a tedy úrodu, ryby z ní jim dávaly obživu, její ramena chránící hradby hradišť je chránila před nepřáteli, lidé po ní mohli pohodlně cestovat na svých vydlabaných lodích. Pravda, někdy se řeka jako skutečná matka rozzlobila, vody přišlo příliš a zahrozila. To však obvykle dlouho netrvalo, vysoká voda opadla a lidé se mohli vrátit zase k normálnímu životu.

Dolní hrad se rozkládal na ploše, která byla ani ne poloviční jak rozloha Horního hradu. Obklopovaly jej hradby, které byly asi tak velké a podobně stavěné jako hradby Dolnogradu. Protože se však vypínaly nad říčním ramenem, byly ještě nedobytnější než ty dolnogradské. Bydleli zde velmoži, kteří tvořili stálou bojovou hotovost krále Rastislava a byli vždy připraveni vyrazit kamkoliv na jeho rozkaz. Tvořili jádro mocné Rastislavovy armády, a kde se objevili, tam budili hrůzu a respekt. I jejich domy dávaly jasně najevo, že v nich bydlí vojáci. Byly pravidelně rozmístěné a jejich okolí bylo čistě upravené. Domy byly stavěny jako sruby s pevně dusanými podlahami. Střechy byly kryty šindeli a někdy došky. Domy výše postavených vojáků měly vždy střechy ze šindelů, kamenné podezdívky a maltové podlahy.

Do Dolního hradu vjeli Slavomír s Erikem po mohutném dřevěném mostě, který ústil do mocné dřevěné brány kryté věží s těžkými vraty pobitými plechem a zavěšenými na mohutných železných závěsech. Cesta protínala celý Dolní hrad a končila stejnou dřevěnou věží, jako byla ta, kterou do hradiště vjeli.

Dolní a Horní hrad byly odděleny dalším ramenem řeky Moravy. Na protějším břehu tohoto ramene stála věž podobná té dolnohradské. Obě věže byly spojeny mostem, který byl téměř dvojníkem mostu, po kterém Slavomír s Erikem vjeli do Dolního hradu. I hradby Horního hradu byly stavěny podobně jako dolnogradské nebo u Dolního hradu, nezapřely svého tvůrce Radslava. Zvenčí měly kamenné obložení, před nímž byla ještě zídka vyztužená dřevěnými kůly, která bránila vodní erozi – to byl jediný rozdíl oproti hradbám Dolnogradu, kde takové opatření nebylo třeba, protože voda se do kanálů kolem hradeb napouštěla jen v případě nebezpečí. Nad kamennou zdí byly ještě dřevěné palisády se střílnami pro obránce a zevnitř byla hlinitá hradba vyztužená konstrukcí z dřevěných kůlů.

Hlavní cesta opět vedla napříč celým Horním hradem a přes další bránu s věží a mocný dřevěný most potom pokračovala směrem k Veligradu.

Všechny mosty byly sice mohutné, stavěny však byly tak, aby mohly být v případě ohrožení snadno strženy, a nepříteli by tak byl ztížen přístup k hradbám.

Horní hrad byl sídlem krále, jeho rodiny, domy tu měli přední moravští velmoži a také významní kněží. Nacházely se tu také dílny špičkových řemeslníků – kovářů, zbrojířů, kovolitců, šperkařů, sklářů, kosťařů, vyráběly se tu rovněž ty nejjemnější oděvy pro nejvyšší společenské vrstvy.

Společenské úrovni a bohatství většiny obyvatel Horního hradu odpovídala úroveň jejich obydlí. Několik kamenných kostelů svítilo svými bílými stěnami do dáli. Mezi všemi vynikala mohutná trojlodní bazilika, která měla na jedné straně atrium a nartex, kterými se vcházelo do chrámu, na druhé straně, straně východu slunce, byla chrámová loď ukončena apsidou. Pouze výjimečně byla na Horním hradě k vidění zemnice. Většinou zde byly vystavěny bytelné roubené domy buď s dusanými, nebo maltovými podlahami. Vzácností nebyl dům s kamennou podezdívkou, k vidění byly i domy celé postavené z kamene. Střechy byly většinou šindelové. Neobvyklá zde nebyla ani okna vyplněná slídou a u těch nejbohatších dokonce skleněná. Skleněná okna u kostelů byla samozřejmostí. Dvorce majetných obyvatel byly ohrazeny dřevěnými palisádami nebo alespoň dřevěnými ploty.

Na nejvyšším místě Horního hradu, přibližně v jeho středu, stál královský dvorec ohraničený pevnou palisádovou hradbou, ke kterému Slavomír s Erikem směřovali. Uprostřed dvorce byl vystavěn palác, který byl, možno říci, vládní rezidencí krále v Moravgradu. Rastislav totiž vládnul střídavě z Moravgradu a z Veligradu.

Palác byla mohutná patrová stavba, jejíž přízemí bylo vystavěno z bíle omítnutého kamene. Nad přízemím bylo vystavěno ze dřeva roubené patro kryté šindelovou střechou. V paláci král dával audience a věnoval se úředním záležitostem. Vedle paláce byl vystavěn další, menší a přízemní kamenný palác, kde Rastislav s rodinou bydlel. V areálu královského dvorce potom byly vystavěny další, už méně výstavné budovy, některé s kamennými podezdívkami, kde bydlela královská čeleď a nejbližší úředníci. Na jedné straně byly shromážděny dřevěné hospodářské budovy – stáje a sklady.

***

11.

*

Slavomírův otec Přemil měl svůj dvorec hned vedle toho královského. Slavomír s Erikem zde proto nejprve zanechali koně. Poté se Slavomír rozhodnul před návštěvou krále, aby jej pozdravili a ohlásili mu, že se ujímají pátrání po Radslavových vrazích, zajít se nejprve podívat na místo zločinu – do Radslavova domu. Slavomír totiž usoudil, a Erik mu dal za pravdu, že Rastislava bude jistě zajímat jejich názor na to, jak byl odporný zločin spáchán.

Neměli to daleko, protože Radslav jako králův oblíbenec měl svůj dvorec umístěný také vedle toho královského, byl však na opačné straně královského dvorce než Přemilův.

Svižným krokem se tam Slavomír s Erikem vydali. Za chvíli už stáli před jednoduchou palisádou z kmenů nahoře otesaných do špičky, která obklopovala plochu Radslavova dvorce. Palisáda byla přerušena dvoukřídlými dřevěnými vraty na železných pantech, na které byly nahoře připevněny špičaté kůly tak, že jejich špičky byly zhruba tak vysoko, jako tomu bylo u palisády. V jednom křídle vrat byly dveře vybavené železným zámkem, který se dal zamykat z obou stran. Teď bylo vidět, že byl odemčený, nicméně vrata byla zevnitř zajištěna dřevěnou závorou.

Erik proto svojí velkou pěstí na vrata mocně zabušil a zakřičel na hlídku uvnitř: „Otevřete, kníže Slavomír si přišel prohlédnout mrtvého a místo jeho skonu.“

Byl slyšet rychlý dusot dvojích nohou a po chvilce se závora odsunula a vrata se otevřela.

Uvnitř stáli dva vojáci z moravgradské posádky – Mstislav a Vojen. Slavomír s Erikem oba dobře znali. Byla to velká chlapiska s tvářemi „vyzdobenými“ jizvami z prodělaných bitev. Jizvy a hustá obočí dodávaly oběma vzezření loupežníků. Zdání však klamalo. Oba byli velice dobrosrdeční a jediné chvíle, kdy se měnili v tvrdé a nepřístupné bojovníky, byly ty, kdy hájili zájmy svého krále.

Teď oba s úsměvem vítali Slavomíra s Erikem. Když je vpustili dovnitř Radslavova dvorce, opět zajistili závoru, jak měli přikázáno. Slavomír se rozhlédnul kolem sebe. Už to bylo pár měsíců, co Radslava naposledy navštívil. Stáli na nevelkém nádvoří. Před nimi byl Radslavův dům. Význam svého zemřelého majitele dokládal tím, že byl celý vystavěn z bíle omítnutého kamene. Ve stěnách bylo několik malých zasklených oken a střecha byla zakryta těmi nejkvalitnějšími šindeli. Jeden roh nádvoří byl oplocen palisádou ve výši dospělého muže, ve které byla zabudována malá branka. Jak Slavomír věděl, za ní byla odpadní jáma zakrytá dřevěným poklopem, aby nepáchla.

Celý dvorec nepatřil zdaleka k těm největším na Moravgradu, ze způsobu stavby domu však bylo zcela zřejmé, že Radslav byl majetný a vlivný muž, když si mohl dovolit takové stavení. Nebylo se ostatně čemu divit. Radslav podobně jako Slavomír v mládí procestoval kus světa a věnoval se tam studiu.

Zajímalo jej především stavitelství, po návratu domů na Moravu se stal v krátké době, ještě za knížete Mojmíra blahé paměti, hlavním knížecím architektem. Jako takový vyprojektoval opevnění Veligradu a Moravgradu. Při přestavbě obou hradišť, kterou Mojmír nařídil, byla v obou centrech Moravského království díky Radslavovi zcela nově vybudována nebo alespoň přestavěna mocná hradba, která oběma městům-hradištím poskytla bezpečnou ochranu před jakýmkoliv útočníkem. Tehdejšími zbraněmi byla obě hradiště nedobytná. Když Mojmír viděl dílo zbudované Radslavem, pronesl prorocká slova: „Tyto hradby nemůže zdolat žádný nepřítel. Jen naše vzájemná nesvornost či zrada je může pokořit. Kéž se tomu nikdy nestane!“ A bohužel se v budoucnu ukázalo, že kníže Mojmír dokázal dobře odhadnout budoucnost své země. To však je jiná historie než tento příběh.

Radslav získal stavbou opevnění Veligradu a Moravgradu všeobecnou úctu a obdiv. O práci neměl nouzi. Vystavěl a přestavěl také královské dvorce v obou centrech moravské říše, a když splnil úkoly svého krále, stála před ním fronta zájemců o jeho služby. Ta největší zakázka, které se Radslav věnoval, byla pro Slavomírova otce Přemila. Opevnění Dolnogradu bylo dalším velkým dílem Radslavovým.

Když v rychlosti proběhla ve Slavomírově mysli Radslavova životní dráha, těžce si vzdechl a řekl: „Co naděláme, pojďme dovnitř,“ a ukázal ke dveřím do Radslavova domu.

***

12.

*

Do domu se vcházelo bytelnými dubovými dveřmi, které byly opatřeny zámkem, i když to bylo vcelku zbytečné vzhledem k zámku na vratech, jak si Slavomír pomyslel.

I interiér domu svědčil o Radslavově zámožnosti a také o tom, že majitel byl stavitel. Vnitřek domu, který Slavomír znal ze svých dřívějších návštěv u Radslava, byl rozdělen na dvě části. Větší, obytné, do které právě vešli, a menší, zhruba poloviční, než byla obytná místnost, která Radslavovi sloužila jako ložnice. Co nebylo tehdy zrovna obvyklé, byl dřevěný strop. Ten však nepokrýval roh u dělící stěny mezi místnostmi, kde byl malý kamenný krb s otvorem nahoře, kterým odcházel kouř. Ten potom opouštěl dům otvorem ve střeše. U stěn byly tři dřevěné truhlice – jedna z nich opatřená zámkem. Uprostřed místnosti stál masivní dubový stůl, kolem kterého byly čtyři dubové židle. U jednoho z oken stálo pohodlné dřevěné křeslo, na kterém byla normálně rozprostřena medvědí kožešina, podobně jako na židlích obvykle ležely kožešiny z vlků, jak si Slavomír také dobře pamatoval. Nyní si však trochu udiveně prohlížel nepořádek, který v místnosti panoval. Slavomír věděl, že Radslav byl velice pořádný muž. Svůj dům udržoval v úzkostlivé čistotě a všechny věci u něj měly své místo.

Nyní však bylo vše rozházené, židle skácené na zemi, kožešiny poházené kolem nich. Truhlice byly otevřené, ta opatřená zámkem byla navíc vypáčená, a jejich obsah byl rozházený kolem. Radslav měl na bíle omítnutých zdech připevněny tři poličky s nádobím a hliněnými i skleněnými poháry. I poličky byly strženy na zem a z kousků nádobí, které bylo křehké, zůstaly jen střepy. Ten, kdo Radslava přepadl, evidentně vše prohledal a bůh ví proč, co šlo rozbít, také rozbil. Jediné, co v tom nepořádku působilo nepatřičně, byl nepoškozený džbán, který stál na stole.

Slavomír tázavě pohlédnul na Erika. Ten mu řekl: „Přikázal jsem, aby tu vše zůstalo tak, jak jsme to našli, aby sis mohl udělat představu o tom, co se zde asi událo. Pravda, prošlo tu menší procesí po objevení Radslavovy vraždy, větší škody tu však už nikdo nenapáchal.“

Mstislav Erika doplnil: „Erik má pravdu, pane. Ctihodného Radslava jsem objevil já spolu s děvečkou, která mu nesla jídlo – král Rastislav mě sem totiž poslal támhle s tím džbánem vína. Dostal jej z Dalmácie a jeden džbán slíbil chudáku Radslavovi. Když jsem ho tu viděl mrtvého, hned jsem utíkal zpět ke králi. Ten nechal zavolat Erika a mě hned poslal tady s Vojenem, abychom tu dbali na pořádek. Myslím, aby někdo něco ještě neukradnul nebo nerozbil…“ A po pohledu kolem váhavě dodal: „I když ono už toho moc rozbít nešlo, že ano.“

Slavomír se pomalu prošel po místnosti a letmo prohlédnul truhlice. Zeptal se: „Je to asi zbytečná otázka, ale našli jste tu nějaké peníze? Vím, že Radslav měl svůj majetek uschovaný u krále, nicméně nějakou hotovost doma jistě měl.“

Erik i oba vojáci zavrtěli hlavou a Erik dodal: „Jak jsme vyhnali všechny čumily, tak jsem se tu trochu porozhlédnul, avšak nic cenného jsem nenašel. Tak jsem si říkal, že to byli zloději, kteří Radslava přepadli. Jenže ty máš pravdu s tou úschovou Radslavova majetku v králově pokladnici. To samozřejmě vím, jako jistě řada lidí, jen jsem si to v té chvíli neuvědomil.“

Slavomírovy oči jezdily pátravě po místnosti a jeho pohled zamířil k několika hřebům napolo přibitým do dřevěné podlahy před vchodem do Radslavovy ložnice. Radslavův dům měl, jako u všech movitých obyvatel Moravgradu, obvyklou maltovou podlahu, na té však byly ještě položené dřevěné desky. Pouze v okolí krbu byla podlaha pochopitelně krytá pouze maltou. Slavomír ukázal na hřeby a zeptal se Erika: „To ty? Tady Radslav ležel?“

Erik souhlasně přikývnul a Slavomír jej pochválil: „To bylo chytré. A jak ležel?“

Erik začal ukazovat: „Tady u toho hřebu u dveří měl hlavu, tady ruce a tady nohy.“

Slavomír se zamyslel. „Takže to vypadalo tak, že jej vetřelci probudili, on vstal z lůžka, vešel sem dovnitř a útočník jej srazil na zem.“

Erik souhlasně přikývnul. „Tak si to také představuji. Když jsem se tu objevil, tak Radslav ležel na zemi, halenu měl roztrženou, jak se zřejmě bránil, a měl ránu v místě srdce.“

Slavomír se obrátil k Mstislavovi. „Bylo to tak už při tvém příchodu?“

Mstislav usilovně přikyvoval. „Přesně tak, pane. Nehýbali jsme s Radslavem. Až potom tady Erik donesl ty hřeby, zatloukl je do podlahy a přikázal pana Radslava přenést vedle do ložnice.“

Slavomír znovu tázavě pohlédnul na Erika. Ten řekl: „Přesně tak. Připadalo mi nějak nepatřičné nechat ležet Radslava v tom nepořádku. Tak jsem pro tebe zatloukl ty hřeby, abys měl představu, kde Radslav ležel, a položili jsme jej vedle na jeho lůžko.“

Slavomír pochvalně zabručel: „Dobře jsi to udělal. No nic, pojďme vedle.“

***

13.

*

Slavomír otevřel dveře do Radslavovy ložnice a vešel dovnitř. V místnosti byla jen postel, u okna křeslo podobné tomu ve vedlejší místnosti, u stěny truhlice se zámkem a v rohu malý krb sousedící s tím ve vedlejší místnosti a sdílející s ním otvor ve střeše pro odvod kouře. Nyní však byla i zde truhlice vypáčená a její obsah vyházený, křeslo povalené na zemi a vedle něj ležela polička stržená ze zdi a střepy ze dvou vzácných sklenic, které si Radslav dovezl z franské říše, jak Slavomír věděl, protože mu je Radslav kdysi ukazoval.

Erik řekl: „Ta postel byla převrácená. Tak jsme ji zase postavili na nohy, dali na ni tady tu kožešinu, která na ni nejspíš patřila, a položili sem mrtvého Radslava.“ Slavomír jen nechápavě zavrtěl hlavou nad zlobou útočníka či útočníků.

Na kožešině, přes kterou bylo položené lněné prostěradlo, leželo tělo mrtvého Radslava. Na sobě měl roztrhanou a zakrvácenou halenu, jak už ve vedlejší místnosti poznamenal Erik.

Když se Slavomír probíral nepořádkem v ložnici, řekl mu Erik: „Pod postel se dívat nemusíš. Ta byla převrácená. Když jsme na ni pokládali Radslavovo tělo, tak jsme ji samozřejmě dali nejprve na místo a pod ní teď nic není.“

Slavomír si vzdechl, postavil se, krátce zamyšleně postál nad Radslavovým tělem a požádal Mstislava s Vojenem: „Vyneste prosím Radslavovo tělo před dům. Už se pomalu stmívá a tady není moc vidět.“

Oba vojáci na sebe trochu udiveně mrkli, což neušlo Erikovi. Na to, aby je velmož jako Slavomír o něco slušně požádal, totiž zrovna nebyli zvyklí. Většinou spíš zažívali hrubé pořvávání, zvlášť ze strany svého nadřízeného, velitele moravgradské posádky Nerada. Ten byl známý jako tvrdý a hrubý muž, který se snažil výše postaveným vlichotit a jeho podřízení a služebníci museli být rádi, když je nepotrestal. Protože však byl odvážný a ve vojsku měl disciplínu, Rastislav jeho chování toleroval.

Když je Slavomír tak pro ně nezvykle slušně požádal, Mstislav s Vojenem ochotně vzali kožešinu a prostěradlo s Radslavovým tělem a rychle a zároveň opatrně je vynesli před dům. Radslav měl vedle dveří do svého domu pod převislou střechou dřevěnou lavici, na které byl zvyklý nechat si vyhřívat své staré kosti v teplém slunci, pokud tedy zrovna zářilo z oblohy. Vojáci tělo mrtvého stavitele položili na lavici a rozhrnuli kožešinu.

Slavomír se k Radslavovu tělu sklonil a pozorně si je prohlížel. Erik jej zvědavě sledoval a čekal, jestli jeho velitel dojde ke stejným závěrům jako on ráno toho dne. Mstislav s Vojenem nikdy nebyli svědky toho, že by se někdo zabýval mrtvým tělem jako teď Slavomír. Prošli spoustou bojů a byli zvyklí na to, že mrtví se rychle pohřbili a život šel dál. Proto pozorovali Slavomíra ještě zvědavěji než Erik.

Ten se konečně postavil, zahalil znovu staré Radslavovo tělo halenou a řekl: „Podle podlitin je zřejmé, že starý pán nechtěl dát svoji kůži lacino. Zajímavá je však ta zřejmě smrtelná bodná rána do srdce.“

Erik se pousmál a poznamenal: „Vidím, že tě také zaujala.“

Oba vojáci se na sebe trochu nechápavě zadívali, Slavomír si jich všimnul, trochu se pousmál, odhrnul znovu halenu z rány a vyzval je: „Podívejte se pořádně na tu ránu. Není vám na ní něco divné?“

Mstislav s Vojenem se málem srazili hlavami nad Radslavovým tělem, potom se postavili, ale Vojenovi to ještě nedalo, znovu si prohlédnul ránu na Radslavových prsou, zamyšleně se podrbal ve svých ježatých vousech a pomalu a nejistě se zeptal: „Nó, já nevím. Ale ta rána je nějaká divná. Úzká.“

Slavomír pochvalně pokýval hlavou a přitakal Vojenovi: „Přesně tak. To zaujalo mě i tady pozorného Erika. Podívej se na svoji dýku, Vojene. Mohl bys s ní způsobit takovou ránu?“

Vojen uchopil do ruky svůj nůž, který měl čepel skoro tak dlouhou, jako bylo jeho mohutné předloktí, a širokou jak jeho tři silné prsty. Chvíli si jej zamyšleně prohlížel, a potom zabručel: „Nó, to asi těžko,“ a zeptal se všech, „co to vlastně bylo za nůž, kterým byl bodnut Radslav do hrudi? Takový neznám, Každý tu má podobný nůž jako já.“

Slavomír přitakal: „Přesně tak. V první chvíli mě napadlo, že by mohlo jít o nějakou jehlici. Jenže ta rána je tak na necelý prst široká. To je na jehlici moc. Já osobně takový nůž také neznám.“

V té chvíli se do debaty vložil Erik. „Promiň, Slavomíre, že tě přerušuji. Na něco jsem si však vzpomněl.“

„Jen mluv,“ vyzval jej Slavomír.

Erik se dal váhavě do řeči. „Jak víš, do otroctví jsem se dostal, když jsme kdysi s mým lidem vpadli do franského města Hamburku. Než jsem však skončil v zajetí, vpadli jsme s druhem do domu jakéhosi kupce. Já se zajímal o kupcovy truhlice, jenže mého druha zaujala kupcova mladá žena. Kupce i jeho pomocníka jsme už tehdy zabili, služka utekla. V domě byla živá jen ta žena a my dva. Místo aby ji nechal utéci se služkou, rozhodnul se můj druh, že se s kupcovou ženou potěší. Když na ní roztrhnul šaty, zajímal se jen o její nahé tělo a já byl na druhém konci místnosti, hrabal se v kupcových truhlicích a příliš ty dva nesledoval. V té chvíli jsem uslyšel druhovo zaskučení a viděl ženu zahalenou do cárů oblečení, jak utíká. Nezajímal jsem se o ni, protože druh se svíjel na zemi a umíral. Ze srdce mu trčel takový divný nůž, který měl dřevěnou rukojeť a čepel úzkou jako ten, který zabil tady nebohého Radslava. Rychle jsem pochopil, že můj tehdejší druh a přítel byl velmi neopatrný. Ten úzký nůž se totiž zasouval do dřevěné hole, která tam ležela a které si přítel pochopitelně nevšímal, protože netušil, o jak nebezpečnou zbraň jde. Když jsem totiž nůž zasunul zpět do hole, vypadalo to, že nedržím v ruce nic jiného než obyčejnou dřevěnou hůl, která má usnadnit chůzi nebo případně zvalchovat záda neposlušnému čeledínovi.“

Slavomír Erika pozorně poslouchal. Když Erik skončil se svým vyprávěním, poznamenal: „To je zajímavé, co jsi právě povyprávěl. Dost možná, že teď víme, co budeme hledat.“

Ještě se obrátil k oběma vojákům a přísně jim přikázal: „To o té úzké ráně si nechte pro sebe! Pokud byste to někomu vyžvanili, nepřejte si vědět, co bych s vámi nechal udělat!“

Mstislav za souhlasného Vojenova přikyvování trochu uraženě řekl: „Co si o nás, pane, myslíš? My oba umíme držet jazyk za zuby, pokud je to třeba. Nám vyhrožovat opravdu nemusíš.“

Slavomír už smířlivě brouknul: „No tak dobrá, promiňte, to rád slyším.“

Potom se Slavomír ještě rozhlédnul kolem sebe. Pátrat po nějakých stopách na dvoře nemělo smysl, vzhledem k tomu, kolik lidí tam ráno dupalo. Pak se však zadíval na dům a všimnul si žebříku opřeného o zeď. Plácnul se do čela. „To určitě slouží k přístupu pod střechu.“

Erik rychle pochopil: „Myslíš, že by mohlo být něco seshora na dřevěném stropě?“

Slavomír přikývnul, Erik uchopil žebřík a na boku Radslavova domu našli dřevěná dvířka, kterými se pod střechu dalo dostat. Erik tam vlezl, po chvíli se však objevil zase venku a hlásil, že na půdě je jen prach a saze a určitě tam dlouho nikdo nebyl.

Slavomír k tomu poznamenal: „Těžko šlo vlastně čekat něco jiného. Radslav už měl svoje léta a lezení po žebříku pro něj asi nebylo.“

Potom požádal Mstislava s Vojenem, aby Radslavovo tělo odnesli zase do jeho ložnice, a dodal k Erikovi: „Už se stejně stmívá, tak se vydáme k Rastislavovi,“ a k oběma vojákům poznamenal, „požádáme krále, aby sem někoho poslal pro Radslavovo tělo a nechal to tu zamknout. Takže ještě tu chvíli vydržte.“

To mu oba vojáci rádi slíbili, protože tak aspoň byli z dosahu svého velitele Nerada. Zavřeli bránu za Slavomírem a Erikem a ti se vydali do královského dvorce.

***

14.

*

Strážci u vchodu do královského dvorce měli přikázáno, aby Slavomíra s Erikem, jakmile se objeví, ihned poslali k Rastislavovi do královského paláce.

Kamenné přízemí této stavby, která byla největší z budov moravgradského královského dvorce a po centrální bazilice druhou největší stavbou v Moravgradu, bylo rozděleno kamennou zdí na dvě části – podobně jako v domě Radslavově byla větší místnost zhruba dvojnásobně velká než ta menší. Ostatně tento palác byl také Radslavovým dílem. Král zde nebydlel, k tomu mu sloužil menší přízemní kamenný palác umístěný hned vedle.

Nad kamenným přízemím bylo postaveno dřevěné patro přístupné zvenčí po dřevěném schodišti. Sídlili tam královi úředníci.

Patro bylo v prostoru většího přízemního sálu podpíráno dřevěnými sloupy. V menší místnosti nebyly třeba, protože budovu dostatečně zpevňovala kamenná dělící zeď.

V obou přízemních místnostech byly postaveny kamenné krby, ve větší z nich dokonce dva, ze kterých byl kouř odváděn jakýmisi jednoduchými dymníky, které končily pod střechou v patře, kde kouř odcházel otvory ve střeše. Horkým kouřem tak byly vytápěny i místnosti v patře. Tento systém byl další ukázkou Radslavovy chytrosti a byl jeho vynálezem. Jinou takto vybavenou budovu v Moravgradu nebylo možno najít. Ostatně pouze zdejší královský palác měl dvě podlaží.

Větší přízemní místnost paláce sloužila jako Rastislavův trůnní sál. Byla zde kamenná podlaha, bíle omítnuté stěny byly vyzdobeny freskami zobrazujícími udatné činy moravských bojovníků. Na dřevěném podstavci se zde tyčil masivní dřevěný královský trůn vyzdobený vyřezáváním. Trůn byl vyložen medvědí kožešinou. Po straně měl menší trůn pro Rastislavovu manželku Miloslavu, kněžnu z Dalmácie. Podél stěn paláce byly umístěny dřevěné lavice. Pokud se zde pořádala královská hostina, byly sem dopraveny i stoly, ty však byly normálně uloženy v jedné z hospodářských budov dvorce.

Rastislav však Slavomíra s jeho druhem neočekával v trůnním sále. Seděl právě v menší místnosti, do které se chodilo dveřmi ze sálu a která sloužila králi jako jeho kancelář. Byl zde dubový stůl, u něj rovněž dubové rozměrné křeslo pro krále a pohodlná menší dubová křesla určená pro návštěvy. U stěny byly ještě dvě dřevěné truhlice se zámky. Podlaha byla podobná jako v domě Radslavově – z dřevěných desek položených na povrchu z lité malty.

V pravidelných intervalech byla ve zdech paláce proražena nevelká okna. Všechna byla zakryta skly a kromě toho ještě vybavena dřevěnými okenicemi.

***

15.

*

Když Slavomír s Erikem vstoupili do královy kanceláře, uviděli Rastislava, jak u stolu sedí se správcem Moravgradu, vladykou Ladislavem, nad jakýmisi pergameny a o čemsi se dohadují. Rastislav byl vysoký svalnatý muž s věčně podmračeným obličejem, ze kterého se obvykle výhružně dívaly velké hnědé oči ukryté pod výrazným tmavohnědým obočím. Oválnou tvář, jíž dodávaly notnou porci přísnosti hluboké vrásky mezi obočím, rámovaly husté tmavohnědé vlasy sahající po ramena, mezi kterými se už na spáncích tu a tam objevovaly šediny. Bradu zdobil krátce střižený vous, ve kterém se také tu a tam objevovaly šedé nitky.

Nebylo se čemu divit, vláda Rastislavova nebyla nejklidnější. Nejprve si musel v tvrdých bojích za pomoci Franků vybojovat trůn. Poněkud naivním Frankům ovšem záhy došlo, že je Rastislav jen účelově využil, a tak následovalo několik franských pokusů o Rastislavovo podrobení, které vyvrcholily krvavou porážkou Franků před hradbami Moravgradu před třemi roky, jejímž strůjcem byl Slavomír. Teprve od té doby zažívalo Rastislavovo království období klidu, protože franský král Ludvík Němec měl své problémy a nechal, i když nerad, Rastislava i s jeho Moravským královstvím na pokoji.

Oba příchozí úklonou pozdravili krále a Ladislav se chtěl zvedat k odchodu. Rastislav jej však zadržel rukou položenou na jeho rameno. Ladislav byl už starý muž, kterého Rastislav jako správce Moravgradu vlastně zdědil po svém strýci Mojmírovi. Dobře však věděl, co dělá. Ladislav mu byl absolutně oddaný podobně jako jeho strýci. Patřil spolu s Rastislavovou manželkou a s mladým Slavomírem k jediným třem lidem, jimž jinak nedůvěřivý, spíš podezřívavý Rastislav absolutně důvěřoval. Jedině oni mohli králi říci (pravda v soukromí) otevřeně své mínění a Rastislav se často jejich radami řídil. U Ladislava i Miloslavy to bylo docela pochopitelné. Mnozí však nechápali a záviděli královu náklonnost ke Slavomírovi. Ten si však rychle uvědomil, jak chytrou a vzdělanou hlavu v mladém knížeti má, když Slavomír před třemi lety vymyslel plán, jak vylákat útočící franské vojsko, které bylo tehdy v obrovské přesile, k mocným hradbám Moravgradu. Tam, když byli Frankové plně zaměstnáni marnými pokusy ztéci mocné hradby města, jim pak vpadli bojovníci přivedení Slavomírem od Veligradu do zad a do zmatku uvedení Frankové se potom zastavili až doma. Tam se jich však už značná část nedostala. Místo oslav očekávané bohaté kořisti tenkrát v mnoha franských rodinách oplakávali své mrtvé a král Ludvík Němec se mohl jen užírat vztekem nad Rastislavovou zpupností, jak to on chápal.

Král Rastislav tedy oběma pokynul, aby si přisedli ke stolu, oběma osobně nalil do připravených sklenic ze džbánu medovinu, což bylo velké vyznamenání, a vyzval je, aby jim povyprávěli, co zatím zjistili.

Slova se ujal Slavomír: „Díky tomu, že se tady Erik postaral včas o zajištění pořádku v Radslavově domě, mohl jsem si učinit dobrý obrázek o tom, co se u Radslava včera v noci událo. Vzhledem k tomu, že Radslav měl na sobě pouze jednoduchou halenu, už nejspíš spal, když se k němu útočníci vkradli. Radslav je vyrušil, když prohledávali obytnou místnost jeho domu. Útočníci jej několikrát udeřili – holí, mečem naplocho, možná pěstmi – na těle má řadu podlitin. Když se starý pán stále bránil, tak jej někdo z lupičů bodl do srdce dýkou. Tady je to zajímavé, ta dýka měla neobyčejně úzkou čepel. Tady na Moravě takové zbraně neznáme. Zajímavý postřeh však měl Erik,“ a vyzval druha, aby vylíčil svůj zážitek z Hamburku. To byla historie, která Rastislava i Ladislava nepochybně zaujala.

Král se, když Erik skončil se svým vyprávěním, zeptal: „Takže si myslíte, že šlo o obyčejnou loupež?“

Slavomír upil trochu medoviny a pomalu odpověděl: „Vypadá to tak. Upřímně řečeno, o loupež asi šlo, tak obyčejná však asi nebyla.“

Rastislav se zvědavě zeptal: „Proč si to myslíte?“

Slavomír odvětil: „Každý tu přece věděl, že Radslav má tu výsadu od tebe, že jeho majetek je uschováván v tvé pokladnici, protože žije sám a mohl by být snadným terčem nějakých lapků. Takže nějaké peníze doma sice měl, vždy to však bylo jen tolik, kolik právě potřeboval.“

Ladislav souhlasně přikyvoval. „Přesně to jsem chtěl také říci. Pokud by chtěl zloděj skutečně velký majetek, šel by jinam.“

Slavomír k tomu dodal: „Navíc to vypadalo, že zloději hledali něco, co nenašli, a byli pěkně vzteklí. Rozbili totiž co šlo, i třeba vzácné sklenice dovezené z Frank.“

Rastislav zamyšleně pokýval hlavou a zeptal se: „Co říkáš, zní rozumně. Co tedy budete dělat dál?“

Slavomír takovou otázku očekával, ostatně sám sebe se ptal, jakým směrem pátrat. „Můžeme se o různých okolnostech Radslavovy smrti dohadovat, máme však pouze jeden nezpochybnitelný fakt, a to ránu v Radslavově hrudi. Takže se zítra s Erikem vydáme optat našich zbrojířů v Moravgradu, jestli někdo z nich náhodou nevyráběl nebo neopravoval dýku, jež by ráně odpovídala. Samozřejmě to nemusí znamenat, že vlastník takové zbraně je Radslavův vrah,“ Slavomír se trochu zamyslel, „v každém případě však může jít o zajímavou stopu.“

Rastislav souhlasně přikývnul a Slavomír ještě dodal: „Je dost možné, že budeme muset zajet také do Veligradu. Pracovat na tak úzké dýce je podle mě jemná práce, které bude schopný jen špičkový zbrojíř. Pokud má vyrobit čepel, která je poměrně drobná, avšak zároveň pevná, není to jen tak jednoduché. Sám jistě víš, že naše nejlepší zbrojíře najdeš tady a ve Veligradu.“

Rastislav uzavřel jejich debatu: „Myslím, že máš pravdu. Domluvíme se takhle. Dobře víš, jak jsem měl Radslava rád. V podstatě mě vychoval. Jeho vraha musíš za každou cenu dopadnout a zabít.“

Slavomír se zadíval na krále: „Rozumím ti dobře? Zabít? Bez soudu?“

Rastislav mezi sobě blízkými Ladislavem a Slavomírem a koneckonců sem počítal i Erika, jenž si získal jeho respekt tím, jak neohroženě bojoval před třemi roky s Franky, pozbyl svůj obvyklý tvrdý výraz v obličeji. Teď se ovšem v jeho obličeji objevil až nenávistný výraz a král tvrdě a úsečně prohlásil: „Vražda Radslava byla svinstvo nejhoršího druhu. Kdo zabil tak dobrého muže, ten nezaslouží nic jiného než smrt, pokud možno hodně bolestivou smrt, při které bude trpět. Slavomíre, ještě jednou opakuji, vraha musíte s Erikem najít a zabít. Život za život! A smrt za smrt!“

V té chvíli si Rastislav uvědomil, že se svým hněvem nechal unést a už klidněji dodal: „Zítra se tedy poptejte u našich zbrojířů. Pokud to bude třeba, tak pozítří můžete jet do Veligradu, tam za den můžete zjistit, co bude třeba, a čtvrtého dne se můžete vrátit sem. I kdybyste přijeli v noci, nechte mě vzbudit. Pátrání po Radslavově vrahovi je teď pro mě záležitost nejvyšší důležitosti.“

Po tomto prohlášení se Slavomír s Erikem rozloučili a opustili královský palác.

***

16.

*

Když už byli za branou královského dvorce, Erik se trochu otřásl a řekl: „To tedy bylo něco! Tak rozčileného Rastislava jsem ještě v soukromém hovoru s námi neviděl. Na veřejnosti se dokáže král pěkně rozohnit a provětrat faldy svým poddaným, ať už se jedná o velmože nebo obyčejného čeledína. S námi však tak ještě nemluvil.“

Potom ještě poznamenal: „Nechtěl bych zažít, aby tak mluvil o nás.“

Slavomír se mírně pousmál. „Upřímně řečeno, ani se Rastislavově výbuchu nedivím. Ani jeho otec Bosor ani strýc Mojmír na výchovu malého Rastislava, jak vím z vyprávění mého otce, bratrance Mojmírova, moc času neměli. Matka mu umřela jako malému chlapci a Radslav mu i při své stavitelské práci byl v podstatě otcem, matkou i učitelem. Tady máš také důvody toho, jak Rastislav dbá o budování opevnění Moravgradu a Veligradu a proč mu tak leží na srdci stavby světské i církevní. Ten, kdo vztáhl ruku na Radslava, udělal velkou chybu, protože si vůbec neuvědomil, jakou zlobu u krále rozpoutá.“

Potom se Slavomír na chvíli odmlčel a dodal: „A je vlastně možné, že tomu vrahovi či vrahům bylo úplně jedno, jaká bude králova reakce. Možná chtěli svého dosáhnout za jakoukoliv cenu.“

Erik zamyšleně pokýval hlavou nad Slavomírovým vysvětlením a zeptal se: „A co si my dva teď počneme s tímhle problémem?“

Slavomír se znovu mírně pousmál. „Dnešní den nám dal hodně zabrat, a tak bych navrhoval, než půjdeme spát, na což je ještě brzy, dát si džbán dobrého vína. Mám ten pocit, že to bude nejlepší začátek našeho pátrání. Oba potřebujeme trochu rozptýlení.“

„Výborná myšlenka,“ zvolal Erik a zeptal se Slavomíra, „domnívám se správně, že chceš jít do Dolního hradu a zase jednou navštívit Vlastiborovu pitírnu U Zralého hroznu?“

„Správně se domníváš, příteli milý,“ prohlásil s úsměvem Slavomír a oba se vydali udaným směrem.

***

17.

*

Vlastibor byl známá osobnost Moravgradu. Byl to bývalý voják, nepříliš bohatý vladyka, který vstoupil už do služeb Mojmírových. Brzy však svojí odvahou a velitelskými schopnostmi upoutal pozornost knížete a byl jedním z těch, kdo se rozhodující měrou zasloužili o dobytí Nitravy a vyhnání knížete Pribiny.

Touto vítěznou bitvou začal vzestup Moravské říše a Mojmír nezapomínal na ty, kdo se o něj zasloužili. Vlastiborovi daroval opevněný dvorec nedaleko od Moravgradu na půlnoční stranu, což bylo mnohými velmoži přijato s nepříliš velkými sympatiemi. Dvorec totiž patřil původně jednomu vladykovi, který se v boji dal na stranu Pribinovu a posléze uprchl spolu s nitranským knížetem ze země. Šlo o dvorec udržovaný a výstavný, o který mnozí usilovali. Nikdo si však přísnému knížeti netroufal v takových otázkách odporovat, zvlášť když Vlastiborovy zásluhy byly nepopiratelné.

Vlastibor se nabytému majetku nejdříve příliš nevěnoval, víc jej lákal boj v královských službách. Při jedné ze šarvátek však utrpěl vážné zranění nohy, po kterém byla jen zčásti ohebná v koleni, a boji byl konec.

A tak začal Vlastibor na svém dvorci úspěšně hospodařit. Přesněji řečeno, tím úspěšným hospodářem byla především jeho rázná žena Zdena. Ta vládla čeledi přísnou rukou. Vlastibor se spíš zabýval chováním včel, výrobou medu a především výrobou a konzumací medoviny.

Co jej však nakonec opravdu zaujalo, byly vinice, které náležely ke dvorci. Pod dvorcem byl vykopaný vinný sklep, ve kterém zůstaly sudy s vínem po bývalém majiteli. Vlastibor nejprve důkladně ochutnával, protože víno do té doby nepil. Když se mu tak po několikáté podařilo zpít do němoty, přísná Zdena mu k obveselení vší čeledě důrazně vysvětlila, že takové kratochvíle mu trpět nebude.

Jakmile se Vlastiborovi vyčistila hlava a zmizely mu modřiny, které připomínaly „výchovu jeho ženy“ řekl si, že víno sice chutná, jenže se vypije a zmizí. A tak by bylo zajímavé umět je vyrábět. Vlastibor se tedy začal zajímat o to, kdo se vlastně o vinice stará. Byl to jeden z rolníků, jmenoval se Juraj a měl ženu Libku. Oba byli jedni z těch, kteří měli svoje zemnice postavené kolem dvorce a na rozdíl od čeledi bydlící přímo na dvorci a přímo podléhající a sloužící pánovi, byli osobně svobodní. Juraj za to, že se staral o pánovy vinice, dostal kus pole, který mohl užívat a jehož výnosy mu zcela patřily. K poli měl také k dispozici pár krav a několik koz, nepočítaje drobné domácí zvířectvo. Protože byl Juraj pracovitý, dařilo se mu vcelku dobře. Jeho pracovitost dokázali ocenit, stejně jako bývalý majitel dvorce, i Vlastibor se Zdenou.

Dobrou znalost pěstování vína si Juraj přinesl z rodné Dalmácie, odkud si přivezl i sazenice vinné révy, které vysázel na Moravě, a zpestřil tak výběr pěstovaných odrůd.

Vlastibor se nakonec pod Jurajovým vedením stal slušným odborníkem v oboru vinařství. Jenže mu to způsobilo další problémy se ženou. Protože měl z vojenských dob spoustu přátel a známých a protože jeho a Jurajovo víno skutečně chutnalo, Vlastiborovi známí rádi vážili cestu na jeho dvorec a dveře se u nich doma netrhly.

Zdena brblala čím dál víc. Nakonec rázně prohlásila, že ji sice těší, když se manžel nezpíjí do němoty, pouze pije s mírou a víno vychutnává, jenže když tomu tak dříve bylo, že věčně ležel ožralý někde na seně, chlastal zase alespoň sám a doma byl klid, samozřejmě až tehdy, když zpitý Vlastibor usnul. Sice tak úplný klid to nebyl, protože dost chrápal, ale tak hrozné to přece jen nebylo. Teď to je ale naprostá hrůza! Kdo má ten věčný randál veselících se kamarádů vydržet?!

Když manželské vinné rozbroje nabíraly na síle, zastavil se náhodou na Vlastiborově dvorci sám Rastislav a byl svědkem jedné takové vyvedené hádky mezi Vlastiborem a Zdenou. Víno mu chutnalo, a protože nikdy nezapomínal na ty, kteří mu dobře sloužili, daroval Vlastiborovi menší srub v moravgradském Dolním hradě, aby se tam mohl nad vínem setkávat s přáteli. Rastislav však svoji nabídku neučinil zcela nezištně. Král měl dobrého obchodního ducha, a tak vyčinil Vlastiborovi, že napájí široké okolí zdarma. Dodal k tomu, že víno bude prodávat a desetina zisku půjde do panovníkovy pokladny.

***

18.

*

Jak král řekl, tak se i stalo. Vlastibor opět přenechal převážnou část práce na vinicích Jurajovi, k ruce mu dal dva pomocníky, a sám se plně věnoval prodeji vypěstovaných produktů.

Nad vchodem do svého nově nabytého srubu nejprve pověsil věnec z vinných hroznů. Ty samozřejmě brzy vyschly. Než se tak stalo, nechal Vlastibor vyřezat ze dřeva vinný hrozen a džbánek, na který jeho tvůrce vypálil rovněž velice realistický obrázek vinného hroznu. Každé z takto vytvořených děl pověsil Vlastibor nad jeden roh vchodu do srubu. Brzy se Vlastiborovu srubu díky podávaným nápojům, avšak nepochybně také díky svérázné výzdobě, začalo říkat U Zralého hroznu. A protože se U Zralého hroznu vesele popíjelo, ujal se pro Vlastiborův podnik název pitírna. Kdo to vymyslel, ví bůh. V každém případě se však pitírna U Zralého hroznu stala v Moravgradu pojmem.

Pitírna byla velmi dobře strategicky umístěna poblíž brány u mostu na Horní hrad, což bylo jedním z dokladů strategického Rastislavova uvažování, jak si jednou s úsměvem řekli Slavomír s Erikem. Byla tedy dobře dostupná z celého Moravgradu. Protože se po krátké době rozkřiklo, jak dobré víno Vlastibor pěstuje i prodává, hosté začali přibývat. Brzy bylo nutné původní srub rozšířit a navíc pro teplé dny Vlastibor kolem srubu postavil lehký přístřešek, pod kterým se dalo sedět na čerstvém vzduchu. Pod srubem také vykopal menší sklep na skladování vinných sudů.

Kapitolou samou pro sebe bylo Vlastiborovo účetnictví. V Moravském království se tehdy platilo vším možným a nejvíce vzkvétal směnný obchod, kdy se měnilo nejen zboží, nýbrž také práce. Vlastibor měl na tyto problémy v hlavě vytvořenu směnnou tabulku, které však rozuměl jen on sám. A tak si určité množství zkonzumovaných pochutin mohli ti bohatší zaplatit či předplatit třeba byzantskými zlatými solidy nebo stříbrnými denáry. Pokud zákazník neměl kovové mince, Vlastibora rozhodně nepřivedl do rozpaků. Mohl zaplatit třeba i plátěnými šátečky nebo železnými hřivnami.

A pokud ani ty neměl, také to nevadilo. Mohl přinést třeba nářadí do vinohradu nebo něco k snědku. Protože při pití vína, ke kterému Vlastibor brzy přidal vlastní výbornou medovinu, rychle vyhládlo, hostům se dostalo rovněž možnosti dosyta se najíst. Vlastibor hostům nabízel buď produkty ze svého hospodářství, nebo ve větší míře to, co návštěvníci jeho podniku nabídli ze své výroby. A tak se U Zralého hroznu pravidelně napájelo po celodenní dřině několik pekařů, a Vlastibor svým hostům mohl nabídnout bohatý výběr různých placek a slaných i sladkých pochutin. Stejně tak k jeho kmenovým zákazníkům patřilo několik řezníků i chovatelů dobytka – výsledkem bylo, že Vlastibor mohl neustále rozšiřovat svůj sorti ment nejrůznějších druhů kvalitního masa.

No, a pokud jste ani takové možnosti neměli, mohli jste si svoji dávku pitiva v pitírně odpracovat buď na Vlastiborově hospodářství, nebo přímo U Zralého hroznu. Samozřejmě i tvůrce nezvyklé výzdoby vstupu do Vlastiborovy pitírny byl za své umělecké dílo odměněn možností bohaté konzumace.

Všichni se tak mohli po chuti napít a Vlastibor neměl nouzi ani o pracovní síly, ani o suroviny pro konzumaci hostů. Výsledkem byla všeobecná spokojenost kolem pitírny. Spokojený byl Vlastibor, jak se mu daří. Spokojená byla jeho žena Zdena, že se její silná polovička neopíjí, nýbrž se naopak věnuje užitečné a výnosné práci. Spokojeni byli hosté i zaměstnanci pitírny a v neposlední řadě byl spokojený i sám král Rastislav, protože daň, kterou mu Vlastibor odváděl, měla příjemně rostoucí výši.

***

19.

*

Slavomír s Erikem přešli most do Dolního hradu. Už se skoro setmělo, když vcházeli otevřenými vrátky v nízkém plotě do pitírny U Zralého hroznu. Protože byl teplý večer, hosté, a bylo jich požehnaně, seděli pod venkovním přístřeškem. Na první pohled působila pitírna osvětlená mihotavým světlem olejových lampiček a loučí poněkud přízračně. Ten pocit vás však rychle přešel, když vaše uši začaly vnímat družný hluk, který vládnul uvnitř. Jak stoupala hladina vypitého alkoholu v krvi návštěvníků, rostla i síla a přesvědčivost argumentů v mnoha diskusích, které se navzájem proplétaly jako kořeny staletého dubu a byly stejně tak nerozpletitelné a v mnoha případech i nejasné.

Vlastibor ostřížíma očima neustále sledoval dění ve svém podniku, a pokud zjistil někde počátek možného konfliktu, okamžitě tam poslal dva hromotluky, kteří pod jeho velením kdysi bojovali v Rastislavově vojsku. Ti vždy rychle sjednali pořádek. Pokud však byl host, obvykle to bylo způsobeno nemírnou konzumací alkoholu, příliš vzpurný, oba pořízci jej bez velkých cavyků chytili a vyhodili. Předem jej však samozřejmě, pokud neměl předplaceno, nemilosrdně zkasírovali. Pokud nebylo co kasírovat, byl takový host „uložen“ a zavřen do kumbálu přilepenému ke stěně pitírny, aby se vyspal ze své opice. Když se probudil, musel si svůj dluh odpracovat. Potom byl teprve propuštěn domů.

Tradovala se historka, jak byl takto postižen jeden z moravgradských velmožů. Pravda, nebyl příliš bohatý, vladyka to však byl. Protože však odmítal zaplatit a ještě k tomu byl hodně vzpurný, dostal pár ran holí a potom se musel zapojit do pracovního procesu v pitírně. Teprve když naštípal pěknou hromadu dříví, Vlastibor jej milostivě propustil domů. Milý vladyka nelenil a ihned si šel stěžovat ke králi. Tam však tvrdě narazil. Chechtající se Rastislav vyslechnul jeho stížnost na to, jak s ním bylo zacházeno u Vlastibora. Když milý ochmelka-neplatič skončil, spokojený se svým projevem a přesvědčený o tom, že Vlastibor jistě neujde potrestání, král jej zpražil otázkou, zda chce výprask holí, nebo zaplatit pokutu do královské pokladnice. Jak Rastislav zdůraznil, jedná se o královský podnik, a pokud tam tedy někdo nechce platit za pití a jídlo, dopouští se urážky jej, krále.

Nebohý vladyka vše vyslechnul s vytřeštěnýma očima a do druhého dne dopravil do královské pokladnice požadovaný obnos. Vlastibor po této události doplnil mezi dřevěný hrozen a dřevěný džbánek nad vchodem, samozřejmě po Rastislavově svolení, ze dřeva vyřezanou kopii královské péřové koruny a pod ni nechal umístit dřevěnou kopii dalšího odznaku královské moci – hůlku obitou zdobeným plechem. Samozřejmě nešlo o stříbro, jako tomu bylo u originálu. Plech byl u Vlastibora vyroben ze železa natřeného barvou připomínající stříbro. Od té doby se nikdo U Zralého hroznu neodvažoval diskutovat o placení.

***

20.

*

Jakmile se Slavomír s Erikem začali rozhlížet po dvou volných místech, už k nim Vlastibor spěchal. Jeho zakulacené bříško, svědčící o tom, že ani shon v jeho podniku mu nebrání v ochutnávce vlastních produktů, bylo zakryto laclem kožené zástěry, na jejíž čistotě si zakládal. Dokud Vlastibor válčil, mytí stejně jako jeho kamarádi moc nedal. Doma pod dohledem přísné Zdeny však své hygienické návyky musel změnit. A když začal provozovat pitírnu, začal na svoji čistotu dbát dvojnásob.

Ani kulhání Vlastiborovi nebránilo v čilém pohybu po pitírně. V okamžiku stál před Slavomírem a Erikem.

Se širokým úsměvem v kulatém obličeji zaševelil: „Vážený pan Slavomír a statečný Erik! To jsou k nám vzácní hosté. Už jsem vás oba postrádal!“

Ze způsobu, jakým Vlastibor pronášel svoji oslavnou tirádu, bylo zřejmé, že nejde jen o profesionální zdvořilost. Skutečně oba mladíky viděl rád. Slavomír byl jedním z nejurozenějších moravských velmožů, přesto to však na jeho chování nebylo znát, na rozdíl od mnoha mladých i starších urozených nafoukanců, kteří se uctivě klaněli těm, kdož byli výše postavení než oni, a jako prach na cestě přehlíželi ty pod sebou. No a Erik, to byl prostě dobrý kumpán a přítel.

Oba pobaveně pozorovali Vlastibora a Slavomír se rozhlédnul kolem po obsazených stolech a prohlásil: „To je pěkné, že se ti po nás stýskalo, kam se však posadíme? Vždyť tu máš plno!“

Erik dodal: „Ne že bychom ti nepřáli, že máš vše obsazené, ale dva žízniví a hladoví poutníci aby se vypravili dál.“

Vlastibor rychle namítnul: „Kam byste chodili? Vždyť tu podobný podnik není!“

Slavomír se zatvářil nesmírně tragicky a ponuře prohlásil: „No právě! Asi bídně zhyneme hladem a žízní!“

Vlastibor rázně namítnul: „Nemluv, Slavomíre, nesmysly! Dobře víš, že u mě se hladem a žízní neumírá! Pojďte za mnou!“ rázně oba vyzval a tak rychle, že jeho kulhání bylo skoro neznatelné, zamířil dozadu k malému stolu částečně ukrytému za keřem vinné révy. Pospávali tam dva vínem znavení bojovníci z Rastislavovy osobní gardy, jak bylo poznat z jejich oblečení. Vlastibor oba chudáky nemilosrdně probudil a vmáčknul je na poblíž stojící lavici. Potom odkudsi vyčaroval hadr, otřel stůl i židle a s úslužnou úklonou vyzval Slavomíra s Erikem, aby se usadili.

Když se oba uvelebili na pohodlných židlích, zeptal se Vlastibor neméně úslužně: „Co vám mohu nabídnout, vážení a milí pánové?“

Slavomír se dlouho nerozmýšlel a zeptal se: „Když jsme tu byli posledně, nabídnul jsi nám to výborné nové červené víno, jehož sazenice si nechal poslat tvůj Juraj z rodné Dalmácie. Máš je ještě?“

Vlastibor se lišácky zašklebil: „Vzhledem k tomu, že tohohle vína mám zatím málo, schovávám si je pro takové vážené hosty, jako jste vy dva. Dáte si oba?“ obrátil se k Erikovi.

Ten souhlasně přikývnul a přisvědčil: „Mně také moc chutnalo. Je pravda, že u nás za Půlnočním mořem takové pití nebylo.“

Potom Erik ještě dodal: „Jenže mám také hlad, že bych hřebíky polykal. Co ty, Slavomíre?“

„U mě je to úplně stejné.“

„Jeden z hostů mi zaplatil čerstvým jehněčím. Do křupava jsme je upekli. K němu bych radil svoje speciality – šípkovo-medovou omáčku a placky se zapečeným ovčím sýrem. Co vy na to?“

„Už se nám sbíhají sliny,“ odpověděl Erik.

Slavomír dodal: „Nedělej nám pomyšlení a raději nos na stůl.“

„Jak si hosté přejí,“ úslužně se uklonil Vlastibor a za chvíli na stole stál džbán vína, zdobené hliněné poháry, velké mísy s masem a plackami a menší miska s omáčkou. Slavomír s Erikem poděkovali a hltavě se dali do jídla. Postupně však zvolnili, protože vše bylo skutečně moc dobré a bylo škoda to rychle spolykat. Stejně i víno pili po malých doušcích a vychutnávali je. Na Moravě zřejmě jemu rovné nikdo nepěstoval. To Vlastiborovo, či spíše Jurajovo, se mohlo směle rovnat jakémukoliv vínu z ciziny.

***

21.

*

Vlastibor měl svoji pitírnu neustále pod kontrolou. Když viděl, že Slavomír s Erikem zahnali hlad a žízeň a už jen labužnicky ukusují kousky jehněčího masa a zapíjejí je malými doušky vína, přišel k jejich stolu a zdvořile se zeptal: „Nebude vám vadit, když si na chvíli přisednu?“

Oba zavrtěli hlavami a Slavomír řekl: „Jen pojď, pouze nech donést ještě džbán tohoto výborného moku a pro sebe pohár. Nebudeš tu přece sedět s námi nasucho.“

Vlastibor se snažil něco namítnout, avšak Slavomír jej zarazil pánovitým gestem. Vlastibor tedy zavolal jednu z obsluhujících děveček, podal jí prázdný džbán a poručil jej donést plný vína i s pohárem pro sebe.

Za chvíli všem nalil přinesené víno a pomalu se zeptal: „Moc se omlouvám, pokud jsem příliš dotěrný. Říká se, že vám král Rastislav přikázal najít vraha chudáka Radslava. Je to pravda?“

Slavomír se pousmál. „Copak, milý Vlastibore? Potřebuješ drby pro své zákazníky?“

Vlastibor se rozpačitě zašklebil. „Lhal bych, kdybych to popřel. To víte, hosté chtějí slyšet novinky. Ale není to jediný důvod, proč se vás na to ptám.“

Slavomír zvážněl a odpověděl: „Je to tak, dostali jsme takový příkaz od krále. Dobře krále znáš a víš, že jej Radslav v podstatě vychoval, takže si jistě dokážeš představit, jak Rastislav běsnil, když se o tom ohavném zločinu dozvěděl. A jen tak mimochodem, co se o tom zločinu vypráví mezi tvými hosty?“

Vlastibor stejně vážně řekl: „Co se vypráví? Že to byli lupiči, které Radslav překvapil, a oni jej zavraždili. Bylo to tak?“

Slavomír téměř neznatelně mrknul na Erika a ten odpověděl: „Já se do Radslavova domu dostal dnes brzy ráno. Co jsem viděl ten nepořádek v jeho domě, musím říci, že to na lupiče vypadalo.“

Vlastibor zamyšleně hleděl do svého poháru, a tak Erik, aby si toho jejich hostitel nevšimnul, téměř neznatelně kývnul na Slavomíra. Ten rovněž téměř neznatelně zavrtěl hlavou, což Erik správně pochopil tak, že o jejich teoriích o Radslavově smrti zatím nemá mluvit.

Když Vlastibor zvednul oči od svého poháru, Slavomír dodal: „Samozřejmě je těžké vraha nebo vrahy hledat. Nic zvláštního po sobě nezanechali. Tak se teď budeme muset holt všude možně vyptávat. Mimochodem, ty jsi, Vlastibore, nezaslechnul ve svém podniku něco, co by nám mohlo pomoci?“

Vlastibor dychtivě zareagoval: „To je ten druhý důvod, proč vás obtěžuji. V poledne tu byl na jídle bednář Hynek z Horního hradu. No, na jídle. On tomu tak vznešeně říká. Pravda je však ta, že mu žena odjela do Starigradu za dcerou a samotnému se mu nechtělo zdržovat s jídlem, jak tvrdil…“

Erik Vlastiborovi skočil s mírnou ironií do řeči: „… a tak ušetřil čas cestou do tvé pitírny a posezením v ní. Nebylo to spíš tak, že milý Hynek využil nepřítomnosti své přísné Jarmily, aby navštívil tvůj podnik a vyplnil poledne tím, že si pořádně svlažil hrdlo? Copak řemeslník jako on v poledne jí?“

Vlastibor se pousmál: „Zřejmě Hynka znáš a víš, jak přísnou rukou mu Jarmila vládne. No krátce řečeno – Hynek tu byl i včera až do půlnoci. Dnes, když přišel na ten svůj tekutý oběd, vyprávěl, že cestou domů včera v noci, cesta k jeho domu jej vedla kolem domu Radslavova, viděl ze vrat Radslavova domu vycházet tři muže.“

Slavomír zpozorněl. „To mohli být Radslavovi vrahové. Jak vypadali? Řekl ti to Hynek?“

Vlastibor se ušklíbnul. „Jak bych to řekl. Hynek včera trochu přebral medoviny kombinované s vínem, a jeho smysly tudíž nebyly v nejlepším stavu. Stejně i jeho nohy byly dost vratké. Takže měl dost starostí sám se sebou. Natož aby si všímal okolí. Jediné, co z něj vypadlo, bylo to, že ti muži byli tři. Tedy, že asi byli tři a měli dlouhé tmavé pláště. Nic víc si nepamatoval.“

Slavomír úšklebek opětoval. „No jo. Co by člověk čekal, když jde z tvého podniku. Zítra se za Hynkem zastavíme. V každém případě ti děkujeme za tu zprávu.“

Erik se smutně podíval do opět prázdného džbánu. Slavomírovi Erikovo nefalšované zoufalství při pohledu do prázdného džbánu neuniklo. Přísně však řekl: „Dva džbány nám dnes musí stačit. Nemůžeme vypadat jako Hynek. Zítra nás čeká perný den.“

Slavomír pak sáhnul do koženého měšce, který měl zavěšený na opasku, vyňal z něj stříbrný denár a podal jej Vlastiborovi. „Bude to stačit za dnešek a jako záloha na příště?“

Vlastibor se úslužně uklonil a prohlásil: „Pane, jsi víc než velkorysý. Kdykoliv jste u mě zase vítáni!“

S tím se rozloučili a Slavomír s Erikem se vydali zpět do hornohradského dvorce Slavomírova otce.

***

22.

*Následujícího rána oba brzy vstali, trochu se opláchli, snědli pár sladkých pšeničných placek s medem, které zapili čerstvým mlékem, a vydali se do města.

Nejprve, jak Slavomír rozhodnul a Erik mu to nevymlouval, zašli navštívit bednáře Hynka. Oba jej dobře znali, protože u něj občas nakupovali. Dobře proto věděli o dvou životních Hynkových problémech, který byl jinak snad nejšikovnějším bednářem v Moravgradu.

Tím prvním problémem byla poněkud nemírná náklonnost k medovině a vínu. Druhým problémem pak byla Hynkova žena. Měla tak dvojnásobný objem těla než drobný řemeslník a svému muži vládla přísně, a jak zlé jazyky říkaly, i pádnou rukou. Pro manželovu náklonnost k dobrému moku neměla pražádné pochopení, takže bylo celkem pochopitelné, že ten využil každé příležitosti, kdy jeho žena Jarmila byla z Moravgradu pryč, k tomu, aby dohnal, co v pití zameškal za její přítomnosti. Naštěstí pro Hynka navštěvovala Jarmila často jejich dceru, která byla provdaná ve Starigradu, a Hynek tak nemusel trpět nemírnou žízní.

Po chvíli Slavomír s Erikem došli k Hynkovu obydlí. Byl jím bytelný a rozměrný srub se šindelovou střechou, který svědčil o tom, že, i když jeho pán toho hodně propije, ještě více vydělá svým řemeslem. K obytnému srubu byl přistavěn druhý, menší, ve kterém měl Hynek svoji dílnu.

Slavomír s Erikem vešli otevřenými dveřmi do dílny, kde Hynek právě soustředěně ze dřeva dlabal miniaturní ušní lžičku. Byla už toho dne třetí, alespoň podle toho, co viděli na Hynkově pracovním stole.

Když je bednář uslyšel přicházet, obrátil k nim svůj obličej, kterému vévodil zarudlý nos trůnící mezi stejně zarudlými tvářemi. Rudá barva obličeje neklamně svědčila o pijácké vášni svého pána.

Jakmile bednář poznal Slavomíra, ihned vyskočil ze stoličky, na které seděl, a s uctivou úklonou jej zdravil: „Buď zdráv, pane! Co tě k nám přivádí? Mohu tobě nebo panu Erikovi nabídnout něco ze svých prvotřídních výrobků?“

Slavomír s úsměvem přerušil pokynutím ruky oslavnou Hynkovu tirádu a řekl: „Něco si od tebe určitě koupíme. Zrovna bych potřeboval některou z těch ušních lžiček, co máš před sebou. A také nějaké větší vědro by se mi hodilo – některé z těch plechem pobitých, co stojí támhle v koutě. Nejprve však máme na srdci něco jiného.“

„Pro tebe vše, co si přeješ, pokud to budu moci splnit,“ úslužně odpověděl Hynek.

„Asi víš o vraždě stavitele Radslava?“ zeptal se Slavomír.

„Samozřejmě,“ odpověděl trochu udiveně Hynek a dodal, „proč se mě na to ptáš?“

Slavomír si uvědomil, že bednáře včera večer neviděli ve Vlastiborově pitírně, protože Hynek zřejmě v dílně doháněl, co předešlý večer zameškal, a tak mu vysvětlil: „Král Rastislav nás pověřil úkolem najít Radslavova vraha. Včera jsme byli u Vlastibora. Ten nám řekl o tom, co jsi viděl cestou domů té noci, kdy byl Radslav zavražděn.“

Hynek si nešťastně povzdechnul a smutně řekl: „Pak ti Vlastibor musel také vysvětlit, že jsem toho zase tak moc vzhledem ke svému stavu neviděl.“

Slavomír s Erikem se neubránili úsměvu nad nešťastným bednářem. Erik ho povzbudil. „Něco jsi však vidět musel.“

Hynek v té chvíli byl neštěstí samo. Slavomír pochopil, že bednář se zřejmě obává toho, že by se o jeho bujarém večeru mohla dozvědět paní Jarmila. Proto se zatvářil jako nevinnost sama a uklidňujícím hlasem prohlásil: „Neboj se, Hynku. Nikdo, nikdo kromě nás tří se o tvém vyprávění nedozví.“

Bednář si vzdychnul a pomalu začal vyprávět: „Když jsem se zvednul a opustil Vlastiborovu pitírnu, byla už určitě půlnoc. Vlastibor mě chtěl nechat vyspat ve stáji na slámě, když viděl, jak jsem, ehm, společensky unavený. Je pravda, že mě nohy sotva nesly. Já si však nedal rozmluvit návrat domů, těšil jsem se už na svoji postel.“

„A tak ses tedy vydal na cestu?“ zeptal se Erik.

Hynek přikývnul. „Přesně tak. Krátce po odchodu od Vlastibora jsem však toho rozhodnutí těžce litoval. Most mezi Dolním a Horním hradem jsem přešel ani nevím jak. Pro vojáky, co hlídali bránu u mostu, jsem byl zdrojem obveselení. To si ještě pamatuji. No, a potom jsem prošel, nebo spíš klopýtal, kolem královského dvorce a Radslavova domu. Že jsem tam, jsem však poznal až ráno, když jsem se probudil…“

„Probudil?“ udiveně se zeptal Slavomír.

Hynek smutně přikývnul. „Přesně tak. Probudil. Medovina a víno vypité u Vlastibora mě definitivně uondaly a já se uložil na kraji cesty pod jakési křoví, které tam rostlo, a prostě a jednoduše jsem tam usnul. Po nějaké době mě však vzbudily hlasy. Vrata oproti místu, kde jsem ležel, se otevřela a ven vyšli, jak si ještě pamatuji, tři muži. Až ráno, když jsem se znovu vzbudil, jsem poznal, že jde o Radslavův dům.“

„Ti muži byli opravdu tři?“ zeptal se Slavomír.

„Upřímně řečeno, úplně přesně to nevím,“ nešťastně špitnul Hynek, „určitě vím, že vyšli ven a myslím, že byli tři. Já však opravdu nebyl ve stavu, kdy bych byl schopen přesně počítat.“

Erik se bednáře zeptal: „No dobrá. Něčeho sis však snad všimnul. Byli velcí, malí? Jak byli oblečení? Zkus si tu noc vybavit.“

Hynek svraštil svůj zarudlý obličej, jak usilovně vzpomínal. Po chvilce pomalu prohlásil: „O oblečení moc říct nemohu. Byla docela tma, protože bylo zataženo a měsíc svítil přes mraky jen chvílemi. Měli na sobě snad dlouhé tmavé pláště. Jo, a museli mít i něco na hlavě a přes obličej. Byli totiž celí tmaví nebo černí.“

Slavomír zklamaně poznamenal: „A to je opravdu všechno? Víc si už nepamatuješ?“

Hynek nešťastně zavrtěl hlavou. „Opravdu ne. Nezlob se, pane.“

Slavomír mávnul rukama a s hranou přísností, protože mu sice bylo líto, že se víc od Hynka nedozvěděli, avšak na druhé straně jej ochmelka dost pobavil, prohlásil: „Co naděláme. Měl by ses příště mírnit v pití!“

Hynek zkormouceně pokýval hlavou a v tom se zarazil. „Počkej, počkej. Teď se mi přece jen cosi vybavilo. Ti chlapi, podle hlasu to byli chlapi, mluvili tak nějak divně. Nebylo to po našem. Já bych řekl, že mluvili fransky.“ Potom nešťastně rozpažil a dodal: „To je však opravdu všechno, co si pamatuji.“

Slavomírovi zmizel výraz zklamání z tváře. „To už by bylo zajímavé. Jsi si opravdu jistý? Myslím tou franštinou?“

Hynek s jistotou přisvědčil: „Určitě ano. Jak odešli, hned jsem zase pod tím keřem usnul, ten jejich cizojazyčný hovor si však vybavuji zcela určitě.“

„Tak to jsi mi opravdu udělal radost. A teď nám ukaž svoje zboží. Ty ušní lžičky si vezmeme oba a ještě si vyberu nějaké to vědro – to mi pak nech přinést na náš dvorec tady v Moravgradu.“

***

23.

*

Když Slavomír s Erikem vyšli ven z Hynkovy dílny, obrátil se Slavomír k Erikovi a zeptal se jej: „Co říkáš Hynkově výpovědi?“

Erik se usmál. „No, ty ušní lžičky i vědro jsou opravdu pěkné.“

Slavomír pobaveně prohlásil: „Ty jsi ale…! Já se tě ptal vážně. Opravdu mě zajímá, co říkáš Hynkovým slovům.“

Erik se zamyslel. „Je to těžké. Myslím, těžké je posoudit, nakolik se tomu šikovnému řemeslníkovi, avšak také pěknému násoskovi, dá věřit. I když… Vlastně na mě jeho slova působila docela věrohodně. Řekl bych, že nebyl vedený snahou za každou cenu se zalíbit. Opravdu se snažil vybavit si tu noc, která nás tak zajímá.“

„Já měl ten pocit také,“ přisvědčil Slavomír.

Erik pokračoval: „To tmavé oblečení podle mě svědčí o tom, že nešlo o náhodu, nýbrž o promyšlený čin. Ti tři, pokud tedy byli tři, šli pro něco určitého, co chtěli najít. A protože se předem připravili, o čemž svědčí jejich oblečení, mohl bys mít pravdu se svojí domněnkou o tom, že nešlo o obyčejnou loupežnou vraždu.“

„Přesně to si myslím také,“ řekl Slavomír a dodal, „zajímavá je ta franština. To by nám snad mohlo pomoci při našem pátrání. Ovšem pravda je, že v Moravgradu a okolí se pohybuje spousta cizinců. Ovšem pokud vezmeme za bernou minci to, že Radslavovi vrazi si chtěli odnést něco určitého, museli se ti lumpové v Moravgradu vyznat.“

Erik zavrtěl odmítavě hlavou. „To bych s tebou tak úplně nesouhlasil. Sice můžeš mít pravdu, to ano. Jenže je, myslím Radslavovy vrahy, také mohl poslat někdo jiný, kdo se tu vyzná. Potom ti tři mohli být klidně cizí a nežít zde dlouhodobě. A navíc ten iniciátor zase mohl být klidně Moravan.“

„Myslíš?“ pochybovačně zavrtěl hlavou Slavomír.

Erik se zarazil v rozvíjení své teorie. „To máš asi pravdu. V takové choulostivé záležitosti, jakou nájemná vražda bezpochyby je, se asi spíš spolehneš na dobré služby krajanů – aspoň tady u nás. No nic, necháme fantazírování. Kam se vydáme teď? Tipnul bych si, že po stopách té nezvykle úzké dýky.“

„Jak jinak,“ přisvědčil Slavomír, „kromě svědectví podroušeného Hynka vlastně nic jiného nemáme.“

Slavomír se rozhlédnul kolem. Právě stáli na kraji hlavní cesty, která protínala Horní hrad. Den už pomalu pokročil, a tak hradiště pulzovalo svým obvyklým životem. Z dílen okolo se ozývaly zvuky, které vydávali řemeslníci nejrůznějších oborů při své práci. Z otevřených dveří domu, před kterým oba stáli, se ozývalo klapání tkalcovského stavu. Nedaleko byly slyšet údery kladiv z kovářských a zbrojířských dílen a na druhé straně ulice bylo otevřenými vraty vidět jednoho z Hynkových konkurentů, jak stlouká dohromady dřevěnou truhlici. Na cestě samotné byl čilý ruch. Oběma směry je míjeli jezdci na koních i pěší, také kolem projeli dva kupci, podle oblečení franští, se svými těžce naloženými vozy taženými páry trpělivých volů.

Slavomír se ohlédnul směrem, odkud byly slyšet údery kovářských kladiv. Vyzval druha: „Víš co? Nejprve navštívíme zbrojíře Ivana. Pokud bude někdo vědět něco o dýce s divně úzkou čepelí, bude to on.“

Erik nic nenamítal, oba se tedy vydali do čtvrti kovářů a zbrojířů.

***

24.

*

V Moravgradu i jeho blízkém okolí pracovala řada zbrojířů. Tito řemeslníci obvykle začínali jako kováři. Ti nejšikovnější z nich se postupně vypracovali na úplnou špičku mezi těmito řemeslníky a stali se z nich právě zbrojíři. To nejcennější, co vyráběli, byly meče, které byly kdysi na Moravu dováženy z ciziny.

Byl to však už kníže Mojmír, který si dobře uvědomoval bojovou sílu meče a výhody, které v boji skýtal oproti původním moravským sekerám.

Mojmír se proto rozhodnul vyslat mladé tovaryše do ciziny, aby ovládli umění výroby mečů. Ti nejschopnější zvládli i metodu výroby damaskové oceli, a Moravané tak postupně přestávali být závislí na dovozu mečů z ciziny. To se pochopitelně příliš nelíbilo u franského dvora, protože omezení, které franský král uvaloval na vývoz mečů a zbraní vůbec, byl jednou z účinných pák jeho politiky. Moravští vládcové, ať už šlo o Mojmíra nebo Rastislava, si však samozřejmě z nelibosti franského krále těžkou hlavu nedělali.

Kromě mečů zbrojíři vyráběli i dýky nebo třeba klasické moravské sekery. Jejich dílny byly roztroušeny po celé zemi. V každém jen trochu větším hradišti bylo možné najít tyto řemeslníky. Nejvíce těch nejlepších však bylo tam, kde sídlil král a kde bylo rovněž centrum jeho v okolních zemích obávané armády – v Moravgradu a ve Veligradu, mezi kterými se Mojmírův a také Rastislavův dvůr pohyboval.

Nejvyhlášenějším zbrojířem v Moravgradu byl Ivan. Jak napovídalo jeho jméno, Ivanův rod pocházel až z daleké Rusi. Jeho otec byl členem ozbrojeného doprovodu poselstva, které bylo vysláno k Mojmírovu dvoru. Ivanův otec se zamiloval do moravské dívky, a protože mu byl jeho pán vděčný za dobré služby, dostal povolení, aby se na Moravě oženil a usadil.

Ivanův otec se tady vrátil k řemeslu, kterému se věnoval doma na Rusi, než se z něj stal voják. Bylo samozřejmé, že i syn se vydal v otcových šlépějích. A mladý Ivan byl také jedním z těch, které kníže Mojmír vyslal do světa na zkušenou. Protože byl nejen šikovný, ale i chytrý, brzy se z něj stal nejvyhledávanější z moravgradských zbrojířů. Byl pouze jediný zbrojíř, který se mu na Moravě vyrovnal – Vratislav, který měl svoji dílnu ve Veligradu. I ten byl kdysi na zkušené v cizině, oba putovali společně a od té doby byli dobrými přáteli.

***

25.

*

Po chvíli stáli Slavomír s Erikem před otevřenými vraty, kterými se dalo projít na Ivanův dvorec. Schopnostem a proslulosti Ivana odpovídala honosnost jeho sídla. Ivanův dvorec byl ohrazen palisádou o něco vyšší než dospělý muž. Hlavní budovou ve dvorci bylo rozměrné a bytelně postavené srubové stavení s bíle omítnutou kamennou podezdívkou a šindelovou střechou. Podle kladení klád, ze kterých byl dům postaven, bylo zřejmé, že je rozdělen na tři obytné místnosti – tak velkých domů nebylo mnoho ani v Moravgradu. Ve stěnách byla malá okna se zasklenými rámy a dřevěnými okenicemi. K domu se v pravém úhlu přimykal menší přístavek sloužící jako sklad. Vedle Ivanova domu stál další srub, který měl v jedné stěně velká vrata, která byla rovněž otevřená. Tam byla zbrojířova dílna. Na opačné straně než bylo Ivanovo obydlí, stál další srub, sice bez podezdívky, ale stejně jako Ivanův dům a dílna zakrytý šindelovou střechou. Tento srub byl rozdělen na dvě místnosti – bydleli zde dva Ivanovi pomocníci – Ondřej a Spytihněv se svými rodinami.

Když Slavomír s Erikem vešli do dvorce, uviděli za výhní v dílně stát pouze Spytihněva. Ten, jakmile poznal Slavomíra, vyběhl ven a uctivě se mu klaněl: „Buď zdráv, vzácný pane, i ty, statečný Eriku! Co vás k nám přivádí?“

Slavomír odpověděl: „Hledáme tvého pána, Ivana. Potřebujeme si s ním pohovořit kvůli vraždě stavitele Radslava.“

Spytihněv polekaně namítnul: „Snad si, vzácný pane, nemyslíš, že by Ivan měl s tou ohavností něco společného?“

Slavomír se pousmál: „Těší mě, jak hájíš svého pána. A neboj se, z ničeho jej nepodezříváme. Jen bychom potřebovali jeho radu, která by nám při vyšetřování mohla pomoci.“

Spytihněv si ulehčeně oddechl. „Ach tak. Jenže stejně, pána tu zastihneš až po poledni. Jel s Ondřejem k uhlíři Otovi pro dřevěné uhlí a cestou se ještě chtěl zastavit dole u řeky. Tábor tam rozbil jakýsi franský kupec, který nabízel železné hřivny. Ivan se tam chtěl podívat a případně hřivny také nakoupit, pokud budou kvalitní.“

„A po poledni se určitě vrátí? Zvládne to?“ zeptal se trochu nedůvěřivě Slavomír.

Spytihněv horlivě přikyvoval. „Na to se, pane, můžeš určitě spolehnout. Ivan mi kladl na srdce, abych každému, kdo se po něm bude ptát, řekl, že po poledni bude doma. A pokud to tak říká, tak to tak i bude. Ony Otovy milíře jsou nedaleko a navíc Ivan s Ondřejem vyjeli ještě za tmy, sám jsem jim otevíral vrata.“

„Nu, dobrá,“ řekl na Spytihněvova slova Slavomír, „my se tedy vrátíme po poledni. Svému pánovi řekni, že se tu objevíme a že na nás má určitě čekat. Je to velmi důležité!“

Spytihněv uctivě sklonil hlavu a slíbil: „Můžete se spolehnout, vše vyřídím.“ Po té oba hosty vyprovodil.

***

26.

*

Když zase stáli venku před Ivanovými vraty, zeptal se Erik: „A co uděláme teď?“

Slavomír zamyšleně promnul svoji bradku a pomalu řekl: „I když mi cosi říká, že pokud se něco dozvíme, tak to bude od Ivana, nemůžeme pro jistotu nic zanedbat. Ty do oběda obejdeš domy v Radslavově sousedství a vyptáš se, jestli tam někdo něco neslyšel nebo neviděl v noci, kdy Radslav zemřel. Mohli bychom tak třeba potvrdit Hynkovo vyprávění. A já zase obejdu ostatní zbrojíře tady v Moravgradu a poptám se, jestli někomu neopravovali nebo nevyrobili dýku, jakou byl zabit Radslav. Do poledne máme ještě dost času.“

„A kde se, Slavomíre, sejdeme?“ zeptal se Erik. „Ve dvorci tvého rodu?“

Slavomír přisvědčil. „Kde jinde. Musíme se také najíst, a potom hned půjdeme navštívit zbrojíře Ivana.“

Jak Slavomír řekl, tak to provedli. Celí uondaní seděli na nádvoří jejich moravgradského dvorce pod dřevěným přístřeškem přimykajícím se k hlavní obytné budově. Byly zde dlouhé dřevěné stoly s dřevěnými lavicemi. Jídávalo se zde, jakmile to počasí dovolilo. Slavomír s Erikem seděli u knížecího stolu vyhrazeného knížeti Přemilovi, Slavomírovi a jejich nejbližším a obírali každý velký kus vepřových žeber. Kousky masa si máčeli do brusinkové omáčky a zajídali je pšeničnými plackami.

Erik si utřel omáčku z koutků úst, zapil polknuté sousto douškem medoviny a poznamenal: „Měl jsi, Slavomíre, úplnou pravdu,“ trochu ironicky se pousmál a dodal, „jako vždy, ostatně. Zjistili jsme velké nic. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel, všichni spali. Nebýt ochmelky Hynka, nevíme nic. A u toho je otázka, nakolik je možné jeho ovíněným vzpomínkám věřit.“

Slavomír si také zavdal notný doušek medoviny a pousmál se. „Jsi občas trochu drzý, milý příteli. Myslím s tou poznámkou, že mám vždy pravdu.“

Erik se naoko ohradil: „Já ti chtěl jen vzdát úctu…“

Slavomír jej pobaveně přerušil. „Raději to nebudeme rozebírat. Jinak bych si však s tebou dovolil nesouhlasit, co se týče Hynkových pozorovacích schopností.“

„Myslíš?“ pochybovačně namítnul Erik.

„Přesně tak,“ stál si na svém Slavomír, „já jej jednak dobře pozoroval, jednak jej, jako ostatně i ty, docela dobře znám. Troufám si tvrdit, sám jsi to už ostatně říkal, že Hynek se nám opravdu nesnažil za každou cenu svojí pomocí zalíbit a skutečně se snažil vybavit si to, co oné noci viděl. A pak, Hynek má sice vyvinutou náklonnost k dobrému pití, nepatří však mezi ty, kteří by medovině a vínu úplně propadli, to snad víš sám.“

Erik se zamyslel. „Jak to tak říkáš… Když si vybavím ten náš rozhovor s Hynkem…, asi máš pravdu. A s tím, že pití sice miluje, avšak nepropadl mu, s tím máš asi pravdu také…“

Slavomír se ušklíbnul a ironicky poznamenal: „Jako vždy, že ano.“

Erik se rozesmál. „No ano, máš pravdu jako vždy.“

Potom však už vážně dodal: „Pokud tedy budeme brát Hynkovo vyprávění vážně, budeme hledat cizince, snad Franka, který má neobvyklou dýku s velmi úzkou čepelí?“

Slavomír přikývnul. „Viděl bych to podobně. Jasná je ta dýka s úzkou čepelí. Vrah sám nemusel být přímo cizinec, mohl to být i našinec, který se s cizinci jen spojil.“

Erik pochybovačně zavrtěl hlavou. „To bych si dovolil nesouhlasit. Ostatně o tom jsme se už také bavili. Na takovou akci se spojíš spíš s vlastními lidmi. Pokud by šlo o nějaké lupiče, třeba najaté, tak nepamatuji, co tu jsem, že bychom narazili na bandu, ve které spolupracovali Moravané a Frankové. A pokud by šlo o někoho urozeného, kdo by chtěl Radslava zlikvidovat… Moravští velmoži mají družiny složené z krajanů. Pokud zde žijí cizí urození páni, ať už světští nebo duchovní, ti zase mají v družině své lidi.“

Slavomír se zamyslel a po chvíli řekl: „Asi budeš mít pravdu… No, počkáme si na to, co nám řekne zbrojíř Ivan.“

***

27.

*

Po poledni se Slavomír s Erikem vydali znovu do Ivanova dvorce. Sotva ušli kousek cesty a dvakrát zabočili, všimnul si Slavomír, že Erik se nenápadně párkrát ohlédnul. Podle jeho chování poznal, že je někdo, jak si alespoň Erik myslí, sleduje. Skutečně se Erik ohlížel velice nenápadně. Dělal, že si prohlíží cosi na střechách, aby ten, kdo je sleduje, nepoznal, že Erik o něm ví. Protože Slavomír znal Erikovy zvyky, sám dělal jakoby nic, koukal se dopředu a čekal na Erikovu reakci.

Ten se najednou zastavil a potichu řekl: „Teď ti budu ukazovat na střechy domů kolem a dělat, že ti něco vysvětluji. Při tom se pomalu otočíme. Hlavu měj obrácenu pořád nahoru, oči však zaměř dolů – asi padesát kroků za námi je jakýsi muž v tmavošedém plášti s kapucí, kterou má přehozenou přes hlavu. Ten člověk nás určitě sleduje!“

Udělali, jak Erik řekl. Když se pomalu otočili, Slavomír sklopil oči a prohlédnul si muže, o němž mluvil Erik. Neznámý byl poměrně vysoký, to však bylo všechno, co se o něm dalo říci, protože dlouhý plášť spolehlivě zakrýval celou jeho postavu a kapuce zase z dálky, v jaké stáli, znemožňovala nahlédnout do jeho obličeje.

Už se zase Slavomír s Erikem otáčeli zpět, když muži v plášti zřejmě došlo, že si jej všimli, rychle se obrátil a zmizel za rohem domu, u něhož stál.

Slavomír se druha zeptal: „Jak sis toho člověka všimnul? Neměl jsem o něm ani zdání.“

Erik vysvětlil: „Už včera, když jsme šli do Vlastiborovy pitírny, jsem měl pocit, že nás někdo sleduje. Spíš to bylo tušení, jakýsi instinkt. Sem tam jsem zahlédnul nějaký stín, ale to bylo vše. No, a když jsme šli domů, tak jsme zrovna nebyli ve stavu, kdy bychom mohli odhalovat slídily.“

„A dnes jsi toho výtečníka viděl poprvé?“ zeptal se Slavomír.

Erik zavrtěl hlavou. „Právě že ne. Všimnul jsem si jej, už když jsme šli k Hynkovi. Jenže pak zmizel nebo se lépe schoval, a já jej pustil z hlavy, takže jsem ti o něm nic neřekl. Zdálo se mi to zbytečné. Takových slídilů a zvědavců, kteří sledují urozené lidi, a chtějí si tak trochu vydělat informacemi o tom, kde se pohybují, tu je spousta.“

Slavomír zamyšleně pokývnul hlavou. „Máš asi pravdu. V tomhle případě bych však tak klidný nebyl.“

Erik přitakal. „Proto jsem tě už nyní na toho člověka upozornil. Teď už to náhoda rozhodně nebyla. A ještě jedna věc mě upoutala…“

„Ten tmavošedý plášť,“ dodal Slavomír.

„Přesně tak,“ přisvědčil Erik, „to ráno, když jsme šli k Hynkovi, bylo slunce ještě nízko a ten muž byl navíc schovaný ve stínu, takže nebylo zcela jasné, co má na sobě. Teď jsi to však viděl sám.“

Slavomír souhlasně dodal: „Hynek vyprávěl o cizincích ve tmavém oblečení. Může to být samozřejmě náhoda. Já bych tomu však příliš nevěřil.“

„Já také ne,“ řekl Erik, „je docela teplo na takový plášť. Teď za tohohle počasí a v tuhle denní dobu jej na sobě může mít jen blázen nebo někdo, kdo nechce být tak snadno k poznání.“

Dali se znovu do kroku. Neznámého za sebou už neuviděli. Erik poznamenal: „Ten chlapík buď zmizel, nebo je opatrnější.“

Slavomír na to pochybovačně namítnul: „Já bych spíš počítal s tím, že nás teď sleduje někdo jiný. Lidí tu chodí spousta.“

***

28.

*

Za hovoru došli k Ivanovu dvorci. Jakmile vešli dovnitř, viděli, že Spytihněv dobře znal zvyky svého pána. Ivan byl skutečně doma a právě stál s oběma svými pomocníky – Spytihněvem a Ondřejem u vypřáhnutého vozu s dovezeným nákladem a udílel pokyny, kam mají složit dřevěné uhlí a železné hřivny.

Jakmile Slavomír s Erikem prošli vraty do zbrojířova dvorce, neunikli pozorným Ivanovým očím. Zbrojíř je šel ihned s úklonou přivítat: „Vítej, pane Slavomíre, i ty, statečný Eriku. Už mi o vás Spytihněv vyprávěl. Omlouvám se, že jsem ráno nebyl doma. To víte, obchod a práce nepočkají.“

Slavomír přerušil zbrojířovu řeč. „Není proč se omlouvat, Ivane. Ohlášení jsme nebyli, tak jsi nemohl tušit, že přijdeme.“

„Jsi laskavý, pane,“ řekl Ivan a nabídnul jim, „neposadíme se támhle do stínu pod strom a nedáme si trochu medoviny?“

„Proč ne,“ přisvědčil Slavomír.

Ivan jim ukázal. „Posaďte se tedy ke stolu a já donesu pití.“

Za chvilku už seděli všichni tři příjemně usazení ve stínu staré lípy u pohárů hořké medoviny.

Ochutnali, Slavomír s Erikem Ivanovi nápoj pochválili, protože byl skutečně lahodný, a Ivan se zeptal: „Spytihněv mi říkal, že vás zajímá něco v souvislosti s vraždou nebohého Radslava?“

Slavomír přisvědčil: „Přesně tak. Víš, jak Radslav zemřel?“

Ivan pokrčil rameny. „Mezi lidmi se říká, že byl probodnut. To je vše, co vím. Snad si proboha nemyslíte, že bych měl vědět víc? Radslav byl můj přítel, měl jsem ho rád.“

Erik se neubránil úsměvu, protože si připomněl podobnou reakci polekaného Spytihněva ráno. Ivan si všimnul jeho úsměvu a se směsí dotčení a úleku se zeptal: „Snad mě nepodezříváte z toho, že mám něco společného s Radslavovou smrtí?“

To už se úsměvu neubránil ani Slavomír, protože dobře pochopil, co pobavilo Erika. Ten začal nebohého zbrojíře hned uklidňovat. „Milý Ivane, král nás, tedy mého pána a mě, pověřil oficiálně vyšetřováním Radslavovy vraždy. Radslavova smrt našeho krále silně zasáhla, protože Radslav Rastislava v podstatě vychoval, jak jistě víš. Vraha máme najít za každou cenu, takže pokud bychom měli jen stín podezření, že v Radslavově smrti máš prsty, tak bychom tu určitě s tebou přátelsky neklábosili pod tvojí lípou a nepopíjeli s tebou medovinu. Nejspíš bychom pro tebe poslali vojáky, aby tě v železech přivedli k výslechu. Nám jde skutečně jen o to, že tvé vědomosti zbrojíře nám mohou při vyšetřování pomoci.“

Ivan se trochu uklidnil. Slavomír s Erikem se mu ani moc nedivili. Pokud některý z velmožů nabyl dojmu, že někdo níže postavený zkřížil ať už právem či neprávem jeho zájmy, příliš se nepáral s uvedením věcí do toho stavu, jak by, alespoň podle názoru dotyčného urozeného muže, měly vypadat. A o Ivanovi bylo známo, že měl několik konfliktů se svými urozenými zákazníky, kterým se nechtělo platit. Jediné, co jej zachránilo, na rozdíl od některých jiných řemeslníků v podobných problémech, bylo to, že byl důležitým dodavatelem zbraní pro krále a jeho družinu.

Ivan se tedy zdvořile zeptal: „Jak vám může zbrojíř jako já pomoci při vašem vyšetřování?“

Slavomír se dal do vysvětlování. „Radslav byl opravdu probodnut. Jenže způsob, jakým se to stalo, je zajímavý. Rána v jeho srdci ukazuje na čepel tak na necelý prst širokou. Já se přiznám, že podobnou dýku jsem neviděl. Tady Erik se kdysi v dalekém městě Hamburku s podobnou dýkou setkal. Šlo o nůž, který se zasouval do hole. Byla to vlastně jakási maskovaná zbraň. Když jsi tu hůl držel, netušil jsi, co máš vlastně v ruce – že jde o nebezpečnou dýku.“

Ivan se zeptal: „A vás by jistě zajímalo, jestli jsem neměl zákazníka, pro kterého bych podobnou zbraň vyráběl nebo opravoval?“

Slavomír se pousmál. „Jsi chytrý muž, zbrojíři, nejsi pouze šikovný řemeslník.“

Ivan úsměv opětoval. „V našem řemesle nestačí jen hrubá síla. Pouze s tou můžeš vyrábět motyky nebo sekery, nikoliv však ušlechtilé meče. No, chlubit se však nechci. Ale zpět k tvé otázce. Znám takové zbraně, o jaké ti vyprávěl Erik. Ne tady od nás. Musím se přiznat, že na naší Moravě jsem se s takovou zákeřnou zbraní nesetkal. I když zákeřnou. Pokud je to zbraň slabého starce, proč ne. Viděl jsem takové úzké dýky schované v rukojetích hole, když jsme s veligradským Vratislavem putovali po světě, kam nás vyslal milostivý kníže Mojmír, dej mu pánbůh věčnou slávu. Dokonce jsme se dostali i k výrobě takové úzké čepele. Nebylo to jednoduché, aby dýka byla drobná, úzká a přitom pevná.“

Erik se zklamáním v hlase poznamenal: „Takže nám zřejmě nepomůžeš.“

Ivan se znovu pousmál: „To jsem neřekl. Řekl jsem pouze, že tady na Moravě jsem se s takovou zbraní nesetkal. Jenže, jak jistě víte, mým starým přítelem je veligradský zbrojíř Vratislav. Čas od času se vzájemně navštěvujeme, buď se já vydám do Veligradu, nebo Vratislav poctí návštěvou můj dvorec.“

Slavomír se nedočkavě zeptal: „A Vratislav o takové dýce ví?“

Ivan se usmál potřetí. „Jsi netrpělivý, pane, s prominutím jsi opravdu netrpělivý. Avšak vůbec se ti nedivím. Ano, Vratislav o takové dýce skutečně ví. Může to být tak dva měsíce, co mě Vratislav navštívil naposledy tady v Moravgradu. Seděli jsme u Vlastibora v jeho pitírně a Vratislav mi udiveně vyprávěl o podivném zákazníkovi, který za ním s dýkou, jakou popisujete, přišel.“

„Proč podivném?“ zeptal se Erik.

„Divné bylo to, že šlo o člověka, který žije tady v Moravgradu a normálně chodí k někomu z nás, pokud potřebuje práci zbrojířovu.“

„Tak řekni konečně, o koho jde,“ vyštěknul přísně Slavomír.

„To mi Vratislav právě nechtěl říct. Ten člověk mu prý zaplatil za to, aby o něm pomlčel. Jediné, co mi Vratislav řekl, bylo to, že byl z Moravgradu.“

Erik se udiveně zeptal: „Počkej, pomalu. To ti skutečně neřekl jeho jméno?“

„Věř mi, pane, že neřekl,“ důrazně prohlásil Ivan, „a já na něho netlačil. Vím, že Vratislav je čestný muž, který když něco slíbí, tak se to také snaží dodržet.“

„Jen poznamenal cosi, jako že jde o dřevěnou rukojeť. Od čeho má být ta rukojeť, to mi však neřekl. Jo a ten člověk měl být cizinec. Jaký cizinec, ani to mi Vratislav neřekl.“

Slavomír si promnul svoji bradku, jak měl ve zvyku, a řekl: „Hm, co naděláme. A nesmíme se radovat předčasně. Je to sice pěkné, že máme člověka, cizince, který je vlastníkem dýky, jakou mohl být zabitý Radslav, nikde však není psáno, že tento člověk je skutečně Radslavovým vrahem. Je pravda, že o cizincích vycházejících v noc vraždy z Radslavova dvorce nám vyprávěl i bednář Hynek. To, co jsme teď od tebe slyšeli, Ivane, nám nesmí znemožnit správný úsudek.“

Erik Slavomírovi přisvědčil, i když ne zrovna ochotně. Potom se však ještě Ivana zeptal: „A co vlastně provedl ten člověk s tou svojí úzkou dýkou? To jsme nějak zamluvili.“

„Na tom není nic tajemného. Zlomil si ji. Prý se s ní snažil vypáčit jakousi truhlici,“ odpověděl Ivan.

Slavomír si nalil ještě medovinu a řekl: „No co se dá dělat, budeme muset zajet do Veligradu za Vratislavem. Nám bude muset říct, co neřekl tobě. Král nám přikázal najít Radslavova vraha a Rastislavovo slovo je v této zemi zákonem. Takže doufám, že Vratislav jméno svého zákazníka tajit nebude.“

Ivan na to řekl: „V takovém případě si to myslím také. Ale nespěchej, pane. Jednu zajímavost bych pro vás ještě měl. Zvlášť pokud chcete jet do Veligradu.“

Slavomír i s Erikem zpozorněli a Slavomír pobídnul Ivana: „Tak mluv a nenapínej nás.“

Ivan si dal také doušek medoviny a pustil se do vyprávění: „Nevím, jestli je vám to známo, nejspíš však ano, protože nešlo o žádné tajemství. S Radslavem jsme byli poměrně dost důvěrní přátelé. A to i přesto, že on byl vladyka a já jen řemeslník, sice svobodný, ale řemeslník. Říkal mi věci, naopak to také platilo, se kterými se svěřil málokomu. A tak vím, že měl jedno osobní tajemství. Měl totiž dceru a má nebo vlastně měl, že ano, vnučku.“

Slavomír se udiveně zeptal: „To myslíš vážně? Já myslel, že Radslav byl starý mládenec.“

Ivan se usmál: „Však já také neříkám, že měl manželku. Já tvrdím pouze to, že Radslav měl dceru.“

Slavomír se poněkud nechápavě zeptal: „A matka té dcery zemřela, než se stačili vzít?“

Ivan se ušklíbnul: „Ale, pane, promiň! Ty děláš, jako kdybys nevěděl, jak to vy, urození pánové, děláte, když se vám líbí nějaké obyčejné děvče.“ V té chvíli se zbrojíř polekal, co to řekl. Slavomírův obličej najednou ztvrdnul a byl plný zloby. Ivan nemohl tušit, že se dotkl osobních problémů mladého velmože.

Po chvíli se však uklidnil, protože jej Slavomír vyzval: „Jen mluv dál. A dokonči, co jsi nakousnul.“

„Radslav si prožil dost bouřlivé mládí. Jednou tak narazil na mladé děvče jménem Jelena. Byla to dcera jednoho pasíře z Veligradu. Radslav byl mladý, drzý a opilý, a tak Jelenu vysvléknul z jejích šatů a znásilnil. Její otec měl odvahu, a tak si u knížete Mojmíra na Radslava stěžoval. Mojmír měl smysl pro spravedlnost a navíc byl onen pasíř jedním z jeho předních dodavatelů, výsledkem bylo, že přinutil Radslava zaplatit Jelenině rodině jisté odškodné. Děvče totiž bylo ještě mladé a panna a co čert nechtěl, po Radslavově znásilnění Jelena otěhotněla. Radslav zase tak zkažený nebyl a rodině věnoval poměrně značnou sumu peněz. Jenže milá Jelena tu hanbu, jak si myslela, nemohla unést, a po porodu dítěte – té zmiňované dcery – si vzala život. Skočila do tůně v řece Moravě a utopila se tam.“

Slavomír Ivana udiveně poslouchal. „To myslíš vážně, tuhle historii ti opravdu Radslav vyprávěl?“

Ivan přitakal: „Je pravda, že toho večera, kdy mi líčil tuhletu historii, byl trochu připitý, avšak nebyl nejmenší důvod mu nevěřit. Ostatně sám jsem to děvče, myslím samozřejmě Jeleninu dceru, párkrát navštívil, když jsem jel do Veligradu a Radslav jí po mně posílal peníze.“

Erik se vložil do jejich debaty. „A to děvče je co zač?“

„Jmenovala se Johana a po sebevraždě matky ji vychovali její prarodiče. Radslav si, ostatně celkem oprávněně, kladl smrt matky Jeleny za vinu a rodinu Johany finančně podporoval. Jeho dcera s ním však nechtěla mít nic společného. Teprve když se vdala a porodila děvče, kterému dala zase jméno Jelena po matce, tak se se svým otcem, tedy s Radslavem, začala zase stýkat. Je to však asi tři nebo čtyři roky, co zemřela.“

„A mladá Jelena?“ zeptal se Slavomír.

„Ta dnes žije ve Veligradu. Je vdaná a její muž se jmenuje Ctibor. Je velitelem stráží v královském dvorci na Veligradu.“

Slavomír dopil svůj pohár a řekl: „To ti, Ivane, musíme doopravdy poděkovat. Tvoje informace nám určitě pomohou v našem pátrání.“

A s tím se rozloučili. Jen ještě museli zbrojíři slíbit, že budou pozdravovat jeho veligradského přítele Vratislava.

***

29.

*

Když Slavomír s Erikem odcházeli od Ivana, domluvili se, že se vydají každý na jinou stranu, aby zmátli svého či své pronásledovatele. Slavomír souhlasil s Erikovým názorem, že muž v šedivém plášti si vybere ke sledování spíše jej než Erika, pokud je tedy sledoval až k Ivanovi. Domluvili se, že pokud tomu tak bude, Slavomír půjde pomalu, Erik je bude oba sledovat a společně zkusí neznámého polapit. Slavomír se tedy vydal zpět ke svému dvorci a Erik opačným směrem k veligradské bráně, kterou se vycházelo směrem na Veligrad.

Erik se opatrně několikrát ohlédnul a snadno tak zjistil, že jeho předpoklad byl správný, muž v šedém plášti se odkudsi vynořil, aby se vydal za Slavomírem. Když se Erik ubezpečil, že neznámý věnuje všechnu svoji pozornost mladému velmoži, obrátil se a vydal se za ním.

Jak se domluvili, Slavomír se dal pomalým krokem ke svému moravgradskému domovu. Aby nevzbudil podezření svého pronásledovatele, zase to se svým loudáním nepřeháněl. Snažil se pouze vzbudit dojem, že si užívá teplého slunečného dne.

Když se přiblížili ke Slavomírovu dvorci, a neznámý Slavomíra následoval jednou poměrně úzkou uličkou, Erik se náhle rychle rozběhnul, protože lepší past na neznámého nachystat nemohli. Protože měl Erik nízké kožené boty s měkkými podrážkami, muž v šedivém plášti jej nejprve neslyšel. Když si všimnul pádícího Erika, bylo už pozdě. Z jedné strany mu cestu zahradil Slavomír, z druhé statný viking.

Neznámý rozhalil svůj šedý plášť a uchopil meč, který měl pod ním schovaný. Nejprve se postavil do obranného postoje. Když však krátkým pohledem zjistil, že proti němu stojí rovněž s taseným mečem na jedné straně Slavomír a na druhé Erik, udělal něco, co oba šokovalo.

Když se k neznámému přiblížili Slavomír a Erik s napřaženými meči, Slavomír zařval: „Vzdej se! Zachráníš si svůj život!“

Neznámý se po Slavomírových slovech jen pohrdavě ušklíbnul, odhodil meč, rychlým hmatem vyňal z pouzdra na opasku dýku a rázným pohybem si ji vrazil do srdce. Před šokovanými zraky Slavomíra a Erika zachroptěl a sesunul se na zem, kde naposledy vydechnul.

Erik pro jistotu nohou odkopnul meč ležící na zemi a sklonil se k mrtvému. Obrátil jeho tělo na záda a rozhalil mu plášť. Muž měl pod ním jednoduchou lněnou halenu a šedé vlněné kalhoty zasunuté do vysokých kožených bot. Jeho stříbrem zdobený opasek a rovněž stříbrem zdobená pouzdra na dýku a meč svědčila o jisté zámožnosti neznámého, i když ten byl jinak oblečen docela prostě.

Slavomír si prohlížel mrtvého muže a zamyšleně pronesl: „Ty zbraně vypadají na franskou práci. Oblečení je však úplně obyčejné a nijak se neliší od toho, co tu lidé nosí.“

Erik dřepící a prohlížející si zblízka tvář neznámého dodal: „Nemá u sebe vůbec nic osobního, podle čeho by ho někdo mohl poznat. Žádný náhrdelník, prsten, nic. S tím oblečením a zbraněmi máš pravdu. Jenže i takové zbraně tu můžeš koupit. Skoro to vypadá tak, že náš zemřelý přítel a společník počítal s tím, že by mohl být polapený, a nachystal se na to.“

Slavomír zabručel: „Spíš bych řekl, že s tím počítal ten, kdo jej poslal. A pán tady toho zvědavého výtečníka určitě nechtěl, abychom se k němu přes tohohle vojáka, nebo kdo to byl, dostali. Jenže i tak nechápu jeho jednání. Proč se nevzdal?“

Erik se ušklíbnul a s ironií v hlase poznamenal: „Pokud ten dobrý muž byl jedním z vrahů našeho Radslava, tak se mu ani moc nedivím, že se sám zabil. I pokud tu byl cizí, tak to nemusí znamenat, že nevěděl, co by čekalo Radslavovy vrahy, pokud by se dostali do rukou Rastislavovi.“

Erik si ještě jednou pozorně prohlédnul tvář mrtvého, potom se postavil, zakroutil hlavou a prohlásil: „Ať vzpomínám, jak vzpomínám, tak tuhle tvář jsem tady určitě neviděl.“

Slavomír přisvědčil: „Já bych řekl totéž. Nejspíš si někdo, kdo se zajímá o naše vyšetřování, protože dobře ví, jak skončil nebohý Radslav, tady toho chlapíka pozval nedávno. A možná jej i nějakou dobu skrýval někde v okolí. Různých dvorců a vesnic, i když tohoto muže bych spíš tipoval na nějaký dvorec vzhledem k jeho drahému opasku, je v okolí dost.“

Kolem se už začali shlukovat čumilové. Erik toho využil k tomu, aby se zeptal, jestli někdo mrtvého znal. Žádnou kladnou odpověď však nedostal. Všichni jen vrtěli hlavami a říkali, že tohohle člověka neznají a určitě jej nikdy neviděli.

Další rozumování nad mrtvolou nemělo smysl. Slavomír tedy požádal Erika, aby mrtvolu na chvíli pohlídal a odběhnul do svého dvorce, aby z něj poslal dva vojáky s károu, na které by odvezli mrtvého.

***

30.

*

Večer zastihl opět Slavomíra s Radslavem u vína ve Vlastiborově pitírně U Zralého hroznu. Oba seděli poněkud zasmušile, ukrajovali si z mísy s telecím pečeným na jablkách a pomalu upíjeli výborné Vlastiborovo červené víno z dalmatských sazenic. Slavomír se najednou plesknul přes čelo a zlostně řekl: „Jsem to ale pitomec. Vlastně oba jsme pitomci.“

Erik se udiveně na Slavomíra podíval. „Ne, že bych ti to chtěl vymlouvat, čím jsme si však zajistili takovou chválu?“

Slavomír odseknul: „Ani mě, ani tebe nenapadlo říct Ivanovi jednu důležitou věc.“

„Jakou?“ udiveně se optal Erik.

„Jakou, jakou,“ pořád zlostně vrčel Slavomír, „aby nikomu, vůbec nikomu, ani u něj doma nevykládal, o čem jsme se bavili a co nám řekl.“

Erik namítnul: „Snad to zase nebylo tak velké tajemství.“

Slavomír se na Erika podíval jako na nechápavého žáka a trpělivě mu začal vysvětlovat: „To tě nenapadá, jaké nebezpečí hrozí jeho příteli Vratislavovi, dokud si s námi nepromluví?“

Erik se nejprve ještě nechápavě zeptal: „Co? Proč? Jaké nebezpečí?“

Slavomír nešťastně zaúpěl: „Asi jsi už vypil moc Vlastiborova vína! To tě nic nenapadá, když jsi viděl toho neznámého v šedivém plášti, jak si před námi chladnokrevně vzal život?!“

Erikovi se konečně v hlavě rozsvítilo. „Jsem to vážně ťulpas! Vždyť on nám Ivan vlastně neřekl, komu jeho přítel Vratislav dělal tu úzkou dýku. A pokud nám to Vratislav nepoví, tak nejspolehlivější způsob, jak před námi tu informaci zatajit, bude…“

„… Vratislava zabít,“ dodal Slavomír a pokračoval, „pokud si s Vratislavem promluvíme, už mu nic hrozit nebude, pak by jeho vražda ničemu nepomohla. Do té doby však…!“ Slavomír se významně odmlčel.

Po chvíli pak ještě řekl: „A ví bůh, jestli podobné nebezpečí nehrozí také mladé Jeleně.“

„Co chceš tedy dělat?“ zeptal se Erik.

Slavomír trochu nešťastně při pohledu na jídlo a pití prohlásil: „Měli bychom se zvednout a mazat zpět k Ivanovi.“

Erik s potutelným úsměvem namítnul: „Já bych řekl, že to nebude nutné.“

„Proč? To snad nemyslíš vážně!“ nakvašeně zavrčel Slavomír.

„Jen se podívej ke vchodu,“ vyzval Erik svého pána a přítele.

Slavomír se otočil ke vchodu do pitírny a uviděl vcházet Ivana doprovázeného jeho pomocníky Ondřejem a Spytihněvem. Hned jim pokynul, aby si přisedli k jejich stolu.

Nechal jim přinést také poháry a misky na jídlo a poručil Vlastiborovi, aby ještě přinesl víno a telecí.

Když si zbrojíři ukrojili pořádné kusy masa, nalili víno a připili si, zeptal se jich: „Co vás přivádí? Jdete se jen pobavit, nebo přicházíte za námi? A pokud přicházíte za námi, jak víte, kde jsme?“

Ivan si rukávem otřel vousy mokré od vína a řekl: „Zastavili jsme se na tvém dvorci. Tam nám řekli, že budete s Erikem tady. Jdeme vás totiž varovat.“

Slavomír mu na to řekl: „My jsme se právě chystali k tomu, že se zvedneme a půjdeme k vám. Chtěli jsme tě požádat, abys pomlčel o našem rozhovoru.“

Ivan přikývnul. „To je právě důvod, proč jsme zde. A protože jsem opatrný muž, když na věc přijde, požádal jsem tady Spytihněva s Ondřejem, aby mě pro jistotu doprovodili, aby se mi náhodou cestou nestala nějaká nehoda. Že bych třeba spadnul na napřaženou dýku nebo tak nějak podobně. Do našeho dvorce se totiž donesla zvěst o vašem konfliktu s tím mužem v šedém plášti.“

Slavomír uznale prohlásil: „Jsi vskutku moudrý muž, zbrojíři. A co tě vlastně sem přivádí?“

Ivan se pousmál a dal se do vysvětlování: „Před večeří se u nás objevil jakýsi muž, který nás ještě nikdy nenavštívil a já ho neznám. A jen tak mimochodem, přes ruku si nesl šedý plášť. Tady Spytihněv,“ ten souhlasně přikyvoval, „však tvrdí, že jej už viděl před časem ve společnosti franského kněze Lothara, správce naší baziliky, kterým nás tu obšťastnil jeho pán, pasovský biskup Hartwig.“

Slavomír s úsměvem poznamenal: „Podle tónu se zdá, že Lothara zrovna nemiluješ?“

Ivan se ušklíbnul: „A ty snad znáš někoho, tedy kromě jeho soukmenovců, u koho by tomu bylo jinak? To hlavní, co toho takzvaného syna božího zajímá, jsou peníze a víno.“

Erik také s úšklebkem doplnil zbrojíře: „A mezi lidmi se povídá, že k tomu vínu potřebuje ještě ženské.“

Slavomíra už přešla zlost, a tak s lehkým úsměvem přerušil jejich špičkování a prohlásil: „Nebudu vám tyhle zvěsti vyvracet, ostatně sám si nemyslím o Lotharovi nic lichotivého. Abychom však nezamluvili, proč jsi přišel, Ivane.“

„Jak jsem říkal, před večeří se u nás objevil ten neznámý. Zaujalo mě to, že měl šedý plášť, podobně jako muž, se kterým jste se dnes utkali vy dva. Přišel s tím, že chce nabrousit svoji dýku. Tedy, nemyslel jsem si, že by ta dýka potřebovala nabrousit, byla udržovaná a pěkně ostrá. Jenže, jak se říká, náš zákazník, náš pán. Nejprve se mi nic divného nezdálo a žádné podezření jsem nepojal. Když už jsem byl s tou dýkou skoro hotový, tak ten neznámý se najednou začal vyptávat na Radslavovu vraždu. Co se o ní mezi lidmi povídá a tak podobně. To mi ještě také nebylo divné. Radslav byl známý muž a jeho smrt je tu námětem mnoha hovorů. Jenže pak z toho neznámého vypadlo, že slyšel o tom, že tu vraždu vyšetřujete vy dva a že prý mu lidé povídali, že jste u mě byli. A na co prý jste se ptali. V té chvíli mi v hlavě zazvonil výstražný zvoneček. Ty otázky samotné, to mohla být náhoda. Když se však k nim přidal ten šedý plášť, začínala celá věc poněkud zapáchat. A když jsem si k tomu uvědomil, že ten muž nebyl našinec – mluvil sice celkem dobře naší řečí, jenže měl takový tvrdý přízvuk, jako by to byl Frank, už mi tahle návštěva docela smrděla.“

„A co jsi tomu chlapíkovi řekl?“ zeptal se zvědavě Erik.

„Napadlo mě, že by bylo dobré nevzbudit podezření toho cizince. A v té chvíli mi došlo, že přítel Vratislav by se mohl dostat do problémů, pokud bych tomu cizinci opravdu řekl to, co jsem řekl vám. A tak jsem na sobě nedal nic znát, snad se mi to podařilo, a vyprávěl jsem mu, že jste mi říkali, že Radslav byl usmrcen asi dýkou a že jste za mnou přišli proto, že vás zajímalo, jestli někdo cizí si u mě nechal teď dýku spravovat. Když se mě ten neznámý cizinec zeptal, proč by si měl někdo nechat dýku spravovat, tak jsem nechápavě odvětil, že nevím a že jste se mi nesvěřovali. A že o takovém zákazníkovi také nevím. Snažil jsem se při tom vysvětlování vypadat jako silák, který umí bušit do kovadliny, ale který jinak příliš rozumu nepobral.“

„Myslíš, že ti ten cizinec uvěřil?“

„Buď je tak dobrý herec, nebo uvěřil,“ zašklebil se Ivan.

Slavomír pochvalně prohlásil: „Milý Ivane, musíme ti poděkovat. Byl jsi skutečně pohotový a zvládnul jsi tu debatu perfektně. O jediné tě ještě požádáme, dokud si s Vratislavem nepohovoříme, nikde o našem rozhovoru nemluv. A pro vás dva,“ obrátil se ke Spytihněvovi s Ondřejem, „platí totéž. Takže ještě jednou děkuji a pojďme dopít to výborné víno a dojíst to mimořádně chutné telecí maso. Byla by škoda to tady nechat.“

***

31.

*

Druhý den ještě ani slunce nevyšlo a Slavomír s Erikem už vyjížděli na svých koních veligradskou bránou z Moravgradu.

Bylo ještě poměrně chladno, když míjeli dřevěnice pod Moravgradem, ve kterých sídlili především kováři a kovolitci, jejichž domy střídaly chatrče zemědělců, kteří se živili především chovem dobytka, jehož masem a mlékem zásobovali obyvatele Moravgradu.

Hustota osídlení pomalu řídla a pole a louky pomalu přešly v les, kterým vedla cesta souběžně s řekou Moravou směrem na Veligrad. Cesta však nevedla samozřejmě přímo po břehu řeky. Morava vzedmutá jarním táním by ji v tom případě pravidelně zaplavovala.

V lese byl chládek, což bylo docela příjemné, protože slunce zatím vystoupalo po obloze a začalo toho pokročilého jarního dne docela pálit. V lese se ze všech stran ozýval hlasitý zpěv ptáků, který by navodil docela veselou atmosféru, pokud by ji ovšem občas z dálky nepřerušil řev medvěda nebo chrochtání divočáků. Lesy kolem Moravgradu byly bohaté na zvěř, Rastislav toho se svou družinou a přáteli rád využíval, lov byl jeho nejoblíbenější zábavou.

Dokud ještě nebyli příliš vzdáleni od Moravgradu, minuli Slavomír s Erikem několikrát mýtiny, na kterých stály sruby a milíře uhlířů, kteří svým dřevěným uhlím zásobovali řemeslníky i ostatní obyvatele Moravgradu. Občas také byly slyšet údery seker dřevorubců, kteří své dřevo rovněž vozili do Moravgradu, ať už jako stavební materiál nebo k otopu.

Jakmile se však vzdálili od Moravgradu, stal se les najednou hustým, nepřístupným a poněkud tajemným. Jednotvárnost cesty narušila pouze jednou velká vyklučená mýtina dotýkající se cesty. Na vykáceném prostoru navazujícím na malé údolí v dáli stála chudá vesnice sestávající asi z deseti dřevěných zemnic. Bylo vidět, jak jejich obyvatelé pracují na svých polích. Tato vesnice byla výjimkou. Slavomír věděl, že jich je v okolí cesty do Veligradu víc. Byly však obvykle ukryty v lese, aby přímo nelákaly nájezdníky. Vesničané ve vsi, kterou právě míjeli, si však občas trochu snažili přivydělat jednoduchým občerstvením, které poskytli poutníkům putujícím mezi Moravgradem a Veligradem.

Také Slavomír s Erikem zabočili k vesnici. Jakmile se blížili k prvnímu domu, vyšla jim vstříc starší nahrbená žena. Uctivě se uklonila a pozdravila: „Vítejte, vzácní pánové. Už jsme tě, vladyko Slavomíre, nějaký čas neviděli. Přejete si trochu odpočinout a něco popít a pojíst?“

Slavomír s Erikem seskočili ze svých koní, Slavomír sáhnul do torby, kterou měl pověšenou na sedle, a vyňal z ní dva nové srpy. Podal je ženě se slovy: „Všeto, jsi čím dál krásnější. A tady ti přináším srpy, jak jsem posledně slíbil. Budou stačit na džbán mléka a kus vašeho výborného sýra a chleba?“

Žena se usmála svými ústy, ve kterých byly vidět zuby překvapivě zdravé vzhledem k jejímu stáří, a prohlásila: „Jsi, pane, lichotník. Ještě že ti tak úplně nevěřím. Ale jinak samozřejmě, za ty srpy se můžete zastavit pro občerstvení i na zpáteční cestě. Ty budou bohatě stačit.“

Slavomír s Erikem se usadili do měkké trávy. Erik ještě před tím nabral koním do vědra vodu. Za chvíli si už Erikův grošák a Slavomírův vraník (oba střídali čtyři koně výhradně těchto barev) pochutnávali na měkké trávě a čerstvé vodě a jejich páni zapíjeli sousta měkkého chleba a aromatického sýra čerstvým tučným mlékem. Když se tak všichni najedli a napili, naplnili Slavomír s Erikem svoje měchy čerstvou vodou ze studně a vzali si s sebou na cestu každý kus chleba i kus sýra. Rozloučili se se starou Všetou, která je sledovala laskavým pohledem, dokud nezmizeli za ohybem cesty. Potom se žena obrátila, vzala zbytek jídla a tiše si povzdechla: „Kéž by tak byli všichni naši pánové jako Slavomír.“

***

32.

*

Slavomírovi s Erikem cesta docela rychle ubíhala, zvlášť po krátkém odpočinku u Všety. Mohli tak zvolnit a dát koním trochu vydechnout. Na Erikovi bylo vidět, že se mu něco nezdá. Cosi si mumlal a nesouhlasně vrtěl hlavou.

Slavomír jej pobaveně pozoroval a nakonec se druha zeptal: „Vypadá to, že ti cosi nejde pod vousy, je to tak?“

Erik přikývnul. „Víš, já ti nechtěl radit, protože jsem nechtěl vypadat jako zbabělec, říkal jsem si však, jestli jsme si po našich včerejších bouřlivých zážitcích neměli vzít pár tvých vojáků. Přepadnout dva osamělé jezdce v tomhle hlubokém lese není zas tak velký problém. Tahle cesta je sice docela používaná, sám však vidíš, že i tak po většinu času nikoho v dohledu nemáme.“

Slavomír si promnul svoji bradku, jak měl ve zvyku, a řekl na to: „To ses mohl klidně ozvat. Já přece dobře vím, že nejsi žádný zbabělec. A navíc, samotného mě napadlo to, co se honilo hlavou tobě. Potom jsem si však řekl, i když si nedělám žádné iluze, že cestou do Veligradu nám žádné nebezpečí nehrozí, a bude tedy lepší dělat jakoby nic. Své protivníky tím jenom ukolébáme.“

Erik pokýval hlavou. „No jo. Asi máš pravdu. Když Ivan neprozradil, kam a hlavně ke komu jedeme, bude pro Radslavovy vrahy, protože asi sám souhlasíš s tím, že jak neznámý, co se včera před našima očima zabil, tak i návštěvník u Ivana k nim patří, cíl naší cesty neznámý.“

„Tak, přesně to si myslím,“ přitakal Slavomír a poněkud lehkomyslně dodal, „je pravda, že se cítím trochu nejistě – asi jako prase v chlívku před zabíjačkou. Myslím však, že čas na obavy může přijít až při zpáteční cestě, pokud tedy povezeme třeba něco zajímavého pro Radslavovy vrahy. A o těch dvou výtečnících ze včerejška si myslím totéž co ty. Jde určitě o lidi, kteří se nějak podíleli na Radslavově vraždě.“

Erik trochu zasmušile dodal: „Asi máš pravdu, myslím s tím tvým odhadem nebezpečí, které nám hrozí. Aspoň doufám.“

Slavomír k tomu optimisticky dodal: „A nezapomeň, že ve Veligradu máme také dvorec a v něm naše vojáky. Na zpáteční cestě, pokud to bude potřeba, je určitě využijeme.“

***

33.

*

Pomalu se blížili k polovině cesty – k malému hradišti Hrůda, které nechal Rastislav postavit kousek od řeky Moravy zhruba v polovině cesty mezi Moravgradem a Veligradem. Král do hradiště umístil menší vojenskou posádku a do jejího čela postavil župana – úředníka, který dohlížel na plnění královy vůle v okolí a který se měl také starat o bezpečí cestujících mezi Moravgradem a Veligradem. V té době zastával úřad župana na Hrůdě stárnoucí velmož Budimír.

Erik se najednou postavil ve třmenech svého koně a pozorně se zaposlouchal. Zeptal se Slavomíra: „Neslyšíš nic?“

Slavomír se také zastavil. Po chvilce odpověděl: „Máš pravdu. Jako by se před námi ozýval křik a řinčení mečů. To vypadá na nějaký boj. Nejspíš přepadení. Pojď, jedeme!“

Pobídli své koně a cvalem se rychle rozjeli k místu střetnutí. Když hluk boje zesílil, seskočili z koní a nechali je stát u kraje cesty. Každý tomu svému pošeptal do ucha, aby čekal na pána. Jak Slavomír, tak i Erik s sebou totiž vozili kostěné píšťalky. Jejich koně byli tak vycvičení, že čekali a až na písknutí přiběhli k pánovi. Slavomírovi vraníci reagovali na tři dlouhá písknutí, Erikovi grošáci zase na tři krátká písknutí.

Oba si připravili luk, do kterého nachystali šíp. Rychle a tiše doběhli k místu boje. Mezi křovinami uviděli stát dva kupecké vozy. Mezi nimi stáli, jak soudili podle oblečení, dva kupci a čtyři jejich strážci. Tedy ti strážci už stáli jen tři, měli spoutané ruce stejně jako kupci. Čtvrtý ze strážců ležel zřejmě mrtvý na zemi. Z hrudi mu trčel šíp. Skupinka kupců byla obklíčena deseti divoce vyhlížejícími muži, ozbrojenými luky, sekerami a dýkami. Velitel skupiny měl dokonce meč.

Jeden z lupičů držel svoji dýku přitisknutou ke krku jednoho z kupců. Tomu už stékal zpod dýky malý pramínek krve.

Slavomír s Erikem rychle pohledem zhodnotili situaci, která pro přepadené moc dobře nevyhlížela. Slavomír si z toulce vzal ještě další dva šípy a zastrčil si je za opasek. Kývnul na Erika, ten pochopil a udělal totéž. Potom pošeptal Erikovi: „Já vystřelím šíp na toho lumpa s dýkou. Tomu kupci už moc času asi nezbývá, takže nejprve musíme zlikvidovat tohohle hajzlíka. Ty střel toho druhého lupiče, co stojí na opačné straně. Potom ještě rychle vystřelíme další dva šípy. Já na ty dva další lupiče vlevo od kupce s dýkou na krku, ty zas musíš zabít dva vpravo. A střílej tak, ať je zabiješ. Se zbylými čtyřmi si už poradíme našimi meči. A opakuji – šest našich šípů musí znamenat šest mrtvých.“

Ta slova vůbec nebyla vychloubáním. Ve střelbě z luku se oba vycvičili za pobytu v Byzanci. V Moravském království bojovala v Rastislavově vojsku spousta výborných lukostřelců, takových jako Slavomír s Erikem však mnoho nebylo.

Oba se nadechli, zády zapřeli o strom a zamířili…

Vzduchem současně zasvištěly dva šípy – ten Slavomírův se zapíchl vůdci lupičů do hrudi přesně tam, kde měl srdce. Muž ztuhnul, ruka s dýkou mu klesla a nedůvěřivě se zadíval na šíp trčící z jeho hrudi. Po chvilce se jeho tělo bez hlesu sesunulo k zemi. Na druhé straně od kupce se odehrávala podobně překvapivá scéna. Jediný rozdíl byl ten, že Erik si vybral lupičovo oko. Podobně jako Slavomír se trefil naprosto přesně. Šíp se zaryl do lupičovy lebky, a ten se zachrčením padnul na záda.

Lupiči a přepadení kupci byli tak překvapení, že nestačili vůbec zareagovat. To už však letěly další dva šípy. Tentokrát si Slavomír s Erikem pouze vyměnili své pomyslné terče na tělech lupičů. Protože Slavomírův muž byl k němu natočen bokem a pouze hlavu otočil k místu, odkud přilétly smrtící šípy, trefil tohoto muže Slavomír do oka. Erikův cíl však odkrýval svou hruď, a tak Erik nezaváhal a trefil jej přesně do srdce.

Teprve ve chvíli, kdy na zemi leželi mrtví čtyři jejich druhové, probralo se zbylých šest lupičů a rozeběhli se směrem ke Slavomírovi s Erikem. To ovšem nebylo nejmoudřejší. Zbylé dva připravené šípy našly své cíle opět v srdcích dvou z útočníků.

Teprve nyní odhodili Slavomír s Erikem své luky, zařvali svůj bojový pokřik: „Smrt jim!“ a vyskočili z křoví vstříc zbylým lupičům. Ti zařvali také. Když viděli, že proti nim čtyřem stojí pouze dva muži, rozeběhli se k nim s o to větší zlostí a úsilím.

Brzy však poznali svůj omyl. Ten nejrychlejší z nich ani nevěděl, jak přišel o svoji pravici i s mečem, který v ní držel. Jen nechápavě sledoval proud krve prýštící z míst, kde měl před chvílí svoji ruku. S krví mu z jeho těla unikal i život. Slavomír tak opět jednou předvedl okolí, jak hroznou zbraní je jeho meč z damaskové oceli, který si přivezl z Byzance.

Další z lapků potom doslova naběhl na Erikův meč. Erik mu posléze svým mečem doslova rozpáral břicho. Na ležícího muže byl skutečně nepěkný pohled.

Teprve v té chvíli zbylá dvojice lupičů pochopila, že by se nemusela dožít konce tohoto dne. Muži na chvíli zaváhali ve svém útoku.

To už však před nimi stáli Slavomír s Erikem. Byli velmi dobře sehraní. A tak, když Slavomír zvolal: „Omráčit!“ Erik věděl, co dělat. Odrazil nesmělý lupičův útok svým mečem a ihned jej hroznou ranou pěstí omráčil a poslal k zemi. Slavomír to provedl podobně s posledním z lupičů. Tentokrát jej však omráčil tvrdou ranou naplocho svým mečem.

Přepadení kupci vše sledovali vytřeštěnými zraky. Před pár okamžiky byli zajatci deseti mužů. Nyní osm z nich leželo v krvi na zemi a dva byli omráčení a už také spoutaní konopnými provazy, které s sebou Slavomír s Erikem vždy vozili.

Udýchaný Erik se zeptal: „Proč jsi nechtěl ty dva také zabít?“

„Protože jsme nedaleko od Hrůdy. Mimochodem, je to pěkná drzost loupit takový kousek od králova hradiště. Cestou dál se zastavíme u hrůdského župana Budimíra, aby sem poslal vojáky, aby tu uklidili a ty dva pro výstrahu před hradištěm pověsili. Myslím, že to bude mít dobrý výchovný efekt. Rastislav si na bezpečí cesty mezi Moravgradem a Veligradem dost zakládá, a tahle historka mu příliš radosti neudělá.“

Erik pokýval souhlasně hlavou. „Máš pravdu. Pár vystavených oběšenců by snad mohlo jejich následovníky aspoň na čas zastavit.“

Potom se však Erik zadíval do dáli směrem k Hrůdě, ukázal tím směrem rukou a už s úsměvem řekl: „Myslím, že se nebudeme muset s těmi lupiči sami přímo na Hrůdu obtěžovat. Podívej, přijíždí Budimír i se svými lidmi.“

Skutečně, rychlým cvalem se blížila skupina vojáků s napřaženými meči v čele s županem Budimírem. Ten udiveně zhlédnul scénu před sebou – pět spoutaných a jednoho mrtvého kupce, osm mrtvých lupičů a dva spoutané. Nad tím vším se ironicky usmívali Slavomír a Erik, které samozřejmě znal.

Župan sesedl z koně, uklonil se před Slavomírem a uctivě prohlásil: „Vítej u nás, pane. Vítej i ty, Eriku.“

Slavomír se ušklíbnul: „No, župane, nevím, co tomu řekne náš král Rastislav, že hosty ve svém kraji vítáš pomocí bandy lupičů. A nebýt nás, tak z těchto nebohých kupců by jich bylo určitě víc mrtvých než jen ten jeden nešťastník.“

Budimír nevěděl kam s očima. Rozpačitě namítnul: „Nebuď, pane, příliš nespravedlivý. Nemohu být všude. Tady po té bandě pátráme už několik týdnů, byla čím dál drzejší. A že tu jsem tak rychle, to je jen díky tomu, že jsem nechal své muže nepřetržitě jezdit po okolí a hledat tuhle bandu. Jeden z nich byl svědkem tohoto přepadení a rychle nás zajel přivolat na hradiště, abychom lupiče přemohli. Mezi tím jsi díky bohu zasáhnul už ty se svým druhem.“

„No dobrá,“ řekl už klidněji Slavomír, „doufám, že si nevymýšlíš.“

„Pane, při památce mé nebožky ženy přísahám, že ne! A co tady s těmi spoutanými?“

„Co jiného než pověsit? Poroučet ti nemohu, ty jsi tu županem. Poradit ti však snad mohu. Ty víš, jak Rastislavovi záleží na bezpečnosti této cesty. My ty dva schválně nezabili, abys je za krk pověšené mohl na šibenici vystavit před Hrůdou. Určitě tak zapůsobí na své případné následovníky víc, než kdybyste je tu někde zahrabali. Co s nimi uděláš, si však rozhodni sám.“

Župan se s úctou uklonil, avšak bylo na něm vidět, že Slavomírova rada jej přivedla do jistých rozpaků. Protože mladý velmož znal své krajany, téměř neznatelně se pousmál a čekal, co z župana vypadne. Ten se trochu ošíval, protože Slavomír nic ke svým radám nedodal a čekal na županovu odpověď.

Budimír viděl, že mu nezbývá nic jiného, než nějak zareagovat. Váhavě se dal do řeči: „Myslím, Slavomíre, že z tvé rady zní zkušenost a dobrá vůle mě osobně a vlastně nám všem na Hrůdě pomoci.“

Vypadalo to, že Budimír se tou lichotkou zcela vyčerpal. Neměl se k dalšímu hovoru. Slavomír si už byl jistý, že vladyku dobře odhadnul, a tak jej ještě chvíli s mírným úsměvem sledoval. Když bylo jasné, že ve společném mlčení by tam mohli stát ještě hodně dlouho, Slavomír se zatvářil velmi vážně a pomalu a důrazně řekl: „To jsi mi udělal, Budimíre, velkou radost svým porozuměním pro mé rady. Tady s Erikem se budeme stejnou cestou a tedy i přes vaše hradiště vracet nejspíš pozítří zpět do Moravgradu. Tak doufám, že budu moci našemu králi povyprávět o tom, jak nekompromisně bojuješ s lapky a jejich mrtvá těla neváháš pro výstrahu ostatním vystavit. Myslím, že Rastislav s tebou bude velice spokojený.“

Jakmile dokončil svůj proslov, dalo Slavomírovi velkou práci udržet vážnou tvář. Na obličeji Budimíra se totiž střídaly výrazy úplného zoufalství a neskonalé bezmoci. Slavomír nebohého župana chvíli pozoroval a pak se jej s dobře hraným soucitem zeptal: „Copak, copak, milý Budimíre! Není ti najednou dobře?“

Ten už naprosto zoufale s hlasem plným bezmoci zaúpěl: „Samozřejmě se budu řídit tvou radou. Jenomže když ty dva po popravě nepohřbíme a necháme je viset, bude to mít hrozné následky.“

Slavomír si v duchu pobaveně řekl: „Tak už to máme venku.“ Potom se naoko nechápavě zeptal: „Jaké hrozné následky by mohli mít dva oběšení zločinci před tvým hradištěm?“

Budimír zaúpěl ještě zoufaleji: „Ty nevíš, pane?“

Slavomír samozřejmě dobře věděl, čeho se župan bojí. Tvářil se však velice nechápavě a lhostejně opáčil: „To tedy namouduši nevím. To mi budeš muset, milý Budimíre, vysvětlit.“

Župan, úplně zoufalý, se opět váhavě zeptal: „Ty, pane, opravdu nevíš, o čem mluvím?“

Slavomírovi byly důvody Budimírových rozpaků naprosto jasné, a jak zjistil mrknutím do strany na Erika, vikingův pobavený výraz dával najevo, že i Erik se dobře baví Slavomírovou hrou. Avšak obličeje dobré poloviny županových vojáků dávaly najevo stejné obavy jako jejich velitel. Tomu nezbylo nic jiného než se svými obavami ven. „Pokud ty dva necháme viset mrtvé před hradištěm, tak přece jejich duše budou obcházet kolem, protože těla budou nepohřbená a jejich duše se nedočkají klidu.“

Slavomír se s mírnou ironií zeptal: „A to je všechno?“

„Právě že ne,“ zněla ustaraná odpověď a Budimír pokračoval nešťastným hlasem, „navíc ty duše určitě přivolají lesní skřety a možná i další hrozné démony, jako jsou můry nebo vlkodlaci. Možná přivolají i vampýry, aby se nám pomstili, a z těch dvou se také stanou vampýři.“

To se už ze svého omráčení probrali i dva zajatí lapkové a s hrůzou vepsanou do svých vousatých hrubých tváří poslouchali, jaký osud jim Budimír prorokuje. Bylo zřejmé, že cesta na šibenici následovaná přeměnou v upíra jim příliš radosti nedělá.

Slavomír byl velmi vzdělaný muž a dost dobře nesnášel pověrčivost svých krajanů. Na druhé straně se jí však i mírně bavil. Pokřtěný Erik měl pro strach také uděláno. Kdysi si nic nedělal z vikinských bůžků, stejně tomu bylo i nyní u bůžků slovanských. Samozřejmě také dobře znal Slavomírův vztah k pověrám, a tak se celou debatou rovněž dobře bavil a jen tiše mlčel a čekal, co přijde.

Slavomír se na Budimíra naoko přísně podíval a zeptal se klidným hlasem: „Milý župane, ty snad nejsi pokřtěný?“

„Jak bych nebyl pokřtěný? Svátost křtu jsem přijal tak, jak poroučel náš král.“

Slavomír se ušklíbnul: „Takže ne proto, že bys věřil v Hospodina, nýbrž proto, že král poručil, aby ses dal pokřtít?“

Už úplně popletený župan zakoktal. „No, ano, samozřejmě. Tedy vlastně ne, vůbec ne.“

Slavomír měl co dělat, aby nevyprsknul smíchy a Erik se raději otočil a dělal, že smrká.

Slavomír se znovu zatvářil nadmíru přísně a zahartusil: „Tak ano, nebo ne? A co ano a co vlastně ne?“

Budimír cosi zabručel a vůbec mu nebylo rozumět. Slavomír hlasitě řekl: „Nevím, župane, co si o tobě mám myslet a co mám vlastně o tvém chování vyprávět králi. To mu mám vyřídit, že lapkové nebyli pro výstrahu pověšeni, protože župan z Hrůdy, který má dbát o bezpečí hlavní moravské stezky, se víc než královské přísnosti bojí vampýrů a lesních bůžků?! Jak to tak vypadá, je to asi tak. No, nevím, nevím, jak se našemu vznešenému Rastislavovi bude tato moje zpráva zamlouvat.“

Župan už byl celý rudý a znejistělý a v duchu se už nejspíš loučil se svým výnosným úřadem. Konečně se trochu vzpamatoval a zajíkavě řekl: „Prosím, pane, nic takového našemu vznešenému králi neříkej. Ty dva lumpy samozřejmě pověsíme před hradištěm, jak nám radíš, aby odradili jiné lapky. Máš pravdu. A pokud by přišli lesní skřeti a jiná havěť, nějak si už s nimi poradíme.“

Slavomír přísně pokýval hlavou. „To jsem rád, že jsi se tak rozhodnul. Důležitý je výsledek, takže nevidím důvod, proč bych měl Rastislavovi líčit tuto naši debatu.“

Budimír s úlevou odpověděl: „Jsi velice laskavý, pane. A pojďte si oba odpočinout na mé hradiště,“ nabídnul jim.

Slavomír se pousmál: „Děkujeme za tvoji nabídku, Budimíre. Neber to však prosím jako výraz naší nezdvořilosti nebo snad nevůle k tobě. To v žádném případě. Jistě však už víš, že byl zavražděn králův stavitel Radslav. My dva vedeme z přímého králova příkazu vyšetřování této vraždy a musíme do večera být na Veligradě. Takže se skutečně nezlob, už jsme se touhle půtkou a debatou zdrželi dost. Musíme jet dál. Někdy příště však tvé laskavé pohostinství rádi přijmeme.“

Župan se zatvářil trochu nejistě, protože si přece jen nebyl úplně jistý, jestli Slavomírovo odmítnutí není aspoň trochu výrazem jeho nemilosti. Pro jistotu tedy dodal: „Můžeš být, pane, klidný. Při zpáteční cestě tě pozdraví těla těchto dvou zločinců ze šibenic.“

***

34.

*

Slavomír s Erikem přivolali hvízdnutím na píšťalky své koně, nasedli na ně, pokynuli županovi a jeho mužům a vydali se zase na cestu. Osvobození kupci za nimi volali své díky a hluboce se jim klaněli.

Když jim už místo půtky s lupiči zmizelo z dohledu, oba se rozesmáli. Erik si otřel vlhké oči a poznamenal: „Ty sis toho chudáka Budimíra vychutnal!“

Slavomír pobaveně odpověděl: „To máš pravdu. Jenže asi je ti jasné, že mi nešlo o to, abych si z něj vystřelil.“

Erik už vážně přitakal: „Samozřejmě. Boj s pověrami je někdy těžší než boj s lupiči.“

„Přesně tak. A problém je v tom, že našeho milého Rastislava celkem pochopitelně zajímají víc problémy s lupiči než pověry jeho lidu,“ dodal s úsměvem Slavomír.

Za hovoru se před nimi objevilo hradiště Hrůda. Postavené bylo na začátku Rastislavovy vlády. Pro osamělé kupce byl tehdy občas přejezd mezi Moravgradem a Veligradem docela dobrodružnou záležitostí, což byl následek úpadku pořádku po bojích o nástupnictví po Mojmírovi. Navíc byli lapkové na této cestě o to větším problémem, že šlo o slavnou Jantarovou stezku, jak jí všichni říkali – spojnici mezi Aquileí a pobřežím Půlnočního moře, odkud kupci přiváželi všeobecně žádaný jantar. Nejistota a nebezpečí, které na kupce čekalo při průjezdu Moravou, mělo za následek, že mnozí si začali hledat jiné cesty, i když byly třeba delší a méně schůdné. To samozřejmě znamenalo úbytek peněz v pokladnici moravského vládce, protože od kupců vybíral poplatky za průjezd zemí. Ve svých důsledcích to samozřejmě znamenalo i problémy pro obchod Moravy s okolními zeměmi.

Když se Rastislav po několika letech bojů pevnou rukou ujal vlády na Moravě, jedním z prvních úkolů, které si dal, bylo zvýšení bezpečnosti v zemi. A protože Moravgrad a Veligrad už byly hodně vzdálené – jezdec na koni cestu mezi oběma městy za den zvládnul, pomalé kupecké vozy však nikoliv, rozhodl se postavit zhruba na polovině cesty mezi Moravgradem a Veligradem opevněné hradiště, které obsadil vojenskou posádkou a zároveň zde ustanovil župana, který spravoval okolí, staral se zde o pořádek a prosazoval tu vládcovu vůli.

Hradiště Hrůda bylo postaveno na nevysokém návrší nad řekou Moravou. Aby maximálně využilo tvar vyvýšeného terénu, mělo poněkud neobvyklý obdélníkový tvar. Hradby byly o něco vyšší než dvojnásobek výšky dospělého muže. Byly tvořeny silnou vrstvou jílu zvenčí vyztuženou kamennou plentou a zevnitř dřevěnou konstrukcí. Hradištěm procházela cesta z Moravgradu do Veligradu, hradba byla proto přerušena dvěma mohutnými bránami chráněnými dřevěnými věžemi. I toto hradiště bylo dílem Radslavovým. Stavitel sice osobně nedohlížel na jeho vybudování, vypracoval však plány, podle kterých bylo zbudováno.

Hrůda nebyla ani zdaleka tak výstavná jako Moravgrad nebo třeba i Dolnograd. Šlo v podstatě o vojenský tábor. Z obyčejných dřevěných srubů, ve kterých bydleli vojáci, někteří i se svými rodinami, se vymykaly větší výstavností pouze dvě stavby – županův dům a kostel. Sídlo župana mělo jako jediné kamennou podezdívku. Na té byla vystavěna srubová konstrukce krytá šindeli. Druhou stavbou se šindelovou střechou pak byl kostel. Byl tvořen obdélníkovou lodí, ke které byla přistavěna polokruhovitá apsida.

Součástí hradiště byl také ohrazený dvorec s dvěma jednoduchými sruby – dvorec sloužil jako útulek pro projíždějící kupce.

Kolem hradiště postupně vzniklo také několik nevelkých rolnických osad.

I když se občas objevili nenechavci, jaké zlikvidovali Slavomír s Erikem, vcelku byla pravda, že vojenská posádka na Hrůdě významně zvýšila bezpečnost na cestě i v okolí, ostatně jako se tomu stalo po nedlouhé době Rastislavovy vlády v celé zemi.

Protože se Slavomír s Erikem zdrželi bojem s lupiči, na Hrůdě se pouze krátce zastavili, aby napojili koně a pojedli ze zásob, které si vezli. Přítomným vojákům řekli, aby se připravili na příjezd svého pána a velitele, který přiveze dva zajaté lapky, a potom se už rozloučili a vydali se dále na cestu směrem k Veligradu.

***

35.

*

Zbytek jízdy do druhého z hlavních center Moravského království už proběhl bez problémů a dalších dobrodružství. Jediné, co Slavomíra s Erikem přinutilo k větší pozornosti, byla skupina jezdců na koních, kterou dvakrát uviděli v dáli za sebou v místech, kde cesta byla rovná a umožňovala výhled na větší vzdálenost. Jak se jim na tu dálku aspoň zdálo, protože jezdce viděli vždy jen na chvíli, než zmizeli opět v úkrytu stromů a keřů, šlo v obou případech o tutéž skupinu.

Příliš těžkou hlavu si však ze svého pozorování nedělali. Erik se ušklíbnul, když ty jezdce zahlédli podruhé, a zeptal se: „Co myslíš? Jsou to naši přátelé, kteří se o nás tak zajímali u Ivana?“

Slavomír opětoval Erikův úšklebek: „Myslím, že bych na to mohl vsadit svůj drahocenný meč a nepřišel bych o něj. Je to určitě tak, jak jsme se o tom bavili ráno.“

Erik přisvědčil: „A já bych k tomu vsadil zase svůj meč, že mají prsty v Radslavově vraždě. Nápadné bylo, jak v obou případech, kdy byli vidět, zase couvli za stromy. Určitě si uvědomili, že se navzájem vidíme. Honit je, to by asi nemělo smysl, řekl bych.“

„Přesně tak. Nejrozumnější bude, jak jsme si to ostatně už vyříkali, pokračovat v cestě do Veligradu. Pokud budeme dělat jakoby nic, snad aspoň trochu ukolébáme jejich pozornost, což nám v žádném případě nemůže uškodit.“ Slavomír se ještě krátce zamyslel a dodal: „Když jsme se o našich protivnících bavili ráno, nebyl jsem rozhodnutý. Teď však už nemám žádné pochyby. Pro zpáteční cestu si pro jistotu pár našich vojáků z dvorce na Špitálním vrchu vezmeme. Uděláme to bez ohledu na to, jestli s sebou povezeme něco cenného, myslím cenného pro naše pátrání, nebo jestli se něco zajímavého dozvíme. Pokud se skutečně jedná o naše protivníky, a já stejně jako ty věřím, že ano, tak by nám mohli nějakou nehodu způsobit už jen tak pro jistotu.“

„Teď mě tak napadlo,“ dodal Erik, „nemyslíš, že i ti lapkové, které jsme zlikvidovali, s nimi mohou mít něco společného?“

Slavomír se krátce zamyslel. Potom odmítavě zavrtěl hlavou a řekl: „To si nemyslím. V takovém případě by nám určitě vpadnul někdo do zad, když jsme zachraňovali ty kupce. A vůbec jednodušší by bylo přepadnout nás přímo. V tomhle případě šlo pouze o náhodu.“

Erik přikývnul. „No jo. Máš pravdu, už asi trochu trpím stihomamem.“

Po těchto slovech pokračovali beze slova v další jízdě.

***

36.

*

Slunce už pomalu mizelo za obzorem, když se les začal rozestupovat a začali míjet čím dál četnější dřevěnice rolníků. Slavomír s Erikem míjeli pole s pšenicí, prosem i jinými obilovinami. Mezi poli s obilovinami byly vidět rovněž řepa, zelí, kapusta, cibule, česnek, mrkev i jiná zelenina. Občas míjeli také políčka s hrachem nebo čočkou, k vidění byl rovněž len či konopí.

Pole, na kterých rolníci postupně končili svoji celodenní dřinu, byla střídána pastvinami se skotem, prasaty, kozami a ovcemi. V ohradách kolem usedlostí rolníků se popelila drůbež.

Pole a pastviny byly protkány sady s třešněmi, jabloněmi, hrušněmi, slívami a specialitou okolí Veligradu – lískovými ořechy. Kus od cesty, po které jeli, byly vidět mírné svahy osázené vinnou révou.

Bylo zřejmé, že krajina kolem Veligradu je nadmíru úrodná, snad ještě úrodnější než pole kolem Moravgradu či Dolnogradu. Toho roku navíc jaro slibovalo výtečnou úrodu všeho, co se kolem Veligradu pěstovalo.

A co bylo důležité, žádná válka také nehrozila. Král Ludvík Němec se sice chystal k ztrestání (v jeho očích) vzpurného Rastislava za potupnou porážku před třemi roky a chtěl poslat na Moravu velké vojsko pod velením syna Karlomana, ale jak se Rastislav dozvěděl od svých zvědů u Ludvíkova dvora, lstivý Frank byl donucen změnit svoje nepřátelské plány kvůli nebezpečí ze strany vládce Zapadofranské říše, krále Karla Holého. K tomu ještě povstali Slované v Polabí, a tak nakonec Ludvíkovi nezbylo nic jiného, než se věnovat problémům s králem Karlem Holým a neposlušnými Polabskými Slovany. Starost o franský vliv na Moravě zanechal svému synu Karlomanovi, kterému přenechal správu východních částí své říše. Karloman však tuto situaci využil okamžitě jako příležitost vymanit se z otcova vlivu a uzavřel spojeneckou smlouvu s Rastislavem, čímž svého otce příliš nepotěšil.

Nicméně výsledkem problémů Ludvíkovy říše a obratné Rastislavovy politiky bylo to, že Morava se těšila klidu a v pohodě mohla očekávat hojnou úrodu. Škody z vítězné války s Franky před třemi lety byly dávno zaceleny a všichni se s důvěrou dívali do budoucnosti.

***

37.

*

Čím více se oba jezdci blížili k mocným veligradským hradbám, tím častěji se podobně jako u Moravgradu objevovaly mezi chudými dřevěnicemi rolníků, často stavěnými jako zemnice se střechou opírající se o okolní zem, výstavnější domy svědčící o tom, že v nich bydlí řemeslníci. Často to byly sruby s podlahou v úrovni okolní země, občas byla vidět i šindelová střecha svědčící o zámožnosti majitele.

Už se začalo pomalu stmívat, když se Slavomír s Erikem přiblížili k mohutným a respekt budícím hradbám Veligradu.

Veligrad se vyvíjel poněkud jinak než Moravgrad. Pod svahy tajemných Chřibů vzniklo nejprve několik samostatných hradišť. Nejprve dvě na Špitálském vrchu a na Valách. Oba kopce s hradišti odděloval potok odedávna zvaný Salaška – to proto, že kolem něj byly usedlosti chovatelů ovcí. Za knížete Mojmíra začal vzrůstat význam místa jako křižovatky obchodních cest. Proto na ostrově mezi rameny řeky Moravy, kdysi známém jako Perunův ostrov, protože tam byl posvátný háj mocného boha, a posléze po příchodu víry v Ježíše Krista na Moravu zvaném Svatojiřský ostrov, nechal kníže vystavět hradiště s vojenskou posádkou, která jednak dohlížela na bezpečnost poutníků, jednak se starala o výběr mýta od kupců.

Veligrad postupně bohatnul a přibývalo jeho obyvatel. Kníže proto nechal vystavět na protějším břehu od Svatojiřského ostrova svůj nový dvorec, ve kterém potom část roku pobýval – střídal tak dvorec v Moravgradu s tím zdejším.

Protože přibývalo jak obyvatel zmíněných čtyř hradišť, tak i houstlo osídlení mezi nimi, rozhodl se Mojmír k tomu, že nechá všechna hradiště spolu s přilehlými řemeslnickými osadami opevnit novým mohutným opevněním. Tímto úkolem byl pověřen Radslav, který zde vytvořil své životní dílo. Radslav vystavěl opevnění Veligradu z různých typů hradeb tak, aby maximálně využil možností, které mu nabízel okolní terén. Někde vybudoval vysoké jílové náspy zpevněné palisádami, před kterými vytvořil hluboké příkopy, jinde postavil pevné dřevěné konstrukce vyplněné jílem a tam, kde byl terén schůdný a bez překážek, nechal vystavět vysokou kamennou zeď doplněnou palisádou.

V místech, kde z Veligradu vycházely cesty, nechal Radslav vystavět mohutné dřevěné věže s vraty obitými železem. Věže byly dnem i nocí obsazeny strážemi přísně střežícími okolí a kontrolujícími procházející.

Jediná část veligradského areálu, která zůstala mimo hradby, byl církevní areál, který vznikl na návrší na Sadové. Byl úmyslně postavený tak, aby byl mimo městský ruch a poskytoval dostatek klidu k rozjímání.

***

38.

*Téměř za tmy projeli Slavomír s Erikem bránou zvanou Moravgradská, protože v ní končila cesta z druhého centra Moravského království. Brána byla vystavěna na návrší nedaleko od pravého břehu řeky Moravy. Protože už začínala noc, prostor brány byl dostatečně osvětlen řadou loučí. Když v jejich světle pozorní strážní zjistili, kdo přijíždí, uctivě Slavomíra zdravili. Ten jim odpověděl pokynutím ruky a následován Erikem pokračoval na nedaleký Špitálský vrch, kde řemeslníci pomalu dokončovali jeho nový dvorec.

Půdu, na které byl dvorec zbudován, dostal Slavomír darem od krále Rastislava jako uznání za svůj velký podíl na drtivé porážce vojska krále Ludvíka Němce před třemi roky.

Normálně se Slavomír vždy ihned po příjezdu zajímal o to, co je na dvorci nového. Vládla však už hluboká tma a Slavomír s Erikem měli za sebou dalekou cestu z Moravgradu okořeněnou navíc bojem s lupiči. Nebylo tedy divu, že se jen rychle opláchli, vypili pohár medoviny a šli spát.

Než se však Slavomír uložil do postele, zavolal k sobě velitele družiny na svém dvorci, Vladana. Ramenatý mladý voják se za chvíli objevil před Slavomírem. Lehkou úklonou jej pozdravil a zeptal se: „Co si přeješ, pane?“

Slavomír se zeptal: „Víš, kde bydlí zbrojíř Vratislav?“

„Samozřejmě, pane. Vždyť je to nejlepší zbrojíř na Veligradě. Toho tu zná každý.“

„Dobrá, tak k němu hned teď běž. Ne, jeď raději na koni. Vyřiď mu, že jej zítra ráno s Erikem navštívíme kvůli důležitému svědectví. A hlavně – do té doby, než s námi bude mluvit, ať nikam nechodí sám. Nejlépe ať zůstane doma pod dohledem svých tovaryšů.“

Vladan se udiveně zeptal: „Já to samozřejmě vyřídím, jak si přeješ, pane. Ale proč taková opatření? Na to se bude určitě ptát i Vratislav.“

Slavomír vážně odpověděl: „Možná jsem příliš opatrný. Vyřiď mu však, že dokud si nepromluví s námi, může mu hrozit smrtelné nebezpečí. Víc mu řeknu zítra. Pokud vše vyřídíš bez potíží, budit mě nemusíš. Pokud by se však něco neplánovaného přihodilo, okamžitě mě vzbuď.“

Vladan se znovu lehce uklonil a řekl: „Jak si přeješ, pane. Můžeš se na mě spolehnout.“

Slavomír se ještě krátce zamyslel a dodal: „Napřed jsem si říkal, že to nebude nutné. Ale ne, ať si nic nevyčítám, když pojedeš od Vratislava, tak ještě zajeď do královského dvorce a najdi tam velitele stráží Ctibora a především jeho ženu Jelenu. A vyřiď jim totéž jako Vratislavovi. Ať Ctibor svoji ženu dobře hlídá, dokud si s ní zítra nepromluvíme. Než se tak stane, mohlo by jí hrozit nebezpečí podobně jako Vratislavovi. Tak, a teď už můžeš opravdu jít.“

Na to se Vladan ještě jednou lehce uklonil a odešel.

***

39.

*

Na druhý den byl však už Slavomír brzy ráno na nohou. Nemohl dospat, protože byl zvědavý na to, co nového je v jeho dvorci. Obytné a hospodářské budovy už byly téměř hotové. To, na co však byl mladý velmož zvlášť zvědavý, byla jeho chlouba – kostel zasvěcený svatému Petrovi a Pavlovi, který nechal postavit na svém dvorci. Tento kostel se v té době stal nejhonosnější církevní stavbou v areálu opevněného Veligradu a spolu s celým dvorcem byl posledním dílem nebohého Radslava. Starý stavitel zpracoval plány pro výstavbu celého dvorce a podrobně navrhnul zvlášť kostel. O samotnou výstavbu dvorce i kostela se potom staral Gorazd, který byl jedním ze čtyř mladých kněží, které nechali vysvětit v Salzburgu u arcibiskupa Liuprama Udalrich se Slavomírovým otcem Přemilem.

Gorazd byl v podstatě Slavomírovým vrstevníkem, byl jen o dva roky mladší. Protože byl syn stavitele, vyznal se v tomto oboru. Ostatně jeho otec doufal, že syn bude pokračovat v rodinné tradici. Mladého Gorazda toužícího po vědění však nakonec zlákala Udalrichova škola a stal se knězem. Protože však svoje stavitelské vědomosti nezapomněl, na Slavomírovu žádost uvolnil Udalrich mladíka pro službu na Slavomírově dvorci na Veligradě. Jednak Slavomír potřeboval někoho, kdo by na stavbu dohlédnul a potom samozřejmě kostel, kterým chtěl svůj dvorec vyzdobit, potřeboval kněze. Protože Slavomír sdílel nechuť svého otce k většině franských kněží, kteří na Moravě sloužili a víc než o prospěch svého nového domova se starali o zájmy svého biskupa a franského krále, rozhodnul se pro kněze domácího. Zvlášť tehdy, když byl ještě navíc vychován ve škole v jeho domově a dobře jej znal. Že to v žádném případě neprospělo ve vztazích se správcem moravgradské baziliky Lotharem, zástupcem pasovského biskupa Hartwiga, ani s Hartwigovým zástupcem Hansem, správcem kostela svatého Víta a rotundy sv. Michala u královského dvorce na Veligradě, bylo jasné. To však byly problémy, ze kterých si Slavomír rozhodně těžkou hlavu nedělal. Byl dostatečně bohatý a mocný, aby tyto dva vlivné kněze a jejich námitky mohl přehlížet. Navíc jej v tom tiše podporoval i sám Rastislav, který z diplomatických důvodů nechtěl otevřeně proti Lotharovi s Hansem vystupovat. Kde to však bylo možné, podporoval každého, kdo omezoval vliv obou pyšných Franků.

***

40.

*

Když Slavomír vyšel ze svého paláce a rozhlédnul se probouzejícím se ránem přes nádvoří ke svému kostelu, jen potěšeně vzdechnul. Bylo vidět, že Gorazd se své práci věnuje s nasazením a láskou. Mohutná budova kostela už byla dostavěná. Střecha byla kryta vypálenými taškami, které ve Veligradě vyráběl ve své cihelně podle římských vzorů mistr Byšek. Na tom, že se výroba tašek Byškovi začala dařit, měl, jak Slavomír věděl, velký podíl právě všestranně nadaný Gorazd, který Byškovi pomohl dobrými radami při jeho experimentech. Slavomírův kostel svatého Petra a Pavla byl vlastně první nejen veligradskou, nýbrž i moravskou stavbou, která se mohla pyšnit Byškovými taškami. Kostel tvořila rozměrná kamenná obdélníková budova zakončená malou polokruhovitou apsidou. Na opačné straně byl k lodi přistavěn téměř čtvercový nartex, kterým se vcházelo dovnitř. Střeše kostela dominovala okrouhlá kopule s vysokými úzkými okny zakončenými obloukem. Stejně tak i ve stěnách lodi byly po obou stranách řady oken zakončených oblouky. Tato okna však byla o něco málo širší a i vyšší než ta v kopuli. Všechna okna byla zasklena barevnými skly tvořícími mozaiky. Apsida a přilehlá část lodi už byly také nahozeny jiskřivě bílou omítkou, což dávalo tušit, jak pěkně bude celý kostel vypadat v zářícím slunci za pár dní.

Když se Slavomír dosyta vynadíval, vešel nartexem do kostelní lodi. Pokřižoval se a znovu s obdivem vzdechnul. Kostel byl uvnitř bíle omítnutý. Na jeho stěnách byly kolem dokola namalovány fresky zpodobňující poslední křížovou cestu Ježíše Krista. Když byl Slavomír na Veligradě naposled, ještě nebylo všech čtrnáct obrazů Kristových zastavení na cestě od Pilátova domu na Golgotu hotovo. Toho rána však už mohl vidět zpodobněnou celou Kristovu tragédii. Mladý velmož si s údivem řekl, že snad větší krásu neviděl ani v Konstantinopoli. Mlčky procházel kostelem od jednoho obrazu k druhému a tiše a s obdivem si je prohlížel.

Najednou ucítil v zádech čísi pohled. Obrátil se a uviděl štíhlou vysokou Gorazdovu postavu. Kněz byl oblečen ve lněné dlouhé tunice přepásané jednoduchým koženým řemenem. Úzký obličej měl lemovaný dlouhými tmavohnědými vlasy. Tmavohnědýma očima sledoval s lehkým úsměvem v obličeji Slavomírův údiv. Zeptal se jej: „Líbí se ti tvůj nový kostel, pane?“

Slavomír úsměv opětoval a prostě odpověděl: „Moc, milý Gorazde. Odvádíš zde nádhernou práci.“

Gorazd v odmítavém gestu napřáhnul ruce ke Slavomírovi a řekl: „Promiň, Slavomíre, že ti musím oponovat. Já sám bych však toho mnoho nedokázal. Svůj dík si zaslouží nebohý Radslav, který tento kostel navrhnul, všichni, kdo jej stavěli a ještě vlastně i staví a mistři Teofil a Ostoj, kteří jsou autory těch fresek, které obdivuješ.“

Slavomír s obdivem prohlásil: „Musím říct, že mladý Ostoj důstojně dokončil dílo svého učitele a dobře se od něj naučil umění malířskému.“ Teofil byl totiž původem z Byzance. S jakýmisi kupci doputoval až na Moravu, usadil se zde, a když rozpoznal u mladého Ostoje, syna hrnčíře z Veligradu, nadání pro malířství, předal mu své umění. Bohužel před krátkým časem Teofil zemřel, to už však jeho následovník byl schopen dokončit dílo svého učitele.

Slavomír i Gorazd setrvali chvíli v mlčení. Potom se však mladý kněz znovu mírně pousmál a zeptal se mladého velmože prohlížejícího si se zřejmým nadšením fresky v chrámu: „Slavomíre, promiň mi mou opovážlivost. Mohu se tě však na něco zeptat?“

„Proč takové ohledy,“ překvapeně namítnul Slavomír, „dobře přece víš, že se mnou můžeš mluvit otevřeně a výslovně jsem ti dovolil říkat mi v případě potřeby v soukromí i nepříjemné zprávy.“

„Já vím, ale přece jen. Ona ta má otázka bude trochu osobní.“

„Jen se ptej, milý Gorazde,“ vyzval trochu překvapeně Slavomír mladého kněze.

„Jak bych to řekl… Tento chrám tě stál spoustu prostředků. Jiné moravské velmože by takový kostel ani nenapadlo postavit. I když jsou mnozí dostatečně bohatí, jsou tu takoví, kteří by měli dost majetku na postavení podobného chrámu, bylo by jim však líto peněz. V lepším případě by postavili nebo už i postavili kostel, který je nebo by byl mnohem méně výstavný než ten tvůj. A to mnozí dávají svoji zbožnost mnohem okázaleji najevo než ty. Musím říct, že právě proto, že tě tak důvěrně znám, překvapil jsi mě. Překvapil jsi mě dokonce velice.“

Slavomír se ušklíbnul: „Chceš říci, že příliš nechápeš, jak někdo, kdo tak nesnáší mnohé katolické pátery, může postavit tak nákladný kostel zasvěcený katolické víře?“

Gorazd se rozpačitě pousmál a plaše přisvědčil: „Nechtěl jsem to říct tak otevřeně. Ale ano, myslel jsem to tak, jak jsi teď řekl. Doufám, že jsem se tě touto otázkou nedotknul. To bych nerad. Zvlášť když vidím tento nádherný boží chrám, který by bez tebe nikdy nevzniknul.“

Slavomír zvážněl. „Ty mě znáš asi důvěrněji než kdokoli jiný. Snad s výjimkou Erika a tvého i mého učitele Udalricha. A dobře víš, že především věřím ve dvě věci – v sílu lidského a tedy snad i svého rozumu a v pevnost svého meče. Víra je myslím krásná věc. Bez rozumu a síly by se však těžko mohla prosadit. Dobře víš, známe se už od dětství, že pověry kolem našich starých bohů a bůžků na mě nikdy dojem nedělaly. Když se však rozhlédneš kolem po světě, ve kterém žijeme, po všech krásách, které jsou kolem nás, musíš si, pokud jsi alespoň trochu přemýšlivý člověk, položit otázku – kde se vlastně ten náš svět vzal? Jak vzniknul? Pokorně se přiznám, že na tyto otázky můj rozum nestačí. Odpovědi nám však dává víra, kterou hlásá církev, jejímž jsi ty knězem. Někomu to stačí a je spokojený, když přijímá pravdy hlásané katolickými kněžími. Pokud by všichni kněží římské církve byli takoví jako starý Udalrich nebo jako jsi ty, tak bych takové odpovědi dávané římskou církví přijímal také bez větších rozpaků. Když si však představím pasovského biskupa Hartwiga, nadšení z takového poznání mě poněkud opouští. A když si plně uvědomím, co jsou zač Hartwigovi zástupci v naší zemi – moravgradský Lothar a jeho pravá ruka Hans, správce zdejšího královského kostela svatého Víta, musím si s prominutím jen odplivnout. Tihle takzvaní služebníci boží mají svá ústa plná slova božího. To hlavní, co je však zajímá, je církevní daň, kterou vybírají, přičemž jejich hlavní starostí je to, aby jim pokud možno co nejvíce zůstalo za nehty a nedoputovalo k jejich pánovi do Pasova. No a kromě toho také informují pasovského biskupa a tím i franského krále o tom, co se u nás děje. Těmhle vykutáleným páterům už dávno nejde, pokud vůbec někdy šlo, o šíření víry svaté a o svěřené ovečky.“

„Tvá slova jsou tvrdá, pane,“ poznamenal Gorazd.

„Tvrdá možná jsou,“ přisvědčil Slavomír a dodal, „obávám se však, že jsou nejen tvrdá, nýbrž také pravdivá. Ostatně proč Lothar hází klacky pod nohy Udalrichovi a zdejší Hans se tak kysele chová k tobě? Je ti jistě jasné, že je to proto, že ty a Udalrich svoji kněžskou službu chápete a konáte opravdu jako službu.“

Gorazd se plaše pousmál a nejistě řekl: „Přivádíš mě do velkých rozpaků, Slavomíre. Co ti mám na tvá slova říct?“

Slavomír se opět lehce pousmál: „Neříkej nic, ale konej svoji kněžskou službu v tomto kostele jako doposud podle svého nejlepšího svědomí. Víra, kterou hlásáš, může lidi učinit lepšími. Ten, kdo ji hlásá, to však musí činit upřímně z celého svého srdce. A ne se chovat vypočítavě jako Lothar s Hansem a jim podobní, kterých je v naší zemi bohužel spousta. A proto jsem nechal vystavět tento kostel. V krásném prostředí lidi snáze napadají krásné myšlenky a lidé tak mohou být lepší. No a kromě toho mám rád krásné věci. A jak mě znáš, když se do něčeho pustím, tak to dělám důkladně.“

Po krátkém mlčení potom Slavomír s jistou potměšilostí v hlase dodal: „A navíc mám ještě poněkud přízemní důvody, proč jsem tu nechal postavit tak výstavný chrám.“

Gorazd se velmože zvědavě zeptal: „Opravdu? A jaké přízemní důvody? O těch jsi nikdy nemluvil.“

Slavomír se znovu ušklíbnul. „Vzhledem k tomu, že Lothara s Hansem i jejich lidi mám rád jak osinu v jisté části těla, dělá mi vždy dobře, když se vztekají.“

„No a?“ zeptal se Gorazd.

„To si neuvědomuješ, jak tihle dva syčáci, ostatně to už dali vícekrát jasně najevo, těžce nesou, že tu stojí kostel, který je větší či výstavnější než ty jejich chrámy?“

Gorazd namítnul: „Moravgradská bazilika je přece větší než náš kostel.“

Slavomír na to řekl: „To sice ano, avšak není zdaleka tak pěkně vyzdobená.“

Gorazd přikývnul a Slavomír pokračoval: „Nejkrásnější na tom všem je, alespoň pro mě, jak se tihle dva užírají a přitom otevřeně proti mně, tobě a našemu kostelu vystoupit nemohou. Přece tu šíříme víru v Hospodina. A když porovnáš, jak bývá tento kostel plný lidí při tvých bohoslužbách, od té doby, co je vysvěcený, s tím, o kolik méně věřících chodí do kostela třeba tady k Hansovi, tak naši franští takzvaní přátelé nemohou říci ani slůvko. Já vím, tahle moje škodolibá radost není asi pěkná, dělá mi však nemalé potěšení. Tak mi to promiň.“

Gorazd se také pousmál a debatu zakončil slovy: „Co mám s tebou dělat?“

***

41.

*

V té chvíli do kostela přišel Erik. Pozdravil se s Gorazdem a řekl: „Posílá mě stará Halina. Máme všichni přijít k snídani.“

Gorazd na to řekl: „Jak vím, přijeli jste, abyste pátrali po vrazích nebohého Radslava. Když už jsme však v chrámu Páně, pojďte se ještě pomodlit za úspěch vašeho pátrání.“

Slavomír s Erikem následovali Gorazda k oltáři, všichni tam poklekli, sepjali ruce a setrvali v krátké modlitbě. Potom se zvedli a odešli do Slavomírova paláce, kde stará hospodyně prostřela k jídlu.

Halina byla kdysi chůvou malého Slavomíra a navíc jej i napolo odkojila, když jeho matka Liběna zesláblá po porodu neměla dost mléka. Vlastní dva synové Halině zemřeli jako děti jedné kruté zimy na těžké nachlazení spojené s dýchacími potížemi – podobná nemoc za oněch tragických zimních měsíců, kdy moravskou zem sužovaly dlouho kruté mrazy a zásoby jídla se nebezpečně tenčily, postihla i Slavomíra. Ten díky své silnější tělesné konstituci přežil. Křehcí synkové Haliny se však jara nedožili, i když jim kníže Přemil na Liběnino naléhání poskytnul stejnou péči jako malému Slavomírovi.

To však nebyly všechny rány osudu, které tehdy postihly nešťastnou Halinu. Následujícího léta padnul také její manžel za války s franským vojskem. Nešťastná žena tak najednou zůstala sama a jedinou radostí v jejím životě zůstal malý Slavomírek. Protože Slavomírova matka Liběna byla křehká žena, zemřela, když byl Slavomír ještě malý chlapec. Tím, kdo mu od té doby matku nahrazoval, byla právě Halina. A byla to do značné míry její zásluha spolu s Udalrichovou výchovou, že Slavomírova povaha postrádala zpupnost a nadřazenost vzhledem k obyčejným lidem, tak běžnou u moravských velmožů. Ostatně ani jeho otec Přemil nebyl jiný. Přestože měl v podstatě dobré srdce, k lidem kolem sebe se často choval dost neurvale.

Když Slavomír dostal od Rastislava darem pozemek na svůj dvorec ve Veligradu, byla Halina ta první, kterou požádal o pomoc. Protože Slavomírovi od Haliny vždy chutnalo a kromě kuchařského umění vládla i nepopiratelnou autoritou, které se vždy poslušně podřizovali i ti nejotrlejší bojovníci na rodinném dvorci v Dolnogradu, byla to volba výborná. Ten, kdo z ní však neměl příliš radost, byl Slavomírův otec Přemil. Protože však Halina dala celkem samozřejmě přednost svému chráněnci Slavomírovi před jeho poněkud nerudným otcem, tomu nezbylo, než vzít její volbu na vědomí. Naopak ti, které si Slavomír s sebou vzal do Veligradu, zářili spokojeností a rádi se podřizovali třeba tomu, že si budou muset mýt ruce před jídlem, když ta chutná krmě byla od staré Haliny.

Když všichni tři vešli do největší z místností Slavomírova kamenného, bíle omítnutého domu, který byl spolu s výstavným kostelem centrem jeho dvorce, čekal je tam velký dubový stůl čistě prostřený bílým, po okrajích zlatě vyšívaným, lněným plátnem.

Halina uměla nejen vařit, nýbrž i jídelní tabuli tak nachystat, že jen z toho pohledu se sliny sbíhaly. Uprostřed byla hliněná váza s polním kvítím, vedle které stála pletená ošatka s čerstvě upečeným a nakrájeným bílým chlebem a kusem másla k jeho namazání. Vedle chleba byla hliněná mísa s prosnou kaší bohatě doplněnou uzenou slaninou. A konečně je čekala další mísa, nad kterou se Slavomírovi rozzářily oči. Byla totiž plná čerstvě připravené pochoutky, o kterou u Haliny žadonil už jako malý chlapec – medem slazených pšeničných placek plněných směsí medu, drceného máku a tvarohu, ke kterým jim Halina připravila další svoji specialitu, borůvkovou marmeládu.

K jídlu byla pro každého připravena hliněná miska s dřevěnou lžící na kaši a další miska na chleba a placky, protože Halina měla ráda na stole pořádek. Na zapití jim Halina nachystala džbán slabého nechmeleného piva, které také sama vařila, a k tomu menší džbán se sladkou medovinou na zapití sladkých placek.

Když Slavomír uviděl nachystané pochoutky, vzal Halinu kolem pasu, nadzdvihnul ji jako pírko, zatočil se s ní kolem dokola a se slovy: „Halinko, milá!“ jí dal pusu na obě tváře.

Když starou hospodyni Slavomír zase postavil na zem, pozorovali Erik s Gorazdem pobaveně scénu, kdy drobná, o půldruhé hlavy menší a o polovinu lehčí žena než Slavomír jej pohladila po hlavě a laskavě špitla: „Jen jez, ty můj chlapečku, ať nám zesílíš. Jsi nějaký hubený.“

Slavomír se trochu rozpačitě poohlédnul a Erik na to s úsměvem řekl: „Žádný strach. Vždyť náš Slavomírek by mohl pěstí hřebíky zatloukat.“

Halina se na něj přísně podívala a ihned jej sjela: „Jen nech na hlavě, ty vikinský větroplachu. Podívej se na sebe. Ty jsi chlap jak naducaná hora. Ale tady Slavomírek by měl ještě zesílit.“ To už všichni tři nevydrželi a hlasitě se rozesmáli. Nakonec se k nim přidala i Halina.

***

42.

*

Po snídani ještě Halina s tajuplným úsměvem donesla malý hliněný džbán a čtyři menší hliněné kalíšky. Tvářila se nesmírně tajuplně, když plnila kalíšky ze džbánu a dala všem ochutnat.

Slavomír zvědavě přičichnul k tmavočervené husté tekutině ve svém kalíšku a zeptal se: „Co to je? Voní to po lesních plodech. Tvoje nová specialita?“

Halina s úsměvem řekla: „Přesně tak, jen ochutnejte.“

Všichni trochu upili ze svých kalíšků a Halina s úsměvem pozorovala, jak tváře jejích hostů ovládnul jak na povel výraz naprosté blaženosti. Téměř jednohlasně všichni vzdechli: „To je ale dobrota!“

Erik hned nedočkavě natáhl ruku s kalíškem k Halině, aby mu dolila, ta tak s úsměvem učinila a už před ní stály i kalíšky Gorazda a Slavomíra. Halina dolila i ty a potom vysvětlila: „Ten nápoj je zkvašená šťáva z borůvek. Aby to bylo sladší, přidala jsem maliny a ostružiny, trošku pikantnější je ten nápoj díky brusinkám.“

Všichni blaženě pomlaskávali a chválili Halinu, jaká je kouzelnice při přípravě jídel a nápojů. Když tak seděli u Halinina nového nápoje, konečně přišla řeč i na pátrání po Radslavových vrazích. Slavomír s Erikem věděli, že před Halinou a Gorazdem mohou být zcela otevření, a tak jim vylíčili vše, co doposud zjistili.

Halina je vyslechla, a potom, když popsali i to, jak je sledovali nějací jezdci při cestě do Veligradu, ustaraně prohlásila: „Kdo ten hrozný čin spáchal, to vám, chlapci, bohužel neřeknu. Mám však o vás docela strach. Jak jste mi všechno vylíčili, myslím si, že o obyčejnou loupežnou vraždu nepůjde. A pokud ten neznámý, který tu ohavnou vraždu spáchal, bude mít pocit, že jej ohrožujete, nebude určitě váhat vás zabít. Zpět do Moravgradu byste rozhodně neměli jet sami. Měli byste vzít s sebou pár našich vojáků. Oni se pak zase vrátí sem. Jste stateční junáci, ty lapky jste vyřídili hravě, jenže Radslavovi vrazi určitě nebudou jen tak obyčejní lapkové.“

Gorazd vážně dodal: „Myslím, že Halina má pravdu. Riskovat nemá smysl. Pokud někdo odhalí Radslavovy vrahy, budete to vy dva. Pokud ovšem i vás tihle lidé zabijí…“ významně se odmlčel.

Slavomír vážně odpověděl: „Oba říkáte přesně to, na čem jsme se už s Erikem dohodli. Pravda je, že i když ti, co nás sledují, si nebudou jistí, co jsme tu zjistili nebo získali, mohou se pokusit nás odstranit jen tak pro klid svých duší.“

Erik dodal: „Přesně tak. Nepadla však ještě jedna otázka, nevíte něco zajímavého o té Radslavově vnučce Jeleně? Zbrojíře Vratislava známe. A o svém tajemném zákazníkovi nám jistě poví. O existenci Radslavovy dcery a vnučky jsme neměli tušení.“

Gorazd i Halina zamyšleně zavrtěli hlavami. Potom Gorazd řekl: „Přestože je Jelenin manžel Ctibor velitelem stráže ve zdejším královském paláci, nenavštěvuje s Jelenou královský kostel u svatého Víta, ale od té doby, co je vysvěcen náš kostel, chodí sem. Přímo se totiž oba nesnáší se správcem zdejších královských kostelů svatého Víta a sv. Michala Hansem. Vím i o tom, že ty dva, myslím Ctibora a Jelenu, Radslav občas navštěvoval. Nebyli však tady jediní, ke kterým chodíval. O tom, že Jelena je, vlastně byla, Radslavova vnučka, jsem neměl nejmenší tušení. Jediné, co mohu říct, je to, že Jelena i Ctibor jsou milí lidé. Pokud budou moci, určitě vám pomohou.“

Halina se přidala: „Já se zase dobře znám s Vratislavovou manželkou Lanou a přes ni znám docela dobře zbrojíře Vratislava. Myslím, že se mohu zaručit, že ti dva by se zcela jistě, minimálně vědomě, žádné špatnosti neúčastnili. A o vztahu Jeleny a Radslava jsem také, i když je to div, neměla žádné tušení.“

A s tím se všichni rozloučili. Halina se šla věnovat přípravě oběda, Gorazd dokončení kostela a Slavomír s Erikem se vydali do veligradských ulic za svým pátráním.

***

43.

*

Když oba prošli otevřenou bránou Slavomírova dvorce na ulici, zastavili se a Erik se zeptal: „Tak kam půjdeme nejdřív? Za Jelenou, nebo za zbrojířem Vratislavem?“

Slavomír okamžitě rozhodnul: „Myslím, že bychom měli jít za Vratislavem. Ten nás může navést k Radslavově vrahovi. A navíc, pokud nám řekne, co ví, nebude mu hrozit už žádné nebezpečí.“

Erik se krátce zamyslel a pak ještě poznamenal: „Říkal jsi, že jsi večer poslal Vladana varovat Vratislava a Jelenu. U Vratislava je to jasné. Pokud si u něj vrah nechával spravit svoji dýku, nejspíš jej napadne, že by nás zbrojíř mohl přivést na jeho stopu. Co se však týče Jeleny a Radslava – pokud o jejich vztahu neví naše Halina, která zná celý Veligrad do nejmenších podrobností, tak to těžko ví někdo jiný. Tím spíš může návštěva Jeleny chvíli počkat.“

Slavomír přikývnul a s úsměvem poznamenal: „To máš pravdu. A co se týče Haliny, tak ta zná nejen Veligrad a jeho obyvatelstvo, ale dokáže o něm zasvěceně hodiny hovořit. Mně však šlo při varování Jeleny jen o to, abychom vůbec nic nezanedbali. Náhoda je blbec a blbce je radno nepodceňovat.“

Erik s úsměvem přisvědčil: „Přesně tak.“

Byl příjemný slunečný den a oba měli dost včerejší celodenní jízdy na koni z Moravgradu do Veligradu. Jejich koně si navíc po namáhavé jízdě zasloužili odpočinek. Nechali je tedy v pohodlí stáje na Slavomírově dvorci a vydali se svižným krokem k části Veligradu zvané Haltýřka, kde se soustředily dílny nejlepších kovářů a zbrojířů.

Cesta je vedla kolem kostela na Hradišti. Poměrně jednoduchá obdélníková kamenná stavba s podkovovitou apsidou byla prvním kostelem zasvěceným víře v Ježíše Krista, který na Veligradě nechal postavit otec knížete Mojmíra. Kostel sloužil jak k setkávání věřících, tak se v jeho okolí také pohřbívalo. Kostelní areál byl součástí hradiště, kolem něhož byly zbudovány ochranné valy. Hradiště bylo kdysi centrem knížecí moci na Veligradě. Později, už za knížete Mojmíra, byly valy kolem kostela rozbořeny, protože byla podle Radslavových plánů vystavěna obvodová veligradská hradba, která spojila celé veligradské souměstí. Veligradské sídlo moravského vládce se tehdy přesunulo blíže k řece Moravě. Tam, kde už krále Rastislava navštěvovali i Slavomír s Erikem. Tomu místu začali lidé říkat Na Knížecím.

Slavomírovi proběhly při chůzi hlavou tyto vzpomínky na veligradskou historii. Teď už se ale museli s Erikem zastavit, protože byli u kostela Nanebevstoupení Ježíše Krista na Hradišti a před nimi se právě pomalu pohyboval dlouhý pohřební průvod. Slavomír s Erikem na znamení úcty k mrtvému sklonili hlavy, a když smuteční průvod přešel, vydali se dále k Haltýřce.

Tato veligradská čtvrť se jmenovala podle haltýřů – jímek, které sloužily ke sběru vody ve zdejším bažinatém terénu. Jak se Slavomír s Erikem blížili ke svému cíli, vítal je čím dál silnější hluk kovářských kladiv.

Usedlost Vratislava našli celkem snadno. Protože se jednalo vedle Ivana o nejvýznamnějšího zbrojíře moravského království, odpovídala tomu výstavnost Vratislavova dvorce. Byl značně rozlehlý, ohrazený palisádou ještě o něco vyšší, než byla ta u Ivanova sídla v Moravgradu.

Bylo vidět, že Slavomírovo varování vyslané prostřednictvím Vladana bylo vyslyšeno. Brána, normálně otevřená, byla toho rána uzavřená a hlídal u ní ramenatý tovaryš. Představovat se ani nemuseli, oba je dobře znal, protože byli občas jejich zákazníky. S úklonou je poslal do nejvýstavnějšího domu na dvorci – roubeného dřevěného stavení stojícího na bíle omítnuté kamenné podezdívce a kryté šindeli. Neklamnou známkou Vratislavovy zámožnosti byla okna vyplněná skleněnými tabulkami.

Zbrojíř seděl uvnitř domu za stolem a jedl. Když uviděl vzácnou návštěvu, okamžitě jídla zanechal, vyskočil od stolu, vyšel jim vstříc a uctivě je přivítal: „Vítej, vznešený pane Slavomíre! Vítej i ty, statečný Eriku! Jsem velice poctěn vaší návštěvou, zároveň jsem však i udiven z tvého včerejšího varování, pane. Jak vidíš, poslechnul jsem tě. Vůbec nerozumím tomu, oč jde. Měl jsi však zřejmě pravdu, protože v noci se kdosi pokoušel přelézt naši palisádu, moji tovaryši jej však zahnali. Doufám, že nebudu příliš opovážlivý, když budu doufat, že mi tyhle záhady objasníš.“

Zatímco Vratislav mluvil, objevila se v místnosti jeho baculatá manželka Lana. Donesla dřevěný podnos se džbánem medoviny a třemi hliněnými poháry. Uctivě se uklonila hostům a přísně pohrozila manželovi: „Víš, že máš dnes ještě hodně práce. Tak na rozdíl od hostů to s medovinou nepřeháněj, jak to jen ty umíš!“

Vratislav cosi zabručel a Slavomír s Erikem pobaveně sledovali, kdo je v domě pánem, což ostatně věděli předtím, protože poměry ve Vratislavově domě dobře znali. Lana měla svého muže velice ráda a obdivovala jeho šikovnost. Dobře však znala jeho lásku k medovině a věděla, že svému milovanému muži občas musí přitáhnout otěže. Slavomír s úsměvem podotknul: „Ctná paní Lano, děkujeme ti za pohoštění. Rádi tvoji známou medovinu ochutnáme, bohužel však také s mírou, protože nás čeká ještě náročný den.“

Lana se na Slavomíra laskavě usmála, potom ještě pro jistotu zahrozila na manžela a s úklonou je opustila.

***

44.

*

Usadili se v pohodlných dřevěných křeslech u menšího stolu pod druhým oknem v místnosti. Vratislav nalil každému medovinu, ochutnali a museli jen chválit. Sladká, lehce nahořklá medovina, kterou paní Lana vařila, byla opravdu její vyhlášenou specialitou. Zbrojíř využil toho, že žena byla z dohledu, a ihned všem znovu nalil a zeptal se: „Takže proč jsi přijel, pane? Jak ti mohu pomoci?“

Slavomír ještě upil doušek medoviny, uznale mlasknul a dal se do vysvětlování: „Jistě se už i k vám dostala zpráva o hnusné vraždě v Moravgradu, kde neznámí zločinci přepadli a zavraždili stavitele Radslava.“

Vratislav přikývnul, a tak Slavomír pokračoval: „Náš vznešený král Rastislav nás pověřil vyšetřováním tohoto zločinu.“

Vratislav s úlekem prohlásil: „Snad si, pane, nemyslíš, že s tou ohavností mám něco společného?“

Slavomír s úsměvem zavrtěl hlavou a řekl: „Samozřejmě si nemyslím, že bys Radslava zavraždil. Něco společného však možná s jeho smrtí máš.“

Vratislav se udiveně zeptal: „Něco společného s tak ohavným zločinem? Jak to, pane, proboha myslíš? Přivádíš mě do velkých rozpaků! Já jsem věrný služebník našeho krále a chudáka Radslava jsem si vždy vážil a snad jej i směl zvát svým přítelem.“

Slavomír pobaveně odpověděl: „Znovu opakuji, Vratislave, vůbec si nemyslíme, že bys byl nějak zapleten do Radslavovy vraždy. Jenže co jsi? Co je tvá práce?“

„Jsem zbrojíř,“ zněla stručná odpověď a nebyl by to na své umění hrdý Vratislav, kdyby nedodal, „a vedle přítele Ivana z Moravgradu nejlepší zbrojíř v této zemi.“

Erik se rovněž s lehkým úsměvem vmísil do debaty: „No vidíš. A to je ten problém, že jsi šikovný zbrojíř. Tak jsi se, pravda nic netuše, zapletl do téhle smutné historie.“

Odpovědí byl tak udivený výraz ve Vratislavově tváři, že Slavomír i s Erikem vyprskli smíchy. Bylo jim jasné, že Vratislav je sice stejně šikovný řemeslník jako jeho přítel Ivan, velký myslitel to však asi nebude.

Erik tedy zbrojíři vysvětlil: „Radslav byl zabit bodnutím přímo do srdce. To by ještě samo o sobě nebylo nic tak divného. Jenže podivná byla rána po dýce, která zabila Radslava. Ta zbraň musela mít čepel ani ne na prst širokou. Takovou dýku nikdo z našinců nemá. Co by také kdo dělal s takovým párátkem.“

Na Vratislavovi, který nedokázal zakrývat své pocity, bylo zřejmé, že najednou jaksi ztuhnul. Jako by zdřevěněl v křesle. Chvíli všichni mlčeli a potom se Vratislav váhavě zeptal: „A co chcete ode mě? Takovou zbraň také neznám!“

Slavomír se najednou zatvářil přísně. Bylo mu stejně jako Erikovi jasné, že poněkud prostoduchý zbrojíř do Radslavovy vraždy zapletený není. Jenže na druhé straně bylo jasné, že už mu došlo, proč za ním přijeli. No, a protože není žádný velký myslitel, tak dostal strach z toho, že jej budou chtít obvinit z podílu na Radslavově vraždě. Pravda byla, že zbrojířovy obavy zase nebyly tak bezpředmětné. Pokud urozený člověk vyšetřoval neurozeného, ohledy na něj obvykle nebral a za každou cenu se snažil najít viníka vyšetřovaného činu. To, že Slavomír je jiný a vždy se snaží najít pravdu, Vratislavovi najednou ne a ne dojít. Výsledkem bylo, že milý zbrojíř dostával čím dál větší strach a začal zmatkovat.

Až když se ozval náhle ženský hlas, uvědomili si všichni tři, že je už chvíli poslouchá rázná zbrojířova žena Lana. Ta přistoupila ke stolu a řekla: „Musím se vám omluvit, že jsem vás chvíli poslouchala. Jenže ráno na trhu si ženské vykládaly, co se stalo nebohému Radslavovi. Když jsem si to spojila s vaším příjezdem a s nočním varováním, došlo mi, že tu asi budete kvůli té vraždě.“

Potom s trochu hraným provinilým výrazem dodala: „A teď jsem, samozřejmě nechtěně, vyslechla to o úzké dýce.“

Erik se na Lanu zvědavě zadíval. V jeho uznalém výrazu bylo vidět, že oceňuje chytrost zbrojířovy ženy. Zeptal se: „Ty víš o takové úzké dýce?“

„Samozřejmě, že vím,“ zněla rázná odpověď a na to Lana přísně houkla ne svého vystrašeného chotě, „a ty, bambulo jeden, se vzpamatuj a řekni také, co víš. Přece nechceš, aby zůstala Radslavova vražda nepotrestána!“

„To samozřejmě nechci,“ zablekotal Vratislav. Bylo naprosto jasné, kdo v jeho domě vládne.

Lana si dala ruce v bok a zvýšeným hlasem zopakovala svůj rozkaz: „Tak ze sebe nedělej osla a konečně mluv!“

Slavomír s Erikem pobaveně sledovali, jak to chodí u Vratislava doma. Bylo zřejmé, že Lana dobře ví, jak poručit svému muži. Ten se po ozdobě svého domu ještě jednou ustrašeně ohlédnul. Lana po něm zlostně loupla očima, a zbrojíř se konečně rozmluvil: „Je to něco přes čtvrt roku, co jsem tu měl zákazníka, který přišel s dýkou, o jaké mluvíte. Měla čepel úzkou tak na dvě třetiny prstu a dřevěnou válcovitou rukojeť. Jako by ta rukojeť byla vrškem hole, co já vím. No a ta čepel vlastně skoro nebyla. Větší část jí byla ulomená, prý si tu dýku zlomil, když chtěl vypáčit jakousi truhlici. Ale to nebyl div, že se ta čepel zlomila. Nejen že byla úzká, byla také vyrobená z nepříliš kvalitní oceli. A ten člověk chtěl tu čepel spravit nebo udělat znovu. Spravit to dost dobře nešlo, tak jsem mu nabídnul, že ji udělám novou a z damaskové oceli, aby byla pevnější. Vzhledem k tomu, jak ta čepel byla úzká a přitom měla být pevná a ostrá, nešlo vůbec o jednoduchou práci.“

Slavomír zbrojíře nedočkavě přerušil: „No dobrá. O koho ale šlo? Kdo byl ten zákazník?“

Vratislav zase polekaně pohlédnul na svoji přísnou ženu. Ta po něm přísně loupla očima, a tak odpověděl: „Byl to Johann, velitel družiny správce moravgradské baziliky Lothara.“

***

45.

*

Slavomír s Erikem na sebe pohlédli. Erik po chvilce řekl: „Proč mě to vlastně nepřekvapuje?“

Slavomír se ušklíbnul a Erik se zeptal Vratislava: „Řekl ti Johann, proč si tu dýku nechává spravovat u tebe? Vždyť v Moravgradu má Ivana a řadu jiných zbrojířů.“

„No, on tady tehdy strávil asi tři týdny. Doprovázel sem vlastně Lothara. Ten tu v domě svého zástupce, správce veligradských královských kostelů, pořádal jakési sezení pro místní franské kněze. Radili se tu o čemsi, nevím, o co šlo.“

Slavomír mávnul rukou: „To je vcelku jedno, nezajímá nás, co si tu Frankové vykládali. Co však je pro nás zajímavé – říkal jsi, že rukojeť té dýky vypadala jako vršek hole. Viděl jsi také zbytek té domnělé hole?“

Vratislav přikývnul. „Viděl. Protože jsem měnil celou čepel, musel jsem nakonec také nechat udělat novou rukojeť, do které jsem dal tu novou čepel. Ona měla takový jednoduchý závit, kterým se zašroubovávala. Než si opravenou dýku převzal, tak si tady Lothar zkusil, jestli ta nová část sedí se zbytkem.“

Erik mrknul pobaveně na Slavomíra a obrátil s výrazem bezmoci oči ke stropu. „No dobrá. S jakým zbytkem? Do čeho se ta rukojeť zašroubovávala?“

Vratislava už celá debata začala nějak zmáhat. Koktavě odpověděl: „Do čeho? On měl takový býkovec. Karabáč z kůže dlouhý tak na dvě paže a upevněný v dřevěné rukojeti. Ta rukojeť se skládala ze dvou částí, v jedné byl upevněný ten bič a druhá, ta s dýkou, se zašroubovávala do té první.“

Slavomír s Erikem na sebe mrkli a Erik řekl: „Vzpomeň si na Johanna. Ten opravdu věčně chodí s tím svým býkovcem pověšeným za opasek. Hned vedle pouzdra na meč nosí zavěšené takové lněné pouzdro, ze kterého mu kouká rukojeť toho jeho biče. Že se však ta rukojeť dá rozdělat a ukrývá dýku, to jsem opravdu netušil. Vědět to, tak jsem si při našich debatách s Johannem dával větší pozor.“

Slavomír se pousmál Erikovým obavám a obrátil se k Vratislavovi, aby se jej zeptal: „A říkal ti vlastně Johann, proč má tak zákeřnou zbraň? Nebo ptal ses jej na to?“

Vratislav zakroutil odmítavě hlavou. „Johann nic neříkal. Já si jen tak zabručel, k čemu je taková zbraň. On se však po mně tak divně podíval, že jsem už raději mlčel.“

Slavomír pokýval zamyšleně hlavou a chtěl se zvednout od stolu. Erik jej však nikou zadržel a zeptal se ještě zbrojíře: „Víc takových zbraní jsi neviděl nebo neslyšel o nich?“

Vratislav svraštil čelo, jak se dal do usilovného přemýšlení. Po chvilce odmítavě zakroutil hlavou. „Kdepak. Jenom v mládí, když jsme vandrovali s Ivanem po světě, tak jsme na něco podobného narazili. Tady na Moravě však nevím o nikom, tedy o nikom kromě Johanna, kdo by takovou dýku měl.“

„Takže to by bylo, milý Vratislave, asi všechno. Doufám, že jsi nám nic nezatajil,“ řekl přísně Slavomír.

Zbrojíř polekaně zavrtěl hlavou. Do debaty se opět vmísila jeho žena Lana. „Můžeš se spolehnout, vznešený Slavomíre. Ten můj bambula opravdu nic víc neví. Já u toho jednání s Johannem byla také. Tedy stála jsem za touto zástěnou, a on, myslím Johann, to nevěděl. Já takhle vždycky dohlížím na muže, aby nespáchal nějakou pitomost a nedával svoji práci lacino. Všechno proběhlo tak, jak vám to vylíčil.“

Slavomírovi opět přelétnul přes tvář úsměv. „Dobrá, dobrá. Věříme vám. Tak děkujeme za to, co jste nám pověděli. Nemusím snad zdůrazňovat, že si náš dnešní rozhovor necháte pro sebe. Pokud zjistím, že jste o něm žvanili, nepřejte si mě!“

Oba, Vratislav i Lana, se vší vehemencí slibovali, že budou držet jazyk za zuby, zatímco se Slavomír s Erikem zvedali k odchodu.

***

46.

*

Už když byli venku za branou Vratislavova dvorce a pomalou chůzí směřovali dolů z ostrohu, na kterém se rozkládala Haltýřka, obrátil se Slavomír k Erikovi a zeptal se jej: „Tak co říkáš Vratislavovu vyprávění? Myslíš, že nám ukázal na Radslavova vraha?“

Erik se zastavil a hrál si s rukojetí své dýky. „Nebýt té zvláštní dýky, byli bychom nahraní. Takhle to však vypadá docela zajímavě. Jen nerozumím jednomu. Proč vlastně Johann Radslava přepadl?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Slavomír a dodal, „ona by ta otázka mohla možná znít ještě trochu jinak – proč Lothar poslal Johanna s jeho muži k Radslavovi? Co tam vlastně hledali?“

„To se snad dozvíme od Radslavovy vnučky Jeleny,“ poznamenal Erik.

Slavomír zabručel: „To doufám. A nezapomeň na jedno – i když tomu moc sám nevěřím, pořád je možné, že to vše s Johannovou úzkou dýkou je jen náhoda, která nemá nic společného s Radslavovou vraždou.“

Erik pokrčil rameny. „Náhoda to být může. Nezapomeň však, že nemáme jen tu dýku. Taky ten muž, co se na nás vyptával u Ivana, byl od Lothara. To byla také náhoda? Možná. Jenže dvě náhody už pomalu náhodami přestávají být. Pravda, pouze přestávají být. Bylo by to sice na hlavu postavené, vyloučit však opravdu nelze ani to, že v obou případech šlo jen a pouze o náhody. I když si to tedy vůbec nemyslím.“

Slavomír znovu zabručel: „Nějak tak bych to viděl také.“

Erik k tomu zamyšleně dodal: „Máme tu však ještě drobný problém. Johann není jen tak nějaký ’hej počkej‘. Jde o velitele družiny Lothara, zástupce pasovského biskupa v naší zemi. I když náš král tyhle proradné pátery nemiluje, a má k tomu věru řadu důvodů pro pikle, co kují proti naší zemi, ani on si na ně jen tak netroufne. Takže tím spíš ani my nemůžeme jen tak vpadnout k Lotharovi a Johanna si odvést. Budeme muset nastrojit nějakou past, do které se chytí. Tedy pokud se podílel na Radslavově vraždě.“

Slavomír zamyšleně pozoroval Erika. „Jak by sis takovou past představoval?“

„Co já vím. Rozhodně budeme muset Lothara poctít svojí návštěvou a něco mu navykládat. Nejspíš něco o té dýce a pozorovat, jak bude reagovat.“

Slavomírovi se objevil záblesk v očích a pomalu prohlásil: „Eriku, ty jsi chytrý kluk! Už vím, co uděláme. Ten tvůj nápad je přesně to, co potřebujeme!“

Erik se zašklebil. „Tak řekni, můj pane a příteli, co jsi vymyslel.“

Slavomír namítnul: „Vymyslel jsi to vlastně ty. Uděláme to tak, že po návratu do Moravgradu navštívíme oporu boží a pasovského biskupa v naší zemi a navykládáme mu, že potřebujeme pomoc. Něco mu, jak jsi navrhnul, nažvaníme o té úzké dýce. Navykládáme třeba, že víme, že Johann má podobnou. Samozřejmě zdůrazníme, že věříme, že Johann je bohabojný muž…“ a Slavomír musel tuhle větu doprovodit odplivnutím, protože sdílel všeobecné přesvědčení, že Johann i Lothar byli lidé, bez nichž by na Moravě bylo podstatně lépe; bohužel podobná myšlenka ani nenapadla pasovského biskupa Hartwiga, „… k tomu dodáme, že bychom potřebovali vědět například odkud ji má, že by nám to třeba pomohlo zaměřit pátrání správným směrem.“

Erik s notnou dávkou ironie namítnul: „A ty si myslíš, že nám na to Lothar skočí? Ten je chytrý jak liška, ne-li jak smečka lišek!“

Slavomír se pousmál. „To máš jistě pravdu, že ten syčák je chytrý. Pokud se udrží v klidu a nijak nebude reagovat, nic s ním nenaděláme. Já se však spoléhám na jedno, na pověst našeho milého krále Rastislava.“

Erik se s nehraným údivem zadíval na Slavomíra. „Teď ti opravdu vůbec nerozumím. Tedy rozumím tomu, co říkáš, vůbec však nerozumím tomu, co tvá slova mají znamenat.“

Slavomír se usmál a dal se do vysvětlování: „To je přece docela jednoduché. Král Rastislav má u Franků v podstatě pověst proradného lumpa. Před lety mu pomohli na knížecí stolec a celkem logicky očekávali to, že za odměnu budou mít měkkého a loajálního vládce Moravy. Oba víme, že Rastislav sice své přátele nikdy nepodrazí, pokud se však jedná o konkurenty, nebo dokonce nepřátele, nedělá mu žádný problém je v lepším případě poškádlit, v horším případě jim dát řádně na pamětnou.“

Erik se chápavě usmál. „Aha, tak to už ti rozumím. Pokud by v tom byl Lothar s tím svým poskokem Johannem nevinně, tak nijak zvlášť na naši návštěvu reagovat nebudou. Pokud tomu však bude naopak, budou si oba myslet, že si k nim nejdeme jen nezávazně poklábosit.“

Slavomír přikývnul. „Přesně tak. Budou očekávat, celkem oprávněně vzhledem k Rastislavově pověsti, jak je třeba uznat, nějaký podraz nebo léčku z naší strany. No z naší, jistě ví, že vyšetřujeme Radslavovu vraždu z příkazu Rastislava. Takže nás budou považovat za Rastislavovy poskoky a budou čekat, co na ně náš král připravil. Tedy lépe řečeno, oni asi jen tak s rukama složenýma v klíně čekat nebudou. A to by je mohlo prozradit!“

Erik pokrčil trochu pochybovačně koutky úst. Pak řekl: „No, nijak zvláštní plán to není. Nic lepšího však asi nevymyslíme. A máš pravdu, že vzhledem k Rastislavově pověsti u Franků by tvá léčka mohla vyjít. Tak to zkusíme.“

Během rozhovoru se opět dali do pohybu a směřovali dolů ke královskému dvorci rozloženému nedaleko od řeky Moravy.

***

47.

*

Už na konci své vlády sídlil kníže Mojmír blahé paměti střídavě ve svých dvorcích na Veligradě a Moravgradě. Obvykle to dělával tak, pokud mu tedy nějaká válka nezkřížila jeho plány, že větší část léta trávil na Veligradě, kde se horka přece jen snášela lépe, větší část zimy zase naopak pobýval na Moravgradě. V případě potřeby se však jeho dvůr rychle přesunul tam či onam, což znamenalo zvýšenou aktivitu těch, kteří se o oba dvorce a jejich zázemí starali.

Tyto zvyky svého strýce později dodržoval také Rastislav. Za jeho života pouze přibyly další stavby v areálu královského dvorce, protože větší byla i vojenská jednotka, která zde sídlila.

Královský palác ve Veligradě byl o něco menší než palác v Moravgradě. Nešlo také o patrovou stavbu, palác měl pouze přízemí. Na rozdíl od moravgradského králova sídla měl však střechu krytou taškami z cihelny mistra Byška. Původně byla střecha šindelová, když však Byšek přišel se svými novými výrobky, Rastislav neodolal a taškami nechal pokrýt kromě paláce také rotundu sv. Michala stojící v jeho blízkosti.

Jak palác, tak i rotunda byly postaveny z kamene a cihel, které byly dílem z rozebraných římských staveb, dílem domácí výroby – převážně opět od mistra Byška. Bíle omítnuté stěny obou staveb vždy za jasných slunečných dní zářily do dáli.

Okolo paláce a rotundy potom byly rozmístěny v areálu královského dvorce (který byl naopak zase větší než dvorec v Moravgradu, protože zde byl dostatek místa pro výstavbu) ostatní budovy pro posádku a služebnictvo na dvorci. Většinou šlo o dřevěné sruby kryté šindeli, výše postavení obyvatelé měli domy větší a s kamennými podezdívkami. Stáje pro koně a dobytek, umístěné na opačném konci dvorce, než stál palác s rotundou, byly kryté došky.

Znuděný voják stojící na stráži u otevřené brány ukázal Slavomírovi a Erikovi, po povinné úkloně hlavou, k domu, kde bydlel jeho velitel Ctibor.

Před domem si hrál nevysoký, avšak ramenatý a svalnatý muž s malým, asi pětiletým klučinou. Oba měli v rukách dřevěné meče, pravda různé velikosti, a prcek se učil šermovat.

Protože Slavomír Ctibora znal, okamžitě věděl, že mají před sebou manžela ženy, kterou jdou navštívit.

Ctibor byl k přicházejícím obrácen zády, takže si jich nejprve všimnul jeho syn. Zastavil se a zvědavě si Slavomíra s Erikem prohlížel. Táta Ctibor byl kus chlapa, jenže oba přicházející byli ještě vyšší. A takové svaly jako měl Erik, klučík ještě neviděl. Zvědavým a všímavým očím na první pohled chytrého klučiny neuniklo ani to, jaký drahocenný meč měl Slavomír za pasem. Spontánně se k němu rozběhnul a odvážně řekl: „Ty musíš být velký pán, když máš hezčí meč než táta – a ten je velký bojovník. Vítej u nás. A že tě mohu poprosit, abys mi ten svůj meč ukázal? Jednou bych chtěl mít také takový.“

Ctibor se obrátil, samozřejmě ihned poznal Slavomíra a rychle jej pozdravil: „Vítej u nás, vzácný pane. A omluv opovážlivost a drzost mého synka Ctibora.“

Slavomírovi se chlapec na první pohled zalíbil, připomínal mu totiž sebe v jeho věku. Také byl tak zvědavý a občas to vedlo k napomínání od otce nebo i k menším úrazům. Jak si všimnul, malý Ctibor se už také honosil jizvičkou na čele. Zvednutou rukou zastavil omluvy velkého Ctibora a vyňal svůj drahý a vzácný meč s čepelí z damaskové oceli z koženého pouzdra zavěšeného na opasku.

Klučina v té chvíli nevěděl, co si má prohlížet spíš. Jestli široký opasek z jemné kůže ukončený stříbrným nákončím se zlatými ozdobami, který zdobila masivní stříbrná přezka, pouzdro meče zdobené drobnými drahokamy nebo samotný neobyčejně vzácný meč, jehož nádheru dotvářel jílec zdobený stříbrem a drobnými drahokamy.

Když chlapec uviděl úctu, s jakou jeho otec promluvil na Slavomíra, přece se jen ostýchavě zastavil a nevěděl, jestli nebyl příliš opovážlivý. Slavomír jej však laskavě pohladil po hlavě, ukázal mu svůj meč a vyzval jej: „Jen se neboj. Pojď si ten meč prohlédnout.“

Klučina zvědavě okukoval damaskový vzor na čepeli a zdobený jílec. Slavomír se zeptal: „Chceš si zkusit ten meč uchopit?“

Malý Ctibor nejprve rychle přikývnul, potom si uvědomil, že ten meč je pomalu tak dlouhý jako on, a nejistě špitnul: „Rád bych. Ale asi jej neudržím.“

Slavomír jej s úsměvem uklidnil: „Neboj, já ti pomohu.“

Uchopil meč za čepel a jílec podal chlapci. Ten jej ostýchavě uchopil oběma svýma malýma rukama a uznale prohlásil: „To je ale tíha! Ty musíš být silák!“

Slavomír pobaveně přitakal: „To víš, že ano. A to nejsem ani tak silný jako tady Erik.“

Klučina si s obdivem prohlédnul vikinga a zeptal se: „Můžu si sáhnout na ty tvé svaly?“

Erik měl co dělat, aby se nerozchechtal. Chlapec se mu však také líbil, a tak k němu pokleknul, zaťal pravici, až mu na ní naběhla velká boule ze svalů tvrdá jak kámen, což klučina vzápětí ocenil uznalým pokývnutím.

Hrdě se před oba postavil a odvážně prohlásil: „Jednou budu také mít takový meč jako ty a takové svaly jako ty!“

To už se neudrželi a Slavomír, Erik i velký Ctibor se rozesmáli. Otec potom synovi řekl: „To jsem moc rád, že budu mít takového junáka, který mě ve stáří ochrání. Jenže aby tomu tak bylo, nesmíš se už nikdy vybíravě nimrat v jídle, jak máš ve zvyku. Pokud nebudeš jíst všechno, co ti maminka nachystá, nikdy z tebe takový silák jako tady Erik nebude a nikdy potom neuzvedneš meč, jaký ti právě půjčil vznešený kníže Slavomír.“

To už malému málem vypadly oči z důlků. „Tak ty jsi kníže?“

Slavomír pobaveně přikývnul. „Vlastně ano. Mám právo používat ten titul po svém otci.“

„Jů, to je něco! Hned dnes si dám k obědu nášup!“ znělo rezolutní chlapcovo prohlášení.

Otec, na kterém bylo vidět, že je na synka hrdý, jej také pohladil po hlavě a laskavě mu řekl: „Teď si běž hrát támhle za kamarády. My tady budeme mít něco důležitého k projednání.“

Chlapec najednou zvážněl, protože na otci už dobře poznal, kdy na něco klade velký důraz a není mu radno odporovat. Obrátil se ke Slavomírovi s Erikem a řekl jim: „Moc vám oběma děkuji. A opravdu budu jednou silný jako vy.“

Slavomír mu stejně vážně odpověděl: „Pokud tomu tak opravdu bude, rád tě přijmu do své družiny, pokud budeš chtít.“

Chlapec oba pozdravil úklonou hlavy a odběhl za skupinkou dětí, která pobíhala kousek od nich.

***

48.

*

Ctibor se už vážně zeptal: „Ty jsi sem, vzácný pane, s Erikem jistě nepřišel proto, aby sis pohrál s mým synem. Tvá návštěva má jistě spojitost se včerejším večerním vzkazem, který nám přinesl tvůj Vladan.“

„Přesně tak,“ přitakal Slavomír, „potřebujeme si promluvit s tvou ženou. A bude lepší, když u toho hovoru budeš.“

„Ty mě lekáš, Slavomíre, ona snad provedla něco nepatřičného?“

Slavomír pobaveně odvětil: „Vůbec ne. Jde pouze o její bezpečí. Když už si s ní promluvíme a ona nám řekne, co ví, nemělo by jí nic hrozit. Pro jistotu však bude přece jen vhodné, když budeš vědět, o co jde, abys ji v případě potřeby mohl ochránit.“

„Ty mě ale opravdu lekáš, pane,“ zopakoval Ctibor a oba vybídnul, „buďte vítáni v našem skromném příbytku.“

Ctiborův dům stál v blízkosti královského paláce na opačné straně, než byla rotunda sv. Michala. Dům měl podobnou dispozici jako královský palác. Byl však samozřejmě menší. Z nízké kamenné podezdívky vyrůstalo srubové stavení zakryté šindeli. Známkou toho, že Ctiborovo postavení nebylo bezvýznamné, bylo to, že malá okna byla opatřena nejen dřevěnými okenicemi, nýbrž i skleněnými tabulkami.

Podobně jako u královského paláce byl k jedné straně domu postaven kolmo malý přístavek, takže půdorys stavení tvořil písmeno L.

Když je Ctibor zavedl dovnitř, viděli, že dům má dvě místnosti. Ta, do které vešli zvenku, byla obytná a pokračovala do přístavku, kde stála malá kamenná pec, ze které odcházel kouř otvorem ve střeše. Místnost byla vybavena velkým dubovým stolem, kolem kterého byly rozmístěny masivní dubové židle. Pod jedním z oken stál malý stolek se dvěma dřevěnými křesly pokrytými kožešinami. U stěn bylo několik truhlic a v přístavku u pece police s nádobím a další menší stůl. Nikde neviděli postel, takže bylo zřejmé, že jako ložnice sloužila druhá místnost oddělená prkennou stěnou s jednoduchými dveřmi.

Když vešli, tak u stolu v přístavku právě stála drobná pohledná tmavovláska a připravovala nějaké jídlo. Když uviděla manžela přivádějícího vzácné hosty, rychle si utřela ruce do zástěry a šla je přivítat. Stejně jako manžel Ctibor i Jelena znala Slavomíra i Erika. Sundala si zástěru, na velký stůl prostřela čisté lněné plátno a přinesla hliněný džbán s medovinou. Potom sáhla na jednu z polic a opatrně z ní dala na stůl chloubu své domácnosti, čtyři franské skleněné poháry. Nalila všem medovinu a řekla: „Vítejte u nás, vzácní hosté, jak vám můžeme pomoci?“

Všichni si připili medovinou, Slavomír i Erik pochvalně mlaskli a Slavomír s téměř neznatelným úsměvem řekl: „Známe se už nějaký čas. Musím však přiznat, že jsem neměl nejmenší tušení o tom, že jsi vnučka nebohého Radslava.“

Potom zvážněl a dodal: „Je mi to moc líto, že se takovou věc dozvídám pouze v souvislosti s vraždou tvého dědečka. Oba s tebou cítíme a myslím, že za nás oba mohu slíbit, že uděláme vše pro to, abychom vrahy, bylo jich totiž zřejmě víc, tvého děda našli a potrestali.“

Jelena si otřela oči a řekla: „První bolest už je pryč. Tu zprávu jsme se dozvěděli včera od Rastislavova posla, který sem přijel z Moravgradu. Víme jen to, že dědeček byl přepaden, zavražděn a oloupen. Můžete nám říct něco bližšího?“

Slavomír přikývnul. „Proto jsme tu. Tedy nejenom abychom ti řekli, co víme. Doufáme také, že se od tebe dozvíme něco, co je nám doposud neznámé.“

„Eriku, pověz Jeleně, co jsme doposud zjistili,“ vyzval druha.

Erik se dal tedy do vyprávění. Povykládal jim o všem, co doposud zažili. O domněnce, že nešlo jen tak o obyčejnou loupežnou vraždu, o muži, který je sledoval v Moravgradu, a když jej dostali do pasti, zabil se, o lidech, kteří se snažili vyzvídat u Ivana a zřejmě i u Vratislava, o jezdcích, kteří je sledovali od Moravgradu a konečně i o ranní návštěvě u Vratislava. Jediné co vynechal, byl souboj s lapky u Hrůdy, protože ten s jejich pátráním zřejmě nic společného neměl.

***

49.

*

Když Erik skončil, chvíli všichni seděli mlčky. Potom se ozval Slavomír: „Ještě jednu věc by se slušelo doplnit. Všimnul sis dnes něčeho, Eriku, když jsme chodili po Veligradu?“

Ten se chápavě ušklíbnul a odpověděl: „Nic jsem neříkal, abych věděl, jestli jen neslyším trávu růst. Byl jsem zvědavý, jestli jsi to také zaregistroval.“

Ctibor s Jelenou se na ně zvědavě zadívali. Jelena pomalu prohlásila: „Nezlobte se, vůbec však nechápeme, o čem je řeč?“

Slavomír s Erikem na sebe mrkli. Slavomír na to řekl: „Tak začnu já. Já si všimnul, že za námi opatrně v dálce chodili dva muži. Jeden měl na sobě takovou špinavě bílou halenu…“

Erik navázal: „a ten druhý takovou šedivou a pod ní myslím černé kalhoty.“

Slavomír to stručně shrnul: „Jinými slovy, i tady jsme pod dohledem. A ten, kdo nás sleduje, bude nejspíš stát i za Radslavovou vraždou.“

Ctibor horkokrevně zareagoval: „Tak se s nimi nebudeme mazat. Lidí mám dost. Zjistíme, o koho jde, zatkneme je a potrestáme.“

Erik se pousmál: „Troufám si tvrdit, že Slavomír bude souhlasit s tím, co teď řeknu. Mezi těmi, co nás sledují, určitě nebude ten, kdo všechno zorganizoval. A navíc podle toho chlapíka, který se před našima očima zapíchnul na moravgradské ulici, jde o všehoschopné a odhodlané protivníky, před kterými je třeba mít respekt.“

Slavomír jej doplnil: „Přesně tak. Proto budeme dělat, že jsme si jich nevšimli, nicméně na návrat do Moravgradu s sebou vezmeme pro jistotu pár vojáků, jak jsme se ostatně domlouvali.“

„Můžeš si klidně vzít také nějaké mé muže,“ ochotně Slavomírovi nabídnul Ctibor.

Slavomír se zamyslel. „Já chtěl původně vzít jen vojáky ze svého dvorce. Tvá nabídka mi však přijde vhod. Pokud bys mi mohl poskytnout, co já vím, pět mužů z tvé jednotky…“

„Třeba deset, to není problém,“ řekl Ctibor, „zvlášť když vedete pátrání na příkaz krále Rastislava.“

Zatímco tak oba plánovali počet vojáků, Jelena se tiše zvedla a odešla do vedlejší místnosti. Ozvalo se odsud pár klapnutí a Ctiborova manželka se opět objevila u jídelního stolu. Nesla však s sebou jakýsi dřevěný válec, co na první pohled vypadal jako kus štíhlého kmene.

Všichni tři muži u stolu ji zvědavě pozorovali. Jelena podala předmět Slavomírovi se slovy: „Pozorně jsem poslouchala vaše vyprávění a myslím, že ti lupiči, co přepadli dědečka, přišli pro tohle pouzdro.“

V té chvíli Slavomír pochopil, že Jelena zřejmě drží v rukou pouzdro vydlabané z kmene, uvnitř vyhlazené, které se používalo na uschování srolovaných pergamenů.

Bylo to tak. Jelena vyrýpla dřevěnou zátku, která pouzdro na jedné straně uzavírala, a vysypala ven srolovaný svazek pergamenů.

Ctibor se na manželku udiveně podíval a s mírnou výčitkou v hlase se jí zeptal: „Jak to, že o tomhle nic nevím?“

Jelena se na něj omluvně v rozpacích usmála. „Nezlob se, prosím. Bylo to však přání mého dědečka. Jistě si vzpomínáš, jak nám daroval po narození malého Ctibora tu malovanou dřevěnou truhlu, co teď stojí vedle v místnosti. Vyrobil ji vlastnoručně a udělal ji tak, že má dvojité dno, ve kterém bylo schované tohle pouzdro. Já sama jsem je nikdy neotevřela, dědeček mi pouze řekl, že tam uschoval nějaké plány svých staveb. Požádal mě, abych to pouzdro nechala v truhlici a vyndala a otevřela je teprve po jeho smrti. Dodal, že pokud bude v zemi vládnout král, kterému bude možno věřit, máme mu to pouzdro dát.“

Slavomír se zeptal: „Mohu ty pergameny rozmotat?“

Jelena přikývla: „Samozřejmě.“

Slavomír opatrně uchopil svazek pergamenů, rozvázal hedvábnou stužku, kterou byl svazek svázaný, a před zvědavými pohledy všech je rozmotal a rozložil na stole. Rychle zjistili, že se skutečně jedná o věci, které mohly zajímat Radslavovy vrahy. Pergameny totiž obsahovaly jakési Radslavovo dědictví. Byly na nich plány opevnění Veligradu, Moravgradu a Dolnogradu. Jeden menší pergamen obsahoval plány královského paláce v Moravgradu a na dalším podobně velkém pergamenu byly plány moravgradské baziliky, kterou Radslav z větší části také postavil.

Když si prohlédli všechny pergameny, postavili se nad stolem a Erik řekl: „Vzpomínáš si, co nám vyprávěl Ivan?“

Slavomír se usmál. „Myslíš to o muži od Lothara, co se zajímal o naše pátrání?“

„Přesně tak“ přisvědčil Erik.

Ctibor se udiveně zeptal: „Nemýlím se, když se domnívám, že hovoříte o správci moravgradské baziliky Lotharovi?“

Slavomír přikývnul. „Nemýlíš. On to vlastně Erik ve svém vyprávění výslovně nezmínil. Toho muže, který se na nás vyptával u zbrojíře Ivana, poznal jeden z jeho pomocníků jako Lotharova člověka.“

Erik se zamyšleně podrbal na bradě a zamyšleně poznamenal: „To, že Lothar a vlastně i zdejší Hans podrobně hlásí svému biskupovi v Pasově všechno, co se na Moravě děje, je veřejné tajemství. To, že se tyto zprávy potom dostanou ke králi Ludvíkovi Němci, protože náš drahý a nemilovaný pastýř Hartwig je jeho blízkým přítelem, je také jasné. Ale přepadení a vražda kvůli nějakým plánům? To je přece jen silný mák.“

Slavomír se ušklíbnul: „Dobře víš, že my, nemyslím nás dva, nýbrž naše království, svoje přátele u Ludvíkova dvora máme také. Od nich dobře víme, jak náš franský královský ’přítel‘ soptil, když jsme jej sviňským krokem vyprovodili před třemi roky, čehož jsme se tady všichni tři rukou společnou a nerozbornou účastnili. Ludvík nás za svoji potupu chtěl vytrestat letos. To mu jaksi nevyšlo kvůli problémům s králem Karlem Holým v Západofranské říši a kvůli vzpouře našich slovanských bratří kolem řeky Labe. Takže já bych se vůbec nedivil, kdyby teď jeho lidé tady přitvrdili a snažili se vytvářet podmínky pro příští válku proti naší zemi. A co si budeme vykládat, tyhle plány by jim byly velkou pomocí při pokusu dobýt naše největší města, která jsou jádrem obrany naší země.“

***

50.

*

Ctibor s Jelenou zvědavě sledovali hovor Slavomíra a Erika. Když Slavomír domluvil, Ctibor se jej uctivě zeptal: „Nezlob se, pane, nechci být příliš opovážlivý. Pokud to není tajemství, můžeš nám vysvětlit, o čem se to vlastně bavíte? Myslím, že to platí pro Jelenu i pro mě, že vám rozumíme jen zčásti.“

Slavomír se usmál: „Promiňte oba, že jsme se tak zapovídali. Samozřejmě před vámi dvěma žádné tajemství nemáme. Jen musíte oba slíbit, že to, co si tu řekneme, také mezi námi zůstane.“

Slavomír a Jelena zvedli svoje pravice na znamení přísahy, a tak Slavomír pokračoval: „Erik vám už vyprávěl, co jsme se dozvěděli u zbrojíře Vratislava. Že totiž si u něj nechal spravit dýku s čepelí, jež odpovídala takové, jíž byl zabit Radslav, Johann, velitel družiny správce moravgradské baziliky a zástupce pasovského biskupa v našem království – Lothara. K tomu máme ještě toho Lotharova člověka, který se na nás vyptával u Ivana. Cestou k vám jsme tyhle dvě věci probírali a přemýšleli jsme, jde-li o dvě nesouvisející náhody nebo jsme se dopátrali Radslavových vrahů. Nebylo nám totiž pořád jasné, pokud by byl vrahem Johann nebo pokud by Radslavovu vraždu organizoval třeba přímo Lothar, proč by to dělali. A proto jsme nemohli vyloučit, že šlo o náhody. Tyhle plány ovšem do věci vnáší docela jasno, protože jsou zřejmým důvodem k vraždě Radslava, pokud tedy vrahové patří k Lotharovým lidem. Tady mě však napadá ještě jedna věc: jak mohli vrahové Radslava vědět o těch plánech?“

Jelena, na kterou směřovala tato otázka, věc vyjasnila: „Pokud vím, tedy já vím jen to, co mi řekl dědeček, tak existence jeho plánů nakreslených na pergamenu nebyla žádné tajemství. Při stavbách, které dědeček řídil, ty plány používal a pomocí nich také dělníkům vysvětloval, co mají dělat.“

„No dobrá,“ poznamenal Slavomír a pokračoval, „a proč ty plány už dávno nejsou uschovány u krále?“

„To jsem se tehdy, už to bude skoro pět let, co k nám dědeček ty plány spolu s truhlou nechal dopravit, také ptala. Řekl mi, že až do té doby se aktivně věnoval stavitelství a plány potřeboval. Když se vzhledem k věku a zdravotnímu stavu rozhodnul práce zanechat, bylo čím dál víc zřejmé, že se blíží válečný střet s franskou říší. Měl pocit, že plány budou u mě ve větším bezpečí než v Moravgradu. Navíc téměř nikdo nevěděl o našem příbuzenském vztahu, takže těžko by někoho napadlo, že plány budou schovány u nás doma.“

Trochu vyčítavě Jelenu přerušil Ctibor: „Ale mně jsi o nich měla říct.“

Jelena manžela pohladila po ruce a omluvně špitla: „Promiň, zlý úmysl v tom nebyl. Já jen jednala podle dědečkova přání. Chtěl, abychom o tom pouzdru věděli jen my dva.“

Ctibor oplatil manželce pohlazení a zeptal se: „Takže co teď? Vezmete ty plány do Moravgradu?“

Slavomír přikývnul. „Teď už musíme. Jednak by to bylo jistě Radslavovo přání, jednak vás musíme zbavit možného ohrožení. Musíme to pouzdro vynést navíc ven okatě, aby bylo vidět, že si něco odnášíme nebo lépe řečeno, že jsme našli, co jsme u vás hledali. To aby vás nikdo neotravoval.“

Jelena se zeptala: „A co máme dělat, když sem někdo přijde třeba dnes navečer a bude se vyptávat, co jste tu chtěli?“

Slavomír pokrčil rameny: „Myslím, že nemusíte dělat žádné tajnosti a můžete říct pravdu. Dělat nějaké tajnosti by vám nepomohlo a nám koneckonců také ne.“

Ctibor pokýval souhlasně hlavou a dodal: „Myslím, že teď opravdu nesmíme zapomenout na váš doprovod při zpáteční cestě. Řekl bych, že nyní půjde ještě o důležitější záležitost, než jste si původně mysleli.“

Slavomír vážně přitakal: „Máš úplnou pravdu. Pokud povezeme Radslavovo pouzdro s plány, nepůjde už vůbec o naše bezpečí, nýbrž o to, abychom tyhle dokumenty přivezli v pořádku Rastislavovi do Moravgradu. Nesmíme ponechat nic náhodě a musíme si vzít dostatečnou vojenskou ochranu. Já bych vzal deset bojovníků z mé družiny tady ve Veligradu. Pokud bys byl tak laskavý a přidal mi dalších deset vojáků z tvé posádky, byl bych ti vděčný. A ještě by asi bylo vhodné, aby nás tví muži teď doprovodili do mého dvorce. Neměla by se nám cestou stát nějaká nehoda. Jsme tu navíc pěšky, tak nám prosím půjči dva koně. Tvoji muži si je mohou okamžitě odvést, jakmile budeme zpět v mém dvorci. Zítra hned po rozednění budeme očekávat tvých deset jezdců. Ať jsou všichni vyzbrojeni meči a luky. Jakmile se dostaví, vydáme se na cestu do Moravgradu.“

Ctibor přikývnul: „Jak si přeješ, pane, tak se stane. Bude teď stačit deset vojáků, nebo jich jako doprovod do tvého dvorce budeš chtít víc?“

Slavomír se usmál a zavrtěl hlavou. „Těch deset mužů bude až až. Chci mít pouze jistotu, že se nás nepokusí někdo přepadnout. To pravé nebezpečí na nás bude čekat až někde cestou.“

Potom Slavomír opatrně sroloval pergameny, převázal je zase hedvábnou stužkou a zasunul do dřevěného pouzdra.

Jakmile před Ctiborovým domem čekalo deset vojáků se dvěma koňmi navíc, rozloučili se Slavomír s Erikem se Ctiborem a Jelenou. Erik nesl pouzdro s pergameny a dával si záležet na tom, aby bylo vidět, co nese.

Když skupina Ctiborových vojáků obklopující Slavomíra s Erikem vyjela ze vrat dvorce, Slavomír téměř neznatelně kývnul na Erika. Ten stejně odpověděl. Kousek od vjezdu do areálu královského paláce stálo ve zdánlivě družném hovoru šest mužů v šedých pláštích, pod kterými byly ukryty meče. Mezi šesticí byli zcela jistě i ti dva, kteří je sledovali při jejich pouti Veligradem. Pod polorozepnutými plášti oba zcela jasně rozeznali špinavě bílou i šedivou halenu, kterých si všimli už ráno.

Oběma neušel výraz až nenávistného zklamání, který zkřivil tvář těch dvou, kteří nepochybně onu šestici vedli. Když uviděli dobře ozbrojené vojáky obklopující Slavomíra s Erikem, chvíli si je prohlíželi. Potom znechuceně odešli pryč i se svými čtyřmi komplici.

Deset Ctiborových vojáků Slavomíra s Erikem v pořádku doprovodilo do Slavomírova dvorce, tam se rozloučili, vzali si zpět půjčené koně a jejich velitel Slavomírovi slíbil, že ihned po rozednění budou čekat u brány jeho dvorce.

Když byli Slavomír s Erikem uvnitř, přikázal Slavomír na rozdíl od normálních zvyklostí zavřít bránu. Spolu s Vladanem vybral devět mužů, kteří je pod Vladanovým vedením budou doprovázet do Moravgradu. Z vojáků, kteří měli zůstat na veligradském dvorci, potom vybrali stráže, kterým Slavomír přísně přikázal hlídat celou noc areál dvorce tak, aby se nikdo nedostal nepozorovaně dovnitř ani ven.

***

51.

*

Když byly úkoly Slavomírovým vojákům rozděleny, kývnul mladý velmož na Erika a Vladana a šli si sednout na lavice u stolu postaveného ve stínu staré lípy v koutě nádvoří. Než se usadili, přiběhla k nim ještě Halina, celá ustaraná, jestli (především) Slavomír nemá hlad a žízeň.

Slavomír si v té chvíli uvědomil, že je opravdu pořádně hladový. Poprosil tedy Halinu, ať donese něco podle svého uvážení. Ať je to ale hlavně rychle.

Halina se po chvíli objevila s jednou z mladých děveček. Donesly kus uzeného vepřového masa, nakládané okurky, nakrájený bílý chléb a čerstvý ovčí sýr, který Halina získala u známého rolníka. S tajuplným úsměvem položila hospodyně na stůl také mísu s oblíbenými Slavomírovými sladkými pšeničnými plackami plněnými medem, mákem a tvarohem, které u jejího miláčka, tedy Slavomíra, slavily takový úspěch už ráno.

Slavomírovi se rozzářily oči a zeptal se: „Kde se tu vzaly ty výborné placky? Vždyť jsme je ráno spořádali.“

Halina na oko přísně odfrkla: „No, kde by se vzaly? Upekla jsem další. Co mám s tebou dělat, když ti tak chutnají.“

Vděčný Slavomír s úsměvem vyskočil, Halinu k sobě pevně přitisknul a na každou tvář ji políbil, až to mlasklo. Halina až zčervenala a v rozpacích zahudrala: „I ty piškuntále! Přivádíš starou bábu do rozpaků.“

Slavomír vesele namítnul: „Jaké rozpaky? Zasloužíš pořádné poděkování? Zasloužíš! Tak jsem ti poděkoval. Vždyť takové placky v Dolnogradě nikdo neumí udělat. A na královském dvoře? Tam teprve není nikdo takový!“

Halina celá nesvá jen houkla na děvečku: „Co stojíš a směješ se. Dones ty dva velké džbány s pivem a medovinou, co jsou nachystané u vchodu do kuchyně. Já přinesu ještě poháry.“

Když měli všechno nachystané, pohodlně se všichni tři usadili u stolu a dali se pomalu a s chutí do jídla a pití.

Když všichni zahnali ten největší hlad, napili se zhluboka Halinina nechmeleného piva, které výborně zahánělo žízeň. Slavomír se potom obrátil k Vladanovi. „Jistě, milý Vladane, přemýšlíš, co po tobě budu chtít?“

Ten pokývnul hlavou a s úsměvem odvětil: „Nejspíš domluvit se na zítřek.“

Slavomír mu úsměv opětoval a řekl: „To samozřejmě. Já bych však měl ještě jednu speciální otázku.“

„Jen se ptej, Slavomíre.“

„Patří mi sice tenhle dvorec, jenže na rozdíl od tebe nepocházím z tohoto kraje, vyrostl jsem v Dolnogradu, jak dobře víš. Jinými slovy, neznám zdejší okolí tak dobře jako ty. Kromě toho ty jezdíš mnohem častěji mezi Moravgradem a Veligradem než já.“

„Cestu jistě znáš dostatečně,“ namítnul opatrně Vladan.

„To ano,“ přisvědčil Slavomír, „ty mi však jistě lépe poradíš, kde by tak nejlépe mohlo nejspíš šest, možná o něco málo více, mužů zkusit přepadnout skupinu, jako bude zítra ta naše, tedy dvacet mužů plus já s Erikem.“

Protože při příjezdu od Jeleny povyprávěli ve stručnosti Vladanovi, jak pořídili, ten se ihned dovtípil. „Rozumím. Ty si myslíš, že by nás ti muži v šedých pláštích mohli cestou přepadnout a zkusit uloupit to pouzdro s plány, které povezeme.“

Slavomír pokrčil v rozpacích ramena. „S jistotou to tvrdit nemohu, protože převahu zřejmě mít nebudou. Na druhé straně cestou v lese bude mít jejich snažení jistě větší šanci na úspěch, než kdyby se ty plány pokoušeli získat z královské pokladnice.“

Vladan zamyšleně přikývnul. „To máš asi pravdu. Pokud bych takové přepadení měl zorganizovat já, věděl bych o jednom takovém vhodném místě.“

„A kde?“ netrpělivě se zeptal Slavomír.

„Je to tak asi v polovině cesty mezi Veligradem a Hrůdou. Cesta se tam docela přibližuje k řece Moravě a v poměrně dlouhém úseku prochází bažinatou částí lužního lesa. Je tam na jednom místě dokonce zbudovaný umělý násep vedoucí přes ty bažiny a vyztužený kameny a dřevěnou konstrukcí. Byl zbudovaný ještě za knížete Mojmíra, aby se kupcům zkrátila cesta. Dřív totiž ty bažiny museli docela zdlouhavě objíždět. Místo, kde ten násep končí, myslím ten okraj náspu směrem k Moravgradu, je přímo ideální pro přepadení. Po opuštění náspu totiž cesta začíná navíc stoupat, takže ten přijíždějící je pro případného čekajícího útočníka předložen jak pochoutka na míse. Vzhledem k tomu, jak je násep úzký, se navíc není kam schovat. Když tam jen projíždíš a nevšímáš si příliš okolí, tak ani vlastně nevíš, že se dá projet jen po tom náspu, že není radno sjíždět z cesty, abys nezapadnul do bažiny. Nemáš to ostatně proč zkoušet. Pokud tedy nejsi obětí přepadení. A už se tam také pár pokusů o přepadení konalo. Teprve když náš král začal v posledních letech dbát o bezpečnost na cestách, začal být větší klid. I když ne úplný, jak můžete sami dosvědčit,“ dodal Vladan.

„Hm, to je zajímavé, co říkáš,“ řekl Slavomír, „ale někdo jedoucí od Moravgradu může takové lapky vyrušit.“

Vladan se usmál. „To je snadná pomoc. Buď se ’pracuje‘ rychle, jak jste to zažili vy při cestě sem před Hrůdou, nebo se připraví v noci nebo časně ráno, když ještě nikdo nejezdí, pár stromů tak, že je vhodně osekáš. V potřebnou chvíli je pak skácíš na cestu za svými zády, cestu tak zatarasíš a máš na nějakou dobu pokoj od nezvaných poutníků.“

***

52.

*

Slavomír chvíli přemýšlel nad tím, co mu Vladan vyprávěl. Potom si dal důkladný doušek Halinina piva a řekl: „Tvůj výklad byl, Vladane, velice zajímavý. Uděláme to tak, že se rozdělíme na tři skupiny. Bude nás celkem dvacet vojáků, deset našich a deset od Ctibora, a já s Erikem. My dva s osmi vojáky pojedeme uprostřed, já budu mít ve vaku u svého sedla kazetu s Radslavovými plány. Zbylých dvanáct vojáků se rozdělí na dvě skupiny, které pojedou kousek před námi a za námi – budou nám krýt záda a zkoumat cestu před námi.“

Vladan Slavomíra zdvořile přerušil: „Promiň mi, pane, moji opovážlivost, měl bych však dva návrhy.“

„Jen mluv,“ vyzval jej Slavomír, „proto tu sedíme.“

„Jednak bych rád vedl tu čelní skupinu, protože znám okolí jak Veligradu, tak i cesty do Moravgradu. Kromě toho se také docela slušně vyznám ve stopování, takže nepochybuji o tom, že mi neujdou, byť zakryté, stopy toho, že někdo sjel nedávno z cesty a schoval se v lese. Tím myslím především na vaše pronásledovatele.“

„To zní rozumně,“ přisvědčil Vladanovi Slavomír, „a ten druhý návrh?“ zvědavě se zeptal.

Vladan sáhnul s lišáckým úsměvem do koženého pouzdra, které měl zavěšené u pasu. Vytáhl z něj dvě trochu divně vypadající kostěné píšťaly. Slavomír jej zvědavě pozoroval. Vladan si je postupně přiložil k ústům a místností nejprve zadunělo výhružné zavrčení medvěda a potom rozčilený pískot mladého jestřába dožadujícího se od rodičů potravy.

Erik si vytřel uši, zatřepal hlavou a s úsměvem prohlásil: „Ty jsi číslo! Málem jsme tu přišli o uši. Chtělo to varování.“

Všichni tři se rozesmáli a Vladan vysvětloval: „Už delší dobu jsme přemýšleli, jak se dorozumívat na dálku, když jedeme rozdělení do více skupin. No a nedávno jsme tu měli smutnou událost, pohřbívali jsme otce jednoho z našich vojáků. Poslední odpočinek našel jako většina zdejších lidí u kostela na Hradišti. Když jsme se vraceli z pohřbu, tak jsem si všimnul, že nedaleko od kostela se usadil nový mistr kosťařského řemesla. Jak nám řekl, přistěhoval se sem z Nitravy. Jeho specialitou jsou tyhle vábničky, má jich víc, nejvíce se nám však zalíbily tyhle dvě, protože jsou nejhlasitější a ideální pro naše účely. Jsme tak domluvení, že trojí zavrčení medvěda znamená, že je vše v pořádku. Čtyři zapištění jestřába znamenají, že je třeba být ve střehu a střídavé medvědí zabručení a jestřábí zapištění znamená varování před útokem.“

Slavomír uznale prohlásil: „Jsi, Vladane, skutečně hlava otevřená. Vábničky samozřejmě běžně při lovu používám, tak hlasité jako ty tvoje však nejsou. Tady ti nechám pět stříbrných denárů. Dva si nech za dobrý nápad a za ty zbylé tři nakup těch vábniček ještě víc. Dám je také našim lidem v Moravgradu a Dolnogradu. Budou ty tři denáry stačit?“

Vladan uctivě přikývnul: „Určitě, to bude pěkných pár vábniček. Moc ti, Slavomíre, děkuji za uznání a odměnu. A můžeš se samozřejmě spolehnout, že mistru kosťaři předám všechny tři denáry a osobně také přeberu zboží. Ostatně jestli chceš, můžu za ním zajet ještě teď večer.“

Slavomír souhlasil: „Pokud se ti chce, tak proč ne. Na všem podstatném jsme se domluvili. Pojedeme ve třech skupinách, jak jsi řekl. Myslím, že dobrý nápad je i to, abys vedl tu čelní šestici.“ Obrátil se k Erikovi. „Máš ještě nějakou připomínku?“

Erik s úsměvem přikývnul. „Když jsme se bavili včera na začátku naší cesty o našich pronásledovatelích, řekl jsi, že se cítíš trochu nejistě jako prase v chlívku před zabíjačkou. Přesně ten pocit mám teď také, protože si myslím, že naši franští přátelé to přepadení určitě zkusí. Jsou to nepochybně zkušení a své věci oddaní zabijáci. A já bych věřil tomu, že si najali někoho místního a budou nás čekat na místě, které popsal Vladan. Myslím, že není zrovna čas pro hrdinství, protože našim hlavním úkolem je dopravit k Rastislavovi v pořádku ty plány. Takže podle mého názoru bychom si měli obléci drátěné košile a nasadit helmy. Já sice obojí nosím nerad, jistou ochranu nám však tohle odění poskytne.“

Slavomír se ušklíbnul: „Že bych se zrovna těšil na to, jak se mi bude potit hlava v helmě, to říct nemohu. Bohužel však zřejmě máš, Eriku, pravdu. A ty, Vladane, zařiď, ať má každý z tvých mužů na sobě oboje – drátěnou košili i helmu. A pošli prosím ještě někoho ke Ctiborovi, ať stejně vybaví i své muže. Nemá smysl, aby i oni zbytečně riskovali své životy.“

Potom se protáhnul a zívnul. „Nevím jak vy, ale já jdu spát. Zařiď prosím, Vladane, ať nás s Erikem někdo před svítáním vzbudí.“

***

53.

*

Už před svítáním se ve Slavomírově dvorci objevilo deset vojáků, které ze svého oddílu poslal Ctibor. Velel jim Milivoj, Ctiborův zástupce. Byl to podsaditý ramenatý pořízek, který svojí postavou připomínal Erika, i když neměl tak vypracované svaly jako viking. Byl však starší než on, možná o deset let. Nicméně síla z něj vyzařovala stejně jako z mladého vikinga. Milivoj byl příjemný usměvavý muž. Bylo však zřejmé, že u svých vojáků se těší neobyčejnému respektu. Stačil jen přísný pohled očí, hněvivé gesto, a hned se dotyčný voják zachoval podle Milivojova přání. Ostatně i Slavomír si dobře pamatoval jeho odvahu v poslední válce s vojsky krále Ludvíka Němce.

Milivoj i jeho vojáci byli vyzbrojeni a vystrojeni podle Slavomírova přání. Všichni byli vyzbrojeni mečem a lukem, někteří měli navíc ještě u sedla zavěšenou sekeru. Všichni měli také oblečeny drátěné košile a prozatím u sedla připevněné helmy. Každá z nich měla ochranné drátěné pletivo kryjící krk. Samozřejmostí byl u každého z vojáků kulatý dřevěný štít.

Podobně byli vyzbrojeni i vojáci vedení Vladanem. Ti se přivítali s Milivojovými muži, ostatně dobře se navzájem znali jak ze společně vedených bojů, tak i z mnoha méně či více divokých pitek a hostin, které si dopřáli v dobách klidu.

Po krátké poradě Slavomír potvrdil, že čelní šestici povede, jak si sám přál, Vladan. Týl jim bude krýt šest vojáků pod vedením Milivoje. Zbylých osm vojáků potom bude doprovázet Slavomíra s Erikem a především pouzdro s Radslavovými plány, které Slavomír uložil do koženého vaku zavěšeného u sedla.

Shodli se také na tom, že události se budou nejspíše odvíjet podle toho, jak předpověděl Vladan. Takže Vladan se svými muži bude hledat místo, kde útočníci sešli z cesty. Jakmile takové místo přejedou, dají znamení zavrčením medvěda následované jestřábím zapištěním. Kousek popojedou, schovají se u cesty a budou čekat na útok. Pokud zjistí, že začal, dají znamení opakovaným vrčením medvěda a pískotem mladého jestřába a vpadnou útočníkům do zad.

Pokud by snad Milivoj a jeho skupina náhodou zjistili, že útok půjde zezadu, dají podobné znamení. Naopak Slavomírovi lidé je přivolají několikerým a opakovaným pískotem jestřába.

Aby mohli kontrolovat vzdálenost mezi sebou, domluvili se, že Slavomírova skupina se bude s Vladanovou dorozumívat občasným jednotlivým zavrčením medvěda a s Milivojovou skupinou si budou zase vyměňovat jednotlivá jestřábí zapísknutí.

Slavomír ještě všem důrazně připomenul, aby si po příjezdu do lesa nasadili přilby a zbytečně neriskovali. Mladý velmož se nejprve přísně podíval na dvacet vojáků a Erika před sebou, a potom jim laskavým hlasem řekl: „Vím, že k vašemu řemeslu patří smrt. Vím, že byste neváhali v případě potřeby obětovat svůj život. Věřte mi však, že největší radost budu mít dnes večer, když předám toto pouzdro králi Rastislavovi. Doufám také, že si budu moci s radostí říct, že všichni z vás uléhají spokojeně živí a zdraví k zaslouženému spánku.“

Pozdravil vojáky zvednutým mečem a ti mu odpověděli, jak bylo zvykem: „Zdráv buď, Slavomíre!“

***

54.

*

Postupně vyjely za sebou všechny tři skupiny vojáků. Slunce začínalo pomalu stoupat po obloze a dávalo tušit, že je čeká pěkně horký den. Všichni se tak už těšili, jak vjedou do chládku lesa, i když věděli, že je tam nejspíš čeká nebezpečí. To však brali se stoickým klidem. Nebezpečí bylo součástí jejich životů a jejich práce.

Osm vojáků jedoucích se Slavomírem a Erikem se hned nabídlo, že kolem mladého knížete udělá ochranný kruh. I když Slavomír v duchu uznával, že mají pravdu, ihned jim to zakázal se slovy, že není malý chlapec. A tak se přes zdvořilé výhrady vojáků střídali ve vedení skupiny všichni. Slavomír však svému doprovodu hned po opuštění Veligradu přísně nakázal, že pokud by se mu náhodou něco stalo, nejprve se musí postarat o pouzdro s plány a až potom o něj. Také vojákům přikázal, že pokud by se, nedej bože, dostali do bezvýchodných problémů a nebylo úniku, musí pouzdro zničit. Jedno jak, spálit, utopit v bažině, rozdupat koňskými kopyty, ale v každém případě zničit.

Všichni mu vážně slíbili, že budou mít jeho příkazy na paměti a případně je předají i ostatním.

Pomalu tak projeli kolem rolnických a řemeslnických obydlí obklopujících Veligrad. Hustota osídlení se postupně zmenšovala, jak se vzdalovali od hradeb, a pole a louky nakonec přešly v les.

Podle Slavomírova pokynu, přičemž on sám šel příkladem, si všichni nasadili helmy. Občas pomocí vábítek zkontrolovali vzdálenost se skupinou před i za nimi. Cesta pod kopyty jejich koní ubíhala, a když se ráno změnilo v dopoledne, objevil se před nimi začátek náspu, o kterém předešlého večera vyprávěl Vladan.

Slavomír právě zabručel směrem k Erikovi: „Nevím, nevím, jestli jsme to s přípravou našich manévrů nějak nepřepískli. Nejspíš se nás ti syčáci lekli.“

Sotva to dořekl, uslyšeli zavrčení medvěda následované pískotem mladého jestřába.

Kombinace těchto zvuků zapůsobila na všechny jako droga. Ustal hovor, všichni se vztyčili ve svých sedlech a pozorovali okolí.

Jeden z Vladanových vojáků, Zdislav, se naklonil ke Slavomírovi a tiše mu řekl: „Útočníci jistě budou až za koncem náspu, na svahu nad ním. Možná někdo zkusí přeskákat po ostrůvcích pevnější půdy kousek do bažiny, aby na nás zaútočil z boku a překvapil nás. V každém případě teď ještě nejsme v dostřelu jejich šípů. Můžeme jet opatrně dál, každý by si však měl nachystat k obraně svůj štít. Útok bych očekával ve chvíli, kdy se budeme blížit ke konci náspu.“

Slavomír souhlasně přikývl a tiše přikázal: „Dělejte, jak tady Zdislav řekl.“

Všichni tedy uchopili pevně do ruky svůj štít a opatrně se dali do další jízdy.

Už viděli před sebou konec náspu a cestu, která se za ním pozvolna zvedala do kopce. Ticho, které v té chvíli kupodivu v lese panovalo, najednou přerval medvědí řev a jestřábí pískot, které se rychle několikrát po sobě zopakovaly.

V té chvíli se stalo něco, o čem si vojáci mezi sebou ještě dlouho vyprávěli. Jak předpověděl Zdislav, přiletěly z boku dva šípy, jeden zprava, druhý zleva. Všichni svoji pozornost upínali před sebe, a tak je ten útok trochu překvapil. Šíp zleva byl špatně mířený a dopadl na kraj cesty. Ten druhý, který letěl zprava, by trefil Erika ze strany do krku, kdyby… Kdyby si ho nevšimnul Slavomír, který si ve chvilce uvědomil, že štítem na šíp nedosáhne. Bleskurychle tedy vytasil svůj meč, napřáhnul jej a těsně před Erikovou hlavou mečem šíp srazil. Vše se odehrálo tak rychle, že viking si ani neuvědomil, že mu Slavomír v té chvíli svým akrobatickým kouskem možná zachránil život, určitě jej však uchránil před vážným zraněním.

Slavomírovi muži se však okamžitě vzpamatovali a Slavomír zavelel: „Tři šípy vlevo, tři vpravo!“

Vojáci uplatnili svůj dobrý výcvik. Ve chvilce se domluvili pohledy, kdo vystřelí. Za další okamžik už letěly vlevo i vpravo tři dobře mířené šípy. Z obou stran se ozvalo bolestné zaúpění a plesknutí, když umírající těla dvou útočníků padla do zelené vody bažiny. Úspěšní střelci krátce zkontrolovali, že jejich oběti se už nevynořily. Všichni se vydali klusem ke konci náspu, protože nechtěli být snadnými terči déle, než to bylo nutné.

V té chvíli se seshora ozval hrůzu nahánějící bojový pokřik: „Bij Franka, bij!“

S tímto voláním moravská vojska vždy útočila na franské nepřátele. Ti, i když moravskou řeč často neznali, tomuto volání rozuměli velmi dobře. Jak se ozvalo, Frankové vždy věděli, že jim nezbývá nic jiného, než se urputně bránit. Teď se s těmito slovy vyřítili seshora Vladanovi muži.

Zbytek franských útočníků další a neočekávaní protivníci v zádech notně zmátli a vyvedli z míry. Najednou Frankové nevěděli, mají-li se bránit novým útočníkům, nebo pokračovat sami v útoku. Než se rozmysleli a vzpamatovali, bylo už pozdě. V zájmu objektivity je však třeba říci, že mnoho času Frankové, o které skutečně šlo, jak bylo poznat z jejich výkřiků, k rozmýšlení neměli. Během krátké chvíle se jejich zbytek, čítající po zabití dvou lukostřelců osm mužů, dostal do sevření dvojnásobného počtu rozezlených Moravanů, které po další chvilce dojela zadní skupina šesti Milivojových mužů. Mezi stromy se rozpoutal nemilosrdný boj, ze kterého Frankové neměli nejmenší naději vyváznout.

Když už se z nich bránili poslední tři, zavelel Slavomír: „Alespoň jednoho potřebujeme živého! Aspoň na chvíli!“

Když zbývající Frankové viděli, že nemají žádnou šanci, vytáhli svoje dýky a podobně jako jejich druh na moravgradské ulici se chtěli zabít ranou do srdce. Dvěma se to podařilo.

Když se na třetího hnal Erik se svou dýkou, Slavomír jej křiknutím zastavil. Frank se vyjeveně zadíval, co se děje. Tu k němu Slavomír najednou přiskočil, sepnul před vyjevenými zraky Moravanů i Franka prsty své pravice do pevného zobanu a seknul jím Franka nepříliš velkou silou pod krk. Ten jen slabě heknul, dýka mu vypadla z ruky a sesul se k zemi, kde zůstal nehybně ležet.

Vladan se udiveně zadíval na Slavomíra. „Pane, ty jsi jej zabil jedním slabým úderem ruky! To není možné. Vlastně je to možné, ale nevěřil bych tomu, kdybych to na vlastní oči neviděl.“

Slavomír se pousmál jeho údivu. „Mohl bych jej zabít, to bych však musel udeřit silněji. Teď je jen omráčený. Pevně jej svažte. Za chvíli se probere a musí mluvit.“

Mezi vojáky se ozvaly výrazy obdivu k záhadnému úderu, který předvedl Slavomír. Nikdo z nich nikdy nic takového neviděl. Jediný, kdo udivený nebyl, byl Erik, který dobře věděl, jakých kousků je jeho pán a přítel schopný. Pravda, od návratu domů na Moravu Slavomír ještě svoje bojové umění nepředvedl, pouze se v něm občas o samotě cvičil. Erik tedy zanechal své druhy jejich obdivu ke Slavomírovi, kleknul na omráčeného Franka a pevně spoutal jeho nohy i ruce. Zrovna, když byl hotový, začal se Frank probouzet.

Kolem posledního přeživšího útočníka se tedy shromáždili zvědaví Moravané. Všichni byli v pořádku až na pár škrábanců, které však tvrdým, v bojích ostříleným mužům nestály za zmínku. Ležící Frank vrhal po Moravanech nenávistné pohledy, které kdyby mohly zabíjet, byli by všichni dávno mrtví. Takhle to však byli Moravané, kteří si s ironickými úsměšky prohlíželi bezmocného Franka.

Slavomír se nad něj naklonil a přísným hlasem se jej fransky zeptal: „Kdo vás poslal?“

Na Frankovi bylo vidět, že Slavomírovi dobře rozumí. A nejen to, podle jeho grimas bylo zřejmé, že rozumí i řeči Moravanů. Na Slavomírovu otázku se však pokusil odpovědět plivancem. Jak byl zesláblý, tak si chrchlem, který už byl zabarvený krví, protože Frank měl hlubokou ránu v prsou, která zřejmě zasáhla plíce, potřísnil jen svoji halenu. Odpovědí mu byl ironický smích jeho přemožitelů.

Erik se obrátil ke Slavomírovi. „Já vím, že to nemáš rád. Jenže času moc nemáme a tenhle čubčí syn je příliš zpupný. Nech mě, ať si s ním promluvím sám vlastním způsobem.“

Slavomír beze slova přikývnul. Franka najednou začala přecházet odvaha, když pozoroval Erika, který se k němu sklonil se svou velkou dýkou v pravici.

Erik z nevelké kožené mošny zavěšené u pasu vyňal plátěný pytlík, který rozvázal a do rány na prsou Frankovi nasypal trochu soli. Odpovědí bylo bolestné zavytí zajatce. Erik na něj houknul: „Kdo tě poslal? Mluv!“

Frank jej nenávistně, avšak beze slova pozoroval. Erik tedy vzal svoji dýku a začal s ní různě nařezávat Frankova zranění. Protože se v této činnosti dobře vyznal ještě ze svého vikinského domova, Frank nelidskou bolest dlouho nevydržel. Jeho nelidské kvílení bylo příliš i na některé vojáky, kteří to hrůzné divadlo už nemohli déle sledovat.

Frank nakonec moravsky zařval: „Přestaň! Poslal nás Johann. A tomu to přikázal jeho pán Lothar. A už mi dej, ty zkurvený pse, ránu z milosti. Už chci umřít!“

Erik se tázavě podíval na Slavomíra, jestli má vyplnit poslední zajatcovo přání. Ten však v té chvíli zachroptěl a vypustil duši.

***

55.

*

Vladan se po tom přízračném divadle otřepal a s notnou dávkou respektu řekl Erikovi: „Tedy, příteli, jsem opravdu rád, že ti tak mohu říkat. A doufám, že nás život nikdy nepostaví proti sobě. Do tvých rukou bych se opravdu dostat nechtěl.“

Erik se smutně pousmál: „Já z toho žádné potěšení neměl. Jenže ta hovada, co stojí za vraždou nebohého Radslava, chceme dostat všichni.“

Vladan se rozhlédnul kolem po mrtvých tělech franských útočníků a zeptal se Slavomíra: „Co uděláme s těmi mrtvými? Křesťansky je pohřbíme?“

Slavomírovi zkameněly rysy ve tváři a ztvrdlým a najednou chraplavým hlasem, ve kterém bylo cítit znechucení, pomalu prohlásil: „Odpověď, kterou nám tenhle zkurvysyn dal, jsem očekával. Pořád jsem však doufal, že taková nebude. Nejvyšší zástupce boží na Moravě osnuje pikle proti zemi, kterou má zvelebovat!“

Jak mluvil, tak jeho hlas byl čím dál silnější. „A tomuhle čubčímu synovi v sutaně nevadí ani vražda dobrého starého muže. Jeho jediným cílem je vyhovět zájmům svým, svého biskupa v Pasově a krále Ludvíka Němce! I když by jeho králem měl být Rastislav! Protože je to Morava a její král, kterým má sloužit a kde ostatně vybírá pro své potřeby církevní daň! Náš majetek mu nesmrdí, naše zem však zřejmě ano! Křesťanský pohřeb zaslouží jen opravdoví křesťané. Nebo i pohané, musí však žít dobrý život! Ty vrahy naházejte tam dole do bažiny! A nechci vidět, že si někdo z vás vezme něco z jejich věcí, jak je v takovém případě obvyklé! Odměnu dostanete ode mě.“

Erik se opatrně, protože takhle rozparáděný Slavomír často nebýval, zeptal: „Promiň mi mou zvědavost, či snad opovážlivost. Co však řekneme Lotharovi, když s ním budeme v Moravgradu mluvit? Toho bude nejspíš osud jeho lidí zajímat.“

Slavomír se ironicky ušklíbnul. „To určitě ano. Určitě jej to bude zajímat. Jenže já nevidím nejmenší důvod, proč zrovna Lotharovi o téhle šarvátce vyprávět. Co se mě týče, o těchto mrtvých nic nevím a naše cesta proběhla v klidu. Nebudeme přece dodávat Frankům důvody pro pomstu na naší zemi. Proto také chci, aby tahle těla zmizela i s oblečením a vybavením beze stopy v bažinách.“

Do debaty se vmísil ještě Milivoj. „Promiň, pane, moji připomínku. Ještě tu však někde musí být koně Franků. Ta zvířata chceš také zabít? Rozkazy dáváš ty, já je poslechnu. Předem si však dovoluji poznamenat, že těch zvířat by mi bylo líto. Na rozdíl od jejich jezdců.“

Slavomírovi poslední Milivojova věta vyvolala úsměv na tváři. „Máš pravdu. I já sdílím tvoje sympatie k těm koním. Opravdu za nic nemohou. Jenže my si je také nemůžeme vzít, aby nás někdo, kdo alespoň některé z těch koní náhodou pozná, nemohl spojovat se zmizením těch, kteří tu teď leží. Pošli dva muže, ať se po nich podívají, odstrojí je, odvážou a odeženou pryč. Ta zvířata si jistě pány najdou. A ostatní muži ať zatím Franky nahází dolů do bažiny.“

***

56.

*

Po nedlouhé době pokračovali v cestě směrem ke Hrůdě. Chvílemi pobízeli koně k rychlejšímu pohybu, protože se šarvátkou s Franky zdrželi a bezpodmínečně chtěli dojet do Moravgradu, než se na krajinu snese tma.

Po úspěšně odraženém přepadení už Slavomír usoudil, že další podobný zážitek je čekat nebude. Dal tedy příkaz, aby jeli všichni pohromadě. Pouze kvůli zachování bezpečnosti dokumentů, které měl v torbě na svém koni, se nechal obklopit doprovázejícími vojáky.

Když už se pomalu blížili k Hrůdě, zařadil se se svým koněm vedle Slavomíra Vladan. Bylo na něm vidět, že by se rád velmože na něco zeptal, že si však netroufá.

Slavomír jej chvíli pobaveně pozoroval a nakonec se jej zeptal: „Copak tě tíží, milý Vladane?“

Ten se rozpačitě pousmál a potom z něj vypadlo: „Víš, Slavomíre, mě by zajímalo, jaké kouzlo jsi to předvedl s tím Frankem, když jsi jej úderem svých prstů složil k zemi?“

Slavomír, který podobnou otázku očekával, se hlasitě rozesmál, což přilákalo i ostatní vojáky, kteří se snažili pochytit, o čem je řeč. I když Slavomír v té chvíli zpomalil, ti vzdálenější toho samozřejmě moc neslyšeli, a tak Slavomír, když viděl všeobecný zájem o své vysvětlení, zavelel ke krátké zastávce v sedle koní.

Vojáci se kolem něj shromáždili a on se dal do vyprávění: „Všichni tady asi víte, že před čtyřmi roky jsem se vrátil z několikaletého putování po cizině. Ostatně z něho jsem přivezl i tady Erika. No, a když jsme pobývali v Konstantinopoli, seznámili jsme se tam s jedním Arabem, kterého zajetí v jakési válce zaválo do Byzance. Nakonec se mu tam dařilo docela dobře a otevřel si tam školu šermu. Jednou jsme mu pomohli s Erikem, když se topil. Šermovat sice uměl výtečně, plavat však nikoliv. Za svoji záchranu nám nabízel peníze, ty jsme však odmítli. A tak nám nabídl, že nás naučí neznámé umění bojovat. Erik mu poděkoval, ale neměl zájem, mě to však zaujalo.“

Všichni doslova viseli napjatě Slavomírovi na rtech a ten tedy pokračoval: „Onen Arab pocházel ze Svaté země, dokonce přímo z Jeruzaléma. A tam se seznámil s podivným cizincem. Jak nám vyprávěl, ten muž měl divně šikmé oči a vlasy upravené do copu. Přicestoval prý do Jeruzaléma až ze vzdálené země kdesi na straně, kde slunce vychází. Ta zem se měla jmenovat nějak jako Kitaj. Musím se přiznat, že do té doby jsem o ní neslyšel. Ten cizinec jednou onemocněl. Arabův otec byl lékař a uzdravil jej. Šikmooký cizinec potom na důkaz vděčnosti Araba vycvičil v bojovém umění, které si přivezl ze své vzdálené vlasti. Jak jsem sám zjistil, nešlo o nic jednoduchého. Základem bylo ovládnout svoji mysl i tělo a soustředit síly do žádaného bodu. Potom jste byli schopni úderů, jaký jsem před chvílí předvedl. A musím se přiznat, že zdaleka jsem nezvládnul to, co uměl onen Arab, i když to byl už starý muž. On se mi zase přiznal, že přes všechnu snahu svoji i svého šikmookého učitele, nedosáhl jeho dokonalosti. Onen cizinec se tomu umění boje také učil léta v jakémsi jejich klášteře. No a to je vlastně všechno.“

Všichni udiveně pokyvovali hlavou. Nejvíce však zaujalo Slavomírovo vyprávění Vladana, který mu přímo visel na rtech. Ten se zeptal: „A co myslíš, pane, mohl bys ty z nás, kteří by o tvé tajemné bojové umění projevili zájem, něco alespoň zčásti naučit?“

„Bylo by to opravdu jen zčásti,“ řekl Slavomír, „ne snad, že bych nechtěl, ale upřímně řečeno, neuměl bych to. Musím znovu zopakovat, že základem je dlouhý výcvik, kdy se snažíte ovládnout jak svoji mysl, tak i tělo. A já nejsem skutečně tak dobrý v tomhle bojovém umění, abych vám takové schopnosti předal. Naučit vás alespoň některé základní bojové údery a chvaty, to bych snad měl zvládnout. Jakmile ukončíme tohle pátrání po Radslavových vrazích, můžeme s tím začít.“

Za souhlasného přitakávání většiny vojáků Vladan řekl: „Tak dobrá, Slavomíre. Bereme tě za slovo. Myslím, že i za ostatní mohu říci, že se budeme těšit.“

Slavomír přikývnul a všichni se vydali na další cestu k Hrůdě.

***

57.

*

Zanedlouho se les začal rozestupovat a před Slavomírem a jeho vojáky se otevřel pohled na hradiště Hrůda.

Cesta od Veligradu vedla na malé návrší, potom sestoupila trochu níže a posléze znovu vystoupala na nevysoký pahrbek, na němž bylo hradiště postaveno. Slavomírovi vojáci koukali s udivenými pohledy na malé návrší před hradištěm. Byly tam totiž postaveny dvě šibenice, na kterých visela dvě těla v nepříliš čistém, místy roztrhaném odění.

Když přijeli blíž, Slavomír s Erikem vyprskli smíchy. Ostatní je udiveně pozorovali, protože zvláště u Slavomíra jim bylo divné, že se směje přede dvěma šibenicemi obsazenými nájemníky.

Když si Erik všimnul údivu vojáků, rychle jim povyprávěl o bitce s lupiči, kterou tihle dva jako jediní z lapků přežili. Popis toho, jak se Slavomírem zlikvidovali deset lapků, vzbudil obdiv všech vojáků. Když jim posléze Erik povyprávěl o hovoru s županem Budimírem, pochopili, čemu se Slavomír s Erikem smáli.

O Budimírovi bylo totiž všeobecně známo, a věděla to i většina vojáků z Veligradu, že v boji není žádný zbabělec, jinak však má dvě slabosti – pověrčivost, což se jasně ukázalo, když po něm Slavomír chtěl, aby dva přeživší lapky exemplárně potrestal, a potom měl Budimír až panický strach z toho, že se znelíbí králi, a přijde tak o svůj úřad.

Výsledkem obou těchto Budimírových slabostí byl pohled, který se Slavomírovi a jeho lidem nyní naskytnul – nejen že lapky podle Slavomírovy rady nechal pověsit, ale šibenice, které k tomu posloužily, nebyly z nějakých starých, jinak už nepotřebných kusů dřeva. Budimír nechal, jak bylo zřejmé, pokácet pevné zdravé stromy, ze kterých byly vyrobeny trámy pro šibenice. Trámy byly očištěny, zahlazeny, dokonce nabarveny červenou barvou.

Erik se zadíval na Budimírovo dílo a pobaveně prohlásil: „Tak výstavné a úhledné šibenice ještě Morava neviděla. A je otázka, jestli něco takového měli někdy v cizině.“

Vladan se ušklíbnul: „Má to jen jedinou vadu. Ti, kteří tyto pozoruhodné stavby užívají, to jaksi nemohou plně ocenit. A já bych tedy s nimi rozhodně neměnil.“

Za chvíli už vjížděli otevřenou hradbou do hradiště. Vstříc jim vyšel sám Budimír. Uctivě se klaněl Slavomírovi se slovy: „Vítej opět na Hrůdě, vznešený pane! Odpočiň si tu, jak dlouho ti je libo. A věřím, že jsi nepřehlédnul ty dvě šibenice. Doufám, že jsi spokojen. Lapkové byli exemplárně potrestáni tak, jak sis přál. A především doufám, že náš milostivý král bude spokojen s tím, jak jsem s lupiči zatočil.“

Slavomírovi přelétnul přes tvář lehký úsměv a odpověděl: „Děkujeme ti, Budimíre, za tvé přivítání. Bohužel tvoji pohostinnost nemůžeme využít, protože do setmění musíme být zpět v Moravgradu. Pouze bychom chtěli vodu a něco obroku pro koně a pro nás také něco malého k snědku a k pití. Jen krátce posedíme a musíme jet dál. No a králi budu o tvé aktivitě v boji s lupiči příznivě referovat. Jen bych se chtěl zeptat, proč jsi ty šibenice nechal udělat tak výstavné? Vždyť je stačilo sbít z nějakých starých trámů.“

Budimír se nadechnul s trochu samolibým výrazem ve tváři. „Když sis tak přál, aby ti dva oběšení lapkové působili odstrašujícím dojmem na jiné lupiče, řekl jsem si, že pokud budou viset na nové, pevné a nabarvené šibenici, bude to působit více výhrůžně. Když naše království bude lumpy trestat na pevné nové šibenici, bude to i ukázkou pevného řádu, který tu vládne.“

Slavomír s největším úsilím udržel vážný výraz ve své tváři a pochválil župana: „Pokud to bylo tak, musím ti jen vyjádřit uznání. Jsi skutečně muž na svém místě. Tak pojď, ať si na chvíli odpočineme.“

Jakmile byli koně napojeni a nakrmeni, a totéž se stalo i s jejich pány, vydali se Slavomír, Erik a doprovázející vojáci na druhou polovinu cesty do Moravgradu.

Zanedlouho je obklopil opět les, potom projeli místem, kde se Slavomír s Erikem přede dvěma dny střetli s lupiči. Už se blížil večer, když přijeli k vesnici, kde žila stará Vseta a kde se obvykle zastavovali ke krátkému občerstvení. Tentokrát však vzhledem k pokročilé denní době pospíchali bez zastávky přímo do Moravgradu.

Těsně před nástupem noci projeli veligradskou bránou do Horního hradu a okamžitě se vydali do královského dvorce. Slavomír poslal své vojáky vedené Vladanem do rodinného dvorce, aby se tam ubytovali, ponechal si pouze jednoho z nich, aby odvedl z královského dvorce jeho a Erikova koně. V doprovodu Milivojových mužů potom vjel s Erikem do královského dvorce. Zde se ubytovali Milivoj a jeho vojáci, protože ti sloužili králi.

Když konečně sesedli z koní, poslali je Slavomír s Erikem domů s přísným rozkazem, aby bylo o koně ve stáji dobře postaráno. Věrná zvířata si odpočinek vskutku zasloužila. Slavomír pouze ze sedla svého koně odepjal tlumok obsahující pouzdro s Radslavovými plány a s Erikem se ihned vydali do královského paláce.

Vešli do trůnního sálu a jednomu z královských úředníků, který tam byl, Slavomír přikázal, aby ihned informoval krále o jejich příjezdu. Bylo zřejmé, že Rastislav čekal na Slavomírův a Erikův příjezd, protože úředník nevedl obvyklé důležité řeči, jen jim nechal přinést džbán medoviny a sám ihned odběhnul pro krále.

***

58.

*

Uplynulé dny pro Slavomíra s Erikem nepatřily zrovna k nejklidnějším. Absolvovat během tří dnů na koni cestu do Veligradu a zpět, pokaždé si takovou cestu zpestřit bojovou šarvátkou, kdy zvlášť ta první z nich nebyla zrovna procházkou růžovým sadem, protože sami dva zlikvidovali pětinásobnou přesilu, zrovna nepřispěje k tomu, abyste se cítili čile a odpočatě. No a při té druhé šarvátce s Radslavovými vrahy sice střet očekávali, avšak nemohli přesně vědět, jak a odkud přesně útok přijde. Také nebýt zázračného Slavomírova úderu, kdy svým mečem srazil šíp přesně mířící na Erikův krk, nevracel by se Erik do Moravgradu živý a zdravý.

Nebylo tedy divu, že se oba mladí muži unaveně a těžce sesuli na jednu z lavic u stěny trůnního sálu v královském paláci a upili každý trochu medoviny. Teprve v té chvíli došlo Erikovi, že mu Slavomír v lesích před Hrůdou zachránil nejspíš život. Plácnul se přes čelo a začal Slavomírovi děkovat: „Já jsem takový ťulpas, ale takový ťulpas…!“

„Co blázníš, člověče,“ udiveně pozoroval Slavomír Erikovo bědování, „to je z té únavy, co? Jak vidím, pořádně na nás padla?“

„Houby, z únavy,“ nešťastně řekl Erik, „vlastně ano, z únavy. Vždyť já jsem ti doteď nepoděkoval za to, co jsi pro mě udělal! Nějak mi to, pitomci, v tom chvatu nedošlo.“

Slavomír mávnul lehkomyslně rukou: „No, jéje! Jedno mávnutí mečem. Co na tom bylo. Vždyť ty bys to pro mě také udělal.“

Erik se trochu nešťastně pousmál. „Což o to, udělat bych to pro tebe jistě chtěl. O tom nemusíš pochybovat. Jenže to, co jsi se svým vzácným mečem předvedl, to hraničilo s kouzlem. Srazit mečem letící šíp – to jsem ještě neviděl. Provést tohle mezi vikingy, byl bys nejspíš brzy jmenován králem.“

Slavomír se usmál. „Nepřeháníš trochu? Vždyť v tom mém zásahu byl také kus štěstí.“

Erik odmítavě zavrtěl hlavou a namítnul: „Trocha štěstí v tom tvém zásahu mečem jistě byla. Jenže u nás doma se říkalo, že štěstí je dar, který bohové dávají jen připraveným a odvážným. A tak to bylo i s tvým činem, kterým jsi zachránil můj život.“

Chvíli oba mlčeli a Erik potom s vážným výrazem ve tváři položil pravici na Slavomírovo rameno a stejně vážně a slavnostně prohlásil: „Ty dobře víš, že při tobě věrně stojím a udělal bych pro tebe vše. To jsem ti slíbil, už když jste mě zachránili s Mnislavem ve franském Kolíně, kde jsem málem zahynul při snaze pomoci onomu přepadenému obchodníkovi. Teď jsi mi však život zachránil už podruhé. To ti nemohu splatit jinak než životem svým. A proto věz, milý pane, že pokud bude třeba, abych svůj život obětoval za záchranu života tvého, nebudu váhat ani chvíli. To ti tady slavnostně přísahám při památce všech mých předků.“

Erik Slavomíra přivedl do notných rozpaků. Už se nadechoval, aby něco namítnul, ale nestihnul to, protože do sálu vstoupil král Rastislav.

Následovali jej dva muži, správce Moravgradu Ladislav a pár kroků za ním přicházel Nerad, velitel moravgradské posádky. Erikovi neušel téměř neznatelný výraz nechuti, který se objevil na okamžik na Slavomírově tváři, když uviděl Nerada. Byl to středně vysoký šlachovitý muž, který rád dával najevo svůj majetek a vliv, který měl jako velitel moravgradské posádky. Byl odvážný a u svých vojáků netrpěl neposlušnost, takže jeho jednotky patřily k těm nejobávanějším. A to nejenom v boji, nýbrž i v následném vítězném rabování, při kterém si dával záležet na tom, aby mu neunikly ty nejlepší části kořisti.

Se Slavomírem se příliš nemiloval. Jednak na mladého velmože a na jeho rychlé a nepopiratelné úspěchy Nerad žárlil, při čemž nemohl především přenést přes srdce, jak se Slavomír stal rychle Rastislavovým oblíbencem. Obzvlášť však Nerad začal nenávidět Slavomíra poté, co mu zabránil zcela zničit jedno městečko ve Východní marce, když před třemi roky společně pronásledovali prchajícího krále Ludvíka Němce za Dunaj.

Tedy ne že by Slavomír chtěl franské nepřátele nějak šetřit. Poplenit jim jejich zem mnohem víc, jak to dělali oni na Moravě, považoval za správné. A ostatně válečné náklady se musely vrátit. Slavomír však nikdy svým vojákům nedovolil, aby zabíjeli ženy a děti a aby přepadené ožebračili tak, že by ani zimu nepřežili, když by je odsoudili k pomalé a mučivé smrti hladem. Vždy obětem jejich vpádu přikázal nechat minimum k přežití. Tím se, pravda, odlišoval od většiny tehdejších velmožů, a to na obou stranách válčících nepřátel. Choval se tak ze dvou důvodů. Jednak mu nebyl cizí jistý soucit s poraženými, jednak, jak říkal: „Když jim nesebereme vše, nevezmeme jim sílu k dalšímu životu a budování. Při příštím vítězství pak bude zase co ukořistit.“ To už byl argument, na který mnozí slyšeli, a ti bystřejší si přitom uvědomovali, jak chytrý Slavomír vlastně je, jak dokáže uvažovat a plánovat v delší perspektivě, zatímco většina jeho současníků dokázala dohlédnout leda tak do žní.

Tohle vše Erikovi, který Slavomíra znal jako málokdo, prolétlo rychle hlavou a umínil si, že se bude muset Slavomíra zeptat na to, jestli za jeho výrazem nechuti ve tváři byly jen staré spory s Neradem.

Král okamžitě se srdečným úsměvem zamířil k unaveně sedícímu Slavomírovi s Erikem. Ti vyskočili, aby mu vyšli vstříc a vzdali úctu. Rastislav se však jen usmál a prohlásil: „Jen žádný spěch. To já vás musím přivítat.“

Srdečně a zeširoka objal Slavomíra a Erik přes přítelovo rameno zaznamenal přející a laskavý úsměv v Ladislavově tváři a naopak kyselé zašklebení, kterému se neubránil Nerad. Než si však mohl Neradovu tvář pořádně prohlédnout, i on skončil v králově objetí. Rastislav potom pokynul Slavomírovi s Erikem i Ladislavovi s Neradem, aby za ním šli do jeho úřední místnosti za trůnním sálem. Než se všichni usadili, sloužící rozmístili po stole mísy se studeným pečeným jehněčím a slané placky sypané kmínem, k tomu postavili na stůl na zapití džbány s vínem a medovinou a pro každého dvě sklenice dovezené z Frank – jednu na víno, jednu na medovinu. Potom Rastislav tlesknul, poslal sloužící pryč, usadil se do svého rozměrného pohodlného dřevěného křesla pokrytého kožešinou, které stálo v čele stolu, a pokynul i ostatním, aby se usadili. Kolem stolu byla rozmístěna menší, avšak rovněž pohodlná dřevěná křesla. Po Rastislavově pravici stála dvě křesla pokrytá rovněž kožešinou, což nebylo obvyklé. Toto pohodlí Rastislav ve své kanceláři vyhradil normálně jen pro sebe. Tentokrát však pokynul Slavomírovi s Erikem, aby se usadili na kožešině stejně jako on. Byla to další neobvyklá výsada, které se jim dostalo po srdečném objetí. Erikovi neušlo, že Neradův obličej už byl kyselý jako šťovík. Nenápadně pohlédnul na Slavomíra, jestli si toho také všimnul. Ten se však tvářil naprosto neutrálně a jen děkoval Rastislavovi za srdečné přivítání.

***

59.

*

Když se konečně všichni usadili, Rastislav je vyzval, aby si nabídli podle libosti jídlo a pití. Slavomír s Erikem byli po dlouhé cestě pořádně vyhládlí, a tak se nedali příliš pobízet. Ostatní si vzali spíše ze zdvořilosti. Ale všichni se museli shodnout na tom, že maso bylo ukázkově propečené, placky chutné a křupavé a jak medovina, tak i bílé víno z královských vinic poblíž Moravgradu byly neobyčejně chutné.

Když král viděl, že Slavomír s Erikem utišili největší hlad a žízeň, mírným hlasem, ve kterém však byla slyšet nedočkavost, oba požádal, aby mu vylíčili zážitky z třídenního putování do Veligradu a zpět.

Protože Slavomír s Erikem zahnali skutečně jen ten největší hlad a žízeň, střídali se ve vyprávění, a ten, který právě nemluvil, si užíval plodů královy kuchyně a sklepů. Rastislavův obvykle věčně podmračený obličej, ze kterého vás pozorně sledovaly velké hnědé oči ukryté pod výrazným tmavohnědým obočím, které dodávalo výrazu králova obličeje přísnosti až výhrůžnosti, tentokrát neskrýval nedočkavé očekávání. Když se ve svém líčení dostali Slavomír s Erikem k rozpakům hrůdského župana Budimíra nad tím, jak duchové oběšených lapků budou obtěžovat Hrůdu a okolí, neskrýval král své pobavení. Vesele prohlásil: „Milý Ladislave, tohle si zapamatuj. To byl dobrý Slavomírův nápad. Takový pěkně viditelně pověšený lapka nepochybně působí neobyčejně výchovně na ty, kteří by jej chtěli snad následovat v jeho lupičském řemesle!“

Jakmile však posléze Slavomír s Erikem přešli k líčení rozhovorů u Vratislava a Jeleny a především k přepadení na zpáteční cestě, do Rastislavova obličeje se vrátila obvyklá nasupenost.

Když Slavomír s Erikem se svým vyprávěním skončili, zavládlo na chvíli ticho, protože bylo vidět, že král si vše řádně promýšlí. Rastislav po chvilce zvednul hlavu a zeptal se: „To přepadení kupců při cestě tam nemělo nic společného s vaším případem?“

Slavomír zavrtěl hlavou. „Ne, myslíme si, že to byla náhoda.“

Potom se Rastislav obrátil k Ladislavovi a zeptal se jej: „Ty už přece něco pamatuješ. Věděl jsi, že Radslav má vnučku?“

Ladislav se usmál: „Každému se může stát, že má někde dítě, o kterém neví. To ovšem, jak je zřejmé, nebyl případ Radslavův. A já se musím přiznat, že to, co nám vyprávěli Slavomír s Erikem, pro mě byla úplná novinka. Zřejmě o Radslavově rodině věděl kromě zbrojíře Ivana jen málokdo.“

Rastislav zamyšleně pokýval hlavou a obrátil se ke Slavomírovi a Erikovi. Udiveně a znechuceně se zeptal: „A to jste opravdu jasně rozuměli, když ten smrtelně zraněný Frank řekl, že je poslal Johann na příkaz Lothara? Neřekl to jen proto, aby už od vás měl pokoj?“

Erik odmítavě zavrtěl hlavou. „Když dovolíš, pane, tak to bych si tedy rozhodně nemyslel. Tedy pokoj už od nás ten franský pes jistě chtěl mít, protože bolest, kterou jsem mu působil, musela být nesnesitelná. Já však po něm zcela úmyslně nechtěl potvrdit nějaké určité jméno, aby nevěděl, jak má odpovědět. Já chtěl, aby sám jmenoval toho nebo ty, kdo mu dávají rozkazy. A ta dvě jména, Johann a Lothar, řekl před smrtí sám. Měli jsme vlastně štěstí, že zdechl až po tom, co promluvil.“

Slavomír navázal na Erikovo vysvětlení: „Víš, Rastislave, já jsem upřímně řečeno něco podobného očekával už po setkání se zbrojířem Ivanem. Už když nám vyprávěl o muži v šedém plášti, který se u něj na nás vyptával a o kterém mu pomocník Spytihněv řekl, že jej viděl ve společnosti Lothara, začínalo mi být jasné, že nitky Radslavovy vraždy povedou zřejmě k Lotharovi. I když to není nejdůležitější, tak sám dobře víš, že šedé pláště jsou oblíbenou částí oděvu Lotharových lidí. Jenže jsem se tomu nápadu sám vzpíral, protože mi, vlastně nám oběma, Erikovi i mně, nebylo vůbec jasné, proč by měl Lothar nechat přepadnout a zabít Radslava? Proč by měl tak okatým způsobem vyvolávat konflikt mezi franskou a moravskou říší? Tedy ne snad, že by nám naši franští přátelé s potěšením nezakroutili krky. Jenže oni rádi řeší věci diplomaticky. Navlečou to tak, že se málem sám cítíš vinný a šel by ses jim pomalu omluvit, pokud by ti tedy v té chvíli nedošlo, jaký bys byl, s prominutím, hlupák. Když potom veligradský Vratislav povyprávěl o Johannově úzké dýce, podezření zesílilo. Pořád však zůstávala ta všetečná otázka, co mohl mít Lothar proti Radslavovi? Co já vím od svého otce, tak jediné konflikty měl Radslav kdysi dávno v mládí kvůli ženským. Jenže to nebylo a není nic neobvyklého a navíc se to zcela jistě netýkalo Lothara a jeho lidí. Plány, které nám dala jeho vnučka,“ Slavomír vyňal z tlumoku dřevěné pouzdro a položil je na stůl před krále, „však všechno najednou vysvětlily. O tom, že náš drahý pastýř Lothar na tebe a naši zem donáší pasovskému biskupu Hartwigovi, si štěbetají i vrabci na střeše. Ten podvodník v sutaně dobře ví, co si může dovolit díky svému kněžskému úřadu správce našich farností. A hřeší na to. No a Hartwig si tyhle vědomosti nenechává jistě pro sebe. Ochotně se o ně dělí, samozřejmě za štědrou odměnu, s králem Ludvíkem. To dobře víme díky našim lidem na Ludvíkově dvoře.“

Rastislav si znechuceně odfrknul. „Budeš mít nejspíš pravdu. Jenže co provedeme s tím zkurvysynem? Já věřím tomu, co mi tu povídáš. Jenže kdybych poslal vojáky, aby jej a Johanna zatkli a pověsili, budou biskup Hartwig i můj vznešený panovnický kolega Ludvík pěnit jako polévka nad ohništěm. To by mi vůbec nevadilo. Jenže jejich vztek by se nejspíš přetavil do nové války proti naší zemi při nejbližší příležitosti. A já jsem rád, že po tom, co jsme Ludvíkovi uštědřili tvrdý výprask před třemi lety, máme teď od Franků svatý klid.“

Slavomír se ironicky pousmál. „Toho jsme si dobře vědomi. Proto jsem také nechal ty Franky, co nás přepadli, poněkud nekřesťansky naházet do bažiny.“ Potom se Slavomír ještě krátce zamyslel a zasmušile dodal: „Nerad bych byl prorokem zlých zpráv, ale v kostech cítím, že ti Frankové tlející v bažinách před Hrůdou nebudou poslední Frankové, kteří v souvislosti s touto záležitostí podobně nevábně ukončí své zparchantělé životy.“

Rastislav se zle zamračil a hlasem chraplavým od vzteku dodal: „Dobře jsi udělal. A pokud bude třeba, příště jednej stejně. Oni by se s námi také nemazlili. Tak je lepší je předejít. A pokud z nich nikdo nepřežije podobně jako před Hrůdou, tak si také nikdo nebude u svého krále Ludvíka stěžovat. Což je přesně to, co my potřebujeme.“

***

60.

*

Rastislav se chvíli nasupeně díval před sebe. Potom se hluboce napil ze svého poháru medoviny, skoro prázdný pohár rázně položil na stůl, zhluboka se nadechnul a hlasem, ve kterém mu zřetelně vibrovala zlost, se zeptal: „Tak co, milý Slavomíre, navrhuješ?“

Slavomír se ironicky ušklíbnul a odpověděl: „Já bych to viděl tak, že hlavní viník Radslavovy vraždy se jmenuje Lothar. Ten syčák Johann dost těžko připravil takovou akci sám, o své vůli a ze své hlavy. Ten, kdo s nápadem získat Radslavovy plány přišel, byl jistě Lothar, protože zná zdejší poměry a není žádný hlupák. Jak jsme si už však sami řekli, dost dobře nemůžeme vpadnout do jeho domu, zatknout jej a nechat pověsit. I kdybychom měli tisíckrát pravdu, Ludvíkovi s Hartwigem by to bylo tisíckrát jedno.“

„Takže radíš co?“ přerušil jej netrpělivě Rastislav.

„Musíme postupovat opatrně. Ani Johanna nemůžeme jen tak odvést a popravit. Můžeme ho však zkusit s Lotharem vyprovokovat a donutit k nějaké nepředložené akci. Pak se jim třeba dostaneme na kobylku.“

Rastislav pochybovačně zakroutil hlavou. „No, nevím, k čemu bude něco takového. Já bych…“

Na to se Rastislav odmlčel a všichni čekali, co z něj vypadne. Král se však nakonec pousmál a prohlásil: „Já bych, já bych. Já ne bych. Jen žvaním. Nic lepšího než ty, Slavomíre, stejně nevymyslím. Tak co chceš provést?“

„Pro začátek zatím to, že se hned zítra vypravíme s Erikem k Lotharovi. Povyprávíme mu, co jsme zjistili, a budeme chtít, aby nás nechal promluvit s Johannem,“ řekl Slavomír.

Až dosud mlčící Erik navázal na jeho slova: „Promiň, králi, že se míchám do vašeho hovoru. Měl bych však jeden návrh.“

Rastislav jej s úsměvem vyzval: „Jen řekni, co máš na srdci. Rádi si tě poslechneme.“

Erik na to řekl: „Jde vlastně o maličkost. A navíc to není jen můj nápad. Už jsme tuhle záležitost se Slavomírem probírali ve Veligradu. Myslím, že bychom Lotharovi měli říct, že jej v žádném případě neobviňujeme, že takovým obviněním určitě nevěříme a že bychom od něj naopak rádi slyšeli, kdo mu takovým způsobem chce škodit. A když tyhle řeči budeme vést, měli bychom se také co nejopravdověji tvářit, že jim věříme. Ostatně, pokud by náhodou Slavomír neměl pravdu v tom, že osnovatel všeho je Lothar, i když si myslím, že pravdu má, tak možná bude aspoň Lothar lépe spolupracovat.“

Slavomír rychle dodal: „Řekl bych, že to není špatný nápad.“

Potom však Slavomír ještě vážně a důrazně dodal: „Myslím, že si musíme říct ještě jedno. Rastislave, snad dovolíš. Teď nás tady sedí pouze pět. A je třeba si se vší vážností slíbit, že to, co tu bylo řečeno, také mezi námi pěti zůstane. Nikomu, zdůrazňuji nikomu, o tomto rozhovoru nesmíme vyprávět. Ani rodině, ani přátelům. Někdo by se mohl prořeknout, a to by nám v našem jednání s Lotharem určitě nepomohlo.“

„To, co Slavomír teď řekl, plně podporuji. Se vší důrazností vám to přikazuji. A abych šel příkladem, tak sám o tomto rozhovoru nebudu vyprávět ani své drahé Miloslavě. Minimálně do zítřka, než se Slavomír s Erikem od Lothara vrátí,“ přísně prohlásil Rastislav.

Protože už nikdo žádné připomínky neměl, sezení ukončili.

***

61.

*

Když odcházeli Slavomír s Erikem do Slavomírova dvorce, všimnul si Erik, že Slavomír jde mlčky, pohroužený do sebe a nemá zájem probírat debatu u krále, což nebylo zrovna normální. Erik si v duchu říkal, jestli se Slavomíra nedotknul svojí závěrečnou poznámkou. Udělal ještě pár kroků, a když se Slavomír stále neměl k hovoru, rozpačitě se jej zeptal: „Nedotknul jsem se tě nějak? Třeba tím svým závěrečným návrhem?“

Slavomír se s trhnutím probral ze svého zamyšlení a roztržitě se usmál. „Ne, ne! Ta tvá poznámka byla v pořádku. To, co jsi říkal, mě vlastně mělo hned napadnout. Tvá slova měla svoji logiku, jenže já jsem ti měl předem říct…“

„… o Neradovi?“ přerušil otázkou Slavomírovu řeč Erik.

„Přesně tak,“ udiveně řekl Slavomír, „jak tě napadla spojitost s Neradem? Máš zřejmě dobrý pozorovací talent. Nic ti neunikne. Ne že bych si to neuvědomoval. Vždy mě však dokážeš překvapit.“

Erik se usmál: „Pravdu díš, můj příteli a pane. Že Nerada zrovna nemusíš, to pro mě, který s tebou tráví spoustu času, není žádná novinka. Nevím, jestli sis to uvědomil, avšak i pouze chvilkový výraz ve tvé tváři, když jsi viděl, že Nerad doprovází Rastislava, mluvil za vše. Trochu mě to udivilo, je tady spousta velmožů, kteří ti závidí tvé úspěchy, normálně jim však takové grimasy nevěnuješ. A co mě zarazilo snad ještě víc, to byl Neradův výraz, když nás Rastislav usazoval na ty kožešiny ve své úřadovně. Nevím, jestli sis toho všimnul, nedal jsi na sobě nic znát, avšak ani šťovík by mu na tváři nevytvořil takový škleb. Já jsem potom ještě věnoval Neradovi několik snad nenápadných pohledů při našem vyprávění. Troufám si tvrdit, i když se snažil nepříliš úspěšně ovládat, že kyselý výraz jeho obličeje se pomalu měnil ve výraz přímo nenávistný.“

Slavomír souhlasně pokýval hlavou. „Asi jsem Neradovi nevěnoval tolik pozornosti jako ty, přece jen jsem se víc věnoval debatě s Rastislavem. Měl jsem však z Neradova chování stejný pocit jako ty. Jenže jsem si vzpomněl ještě na jednu věc, o které jsem ti nic neřekl. Ne snad, že bych chtěl něco tajit, prostě jsem si to uvědomil až při Rastislavově příchodu, když za ním a Ladislavem napochodoval do paláce Nerad. Navenek to totiž vypadá, že Nerad nemá nic společného s Lotharem. Jaký je tvůj názor?“

Erik pokrčil rozpačitě rameny. „No, je to přesně tak, jak říkáš. O žádném vztahu mezi Neradem a Lotharem nevím. Vím pouze o Neradově nechuti k tobě. A po tom, jak jsem pozoroval Nerada při našem rozhovoru nyní, hovořil bych spíš o jeho nenávisti k tobě.“

Slavomír se zašklebil. „Skoro mě lekáš. Ale ne, dobře, že to říkáš. Není nad dobře míněné varování od přítele. Člověk si aspoň dá pozor. To nemůže nikdy škodit. Já však přemýšlel nad něčím jiným. Dobře víš, jak bujné mohou být pijatyky na královském dvoře. Někdy podezřívám našeho milého Rastislava, že schválně podporuje ty, které pozve, aby se zpili do němoty, a potom se baví tím divadlem, které nastane. Ostatně ty jsi také tak jednou dopadl,“ poznamenal s úsměvem k Erikovi.

Ten mu se stejným úsměvem opáčil: „Bylo to ale jen jednou, to dobře víš. Víckrát jsi mě domů netáhl na zádech. A jen tak mimochodem, dodnes jsem ti za tu službu vděčný. Co je však tak zajímavého na královských zábavách v souvislosti s naším pátráním?“

„Zajímavé to je, když se sám nezpiješ pod obraz boží. Můžeš potom totiž sledovat, jak se kdo chová, když se přestane kontrolovat. A takto získané vědomosti se potom často hodí. Ostatně od té doby, kdy ti to došlo, se sám bavíš pozorováním okolí, stejně jako já.“

„Kam směřuješ?“ zeptal se trochu udiveně Erik.

„Kam? Ty musíš být už opravdu unavený,“ poznamenal pobaveně Slavomír, „to sis nevšimnul, s kým se často bavil Nerad, když už měl pořádně upito?“

Erik se plácnul přes čelo. „Já ťulpas! Ty máš pravdu! Když se zábava dostala do obrátek, skutečně pokračovali Lothar s Neradem v pití společně. Když si však tak promítám v hlavě ty královské zábavy, platilo to až tak poslední rok, možná rok a půl.“

„No vidíš, k čemu je dobrá taková slavnost na královském dvoře,“ poněkud rozjařeně prohlásil Slavomír.

Už vážně mu Erik odpověděl: „Takže ty si myslíš, že Nerad by mohl donášet Lotharovi? A proč by to dělal?“

Slavomír mu odpověděl: „Upřímně řečeno, ani nevím, jestli tomu tak opravdu je; a pokud tomu tak je, tak proč. Je to jen takový nápad. Pravda je ta, že Nerad je statečný bojovník. Je však také nesmírně ctižádostivý. A teď jen fantazíruji – pokud Lothar chtěl ukradnout ty Radslavovy plány pro svého biskupa, což znamená také pro krále Ludvíka, tak to jistě nedělal kvůli tomu, aby upevnil vládu našeho milého Rastislava. Ten Frankům leží pořádně v žaludku. Nezapomeň, že s jejich pomocí se před lety dostal na trůn a před třemi roky jim uštědřil pořádný výprask. Pokud se na to podíváš z jejich pohledu, tak musí být pořádně naštvaní na našeho drahého krále. Tedy já bych aspoň na jejich místě byl.“

Erik ironicky prohlásil: „To já také. A už ti rozumím. Pokud se věci mají, jak ty říkáš, a tvoje vývody mají hlavu a patu, tak Lothar samozřejmě potřebuje někoho mezi námi. Franka si náš král k tělu nepustí.“

„Přesně tak,“ přitakal Slavomír, „a Nerad je dostatečně vlivný a informovaný, je vysoce postavený a král k němu sice má občas výhrady, jinak mu však důvěřuje.“

„Proč myslíš, že by Nerad dělal Lotharovi špeha? Kvůli majetku?“

Slavomír pokrčil rameny. „Důvodů by se našlo dost. Víš třeba, že Nerad má věčně dluhy? Není to tak dlouho, kdy je třeba docela zázračně splatil. Prý cosi zdědil. Já se o to trochu zajímal, ale nikoho, kdo by mu mohl odkázat nějaký majetek, jsem nenašel. Další důvod může být ten, že mu Lothar slibuje nějaký významný úřad. Tedy myslím poté, co Frankové svrhnou Rastislava. Nezapomeň, vždyť jsem ti o tom vyprávěl, že kdesi ve Francích zřejmě žije, pokud je tedy ještě naživu, Rastislavův bratr Branislav. A toho, pokud vím, by Frankové rádi dosadili za našeho vládce. Co vím od otce, tak tenhle Branislav je pěkný ňouma a potřebuje někoho, kdo by na něj dohlédnul.“

„A ty myslíš, že ten někdo by mohl být Nerad?“

Slavomír znovu pokrčil rameny. „A proč ne? Samozřejmě, to, co jsem teď tak pěkně rozvinul, je čistá teorie, byť si myslím, že má reálný základ. Pokud bych však měl pravdu, tak by všechny tyhle úvahy pěkně zapadaly do sebe.“

Erik trochu nedůvěřivě zakroutil hlavou: „Nevím, nevím. To, co tu líčíš, je spiknutí, jaké se hned tak nekoná. Jak tě však znám, řekl bych, že teď budeš čekat, jak proběhne naše návštěva u Lothara.“

Slavomír se usmál. „Přesně tak. Pokud k tomu franskému knězi zítra brzy ráno přijdeme a on bude mít jako každé ráno po boku svoji pravou ruku Johanna, protože mu pomáhá při ranní mši a potom spolu snídají a plánují, co budou dělat, budu si říkat, že jsem se nechal příliš unést svojí fantazií. Pokud však bude Johann náhle a neočekávaně někde na cestách, budu si naopak říkat, že Nerad svého spojence varoval a mé fantazie mají reálný základ.“

Pomalou chůzí došli konečně k bráně Slavomírova dvorce. Když jim strážný otevřel, vyzval Slavomír Erika: „A jdeme spát! Zítra musíme brzy ráno vstát. Hned, jak bude končit ranní mše v bazilice, musíme potěšit návštěvou našeho drahého duchovního pastýře Lothara.“

***

62.

*

Ranní mši v moravgradské bazilice sloužil Lothar od jara do podzimu vždy krátce po rozednění. Při této mši mu vždy ministroval Johann, který byl jeho pravou rukou pro vyřizování nejrůznějších oficiálních i méně oficiálních záležitostí.

Johannův oficiální titul byl velitel družiny zástupce pasovského biskupa na Moravě. Johann, který pocházel z rodiny zchudlého bavorského šlechtice, se tedy především staral o bezpečnost franského preláta na Moravě. Ne snad proto, že by někdo chtěl arogantního a samolibého pátera zabít. Jenže nechuť Moravanů ke knězi, který až příliš okatě dával najevo nadřazenost ke svému okolí a na druhé straně se podlézavě choval ke vznešeným moravským velmožům, obzvláště samozřejmě k Rastislavovi, byla víc než zřejmá. Nebylo proto divu, že si Lothar vydržoval třicetičlennou družinu, které velel železnou rukou Johann.

Funkce vojenského velitele a osobního strážce ovšem nebyly jediné, které Johann vykonával. Lothar byl hubený, asketicky vyhlížející muž, z jehož podlouhlého ostře řezaného obličeje shlížely na svět přísné oči. Svoji zbožnost dával okázale najevo velkým stříbrným křížem, který nosil neustále zavěšený na krku na tlustém stříbrném řetězu, a vždy dbal na to, aby ležel zvenčí na šedivém hábitu s kapucí, ve kterém chodil oblečen, a jasně signalizoval všem, s kým mají tu čest.

Jenže s Lotharovou askezí to nebylo tak horké. Jeho šedé hábity sice zdálky vypadaly prostě, zblízka jste však zjistili, že v zimě šlo o pláště z nejjemnější vlny, v létě naopak byly ušity z drahého hedvábí. Vzhledem k tomu, že jich měl povícero, už to o něm říkalo, jak si materiálně polepšil ve svém kněžském úřadě. Nebylo mnoho lidí na Moravě, kteří měli tak objemný šatník, jako tomu bylo u Lothara.

Zlé jazyky potom tvrdily, že se Johann staral nejen o Lotharovo bezpečí, nýbrž i o jeho zábavu. V lepším případě sháněl cizokrajné lahůdky na Lotharův stůl, kromě toho se však také staral o to, aby jeho pán nemusel v posteli usínat sám. Přičemž údajně, jak vynesli občas v opilosti lidé z Lotharova okolí, neměl tento povedený kněz slabost pouze pro mladé a samozřejmě pěkné dívky. Když mu byl přiveden mladý chlapec, dokázal se s ním také potěšit.

Tyto záliby však Lotharovi vůbec nebránily v tom, aby ve svých ohnivých kázáních, která pronášel v moravské řeči s tvrdým franským přízvukem, tepal veškeré mravní zlořády, které kolem něho bujely, a kterých, pravda, nebylo zrovna málo. Bylo třeba přiznat, že Moravané se bez problémů přihlásili ke křesťanství, to jim však nebránilo v tom, aby si života také dokázali užít.

Snad jediný, koho Lothar nevolal k mravní odpovědnosti, byl (kromě své vlastní osoby samozřejmě) král Rastislav. Vychytralý kněz si byl dobře vědom toho, kdo určuje výši daní, jež smí vybírat. A tak velkoryse přehlížel Rastislavovy milostné avantýry, které samozřejmě neunikly ani královně Miloslavě. Naštěstí pro klid královské domácnosti Rastislav s přibývajícími léty moudřel a čím dál víc si uvědomoval, jaký poklad mu kdysi v podobě chorvatské princezny z Dalmácie přivezli.

Když se Slavomír dostal ve svých úvahách až sem, mírně se pousmál, to už však stáli s Erikem před východem z baziliky a čekali, až po účastnících mše vyjdou ven Lothar s Johannem.

***

63.

*

Slavomír s Erikem se usadili na dřevěné lavičce opřené o starou lípu stojící před vchodem do baziliky. Slavomírovi to nedalo, jako ostatně vždy, aby se neobdivoval největšímu z moravských kostelů, jehož bíle omítnuté stěny zářily v ranním slunci. Další věc, kterou vždy obdivoval při pohledu na moravgradskou baziliku Panny Marie, byla pracovitost Radslava. I tento kostel nesl pečeť jeho geniality a pracovitosti.

Bazilika měla být kdysi jedním z řady moravgradských kostelů. Stavět ji ještě za knížete Mojmíra začal byzantský stavitel jménem Horatius. Když však byl jednou smrtelně zraněn padajícím trámem, zůstala nedostavěná stavba bez stavitele. Po Horatiově pohřbu vyzval Mojmír Radslava, aby se díla ujal. Tehdy mladý stavitel byl už uznávaným odborníkem ve stavbě opevnění. Na takovém úkolu, jako byla stavba kostela, však ještě do té doby samostatně nepracoval. Při svých cestách po světě se však ledacos přiučil, a tak po krátkém váhání přijal od Mojmíra úkol kostel dostavět.

To ovšem znamenalo zase určité váhání u Mojmíra. Horatius totiž chtěl postavit jednolodní kostel zakončený apsidou, jehož velikost neměla být nijak mimořádná. Radslav však jeho plány přepracoval, rozhodnul se postavit kostel, jaký do té doby Morava neměla. Mojmír, jak bylo řečeno, jistou dobu váhal, než schválil Radslavovy plány. Taková stavba byla samozřejmě velmi nákladná. Nakonec však v knížeti zvítězila trocha samolibosti, která mu byla (i když v nevelké míře) vlastní, a potom především obdiv k tomu, co Radslav vymyslel. Mojmír nebyl hloupý a rychle pochopil, že mladý stavitel mu předložil návrh stavby, která byla spíš uměleckým dílem než obyčejným kostelem.

A tak Moravgrad začala zdobit stavba, jež neměla na Moravě sobě rovnou. Na nejvyšším místě Horního hradu začala ve slunci jako drahokam do dáli zářit bíle omítnutá stavba velkého kostela, ve kterém ze starého Horatiova návrhu zůstala jen podkovovitá apsida na straně východu slunce. Hlavní budovu kostela potom Radslav rozšířil tak, že byla trojlodní. Hlavní prostřední loď oddělovaly dvě řady sloupů od bočních menších lodí, nad kterými byly postaveny galerie, které oddělovaly velké obloukovité průhledy od prostoru hlavní lodě. Na rozdíl od ostatních kostelů byl prostý kamenný oltář umístěný téměř uprostřed hlavní lodě. Bíle omítnuté stěny byly ozdobeny prostě namalovanými biblickými výjevy. Na straně západu slunce potom Radslav ještě k trojlodí přistavěl nartex a atrium, kterými se do baziliky vstupovalo. Nedaleko od apsidy ještě Radslav vystavěl nad studnou malé baptisterium, které nechal rovněž bíle omítnout. Oba objekty byly zastřešeny šindelovou střechou.

Bazilika i s baptisteriem byly postaveny ve velkém prostoru ohraničeném palisádovou hradbou o něco vyšší, než byl dospělý muž. Na protilehlých stranách byla hradba přerušena vraty. Na takto vytvořeném posvátném okrsku se lidé scházeli nejen k motlitbám, ale na poslední cestě zde také vyprovázeli a pohřbívali své blízké.

Slavomíra zamyšleného nad osudy nejpřednějšího z moravských kostelů vytrhlo ze zamyšlení drcnutí Erikova lokte. „Podívej, konečně jde ven také náš milovaný Lothar. Nejspíš však dochází na tvá slova. Ať se dívám, jak se dívám, Johanna nikde nevidím.“

„Tak jdeme kousnout do šťovíku. Pojď!“ vyzval Slavomír Erika, vstal z lavičky a následován vikingem zamířil vstříc Lotharovi.

***

64.

*

Ten samozřejmě přicházející dvojici nemohl přehlédnout. Nejprve učinil náznak obratu, v první chvíli se chtěl oběma vyhnout. Potom si však uvědomil, že by to nemělo příliš smysl. Na tváři vyloudil co nejsrdečnější úsměv, povedl se mu však spíš škleb, rozpřáhl ruce, objal Slavomíra a rádoby radostným hlasem zvolal: „Vítej, pane! Co tě za mnou přivádí? Máš ty nebo zde Erik nějaké problémy se svou vírou? Potřebujete pomoc kněze? Jsem vám samozřejmě velmi rád k dispozici.“

Slavomír i Erik se nenechali zahanbit a tváře jim ozdobily podobně upřímné úsměvy. Slavomír jej objal stejně silně, jako to Lothar provedl jemu, a prohlásil: „Jsi neobyčejně laskavý, nejdražší Lothare, jako je tomu u tebe ostatně vždy. Tentokrát však za tebou nejdeme jako za knězem, nýbrž jako za zkušeným mužem, který má přehled o tom, co se děje v naší zemi. A navíc jde o návštěvu takříkajíc oficiální. Přicházíme ve službách Rastislavových.“

Lothar už trochu kysele odvětil: „Nemám sice příliš času, pokud vás však posílá Rastislav, tak si ten čas musím samozřejmě pro vás dva vyhradit. Královo slovo je pro mě nejen rozkazem, ale je mi i ctí plnit jeho přání. Tak pojďte ke mně domů.“

Hned vedle posvátného okrsku baziliky byl o něco menším palisádovým plotem ohraničen prostor nevelkého dvorce, kde bydlel Lothar. Nezasvěcenému se zdál dvorec skromný na to, jakou funkci Lothar zastával. Každý v Moravgradu však věděl, že nedaleko od Moravgradu poblíž cesty na Dolnograd měl Lothar další a tentokrát velký a výstavný dvorec spojený s rozsáhlými pozemky, který sloužil jako jeho hospodářské zázemí a kam se uchyloval, pokud zrovna neměl v Moravgradu co na práci.

V nepravidelném oválu byly uvnitř moravgradského Lotharova dvorce rozmístěny dřevěné srubové domy, ve kterých bydlel Lothar, Johann, přítomní vojáci a sloužící. Nejvýstavnější a největší byl pochopitelně Lotharův dům. Jako jediný měl kamennou, bíle omítnutou podezdívku. Dům sloužící Johannovi byl o něco menší a celodřevěný. Stejně jako Lotharův dům se však pyšnil šindelovou střechou a zasklenými okny. Domy vojáků a čeledě už byly méně výstavné, některé byly zakryty pouze došky.

Už vešli za bránu Lotharova dvorce, když se Slavomír nenuceně rozhlédnul kolem a se zcela nevinným výrazem v obličeji se zeptal: „Teď se dívám kolem sebe, neztratili jsme někde Johanna? Ten přece bývá každé ráno s tebou?“

Lothar se nenechal vyvést z konceptu a se stejně nevinným výrazem odpověděl: „Kdyby Johann věděl, že nás poctíte návštěvou, jistě by jej mrzelo, že tu nemůže být. Bohužel jsem jej musel už včera poslat na Dowinu. Máme tam nějaké nutné zařizování.“

Slavomír nasadil co nejvíce zkormoucený výraz a prohlásil: „Co se dá dělat. Však není všem dnům konec.“

Za hovoru prošli nádvořím Lotharova dvorce. Lothar je zavedl do svého domu, usadil ke stolu a nechal donést medovinu. Potom se k nim také posadil, sepjal na stole ruce a zeptal se: „Tak, teď mi povězte, co vás ke mně přivádí.“

Slavomír se na něj vážně zadíval, chvíli mlčel a potom pomalu a vážně prohlásil: „Co se stalo Radslavovi, to pochopitelně víš. A že vyšetřujeme stavitelovu vraždu, to víš nejspíš taky.“

Lothar se zatvářil nesmírně zkormouceně a pohřebním hlasem odpověděl: „Samozřejmě, že mi ta tragická zpráva nemohla zůstat utajena. Pro mě je celá tato tragédie o to horší, že Radslav postavil krásný chrám, který mám tu čest spravovat. Co víc dodat? Je to prostě nesmírné neštěstí a ten, kdo Radslava připravil o život, by neměl ujít, ba ne, nesmí ujít co nejpřísnějšímu trestu. Pokud já nebo někdo z mých lidí může být nápomocen k vypátrání pachatele, možná pachatelů, tak hrozného činu, jsme ti samozřejmě k službám. Poskytneme ti jakoukoliv pomoc v této záležitosti, kterou budeš potřebovat. To platí pro mě nebo kohokoliv z mých lidí.“

Slavomír při Lotharově proslovu souhlasně přikyvoval, a když kněz skončil, řekl: „Ani nevíš, milý Lothare, jakou radost jsi mi udělal svými upřímnými slovy. Myslím si totiž, že nám snad opravdu můžeš pomoci.“

Lothar se na Slavomíra zadíval s výrazem dychtivosti ve tváři a vyzval jej: Jen mluv, Slavomíre. „Jak ti může skromný kněz jako já pomoci či poradit? Bude mi velkou ctí.“

Slavomír mu odpověděl: „Jak bych to řekl…? Škoda, že tu není Johann. No, co se dá dělat, musíme se obejít bez něj. Při ohledání Radslavova těla jsme totiž zjistili, že smrtelná rána byla vedena dýkou s nezvykle úzkou čepelí – sotva na prst širokou.“

Lothar se na Slavomíra zadíval s nechápavým výrazem, u kterého by však Slavomír, pozorně sledující kněze, přísahal, že byl hraný. „To je jistě zajímavé, co to však má společného s Johannem?“

Slavomír pod stolem zlehka nohou ťuknul do Erikovy nohy. Ten okamžitě pochopil, nasadil podobně nechápavý a udivený výraz jako Lothar a zeptal se jej: „Promiň, pane. Ty snad nevíš, co skrývá Johann ve svém býkovci, který stále nosí za opaskem?“

Lothar byl v té chvíli nevinnost sama. „Co by měl skrývat Johannův býkovec? Dřevěnou rukojeť a bič spletený z hovězí kůže. Na tom přece není nic divného. A navíc je to v podstatě humánní nástroj. Nepřítele odeženete a nemusíte jej zabít. Vidíte, že, pokud to jen trochu jde, řídíme se u nás přikázáním ’nezabiješ‘. A tak to má být mezi civilizovanými lidmi!“. Poslední větu doprovodil Lothar teatrálně zdviženou pravicí.

Erik se trochu neuctivě ušklíbnul. „Nevím, nevím. Já už takovým bičem kdysi sešvihaný byl. Moc humánní mi to v té chvíli zrovna nepřipadalo.“

„To nám chceš říci, že to skutečně nevíš? Že ti nikdy Johann neukazoval, že rukojeť jeho býkovce se dá rozšroubovat a obsahuje úzkou dýku? Dýku, která má čepel širokou asi na dvě třetiny prstu?“ zeptal se ještě Erik.

Lothar udiveně rozevřel oči. „To od vás opravdu slyším poprvé. O něčem takovém nemám ani zdání. A i kdybyste měli pravdu, takových dýk bude jistě víc. Proč by to měla být právě dýka Johannova, která připravila o život Radslava?“

„To máš jistě pravdu,“ řekl na to Erik, „my také netvrdíme, že Johannova dýka bodla do Radslavových prsou. To by nás ani nenapadlo. Šlo nám spíš o to, jestli Johann neví o někom, kdo by byl zdejší a měl podobnou zbraň. Znáš přece nás muže. Rádi se pochlubíme zvláštními kousky ve své výzbroji. Navíc se tě také někdo může snažit pomluvit.“

„Jak pomluvit?“

„No, třeba ví o Johannově dýce a schválně si pořídil podobnou zbraň. Teď tou zbraní zabil Radslava a snaží se podezření svést na vás?“ žvanil usilovně Slavomír.

Lothar vážně pokýval hlavou. „Tak to je jiná. Máš pravdu, člověk se ze sebe snaží vydat to nejlepší a oplátkou často bývá zlo. Jak se Johann z Dowiny vrátí, hned se jej zeptám. Dám vám potom okamžitě vědět, co jsem se dozvěděl.“

Erik kývnul souhlasně hlavou, chvilku se zamyslel a potom prosebným tónem řekl: „Jsi velmi laskavý, děkujeme ti. Ještě bychom však potřebovali vědět jednu věc.“

„Jen se ptej,“ vyzval jej Lothar.

„Poslal jsi někoho… Nebo jinak, dostali tvoji lidé za úkol, aby se zajímali o naše pátrání?“

Výraz andělské nevinnosti na Lotharově tváři vystřídal výraz nesmírného pobouření. Lothar promluvil hlasem, který burácel nejprve jako při kázání v kostele a po chvíli se změnil do výrazu nesmírné bolesti a ukřivdění. „To, jak se mě, Eriku, ptáš, mi napovídá, že vám snad přišlo na mysl to, že já nebo někdo z mých lidí máme přece jen něco společného s tím hrozným zločinem spáchaným na Radslavovi. To se nezlob, vlastně nezlobte se oba, takové nespravedlivé obvinění opravdu bolí. Moc bolí. My se tady všichni modlíme za spásu Radslavovy duše a za to, aby byl jeho vrah potrestán. A vy přijdete s takovým nespravedlivým obviněním. To opravdu bolí!“ Poslední slova Lothar skoro vykřikl.

Slavomír po tomto výjevu už jen čekal, kdy Lotharovi potečou slzy. Bylo mu, stejně jako Erikovi, jasné, že Lothar lže, lže a lže. Nicméně byl rozhodnutý zachovat dekorum, a tak mírně dodal: „Nemusíš se hned, Lothare, rozčilovat. My tě přece z ničeho neobviňujeme. My se jen ptáme na věci, ve kterých bychom potřebovali tvoji pomoc. Jsi zkušený a moudrý muž, který, ač jsi cizinec, má vynikající přehled o poměrech v naší zemi. A díky kněžskému poslání se stýkáš se spoustou lidí a dozvíš se tak často věci, které nám, obyčejným lidem, zůstanou utajeny.“

Kněz se zatvářil opět smířlivě. Slavomír se toho rozhodnul ihned využít. Popíchnul jej tedy ještě jednou otázkou. „Víš něco o tom muži, kterého jsme před pár dny pronásledovali po zdejší ulici a který se před našima očima zabil svojí dýkou? Podle všeho šlo o Franka.“

Lothar se už zase dotčeně ohradil. „Tak ono šlo o Franka! Víš sám dobře, kolik jich tu žije. Já přece nenesu za všechny odpovědnost.“

Slavomír pokýval smířlivě hlavou. „To máš pravdu. Tak to by asi bylo všechno, co jsme od tebe potřebovali vědět. Děkujeme ti za čas, který jsi nám věnoval.“

Když Slavomír s Erikem odcházeli, Lothar je ještě dlouho sledoval zkoumavým pohledem. Kdo jej znal, snadno by v té chvíli, kdy už přestal kontrolovat výraz svého obličeje, na jeho tváři poznal, že jím zmítá velký neklid.

***

65.

*

Když už byli tak daleko, že je Lothar nemohl sledovat, a ubezpečili se, že je nesleduje ani nikdo z jeho lidí, Erik si znechuceně odplivnul a zhnuseně prohlásil: „Ten čubčí syn! Taková prolhaná kreatura si říká sluha boží! Kdyby tohoto svého bratra v taláru poznal můj hamburský arcibiskupský dobrodinec Ansgar, asi by se o něj pokoušely mdloby. Tomu člověku snad ani není možné věřit, když ti sdělí, jestli je ráno nebo večer.“

Slavomír s úsměvem sledoval výbuch svého přítele. Ten když viděl úsměv na Slavomírově tváři, omlouval se: „Nezlob se. Muselo to ze mě ven.“

„Není za co se omlouvat, příteli,“ pobaveně řekl Slavomír, „já se musím přiznat, že už jsem těch Lotharových žvástů měl ke konci také tak akorát. Že jde o protřelého šejdíře, to mi bylo jasné odjakživa. Že je to však takový mistr ve lhaní, to i mě překvapilo.“

„Mě také,“ zabručel Erik, „mlžení a polopravdy jsem od něj čekal. To, co předvedl, však překonalo veškerá moje očekávání. Myslím však, že hlavní poznatek z naší návštěvy u Lothara je ten, že jsme neviděli Johanna. Vypadá to tak, že jsi zase jednou měl pravdu ve svých úvahách. Samozřejmě se může stát, že výjimečně bude Johann místo při ranní mši s Lotharem v bazilice někde na cestách.“

„Jenže vzhledem k tomu, že se to stává, když moc, tak jednou do roka, byla by to právě dnes hodně velká náhoda,“ zadumaně prohlásil Slavomír.

„Mluvíš mi z duše,“ dodal Erik, „vypadá to tak, že jsi měl pravdu i s tím, že Nerad Lotharovi donáší. Já bych si dovolil předpokládat, že Johann nebyl přítomen, protože někdo Lothara varoval. Rastislav, ty ani já jsme to nebyli, to je jasné. Zůstávají Nerad a Ladislav. Oddanost starého Ladislava k Rastislavovi je myslím nade všechnu pochybnost zřejmá. U Nerada je to však jiné, jak jsi o tom včera večer ostatně mluvil. Pomalu bych dal ruku do ohně za to, že to byl dobrák Nerad, který včera varoval Lothara s Johannem.“

„Jenže zatím se pohybujeme v oblasti sice podložených, avšak stále jen dohadů,“ namítnul Slavomír, „musíme Neradovu vinu jednoznačně dokázat.“

Erik přikývnul: „Také si to myslím. Dovolil bych si navrhnout schůzku s Rastislavem a potom, pokud bude král souhlasit, schůzku ve čtveřici – nás dvou, krále a Nerada, to abychom naprosto vyloučili Ladislavovu vinu, i když v ni nevěřím.“

Slavomír souhlasně přikyvoval: „Přesně tak. Jako bys mi četl myšlenky. Na té schůzce se jako domluvíme na tom, že si půjdeme druhý den pro Lothara i s Johannem. Pokud se nám dá Lothar na útěk, bude vše jasné.“

„Jenom mě tak napadá, nechceš snad nechat událostem volný průběh? To by se nám nemuselo vyplatit.“

Slavomír se pousmál. „To jistě ne. Už jsem nad tím přemýšlel. Jednak ještě máme v Moravgradu dvacet veligradských vojáků, které jsem zatím neposlal domů, a ještě jsem myslel na přítele Lumíra. Je velitelem osobní Rastislavovy gardy. Myslím, že král nebude proti tomu, aby nám Lumír půjčil pár svých mužů. Moravgradskou posádku musíme kvůli Neradovi z našich hrátek samozřejmě vynechat. Měli bychom Lothara vyprovokovat k útěku. Při něm by pak byla příležitost se jej zbavit. Někde v lesích by taková akce mohla proběhnout bez jakékoliv nežádoucí pozornosti.“

Erik zamyšleně odpověděl: „Zní to zajímavě, jen aby se nám celá věc nevymkla z rukou.“

***

66.

*

Za chvíli vcházeli oba opět do královského dvorce. Měli štěstí, protože se potkali s Rastislavem, který se právě vracel z honu. Král zářil spokojeností, protože za ním vezli uloveného divočáka a jelena.

Jakmile však spatřil Slavomíra s Erikem, jeho tvář opět zvážněla. Svého koně předal mladému velmoži, který jej doprovázel, rychle se trochu opláchnul v kádi, která stála opodál, a vyzval oba, aby jej následovali ke stolu a lavicím umístěným zvenku u vchodu do jeho domu. Poručil přinést víno, medovinu, kus uzeného a chlebové placky, nabídnul Slavomírovi s Erikem a hltavě se sám dal do jídla, protože od rozednění se věnoval lovu.

Slavomír mu povyprávěl obsah rozhovoru s Lotharem, potom mu spolu s Erikem vylíčili svoje podezření, že Nerad pracuje pro Lothara.

Pokud by Rastislav slyšel takové zvěsti od někoho jiného, bral by je s notnou rezervou, protože bylo bohužel normální, jak dobře věděl, že jeden velmož se snažil nasadit psí hlavu jinému, aby se domohl jeho postavení a vlivu. Rastislav byl moudrý muž a navíc si dobře pamatoval, jaké metody musel sám používat, aby se usadil na vladařském trůnu. Takže pokud slyšel podobné stížnosti jednoho velmože na druhého, nejprve se zamyslel nad tím, jak je podobné stěžování zajímavé pro něj samotného a co přinese tomu, kdo si přišel stěžovat. Potom začal Rastislav teprve jednat, přičemž hlavním kritériem při jeho rozhodování byl vždy jeho vlastní prospěch. A Rastislavovi většinou ani tak nešlo o prospěch materiální, jako spíš o prospěch mocenský – jeho hlavním cílem bylo upevnění vlastní moci a síly jeho říše, což však samozřejmě šlo často ruku v ruce i s výhodami materiálními.

Když však král nyní poslouchal Slavomíra, dobře věděl, že tomu podobné jednání není zapotřebí. Jeho rodina byla v zemi druhá nejbohatší po Rastislavově, věrností Slavomíra i jeho otce si mohl být stoprocentně jistý a ani jeden z nich rozhodně neusiloval o úřad u dvora. Otec Přemil byl spokojený jako dolnogradský župan a Slavomír sám měl rád svoji volnost a králi vždy pomohl tam, kde to bylo zrovna třeba. Tato Slavomírova nezávislost byla často trnem v oku ostatním moravským velmožům, kteří nemohli obvykle pochopit, že Slavomíra naprosto nezajímá jejich intrikaření a boje o moc. Na rozdíl od nich však chytrý Rastislav motivům Slavomírova jednání rychle porozuměl a stejně rychle také pochopil, že Slavomírových schopností může využít pro upevnění moci své i moci moravské říše. Slavomír nebyl o nic méně chytrý než Rastislav, spíš tomu bylo naopak, a tak rovněž dobře chápal, že Rastislav se jej snaží pověřovat takovými úkoly, které jsou v zájmu nejprve panovníka a posléze i jeho říše. Protože byl Rastislav dostatečně chytrý na to, aby Slavomíra nedráždil nějakým pletichařením a špinavostmi, nýbrž na něj kladl úkoly úměrné jeho intelektu, byla spokojenost na obou stranách. Slavomír se navíc vyznačoval jednou vlastností, která tehdy a vlastně i dnes vůbec nebyla obvyklá. Slíbil jen to, co mohl a chtěl splnit, a po takovém slibu potom udělal všechno možné pro to, aby jej také skutečně splnil.

Rastislav tedy ani nyní nepochyboval nad tím, co mu Slavomír s Erikem vylíčili. Když skončili, královy velké hnědé oči se zpod výrazného tmavohnědého obočí dívaly ještě výhrůžněji než obvykle. Kdokoli nevědoucí, kdo by se v té chvíli zadíval do Rastislavovy oválné tváře orámované hustými tmavohnědými vlasy, by se notně polekal. Hluboké vrásky mezi obočím a podél úst byly ještě výraznější než obvykle a bylo zřejmé, že Rastislavovým královským majestátem lomcuje hodně velký vztek.

Aby se uklidnil, Rastislav si pořádně zavdal medoviny. Když položil pohár na stůl, zhluboka si vydechl a potom se přiškrceným hlasem zeptal: „To, co jsem teď od vás slyšel, myslíte naprosto vážně a stojíte si za svými slovy?!“

Erik jen beze slova přikývnul a Slavomír tiše dodal: „Králi, dobře nás oba znáš. Nevyprávěli bychom ti nic, o čem bychom sami nebyli přesvědčeni.“

Erik se přidal: „V zájmu spravedlnosti je třeba přiznat jedno. Zatím jde o naše předpoklady. Sice, jak se oba domníváme, oprávněné předpoklady, stále však jen předpoklady. A tak se nám zdá vhodné, dát Neradovi ještě jednu šanci.“

Rastislav zachmuřeně a pochybovačně zabručel: „Ještě jednu šanci? Proč? A jak?“

Slavomír se dal do vysvětlování: „Oba jsme se shodli na tom, že starý Ladislav je jako zrádce velice nepravděpodobný. Abychom jej však s jistotou očistili a dali koneckonců šanci k očištění i Neradovi, navrhujeme svolat dnes u tebe ještě jednu schůzku. Tam bys pozval nás dva a Nerada. Ladislava pod nějakou výmluvou ne. Na té schůzce navrhneme, že půjdeme zítra ráno odvést Lothara do tvého žaláře. Pokud jej nikdo nebude varovat a bude doma, tak jej sebereme a budeme mít drobnou komplikaci, protože usvědčit jej sice můžeme, s odsouzením bychom však vzhledem k Lotharovu postavení měli problém. Stejně tak by nám chyběl konečný důkaz pro usvědčení Nerada. Já však doufám, že jak Nerad, tak i Lothar ztratí nervy, protože tvá tvrdost k nepřátelům je velmi dobře známá.“

„No, dejme tomu,“ zabručel Rastislav, „a co potom plánujete dál?“

Slavomír pokračoval: „Co bude s Neradem, není tak důležité, uvidíme, jestli se také dá na útěk. Podstatnější bude chování Lothara. Pokud mu povolí nervy a uprchne z Moravgradu, bude už jen na nás, abychom jej někde v lesích na útěku přepadli, jeho osobně i jeho lidi zabili a nechali beze stopy zmizet. Odsoudit Lothara veřejně a veřejně jej popravit, to by znamenalo konflikt s králem Ludvíkem. Pokud jej však zlikvidujeme takto neveřejně, mohou si Frankové myslet cokoli, dokázat však nemohou nic.“

Rastislav se ušklíbnul a s obdivem prohlásil: „Ty jsi chytrý muž, Slavomíre, a i když vypadáš mírně a přátelsky, nechtěl bych být tvým nepřítelem.“

Slavomír se zatvářil co nejskromněji a odpověděl: „Králi, za prvé, mým nepřítelem nejsi a nebudeš. A za druhé, zní to možná až příliš pateticky, já však nade vše miluji naši zem a nenávidím ty, kteří jí chtějí ublížit. Proti takovým lidem chci a budu vystupovat co nejtvrději a bez jakéhokoliv soucitu.“

Rastislav se ironicky pousmál: „A co bys dělal, jen tak pro představu, kdybych se spojil s Franky já a chtěl naši zem připojit k Ludvíkovu království?“

„Takové otázky mi, Rastislave, raději nedávej. A pokud šlo o žert, tak se, králi, nezlob, ale byl to hloupý žert.“

„No, dobrá, dobrá, jen se nečerti, milý Slavomíre. Tak bude tedy po vašem. Běžte si teď domů odpočinout a po obědě k vám pošlu posla, který vás pozve na jednání do mé kanceláře. Pozvu tam také Nerada a vydám rozkaz k zajmutí Lothara zítra ráno.“

Erik se vmísil do debaty: „Promiň, králi, tu schůzku svolej až večer, za tmy.“

Rastislav se chápavě pousmál: „Máš pravdu. Za tmy se nedá dost dobře lesem utíkat. Lothar tak maximálně dojede na svůj venkovský dvorec.“

Potom se však Rastislav ještě zarazil a dodal: „Jak chcete polapit prchajícího Lothara?“

„O tom jsem s tebou chtěl, králi, ještě mluvit,“ řekl Slavomír, „zatím máme dvacet vojáků, se kterými jsem přijel z Veligradu, protože jsem je ještě neposlal domů. Deset mužů je mých, deset je tvých ze Ctiborovy posádky na tvém veligradském dvorci. Takže bych tě poprosil o těch tvých deset mužů z Veligradu a k tomu bych rád dostal dalších deset mužů z tvé osobní gardy, které velí můj přítel Lumír. Na ty jsem si vzpomněl, protože ti jsou absolutně oddaní a není nebezpečí, že by se někde prořekli. Udělej to však prosím tak, aby se o jejich úkolu nedoslechnul Nerad. Vojáky bych nechal hlídat z dálky Lotharovy dvorce zde na Horním hradě a především jeho venkovský dvorec u cesty na Dolnograd. Ostatně, myslím si, že tam je už teď schovaný Johann. No a potom už jen prchající Franky nesmíme ztratit z dohledu. Což však nebude nic jednoduchého, to mi je jasné.“

Rastislav chvíli přemýšlel a potom pomalu prohlásil: „Musím říct, že váš plán je hodně divoký. Pravda však je, že otevřený konflikt s Lotharem by bohužel zájmům naší země zrovna neprospěl. O to větší bude vaše odpovědnost, aby vám žádný z prchajících Franků neutekl. A Bůh dej, aby vaše odhady byly správné.“

Slavomír vážně odpověděl: „Z toho jsem také nervózní.“

„A nechcete víc mužů než těch deset z mé gardy?“ zeptal se Rastislav.

Slavomír se zamyslel: „Snad ani ne. Pokud by nás byla velká armáda, nebyli bychom tak rychlí a nenápadní.“

Rastislav rázně prohlásil: „To máš sice pravdu, ale těch vojáků ti přece jen dám raději dvacet. Když jich bude dohromady čtyřicet, nebude to tak moc, budete však mít bezpečnou převahu nad Franky. A nezapomeň, že vám žádný z nich nesmí utéct!“

Slavomír si v duchu řekl, že Rastislav je holt král a králi se neodporuje. Kromě toho, deset mužů navíc není zase tak moc a Rastislav má pravdu, že se mohou hodit. Ať už k hlídání obou dvorců, nebo kdyby potom, nedej bože, honili prchající Franky někde po lesích. Proto přikývnul. „Asi máš, Rastislave, pravdu. Na jednom bych však trval. Zavolej prosím Lumíra hned, aby věděl, o co jde, a mohl vybrat své muže. A vzhledem k tomu, že Lumír je můj přítel a vím, že se na něj mohu naprosto spolehnout, přivítal bych, kdybys svolil, aby byl jedním z těch dvaceti.“

Rastislav se usmál. „To nebude žádný problém. Víš co? Lumír teď právě cvičí své muže pod Dolním hradem v lukostřelbě. Půjčím vám oběma koně, abyste se nezdržovali cestou na svůj dvorec, a hned spolu za Lumírem zajedeme.“

***

67.

*

Každý si vybral jednoho koně z Rastislavovy stáje. Král odmítnul udivenému strážnému nabídku doprovodu. Letmo ukázal na Slavomíra s Erikem se slovy, že se s nimi cítí bezpečně.

A už se řítili po hlavní cestě vedoucí Moravgradem k bráně u mostu, který spojoval Horní a Dolní hrad. Rastislav miloval bláznivou jízdu na koni a nemohl uznávat nikoho, tedy nikoho mladšího nebo jemu věkem rovného, kdo by nebyl takový jezdec, jakým byl on sám. Kamínky odletovaly všem třem od kopyt koní, lidé, které míjeli, uskakovali, protože už byli zvyklí na ztřeštěné jízdy svého krále.

Po chvilce jim pod kopyty koní zaduněl dřevěný most a oni další bránou doslova prolétli do Dolního hradu. Jelikož převážnou část obyvatel Dolního hradu tvořili vojáci, kteří svého krále milovali, rádi a ochotně mu dělali místo a ještě jej při tom nadšeně zdravili.

Po další chvíli projeli bránou na most přes vodní příkop, za kterým cesta pokračovala směrem k Dolnogradu. Zde však Rastislav následovaný Slavomírem a Erikem prudce zahnul doprava a kolem malého kamenného bíle omítnutého kostelíka svatý Jiří chtěl pokračovat na blízkou louku, kde cvičili jeho vojáci.

V té chvíli se však před nimi objevil chudý pohřební průvod. Pohřební hosté chtěli králi udělat místo, ten však gestem zastavil Slavomíra s Erikem, kteří na jeho znamení sesedli z koní.

Udivení pohřební hosté, podle oblečení šlo o chudé rolníky nebo řemeslníky, se uctivě klaněli králi. Ten v té chvíli ukázal, proč jej mají jeho Moravané rádi. Gestem vyzval klanějící se, aby se postavili a zeptal se: „S kým se loučíte, milí lidé?“

Muž středního věku oblečený v prosté hrubé lněné haleně a obutý v nízkých střevících z nepříliš kvalitní kůže připevněných koženými řemínky k nohám udělal k Rastislavovi úkrok, znovu se krátce poklonil a slavnostním hlasem, ve kterém však byl slyšet smutek, pronesl: „Vítej, milostivý králi. Mé jméno je Hrozněj a jsem te sař. Jsme ti vděční za tvůj zájem o náš bol. Zemřel můj bratr, tesař Litoš. Zabily jej sesuté klády, které se nešťastně uvolnily.“

Rastislav se s účastí v hlase zeptal: „Řekni mi, Hrozněji, měl rodinu ten tvůj bratr Litoš?“

Hrozněj smutně ukázal za sebe, kde stála plačící žena se třemi dětmi – dva chlapci, asi pět a sedm let, a děvče snad desetileté. Děti se uslzenýma očima dívaly zvědavě na krále, kterého tak zblízka viděly poprvé v životě.

Rastislav se usmál a vyzval ženu: „Pojď sem, vdovo.“

Plačící žena s rozpaky přistoupila ke králi. Ten sáhl do měšce, vytáhl jeden zlatý solidus a pět stříbrných denárů, podal je ženě a řekl: „Tady máš něco, aby se alespoň trochu zmírnil tvůj bol. Dobře ty mince opatruj a použij je pro dobro svých dětí.“

Žena klesla Rastislavovi k nohám, začala je objímat a vzlykajíc namítala: „Vznešený králi, takové bohatství si snad ani nezasloužím a nemohu vzít.“

Rastislav se k vdově sklonil, laskavě ji pozvedl a mírně jí řekl: „Jen se nezpěčuj a ber. Mysli na své děti. Ať netrpí nouzí, když přišly o otce.“

Vdova si tedy královy mince uložila do malé plátěné mošničky. Tu měla pověšenou na hrubém provaze ovázaném v pase kolem dlouhé lněné haleny, do které byla oblečená. Pro slzy, které už byly dvojí, protože k slzám smutku se přidaly ještě slzy dojetí, ani nemohla sama jít. Její švagr k ní tedy přistoupil, objal ji kolem ramen a opatrně ji odvedl.

Všichni se ještě jednou uklonili králi a Rastislav je tiše sledoval, dokud nezmizeli za pravoúhlým presbytářem kostelíka, kde byl zřejmě připravený hrob. Rastislav se ještě chvíli modlil, potom se pokřižoval a dal pokyn k další jízdě. Než však nasedli, všimnul si trošku udivených pohledů Slavomíra a Erika.

„Udělal jsem snad něco špatně?“ zeptal se s jistou dávkou ironie.

Erik moudře mlčel, protože správně vytušil, že tato otázka nebyla určena pro něj. Slavomír se však usmál a řekl: „Právě naopak, Rastislave. Já ti samozřejmě nemohu radit, jak máš vládnout. Mohu však snad říci, že se mi líbí, když je vládce přísný a nemilosrdný, teď myslím na naši záležitost s Radslavem. Na druhé straně je však pěkné, když vladař je také lidský a chápavý a dokáže cítit se svým lidem. Ono se mu to pak stejně vrátí dvakrát. Jednak v dobrém pocitu z dobrého skutku, jednak ve vděčnosti těch, kterým pomohl.“

Rastislav se dobromyslně usmál: „Je pravda, když se o tobě říká, že mnoho chytřejších lidí, než jsi ty, by se mezi námi našlo těžko.“

***

68.

*

Kousek za kostelíkem byla velká louka ohraničená topoly, kterou Rastislavovi vojáci používali jako cvičiště. Teď tam byla větší část Rastislavovy osobní gardy, na dřevěných stojanech měli připevněné terče a cvičili se v lukostřelbě. Vše přísně kontroloval Lumír, který neustále chodil od vojáka k vojákovi, tu pochválil, tu zase dotyčnému pořádně vynadal.

Lumír byl o něco starší než Slavomír. Byl střední, nikterak mohutné postavy, což občas mátlo jeho protivníky domnívající se, že Lumír bude snadný soupeř. Lumír však byl samá šlacha a snadno si poradil i s mnohem většími a těžšími muži v boji jeden proti jednomu. Kromě toho byl díky své postavě neobyčejně pohyblivý. Na rozdíl od většiny ostatních měl nakrátko ostříhané vlasy a hladce oholenou tvář.

Když uviděl přijíždějící, zastavil výcvik, aby vojáci mohli pozdravit svého krále. Když jej Rastislav vyzval, aby se k nim přidal, předal velení svému zástupci a odešel za Rastislavem, Slavomírem a Erikem, kteří se mezitím usadili do stínu velkého dubu, aby se ochránili před narůstajícím slunečním žárem.

Než se usadil, Lumír se ještě jednou Rastislavovi krátce uklonil a řekl: „Ještě jednou vítej, Rastislave. Mohu se zeptat, co přivádí krále za jeho vojáky?“

Rastislav se spokojeně usmál, protože mu samozřejmě neušlo po rychlém pohledu na terče, že výsledky lukostřelby byly u jeho gardistů velmi uspokojivé. Ostatně jako vše, co prováděla jeho osobní garda. Tato jednotka asi dvou set mladých mužů byla Rastislavovi absolutně oddaná a představovala tu nejlepší a nejodvážnější část moravských vojsk. Rastislav porušil tradice a do své gardy přijímal nejen mladé velmože, nýbrž i chlapce z nejchudších rodin. Jediné, co jej zajímalo, byla jejich obratnost, odvaha a nadání v boji. O své gardisty se dobře staral, a ti se za královu péči odvděčili vždy bezpříkladnou oddaností, odvahou, chytrostí a vítězstvím.

Rastislav vyzval Slavomíra, aby vylíčil Lumírovi, proč za ním přišli. Když Slavomír, občas doplňovaný Erikem, skončil svoje vyprávění, Lumír jen nevěřícně kroutil hlavou a řekl: „Takže, teď bych si dovolil shrnout, co jsem od vás slyšel. Vy si myslíte, že Radslava nechal zavraždit Lothar, když se jeho lidé snažili získat Radslavovy stavební plány. A že pro Lothara tajně pracuje Nerad. Tomu se mi ani nechce věřit – tedy ne snad té části s Lotharem… Těžko se však srovnávám s tím, že by Nerad měl být zrádce. Sice nepatří k mým přátelům a oblíbencům, ale že by donášel Lotharovi…?“

Slavomír pokrčil rozpačitě rameny. „Co ti k tomu mám říct? Co jsme zjistili, to jsi slyšel.“

Lumír pokýval hlavou. „No dobrá, co tedy chcete ode mě?“

„Musíme teď dokázat Neradovu vinu či nevinu a také se ujistit, že Lothar je strůjcem všeho,“ odpověděl mu Slavomír.

Lumír namítnul: „To se ti snadno řekne. A proč jste vlastně za mnou přijeli?“ Potom se zarazil a dodal: „Neberte si prosím moje námitky jako neochotu ke spolupráci. Jen pořád nerozumím tomu, jak vám já a moji muži můžeme pomoci.“

Do debaty se vložil Rastislav: „Tady Slavomír přišel s nápadem, že večer svolám další poradu. Tam pozvu Slavomíra, Erika a pouze Nerada. Vydám tam pokyn, že ráno po mši půjde Slavomír Lothara s Johannem zadržet a předvést ke mně.“

Lumír byl nejen dobrý bojovník, nýbrž i chytrý muž. Stačilo mu jen napovědět a už sám dokázal dobře kombinovat. „Aha, už vám rozumím. Tu poradu chcete svolat večer, aby nemohl Lothar daleko utéct, protože měsíc bude v novu a za tmy by v lese tak akorát Frankové zabloudili. Chcete je mít pod kontrolou. A pouze Nerada chcete pozvat proto, abyste zjistili, jestli bude varovat Lothara.“

Slavomír se pousmál: „Jsi chytrý muž, milý příteli. Dodal bych pouze jediné. Chceme Lothara a jeho Franky vyprovokovat k útěku, který se asi bude těžko konat, pokud by byli náhodou nevinní, protože tu mají až příliš dobré bydlo. Ten jejich útěk však chceme mít opravdu pod kontrolou a někde v hlubokém lese je zlikvidujeme. Není to sice příliš křesťanské…“

„… jenže soud s Lotharem a hlavně jeho potrestání vzhledem k jeho postavení v podstatě nepřichází v úvahu,“ doplnil Slavomíra Lumír a tiše si hvízdnul.

Rastislav dodal: „Takže bych tě teď požádal, abys vybral dvacet spolehlivých mužů, kteří budou mlčet o svém úkolu. A ještě jedna věc. Na výslovné přání tady Slavomíra budeš ty jedním z těch dvaceti a své muže povedeš do tohoto delikátního úkolu.“

Lumír lehce sklonil hlavu a prohlásil: „Jak si přeješ, králi. Tvé přání je naším rozkazem. A co bude naším úkolem?“

Slavomír se dal do vysvětlování: „Jak jsem ti už řekl, mám teď k dispozici dvacet vojáků, kteří se mnou přijeli z Veligradu – deset mých, deset Rastislavových. Ti neznají zdejší poměry tak dobře jako tvoji muži. Takže bych chtěl, aby deset tvých vojáků opatrně z dálky hlídalo Lotharův dvorec na Horním hradě a zbylých deset se připojilo k veligradským mužům a zase opatrně z dálky sledovali venkovský Lotharův dvorec. Tvoji muži mohou poradit veligradským vojákům, kde se schovat, aby nebyli nápadní.“

Lumír přikývnul. „To nebude žádný problém. A máme nějak zasahovat, nebo máme zatím nechat všemu volný průběh?“

Rastislav rázně prohlásil: „Pokud se potvrdí naše podezření, a já věřím, že se potvrdí, tak chci, aby ten franský zkurvysyn skončil v některé hluboké bažině v našich lužních lesích. Takže dnes večer budete jen sledovat, co se děje. Zítra ráno, pokud se Frankové po rozednění vydají na útěk, je musíte mít pod kontrolou a ve vhodné chvíli je napadnete a zlikvidujete. Celé akci bude velet Slavomír, který rozhodne o útoku a způsobu likvidace Franků. A důrazně vás všechny tři varuji – nikdo z Franků nesmí přežít.“

„To je jasné, králi. Jen ještě malý dotaz – co máme udělat s Neradem?“ zeptal se Erik.

Rastislav si povzdechl. „No, vidíš. Na toho bych zapomněl. Pokud dnes večer zjistíte, že šel varovat Lothara, tak jej spoutejte a přiveďte ke mně.“

„A pokud se vydá s Franky na útěk?“ nenechal se odbýt Erik.

„Tak jej zabijte spolu s Franky!“ zněla rázná Rastislavova odpověď.

***

69.

*

V době, kdy Rastislav svolal večerní sezení s Neradem, Slavomírem a Erikem, byli vojáci, které dostal Slavomír k dispozici, už dávno rozmístěni na svých místech.

Polovina z dvaceti Lumírových mužů sledovala hornogradský Lotharův dvorec. Tyto muže si vzal prozatím na povel sám Lumír. Slavomír jim půjčil tři vábničky, které vydávaly jestřábí zapísknutí. Domluvili se, že pokud uvidí odjíždět Lothara, vydají trojí písknutí mladého jestřába a po chvilce dvojí písknutí. Pokud uvidí ujíždět od Lotharova dvorce Nerada směrem ven z Horního hradu, vydají vábničkou zvuky opačně – nejprve písknou dvakrát, posléze po chvilce třikrát. Pokud by se Nerad vracel domů do svého dvorce na Horním hradu, písknou opakovaně dvakrát. Pokud by čirou náhodou uviděli vracejícího se Johanna, písknou třikrát a po chvilce také třikrát, to však neočekávali. Johanna v uplynulých hodinách nikdo v Moravgradu neviděl a upřímně řečeno ani nečekali, že tomu bude jinak. Opakovaná čtyři písknutí pak budou znamenat, že mají všichni opustit svá stanoviště a odjet z Moravgradu k Lotharovu venkovskému dvorci.

Kousek před Lotharovou usedlostí je pak měl u cesty očekávat někdo z třiceti mužů, které si vzal pro tu chvíli pod velení Vladan. Ten dostal za úkol s pomocí moravgradských vojáků z dáli obklíčit Lotharův dvorec, aby jim neušlo, kdyby se Lothar se svými lidmi vydal na očekávaný útěk. Protože Lotharův dvorec byl blízko u lesa, nebylo tam neobvyklé slyšet mručení medvěda. Pokud někdo uvidí ujíždějící Franky, měl dát znamení opakovaným trojím medvědím zavrčením za pomoci příslušné vábničky. Pokud by došlo k nějaké nepředvídané události, domluvili se, že se svolají střídavým medvědím zavrčením a jestřábím pískotem.

Slavomír kladl všem vojákům na srdce, aby zbytečně neriskovali a byli maximálně opatrní. Po dosavadních zkušenostech s Lotharovými zabijáky mu bylo jasné, že se jedná o ke všemu odhodlané dobře vycvičené muže. Slavomír byl upřímně řečeno trošku nervózní z některých mladých veligradských vojáků. Ty bojovně naladilo, jak v lese před Hrůdou zlikvidovali deset Lotharových mužů a už byli celí nesví, aby se dočkali dalšího podobného vítězství.

O Lumírovy gardisty strach neměl. To byli dobře vycvičení, v mnoha bitvách zocelení vojáci, kteří byli tvrdí jak žula a ostří jak břitva. Jejich pověst byla taková, že už jen to, že se objevili před svými nepřáteli, znamenalo poloviční vítězství. Jakmile se Rastislavova garda zjevila před svými protivníky, ti se obvykle začali především starat o to, jak utéci z bojiště. V opačném případě byla totiž jejich naděje na přežití mizivá.

U nejmladších veligradských vojáků tomu však tak nebylo. Když Slavomír viděl jejich mladické odhodlání, na jedné straně jej těšila jejich odvaha, na straně druhé však měl strach, aby se všichni vrátili živí, protože jejich odvahu a nadšení zatím nedoprovázela zkušenost.

Slavomír si vzdechnul, ještě jednou jim připomenul nutnou opatrnost a usadili se s Erikem na nádvoří pod verandou přistavěnou ke Slavomírově domu, aby vyčkali na večerní schůzku u Rastislava.

***

70.

*

Večer, těsně před soumrakem, se u Rastislava v jeho kanceláři sešli Nerad, Slavomír a Erik.

Když se usadili, Nerad se trochu udiveně zeptal: „Promiň, králi, moji zvědavost. Ladislav tu s námi dnes nebude?“

Rastislav si dal záležet na tom, aby svoji roli odehrál bez nejmenší chybičky. Trochu znuděně zavrtěl hlavou a odpověděl: „Nepovažoval jsem to za nutné, protože úkoly budu mít pro vás tři.“

Slavomír se naoko zvědavě zeptal: „Úkoly? Jaké úkoly, Rastislave?“

„Dospěl jsem k názoru, že zítra ráno po mši budete připraveni u baziliky – ty, Nerade, budeš Slavomírovi s Erikem k ruce s alespoň deseti svými vojáky a přivedete mi Lothara a Johanna. Nebudu kličkovat a rázně si s nimi pohovořím o Radslavově smrti.“

Nerad opatrně namítnul: „Respektuji samozřejmě tvoje rozhodnutí, králi. Rozmyslel sis však všechno? Takový tvůj krok se nemusí líbit biskupu Hartwigovi.“

Slavomír se v duchu bleskově rozhodnul, že v zájmu věrohodnosti je třeba Nerada podpořit, a tak se přidal také: „Myslím, Rastislave, že Neradovy námitky nejsou nesmyslné.“

Rastislav se v první chvilce zarazil, potom si však uvědomil, že Slavomír řekl, co řekl, kvůli Neradovi, a tak nabručeně zavrčel: „Nechci slyšet žádné námitky. O tomto příkazu nebudete diskutovat. Zítra ráno ještě před svítáním chci vás tři tady na nádvoří mého dvorce. Nerad k tomu přidá svých deset mužů a půjdete pro Lothara a Johanna. A pokud se vám to nelíbí, dostane ten úkol někdo jiný!“ Načež si dal Rastislav záležet na tom, aby všechny tři sjel nadmíru výhrůžným pohledem.

Slavomír pochopil okamžitě, že Rastislav přistoupil na jeho hru, a tak s hranými rozpaky řekl: „No dobrá, Rastislave. Tvoje příkazy samozřejmě splníme, jak si přeješ.“

„To doufám,“ houknul výhrůžně Rastislav, aby dal jasně najevo, kdo má právo na poslední slovo.

***

71.

*

Po rozhovoru u Rastislava se Slavomír s Erikem vrátili na Slavomírův dvorec. Už se setmělo, a tak nemělo příliš smysl, aby ve tmě hledali Lumíra a jeho vojáky rozmístěné kolem Lotharova hornohradského dvorce. Byli domluveni, že buď se přidají k ostatním, když uslyší opakovaná čtyři písknutí z některé z jestřábích vábniček, případně, pokud to bude třeba, zajede pro ně některý z Lumírových mužů.

Už začínali pomalu přemýšlet, jestli se ve svých plánech nepřepočítali, jestli se vůbec bude té noci něco dít, když uslyšeli bušení na bránu dvorce.

Po krátkém hovoru strážný pustil dovnitř jednoho z Lumírových vojáků, který vedl za řemen svého koně.

Jakmile jej Slavomír s Erikem uviděli, vyšli mu okamžitě vstříc.

Voják se postavil do pozoru a rázně řekl: „Dovol, abych tě pozdravil, pane Slavomíre, i tebe, Eriku. Asi si mou tvář oba pamatujete z dnešního odpoledne. Mé jméno je Bohuslav, jsem jedním z mužů, které si k sobě dnes vybral náš velitel Lumír. A ten mě právě posílá za vámi.“

„Stalo se něco nepříjemného?“ zeptal se trochu s obavami Slavomír.

„Ne, vůbec ne,“ uklidňoval jej Bohuslav, „vše jde tak, jak jste si to představovali. Lumír pouze nechtěl dělat poplach s vábničkami v nočním městě. Řekl si totiž, že by to nebylo zapotřebí. Okamžitě po vaší poradě u Rastislava se totiž Nerad vydal na svém koni do Lotharova dvorce tady na hradě. Po chvíli oba, tedy Nerad s Lotharem, opět vyjeli, následováni pěti dalšími muži, a vydali se směrem k bráně spojující Horní a Dolní hrad. Lumír se vydal se všemi vojáky vyjma mě s odstupem za nimi. Mě poslal, abych vás informoval a abychom společně jeli rovněž v Lotharových stopách. Lumír usoudil, že vše probíhá tak, jak jsi plánoval. Teď na noc se zřejmě těch sedm vydalo do Lotharova venkovského dvorce a ráno chtějí pokračovat v útěku dál. Lumír vám vzkazuje, že v místech, kde jsou vojáci, kteří obklíčili Lotharův dvorec, nechá někoho, aby na nás čekal. V té tmě bychom schované vojáky hledali jen těžko.“

Slavomír prohlásil: „To byla od Lumíra rozumná úvaha. Tak nebudeme marnit čas a pojedeme!“

Protože koně měli Slavomír s Erikem už připravené, všichni tři nasedli a vydali se směrem na Dolnograd. Za chvíli už kopyta jejich koní duněla po mostu spojujícím Horní a Dolní hrad a po další chvíli jim stráže otevřely bránu a oni vyjeli z Dolního hradu na most přes říční rameno chránící hrad.

Když opustili most, poněkud zvolnili, protože nebylo kam spěchat a navíc na cestě byly občas různé výmoly, na kterých by si koně mohli zlomit nohu. To, že té noci byl měsíc v novu, bránilo Lotharovi v útěku, zároveň jim však ztěžovalo Lotharovo sledování a pronásledování.

Po nepříliš dlouhé jízdě, která však musela být vzhledem k panující tmě a stavu cesty stále pomalejší, na ně tiše z křoví u cesty hvízdnul další z Lumírových vojáků.

Ani si v té tmě neuvědomili, že už budou poblíž Lotharova dvorce a vlastně i poblíž kraje lesa, do kterého se cesta, po které jeli a která směřovala k Dolnogradu, nořila.

Voják je vedl z cesty směrem doleva, k Lotharovu dvorci.

Po chvilce narazili na skupinku, ve které byli Vladan, Lumír a jeden z Vladanových veligradských vojáků doprovázený jedním z Lumírových moravgradských mužů. Lumír Slavomírovi vysvětlil, že dokončují rozmístění vojáků tak, aby byli po dvou rozmístěni v kruhu kolem Lotharova dvorce. Jeden si tak může na chvilku trochu zdřímnout, zatímco druhý bude hlídat.

Slavomír chvíli přemýšlel a potom tiše přisvědčil: „Nic lepšího asi nevymyslíme. Je nás čtyřicet a k tomu já s Erikem. Uděláme to tak, že třicet osm z vás zalehne a bude hlídat. Dva musíme nechat někde tady u cesty, aby hlídali koně. Já s Erikem budeme pomalu všechny dvojice obcházet a kontrolovat, jestli něco nebylo přehlédnuto. Teď nás, Lumíre, proveď kolem všech dvojic. Potom se s Vladanem přidáte ke svému společníkovi. Já i Erik známe tenhle kraj dobře, takže by snad neměl nastat žádný problém.“

Potom se ještě zarazil. „Neřekli jste nám, kdo je na Lotharově dvorci.“

Lumír mu odpověděl: „Teď jsem se k tomu chtěl dostat. Chvilku před námi přijeli a do dvorce zajeli Lothar, Nerad a pět Lotharových mužů. Tady Vítězslav,“ ukázal na svého muže, „o všech ví. Tedy z těch pěti vojáků byli dva, kteří tu jsou, s Lotharem už dlouho, jeden, kterého Vítězslav zná od vidění, přijel asi před měsícem a dva zbývající nepoznal.“

Slavomír se zvědavě zeptal: „Počkej, jak ten tvůj voják mohl na dálku poznat, kdo na dvorec přijel, vždyť už byla tma?“

Lumír pokynul Vítězslavovi a ten hrdě vysvětlil: „Vznešený pane, otec mě naučil loveckému umění. K tomu patří také plížení, aby ses mohl co nejvíc přiblížit ke zvěři. Když začala padat tma, využil jsem keřů a vysoké trávy, co tu roste, a nepozorovaně jsem se připlížil až skoro ke vratům Lotharova dvorce. Když potom těch sedm mužů přijelo a zabušilo na vrata, tak si je stráž nejprve prohlédla za jasného svitu pochodní, aby se ujistila, koho pouští do dvorce. No, a se stráží jsem si je prohlédnul také já,“ dodal Vítězslav hlasem, ze kterého byl cítit úsměv.

„Jsi statečný a chytrý voják,“ pochválil jej Slavomír a ještě se zeptal, „a kolik mužů je celkem na dvorci náhodou nevíš?“

„I to bych ti mohl říct, pane,“ prohlásil hrdě Vítězslav, „já totiž ty Franky nejenom viděl, ale také slyšel.“

„Ty znáš franskou řeč?“ udiveně se vojáka zeptal Slavomír.

„Úplně dokonale sice ne,“ odpověděl voják a pokračoval, „než jsem však vstoupil do královských služeb, tak jsem se živil příležitostnými pracemi u franských kupců. Od těch jsem se fransky naučil. Dokonalé to sice není, co však potřebuji říct, to řeknu, a rozumím naprosto všemu.“

Slavomíra ten voják zaujal. Bylo mu jasné, že svou inteligencí převyšuje řadu svých spolubojovníků. Pobaveně jej vyzval: „Tak řekni, co jsi slyšel u brány Lotharova dvorce, když jeho pán přijel.“

„Lothar byl dost nasupený. Když jej stráž poznala, hned se ptal, jestli tam jsou všichni. Strážný mu odpověděl, že ano. Že na dvorec přijel Johann a všech zbývajících osm mužů.“

„Přesně tak to řekl? Johann a zbývajících osm mužů?“ zeptal se znovu Slavomír.

Vítězslav pevně trval na svém: „Přesně doslova tak – Johann a všech zbývajících osm mužů.“

„A nemohli tě ti Frankové uvidět a říkat to jen tak naoko, aby nás zmátli?“ zeptal se ještě Slavomír.

Vítězslav rozhodně odmítnul Slavomírovy obavy: „Pane, to bylo naprosto vyloučené, aby mě zaznamenali. Tím jsem si jistý. A pokud by nás chtěli opravdu zmást, tak by těch přítomných uvedli buď podstatně méně, nebo více. Určitě však o mně nevěděli.“

Slavomír zamyšleně poznamenal: „No, dobrá. To je tedy devět mužů, k tomu Lothar, Nerad a pět jejich průvodců. Takže budeme nejspíš honit šestnáct uprchlíků. To bychom snad měli zvládnout.“

Potom se Slavomír probral ze svého zamyšlení a řekl k Lumírovi: „Až budeme s touhle záležitostí hotoví a budeme v pořádku zase zpět v Moravgradu, pošleš ke mně do dvorce tohohle šikovného Vítězslava. Jeho odvaha a chytrost si zaslouží odměnu. Vybereš si buď koně, nebo meč z mých zásob, milý Vítězslave!“

Mladý voják uctivě prohlásil: „Moc ti, pane, děkuji. Cítím se až trochu zahanbený tvojí velkorysostí.“

Slavomír mu laskavým hlasem namítnul: „Proč by ses měl cítit zahanbený? Naopak. Je vždycky lepší, když můžeme bitvu vyhrát pomocí lsti. Náš národ není v porovnání s národem Franků tak velký, abychom mohli plýtvat svými životy. Tak nezapomeň, jakmile budeme zpět, očekávám tě ve svém dvorci. A pokud bych náhodou musel odcestovat, vydám příkazy, aby se ti patřičně věnovali.“

Potom se do debaty vložil Erik. „Na jednu věc jsme zapomněli.“

Lumír se udiveně zeptal: „Na co jsme zapomněli? Dvorec máme či budeme mít dobře obklíčený.“

Slavomír se usmál: „Já vím, na co myslí Erik. Na koně.“

Erik dodal: „Přesně tak. Kdyby Frankové vyrazili z dvorce na koních, tak by na sebe upozornili, my bychom se k nim sjeli a oni by si museli cestu probojovat. To určitě nemají v úmyslu. Myslím, že tu někde poblíž musí mít koně schované, ostatně my je také máme schované o kousek dál, a aspoň dva muži, možná dva z těch Johannových osmi, ty franské koně jistě hlídají. Jistě se chtějí nepozorovaně vykrást ještě za tmy ven z hradiště a proplížit se mezi námi, protože určitě nejsou tak hloupí, aby si mysleli, že je jen tak necháme odjet. No, a potom hrr na koně a hurá pryč!“

Lumír se zeptal: „To zní rozumně. Co s tím však uděláme my?“

Slavomír ironicky prohlásil: „Nebudeme dávat najevo, že je vidíme. Necháme je utéct.“

„To myslíš vážně?“ udiveně se zeptal Lumír.

„To myslím naprosto vážně,“ kategoricky prohlásil Slavomír a připomněl, „co nám říkal Rastislav? Už si to nepamatuješ? Král nám přikázal doslova – Zítra ráno, pokud se Frankové po rozednění vydají na útěk, je musíte mít pod kontrolou a ve vhodné chvíli napadnout a zlikvidovat. A důrazně vás všechny tři varuji – nikdo z Franků nesmí přežít.“

„To máš vlastně pravdu,“ omluvně zamručel Lumír. Trochu se přitom zastyděl, že si neuvědomil hned, co bylo hlavním smyslem králových příkazů.

Slavomír pokračoval: „Nepochybuji o tom, že tady, pokud Lothar se svými kumpány vyjede z dvorce, bychom je všechny pohodlně zlikvidovali. Jenže vhodné místo, na dohled od Moravgradu, v podstatě všem na očích, by to určitě nebylo. Za chvíli by si všude vrabci štěbetali o tom, jak Frankové skončili. Franky musíme zlikvidovat až hluboko v lesích. Tam nebudou žádné zvědavé oči. Takže jinými slovy, pokud uvidíte, jak se někde poblíž vás Frankové plíží, dělejte, že jste si ničeho a nikoho nevšimli a nechte je projít. Naším cílem teď je o nich vědět. Jejich likvidace bude teprve následovat.“

„Jenže náhoda je blbec,“ ozval se Vladan. „Co když ti franští zmetkové náhodou narazí na některou z našich hlídek? To se snad takoví šťastlivci pro dobro věci mají nechat zabít?“

Slavomír se pousmál. „To samozřejmě ne, v takovém případě se musí bránit. Ale pokud možno, musí bránit sebe a ne Frankům v útěku. Takže všichni musí dostat pokyny v tomto smyslu. Obejdeme všechny hlídky hned teď.“

***

72.

*

Jak tomu při takových příležitostech bývá, noc se vlekla neobyčejně pomalu. Konečně na straně východu slunce začala nesměle světlat obloha a začínalo být aspoň trochu vidět na cestu. Slavomír si v duchu řekl, že to je právě doba, kdy by on sám na Lotharově místě vyrazil. Opatrně se blížil k další hlídce, která byla v kruhu hlídek kolem Lotharova dvorce umístěna tak, že nebyla ani v místě nejkratší cesty Franků za svobodou, ani ve směru opačném. Tihle vojáci leželi tak někde uprostřed. Slavomír si v duchu říkal, že on by nejspíš utíkal právě někde tímhle prostorem. Nebyla to cesta nejkratší, kde by jej mohli nejspíše očekávat, ani by si útěkem přes prostor této hlídky příliš nezašel.

Slavomír si v duchu říkal, že bude muset s obchůzkou skončit a zalehne u vojáků před sebou, protože by už byl při chůzi příliš nápadný, jak pomalu stoupající slunce osvětlovalo kraj.

V tom však oba mladé vojáky, jednoho z Moravgradu, druhého z Veligradu, uviděl ležet před sebou. Jejich nehybné oči směřovaly k obloze a prořízlá hrdla ukazovala, kudy z obou mladých mužů unikl život. Kolem byla tráva pošlapaná tak, že bylo zřejmé, že tudy prošlo několik lidí. Slavomírovi bylo jasné, že útěk Lothara a jeho lidí za svobodou začal.

Slavomír v sobě rychle potlačil dojetí z tragického osudu obou vojáků. Nebyl čas na smutek. Mrtví museli počkat, teď bylo třeba se věnovat až příliš živým Frankům. Slavomír vyndal z kožené mošny, kterou měl zavěšenou na opasku, vábničky, kterými se chtěli na dálku dorozumívat. Bylo jasné, že došlo k nepředvídané události. Jak se tedy předem domluvili, Slavomír všechny svolal střídavým medvědím zavrčením a jestřábím pískotem.

Za chvíli se kolem Slavomíra shromáždili všichni ostatní. Šlo vesměs o tvrdé a hrdé bojovníky, kteří byli zvyklí na smrt a pro které bylo normální nasazovat své životy v boji. Když však teď viděli ležet v trávě dva své podříznuté druhy, neubránili se dojetí. Zároveň v nich smutný pohled na dva mrtvé kamarády vyburcoval odhodlání Franky dostihnout a zničit. Za všechny to vyjádřil Vítězslav. Zatnul pěsti a pomalým, ochraptěle znějícím hlasem prohlásil: „Pokud by se jediný z těch franských psů dostal živý nebo mrtvý zpět do své země, nemohl bych se bez studu vrátit domů.“

Slavomír všechny přelétnul svým pohledem a důrazně jim připomenul: „Já plně sdílím to, co teď řekl Vítězslav. Jenže dobře se podívejte tady na ty dva mrtvé. Nebyli to žádní začátečníci, přesto je Frankové dokázali překvapit a zabít, aniž by nás tito naši druhové stačili alespoň varovat. Tihle dva doslova přišli o život, aniž by dokázali ceknout. Ať vás nenávist k prchajícím Frankům nepřipraví o jasný úsudek. Myslete každou chvíli na to, že proti vám stojí dobře vyzbrojení, dobře vycvičení a především ke všemu odhodlaní protivníci. Tím vám samozřejmě nechci říct, abyste se jich báli. V každé chvíli k nim však musíte cítit respekt a vydat ze sebe to nejlepší. Jedině tak vy přežijete a oni svými těly pohnojí naši zemi. Je vám to jasné?“

Všichni sborově odpověděli: „Je, pane!“

Slavomír na ně spokojeně pohlédnul a vydal rozkazy: „Naše dva druhy tady nemůžeme nechat, mohla by je ohlodat zvěř a ptáci. Vezmi si, Lumíre, dva muže a čtyři koně a odvezte je do Lotharova dvorce. Je nejblíže a my nemáme času nazbyt. Správci vzkaž, že mu přikazuji oba mrtvé důstojně uložit do rakví, které jim přikazuji vyrobit. Nejpozději do dvou dnů si těla vyzvedneme. A důrazně tomu muži vysvětli, že za obě těla ručí vlastní hlavou. Pokud za ty dva dny budou těla nějak zohavena nebo poškozena, osobně jej pověsím na nejbližším stromě! A pospěšte si, ať se vydáme za prchajícími Franky.“

Lumír přikývnul, nechal naložit mrtvá těla na dva koně a se svými dvěma vojáky se vydali k Lotharovu dvorci, který mezitím vystoupil ze tmy a ranní mlhy.

Slavomír potom mezi vojáky vyhledal Vítězslava. Přivolal jej k sobě a zeptal se jej: „Říkal jsi mi dnes v noci, že tě otec naučil loveckému umění. K umění lovu patří také umění hledat stopy. Byl bys schopný místo zvěře pro jednou stopovat lidi?“

„Myslíš, pane, jistě prchající Franky?“ zeptal se se skoro neznatelným úsměvem ve tváři Vítězslav.

Slavomírova tvář se neubránila zcela znatelnému úsměvu. Pobaveně odpověděl: „To víš, že myslím Franky. Nás sledovat nemusíš.“

„Mně je jedno, jestli stopuji zvěř nebo člověka, Slavomíre,“ prohlásil hrdě Vítězslav, „nemusíš se bát, ti franští zkurvysynové nám nezmizí.“

„To rád slyším,“ řekl na vojákova slova Slavomír, „jakmile se vrátí Lumír a jeho vojáci z Lotharova dvorce, vyrazíme. Ty nás povedeš!“

Už zcela vážně Vítězslav prohlásil: „Bude mi ctí, Slavomíre.“

V té chvíli se vracel Lumír se dvěma vojáky.

Když dojeli zpět k čekajícím druhům, zeptal se Slavomír: „Měli jste nějaké potíže?“

Lumír se ušklíbnul: „Bylo zřejmé, že správce má pořádný strach. Tedy zcela zřejmě strach z toho, aby se, jak to říct, nesvezl spolu se svým, doufám už bývalým, pánem na onen svět. Byl samá ochota a jen nás ubezpečoval, že naši mrtví druhové by se u něj lépe neměli ani jako živí. Nemáme mít obavy, nechá pro obě těla vyrobit pěkné rakve a připraví je na pohřeb.“

Slavomír vrátil Lumírovi úšklebek. „No vida, jak se s nimi pěkně spolupracuje. Pokud správce splní, co slíbil, tak k němu nebudeme tvrdí.“

Potom se Slavomír vyhoupl do sedla svého vraníka a zavelel: „Tak, stateční vojáci, nasedat! Ty, Vítězslave, dopředu, veď nás! A hurá na Franky!“

Vojáci sborově zakřičeli: „Hurá na Franky!“

A celá skupina se dala do jízdy po stopách prchajících Franků.

***

73.

*

Vítězslav pozorně sledoval stopy, které zanechali ujíždějící Frankové. Většina jeho druhů by nic nepoznala, u Vítězslava to však bylo poněkud jiné. Jeho otec byl jeden z nejlepších lovců. Umění stopovat zvěř se naučil od svého otce, ten zase od toho svého… Tak to v jejich rodině fungovalo odjakživa. Když ke konci některé z krutých zim docházely zásoby a lidem ve vesnici, ze které pocházel Vítězslav, hrozila smrt hladem, byl to Vítězslavův otec, který byl jejich poslední záchranou. Vzal si oštěp a luk se šípy a vyrazil do lesa. Vůbec mu nevadilo, když už mizel sníh a stopy zvěře se hledaly hůře. Stačila mu vždy maličkost – zlomená větvička, zbytek trusu, ožvýkaná kůra. K tomu dobře znal zvyky zvěře a měl přehled o tom, kde se schovává, kam chodí pít, kam chodí třeba i lovit. Tam, kde nikdo jiný neuspěl, tam se Vítězslavův otec nikdy nevracel s prázdnou.

Všechno toto umění se Vítězslav naučil znát a používat od svého otce a nyní je dal do služeb Slavomírových. Ten si byl jistý, když chvíli mladého vojáka pozoroval, že Frankové jim v žádném případě neuniknou. Vítězslavovo čtení stop je navíc skoro vůbec nezdržovalo v jízdě. Voják měl, také po svém otci, vynikající zrak. Stopy tak dokázal sledovat i ze sedla koně.

Po chvíli je Vítězslav přivedl zpět na cestu do Dolnogradu. Když po ní jeli, ostražitě sledoval okraje cesty, jestli z ní někde Frankové neodbočili do lesa. Bylo to ale nepravděpodobné, protože v místech, kterými projížděli, cestu obklopoval hustý a neprostupný porost. Nikdo však nemohl vědět, jestli se Frankové třeba jen nechtěli na chvíli schovat, a setřást tak své pronásledovatele, se kterými jistě počítali.

Přes všechnu ostražitost však Vítězslav nic takového nenašel.

Dojeli tedy až k rozcestí, kde z cesty k Dolnogradu odbočovala stezka vedoucí k Hrbku. Tady se zastavili, protože Vítězslav sesednul z koně a začal zevrubně zkoumat okolí, aby zjistil, kudy se vydal Lothar se svými lidmi.

Slavomír zamyšleně prohlásil: „Jen aby se tu nerozdělili, aby nás zmátli.“

Vítězslav si pozorně prohlížel rozcestí i jeho okolí a odpověděl: „Právě proto si, pane, dávám tak záležet. Myslím však, že je to zcela jasné. Půda je ještě trochu navlhlá, protože v noci mírně sprchlo. A tady směrem na Dolnograd po ní určitě nikdo od včerejška nejel. Když se však podíváš na odbočku k Hrbku, někdo si tu dal práci, aby za sebou, pravda, ne zcela dokonale, větvemi urovnal povrch cesty.“

Erik se zadíval do míst, kam Vítězslav ukazoval, a s úsměvem poznamenal: „Ne zcela dokonale? Mně to připadá jako naprosto dokonalá práce. Já bych řekl, že stopy se tu prostě vypařily. Upřímně řečeno, nevěděl bych, kam mám jet.“

Vítězslav se podrbal zamyšleně na bradě a ukazoval: „Kdepak. Cílem Franků bylo jistě to, abychom uvažovali stejně jako ty. Ten, kdo se jejich stopy pokoušel zahladit, takovou práci jistě nedělal poprvé. Já bych to neprovedl o mnoho lépe. Musím však přiznat, že to snad ani lépe udělat nelze, zvlášť ve spěchu, ve kterém Frankové jsou. Když se pozorně zadíváš, tak drobné rozdíly mezi oběma cestami uvidíš.“

Po chvíli pozorování většina uznala, že Vítězslav má pravdu.

Lumír se zeptal: „Kam to vlastně jedou? Pokud by se chtěli dostat co nejrychleji do Východní marky, tak by to bylo nejschůdnější a nejrychlejší přes Dolnograd. Tahle stezka se už moc nepoužívá. Nejezdívalo se tudy směrem na Znojem?“

Vítězslav mu odpověděl: „Máš, Lumíre, pravdu. Jak si jistě pamatuješ, pocházím z vesnice ztracené v lesích kus za Hrbkem, takže to tu docela dobře znám. Tuhle cestu dnes používají většinou jen lidé z Hrbku a okolních vesnic. Kdysi se tudy skutečně jezdilo na hradiště Znojem, protože kus za Hrbkem je i dnes příhodný brod přes řeku Dyji. Nyní se však tento brod moc nevyužívá, protože cesta k němu vede lužními lesy a pokud naprší, tak tato cesta bývá jen těžko sjízdná. Dnes už jezdí téměř všichni, kteří směřují do Znojemu nebo i do Východní marky, cestou na Dolnograd. Dyji pak kupci přejíždí brodem, který je umístěn poledním směrem od něj. Příjezd k řece je tam mnohem snazší.“

Slavomír se vzrůstajícím zřejmým neklidem poznamenal: „Jenže noční déšť nebyl nijak vydatný, takže Frankům nic nebrání použít starou cestu.“

Vítězslav pokýval souhlasně hlavou, potom si však všimnul Slavomírova neklidu a zeptal se: „Promiň, pane, vypadáš nějak rozčileně. Řekl jsem něco špatně?“

„Ne, to jistě ne,“ uklidňoval Slavomír Vítězslava, „jenže Lada, dcera vladyky Vojslava na Hrbku, je moje milá. A já se obávám, že ten čubčí syn Lothar to může vědět. Není to žádné tajemství, že naše láska se nesetkala zrovna s porozuměním Ladina ani mého otce.“

„Takový křivák snad Lothar nebude,“ poznamenal uklidňujícím hlasem Lumír, „opravdový bojovník se přece nemstí na ženách svých nepřátel.“

„Jenže Lothar není opravdový bojovník. Je to slizký franský kněz. A stejnými křiváky se obklopuje,“ poznamenal chmurně Slavomír.

Po těchto slovech velmož rázně zavelel: „Na koně! A rychle na Hrbek!“

***

74.

*

K Vojslavovu hradišti dojeli za chvíli. Už z dálky bylo jasné, že tady vše zdaleka v pořádku není. Bylo slyšet naříkání žen a vzrušený hukot jako v úlu.

Slavomír se svými vojáky vjel otevřenou bránou do hradiště.

Na dřevěné lavici tam uviděli ležet Vojslava se zakrváceným ramenem. Kolem něj byla shromážděna čeleď a jedna z děveček mu vymývala ránu.

Slavomír se prodral k vladykovi, kterého před pár dny umravnil svým mečem, a zeptal se jej: „Buď zdráv, Vojslave! Co tu proboha Lothar se svojí sebrankou provedl? A máš vlastně dost sil, abys mohl mluvit?“

Vojslav sykl bolestí a prohlásil hlasem plným pomstychtivosti: „Mluvit mohu. O mnoho víc však ne. A jak vlastně víš, že šlo o Lothara? A kde se tu bereš s tolika vojáky?“

„Z příkazu krále Rastislava stíháme Lothara pro vraždu Radslava,“ vysvětlil stručně Slavomír.

„Že jsme to nevěděli dřív. Hnali bychom ty proklaté Franky sviňským krokem od našeho hradiště,“ zavrčel nenávistně Vojslav.

„Takže vy jste jim nebránili ve vjezdu do hradiště?“ zeptal se Slavomír.

„A proč bychom měli,“ zavrčel znovu vladyka, „když tě za normálních okolností navštíví správce moravgradské baziliky a první muž církve na Moravě po pasovském biskupovi, tak jej přece přivítáš tak, jak se sluší a patří pro takového význačného muže. Samozřejmě jsme Lothara i my přivítali tak, jak přísluší důstojnosti jeho úřadu.“

Vojslav se nadechnul a pokračoval: „Ten zkurvysyn s křížem před nedlouhou chvílí přijel, slušně pozdravil a řekl nám, že jede s poselstvím krále Rastislava k pasovskému biskupu Hartwigovi. A požádal nás o vodu a nějaké jídlo. To jsme mu samozřejmě nemohli a ani nechtěli odmítnout. Jenže když jsme otevřeli bránu hradiště, která byla tak brzy ráno ještě uzavřená, vtrhl Lothar a jeho lidé dovnitř a zabili dva čeledíny. Potom se vrhli na mě, bodli mě do ramene. Jakmile Lada uslyšela hluk, vyběhla ven. Dva z těch zkurvenců se na ni okamžitě vrhli, svázali jí ruce a hodili na koně. A potom Frankové rychle ujeli i s mojí ubohou dcerou.“

Pak si vladyka odplivnul a vztekle dodal: „Ať si vezme čert ty papežence! A ty mi Ladu přiveď! Pokud ji dovedeš zpět v pořádku a ona bude chtít, už vám nebudu bránit ve vašem vztahu.“

Slavomírovi přeletěl přes tvář lehký úsměv a řekl: „Beru tě za slovo, vladyko! A neboj se, bez Lady se nevrátím. I kdybych měl Lothara pronásledovat až do Bavor!“

Potom se Slavomír obrátil k Vítězslavovi: „Kudy myslíš, že teď Frankové pojedou?“

Vítězslav bez rozmýšlení odpověděl: „Určitě po té staré stezce. Ono to totiž zdánlivě ani jinudy lužními lesy, co tu jsou v okolí, nelze.“

Slavomír se udiveně zeptal: „Řekl jsi zdánlivě?“

„Přesně tak,“ odpověděl Vítězslav, „ta stará stezka vede poměrně širokým obloukem, takže si po ní dost zajedeš. Jenže já tady znám jednu zkratku lužním lesem, která vyústí u jiného brodu přes řeku, který je po proudu od toho, ke kterému jedou Frankové. Je to nebezpečná cesta pro toho, kdo zdejší kraj perfektně nezná. Uděláš krok bokem a utopíš se v bažině. Pokud bys, pane, dovolil, dej mi deset vojáků. Já je tou zkratkou dovedu tak, abychom Frankům nadejeli a zamezili jim v přístupu k řece. Vy je mezitím dojedete zezadu. A potom už si to s Lotharem můžeš vyřídit, jak uznáš za vhodné.“

„Dobrá,“ souhlasil Slavomír a zeptal se, kdo chce jet s Vítězslavem?

Hlásili se všichni. Vítězslav si tedy vybral deset vojáků a rychle se vydali pryč. Na to Slavomír zavelel k odjezdu i ostatním a za chvíli za nimi zůstal Hrbek v dálce.

***

75.

*

Nejen Slavomír, nýbrž také několik jiných vojáků už po staré stezce na Znojem jelo. Nebyl proto pro ně žádný problém udržovat směr, i když se málo používaná cesta občas ztrácela v porostu.

Slavomír si už říkal, že by se měli pomalu blížit k řece Dyji, když před sebou uslyšeli hluk.

Slavomír bezpečně poznal Lotharův hlas. Kněz volal: „To je opovážlivost! Jak si dovolujete zadržovat poselství krále Rastislava k pasovskému biskupovi!“

Odpovědí mu byl Vítězslavův křik: „Lžeš, proradný knězi! Žádné poselství nevedeš!“

„Kdo jsi, ty mladý fracku, že si dovoluješ urážet zástupce pasovského biskupa v moravské zemi?“

To už Lothar i jeho lidé zjistili, že se najednou ocitají v obklíčení, protože přijel Slavomír se zbytkem svých lidí. Mladý velmož okamžitě přikázal svým vojákům, aby sesedli z koní a rozvinuli se do kruhu. Spojili se tak s Vítězslavovou skupinou a Franky neprodyšně obklíčili. Zároveň Slavomír vydal pokyn, aby urychleně porazili na obou stranách cesty několik stromů, aby Frankové nemohli ujet rychle na koních. K tomu přikázal, aby ti, kteří utvořili kruh kolem Franků, se k nim pomalu přibližovali.

Erik, kontroluje Franky, pošeptal Slavomírovi: „Pokud jsem dobře počítal, je jich sedmnáct a z toho je jedna žena. To musí být Lada. Takže jich je přesně tolik, kolik jsme očekávali“

Slavomír Erikovi přikývnul a zavolal směrem k Frankům: „Za prvé, tady Vítězslav není žádný mladý fracek. Je to statečný bojovník, který jedná podle mých rozkazů a já zase jednám podle rozkazů našeho krále Rastislava. Za druhé, proradný Lothare, nevedeš žádné poselství. Jsi pouze sprostý vrah, který je na útěku před Rastislavovou spravedlností.“

Vedle Lothara byl po jeho levici Johann, po jeho pravici Nerad. Když si všimnul Nerada, Slavomír pokračoval: „Jak vidím, Lothare, tak jsi nejenom na útěku před moravskou spravedlností, nýbrž navíc poskytuješ ochranu zrádcům.“

„Jakým zrádcům? Co to meleš?“ vykřikl Lothar.

„Neurážej mě, ty kašpare,“ pohrdlivě odvětil Slavomír a dodal, „kdo je podle tebe Nerad? Pročpak si neplní svoje povinnosti na Moravgradu a prchá s tebou do Bavor? Myslíš si, že nevím, jak ti donášel, ten zrádce, novinky z Rastislavova dvora?“

Zatímco se tak dohadovali, ozval se zvuk padajících stromů. Když Frankové slyšeli ten hluk, stáhli se z cesty na její okraj do úkrytu stromů a rovněž tam uschovali svoje koně. Napolo byli vidět z cesty pouze Lothar a Johann.

Slavomír, zatímco se svými muži udělal dalších pár kroků k Frankům, zřetelně oznámil: „Ty padající stromy jsme pokáceli my, aby vás náhodou nenapadlo sednout na koně a pokusit se po cestě o rychlý útěk. A pokud byste chtěli jít lesem, tak jistě dobře víte, že za chvíli skončíte utopení v bažinách.“

Lothar drze odpověděl: „Nevím, proč bychom měli být na útěku před Rastislavovou spravedlností? Asi ses z toho vedra pomátnul.“

Slavomír se dvakrát zhluboka nadechnul, aby se udržel v klidu, protože mu bylo jasné, že pokud mají uspět, tak on nesmí být tím, kdo se dá vyprovokovat. Proto naoko klidně odpověděl: „Žvanit si můžeš, co chceš, ty karikaturo božího muže, mně je to úplně jedno. Pokud tu však nechcete všichni potupně zdechnout, tak by ses mi měl svěřit, jak to bylo s Radslavovou vraždou.“

Lothar opovržlivě řekl: „Je to tak. Pomátl ses. Já o Radslavově vraždě nic nevím. A co dělají moji lidé ve svém volném čase, to mě nezajímá a odpovědnost za to nenesu.“

Když tato slova Lothar vyřknul, Slavomír si dobře všimnul výrazu znechucení v Johannově tváři. Vypadalo to tak, že Lothar byl tak proradný, že vraždu Radslava byl ochotný hodit na svoje lidi. Těm se to však, soudě alespoň podle výrazu Johannova obličeje, moc nelíbilo. Slavomír se tedy rozhodnul kout železo, dokud bylo žhavé, a zvolal: „Johanne, obdivuji tě. Nechat se pověsit místo svého pána, který ti přitom přikazuje, co tu máš dělat, to je vskutku příklad obětavosti. Zřejmě budeme muset nechat Lothara jít a tebe si pověsíme na nejbližším stromě.“

Johann znechuceně prohlásil: „Až do nynějška jsem byl tvůj věrný služebník, Lothare. Pokud však půjdu na šibenici, tak ty půjdeš se mnou. Bez tebe by mi tam bylo smutno.“

Lothar vztekle zařval: „ Mlč, ty skopová hlavo!. Nevidíš, že nás ta proradná moravská krysa chce vyprovokovat?“

Johann se na něj stejně vztekle rozeřval: „To asi chce. Jenže to nic nemění na tom, že sice moje dýka probodla Radslavovo srdce, stalo se to však na tvůj výslovný rozkaz. To ti tady, Slavomíre, opakuji. Na výslovný rozkaz Lothara jsme se vloupali k Radslavovi. Měli jsme se zmocnit jeho stavebních plánů, o jejichž existenci se Lothar dozvěděl při jakési pitce. V případě nutnosti jsme Radslava měli zabít. A abych nezapomněl, ani Lothar není ten, kdo rozhodoval. Byl to sice on, kdo tuhle akci vymyslel a připravil, ale tím, kdo ji schválil a povolil i to vraždění, byl náš nejmilostivější pasovský biskup Hartwig, dej mu peklo věčnou slávu.“

Slavomírovi v té chvíli připadlo, že vše šlo příliš hladce, a to se mu nechtělo líbit. A hned uviděl, že jeho tušení bylo správné. Lothar sáhl kamsi za sebe a najednou levicí pevně svíral před sebou třesoucí se Ladu. Bylo vidět, že dívka se musela bránit jako lvice, když ji unášeli. Její lehké lněné letní šaty byly potrhané a na rukou měla pár šrámů. Protože Ladino tělo Lotharovi sloužilo jako kryt, klidně vystoupil z úkrytu stromů. Levicí dívku pevně držel a pravicí vyňal z pouzdra zavěšeného na opasku svoji dýku a přiložil ji Ladě na krk.

Výsměšně se podíval na Slavomíra a s chechtotem se jej zeptal: „A co budeš dělat teď, ty hrdino? Buď pustíš mě a Johanna, ty ostatní si tu můžeš nechat, nebo tady ten bílý krček pěkně proříznu. Sice mě potom zabiješ, ale za jakou cenu!“

V té chvíli dostal Erik strach o svého pána a přítele. Výraz, který se Slavomírovi objevil na obličeji – celý zrudl, vrásky v koutcích úst se prohloubily a z očí sálala nenávist a smrt – u něj viděl jen jednou. Bylo to před třemi roky, když pronásledovali prchající Franky. Nedaleko za hradištěm Znojem narazili na vesnici zapadlou v lese, kterou chvíli před nimi Frankové projeli. Vesničané ještě vyznávali víru v bohy předků. Frankové si však i na útěku našli čas, aby je seznámili s křesťanstvím, tedy křesťanstvím podle jejich gusta. Rozbořili obětiště se sochami bůžků, vesnici vypálili a všechny v ní povraždili. Nejhroznější, co Moravané uviděli, nebylo ohořelé tělo jednoho z vesničanů na opáleném kříži. Narazili také na několik mrtvých nemluvňat a jednu těhotnou ženu s rozpáraným břichem. Když tu hrůzu Slavomír uviděl, objevil se mu ve tváři stejný výraz jako nyní. Hrubým hlasem plným nenávisti zavelel ke stíhání Franků. Do večera je dostihli a nic jim nebylo platné, že jich bylo snad dvakrát víc než Slavomírových vojáků. Moravané na Franky pod Slavomírovým vedením zaútočili jako bouře a doslova je rozsekali na kusy. Sám Slavomír zabil nejméně deset nepřátel včetně bohatého bavorského šlechtice, který oddílu velel.

Erikovi v hlavě rychle proběhla vzpomínka na ten hrůzný zážitek a bleskově si umínil, že musí Slavomíra ochránit, protože tehdy při něm stáli všichni svati, když bezhlavě sekal kolem sebe a zabíjel jednoho protivníka za druhým. Proto si všimnul, že najednou vyskočil o pár stromů dál za Lotharem Nerad s lukem v ruce, rychle namířil a vystřelil na Slavomíra. Ten svoji pozornost věnoval Lotharovi a Ladě, a tak si v první chvíli letícího šípu nevšimnul.

„Pozor, pane,“ vykřiknul Erik a skočil před Slavomíra do cesty letícímu šípu.

Slavomír rychle otočil hlavu, ale už viděl jen padajícího Erika se šípem trčícím mu v hrudi.

V té chvíli Slavomír nelidsky zavyl. Vytáhl z pouzdra svůj meč a zařval: „K zemi, Lado!“

Děvče napjalo všechny síly, vysmeklo se Lotharovi, a i když se trochu poranilo na krku o Lotharovu dýku, padlo na zem.

Slavomír si v duchu promítl jeden z kousků, kterým jej učil kdysi onen Arab ve své škole šermu v Konstantinopoli. Několika skoky se bleskurychle přiblížil k Lotharovi. Potom naznačil výpad na jeho pravici. Lothar se ve snaze o obranu trochu předklonil doprava. Slavomír v té chvíli udělal náhlou otočku kolem dokola doleva. Během otočky napřimoval pravici držící meč. Když otočku skoro dokončil, a byl zase otočený směrem k Lotharovi, byla jeho pravice napnutá a pevně v ní svíral meč. Jak bylo Slavomírovo tělo pevně napnuté a roztočené, byla tím znásobená i síla úderu. Mečem setnul jedním mocným úderem Lotharovi hlavu.

Všichni s hrůzou pozorovali tu přízračnou scénu. Lotharova hlava ještě chvíli zůstala na krku, i když už oddělená od zbytku těla. Po chvilce se však pomalu skutálela a bezhlavé Frankovo tělo se sesulo k zemi.

Než se někdo stačil vzpamatovat, Slavomír skočil mezi užaslé Franky před Nerada. Další ranou meče mu uťal pravici držící luk. Než si proradný moravský velmož stačil uvědomit, že je bez ruky, zopakoval Slavomír svoji otočku s napřaženým mečem a uťal mu také hlavu.

V té chvíli to byl jediný Johann, který se probral z hrůzy, která se zmocnila všech přítomných. Sahal po meči, než jej však stačil vytáhnout, Slavomír mu svým mečem probodnul srdce.

Potom Slavomír, s rudýma očima a zastříkaný od krve tří zabitých nepřátel, zvednul nad hlavu svůj zakrvácený meč a hlasem plným nenávisti zařval na své vojáky ztuhlé ohromením z divadla, které jim jejich velitel právě předvedl: „Co tu stojíte jak solné sloupy, vy mamlasi? Bij Franka, bij!“

Moravané se konečně probrali z ohromení a odpověděli sborovým pokřikem: „Bij Franka, bij!“

Všichni se vrhli na obklíčené Franky. Spíš než o boj, šlo o zabíjení. Frankové, ač jinak zkušení bojovníci, byli najednou ochromení hrůzou z toho, jak přišli o své velitele, a nebyli schopni většího odporu.

Pouze dva z nich se pokusili o útěk. To však neušlo Lumírově pozornosti. Upozornil na ně čtyři ze svých vojáků a ve chvíli se prchající Frankové zhroutili k zemi, když každému ze zad trčely dva šípy.

***

76.

*

Po krátké době se po bojišti procházeli udýchaní vítězní Moravané a kontrolovali, jestli jsou všichni Frankové opravdu mrtví. Dva z nich ještě dýchali, a tak na Slavomírův příkaz ukončili mečem jejich trápení.

Slavomír vypadal přízračně jako bůh pomsty, když stál na bojišti celý zastříkaný krví. Konečně se mohl zajímat o Erika.

U zraněného vikinga klečela Lada a vodou z čutory mu omývala čelo. Erik namáhavě dýchal a byl celý zpocený. Tělo mu namáhal kašel a v koutcích úst se objevovala krvavá pěna.

Slavomírovi bylo jasné, že Erikův život visí na vlásku, protože Neradův šíp mu trefil plíce. Rychle si uvědomil, že ještě žádný z jeho druhů, kterého podobné zranění potkalo, nepřežil.

Slavomír pokleknul ke zraněnému příteli, sevřel mu opatrně pravici a laskavě řekl: „Tak vidíš. Teď ti mohu zase já poděkovat za záchranu svého života. Nebýt tebe a tvé pozornosti a odvahy, už bych tu nejspíš nebyl. A kdyby mě Neradův šíp hned na začátku trefil, tak by tu už možná nebyli ani Frankové, kteří by prchali domů.“

Erik obrátil své oči ke Slavomírovi a namáhavě mu řekl: „Vidíš, když jsme seděli v královském paláci, já ti říkal, že svůj život obětuji za tvůj. Teď jsem ten slib splnil.“

Slavomírovi začaly nějak vlhnout oči, tak si je raději rychle protřel a s naléhavostí v hlase řekl Erikovi: „Ty to zvládneš! Ty to musíš zvládnout! Takové chlapisko jako ty přece nezemře po jednom píchnutí šípem. Teď hlavně neusínej! Musíš být vzhůru!“

Lada znovu otřela Erikovi zpocenou tvář a řekla Slavomírovi: „Jestli má tvůj přítel přežít, musí se co nejrychleji dostat do péče jediné osoby, kterou znám a která jej může zachránit.“

Slavomír chytil Ladu za ramena a s naléhavostí jí zatřásl: „Mluv, prosím. O koho jde?“

„Poblíž našeho dvorce žije taková stará kořenářka, jmenuje se Filomena. Je to nejlepší léčitelka, jakou znám. Jednou dokonce vyléčila jednoho čeledína mého otce z podobného zranění, jako teď utrpěl Erik. Ten čeledín se tehdy napíchnul při lovu na větev. Musíme k ní však Erika co nejrychleji dopravit, protože jeho potíže s dýcháním se budou zhoršovat. Já jí totiž občas pomáhala, takže jsem od ní něco málo pochytila.“

„Tak dobrá, uděláme z větví nosítka, zavěsíme je mezi dva koně a naložíme na ně Erika,“ rozhodnul Slavomír a vydal k tomu pokyny svým mužům.

„Šíp bude lepší asi nechat v ráně,“ obrátil se k Ladě.

Dívka přikývla. „Jen ho kus opatrně ulom. Ale pozor, ať nepohneš částí, co je zapíchnutá v Erikově hrudi.“

Slavomír opatrně provedl, oč jej Lada požádala.

Potom, když před ním všichni ostatní vojáci stáli, přísně prohlásil: „Úkol jsme téměř splnili, protože jsme potrestali Radslavovy vrahy. Důrazně vám však teď přikazuji – ne, aby si snad někdo od Franků něco vzal. Uvědomte si, koho jsme tady pozabíjeli – administrátora církve na Moravě jmenovaného přímo pasovským biskupem Hartwigem spolu s jeho doprovodem. A navíc, Lothar byl Hartwigův přítel a jeho pravá ruka. A Hartwig, jak jistě víte, je přítelem krále Ludvíka, který po výprasku, který jsme mu uštědřili před třemi lety, hledá cesty, jak se nám pomstít. To, že jsme byli v právu a že Lothar intrikoval za pomoci zrádce Nerada proti naší zemi, by bylo Ludvíkovi jedno. To, že jsme vypátrali a pozabíjeli Lothara a jeho lidi škodící naší zemi, by mu však jedno jistě nebylo. Takže si pamatujte, a platí to i pro tebe, Lado, nic se tu dnes nestalo a na všechno hned zapomenete. Franky i se všemi jejich věcmi naházíte do bažin, co tu jsou všude kolem. Jejich koně odstrojíte, postroje koní také naházíte do bažin a koním dáte svobodu. Ani tu nejmenší maličkost od Franků si nesmíte ponechat. Nemusíte se bát, odměnu pro vás vyjednám u krále. Pokud však zjistím, že někdo neposlechl můj rozkaz a něco z věcí Franků si nechal, osobně mu setnu hlavu, a dnes jste viděli, že to umím. Jasné?!“

Vojáci souhlasně přikývli a řekli sborově: „Ano, pane!“

Slavomír se potom obrátil k Lumírovi a řekl mu: „Vezmu si teď šest mužů a s nimi a s Ladou odvezeme Erika na Hrbek ke kořenářce Filomeně. Potom musíme na Moravgrad, abychom informovali Rastislava. Je však už dost pozdě, za světla bychom tam nedojeli a za tmy bychom zase snadno my nebo naši koně přišli k úrazu. Takže se domluvíme tak, že se sejdeme u nás na Dolnogradu. To není tak daleko a do soumraku tam můžeme všichni být. Ty si to tady vezmeš na povel a zajistíš, že všichni Frankové i s jejich věcmi zmizí v bažinách, jak jsem přikázal. Potom vezmeš všechny a dojedete na náš dvorec v Dolnogradu. A ještě jedna maličkost. Jednoho ze svých mužů pošli hned přímo do našeho dvorce v Dolnogradu. Ať se tam připraví na náš příjezd. Kdyby je tam překvapilo za soumraku čtyřicet jezdců, mohlo by to být nemilé. Tak ať správce našeho dvorce má čas na to, aby přichystal nocleh a jídlo.“

„Spolehni se, Slavomíre,“ rázně přitakal Lumír.

„Slavomíre, ještě bych měla jednu prosbu já,“ ozvala se Lada.

„Jen mluv, co si přeješ,“ vyzval dívku Slavomír.

„Když Frankové vpadli na náš dvorec, kromě mě tam sebrali také tři naše koně. Tak bych je teď mohla odvést zpátky a navíc nám mohou posloužit k odvezení Erika.“

Slavomír souhlasil: „Proč ne. Tak ukaž, o které koně jde. Nosítka už jsou hotová, tak na ně naložíme Erika a přivážeme je hned na dva z vašich koní. Ty si vezmeš toho třetího.“

***

77.

*

Za chvíli už byli na cestě k Hrbku. Protože s Erikovými nosítky nemohli jet s ohledem na stav zraněného Vikinga tak rychle, jak by chtěli, poslali napřed jednoho z vojáků, aby zařídil, že je na Hrbku bude čekat Filomena.

Lada jela vedle Slavomíra a byla nezvykle zamlklá. Velmoži to samozřejmě neuniklo, protože svoji milou dobře znal. Jedna z věcí, kterou na ní, kromě její chytrosti a krásy, miloval, byla její veselá a bezprostřední povaha.

Chvíli oba mlčeli, potom to však Slavomír nevydržel a zeptal se: „Co se ti stalo? Nejsi také zraněná? Nebo tě snad znásilnili?“

Lada se zkoumavě podívala na Slavomíra: „A to by ti vadilo?“

Ten se pousmál: „No, to víš, že vadilo. Ne však tak, jak si asi myslíš. Tobě bych to za zlé neměl a miloval bych tě stejně. Jen by mě mrzelo, že tomu, kdo ti to provedl, jsem ’nezpříjemnil‘ odchod na onen svět.“

Dívka se po dlouhé době také usmála a řekla: „Tak můžeš být klidný. O čest mě nikdo z těch lumpů nepřipravil. Jenže najednou mám nějaký strach z tebe.“

„Ze mě?“ udiveně se zeptal Slavomír. „Proč ze mě? Co jsem provedl?“

Lada váhavě odpověděla: „Jak bych to řekla. Vlastně nic a všechno. Vždyť se na sebe podívej. Jsi celý zastříkaný od krve. Doufám, že není tvá. A kdyby ses viděl, když jsi stínal hlavy Lotharovi a Neradovi… Ty jsi byl jak bůh války. Šla z tebe hrůza. V té chvíli jsem si říkala, jestli jsi ještě pořád ten jemný milý mladík, do kterého jsem se zamilovala. A teď si říkám, jestli se tě vlastně nemám bát. Abys mi špatně nerozuměl. Já ti jsem hrozně vděčná za to, že jsi mě zachránil. Vděčná za to, že jsi nasazoval svůj život, abys zachránil ten můj. Tak jako dnes jsem tě však ještě nepoznala. No, a je to venku.“

Po poslední větě dívka provinile pohlédla na Slavomíra a plaše dodala: „Já jsem ale husa! Ty mě zachraňuješ a já teď vypadám jako nevděčnice.“

Slavomír se jemně usmál a letmo ji pohladil po ruce. „Jen se neomlouvej. Já se takhle choval, co si aspoň pamatuji, podruhé v životě.“

„Poprvé to bylo kdy?“ zeptala se Lada.

Slavomír zachmuřeně odpověděl: „Poprvé to bylo před třemi roky. Při pronásledování jednoho z franských oddílů utíkajících z naší země jsme narazili na jednu zapadlou vesnici, kde ještě vyznávali víru ve staré bohy. Když jsme tam přijeli, ves byla od Franků vypálená, lidé povraždění. To bylo smutné, dnes však bohužel ne tak neobvyklé. Jenže jsme tam také našli třeba povražděná nemluvňata, další podrobnosti ti raději líčit nebudu. Tehdy jsem řádil podobně jako dnes.“

„A dnes byla Radslavova vražda důvodem toho, proč jsi byl jak bouře?“

„Ne, to vůbec ne. Nebo jinak. Franky bychom pozabíjeli tak jako tak. Příkaz krále Rastislava byl potrestat Radslavovy vrahy. A zmizet beze stopy museli i Lotharovi lidé, aby se jejich likvidace nestala záminkou útoku proti naší zemi. To, čím mě Lothar tak rozčílil, jsi byla ty.“

„Já?“ podivila se Lada.

„Ano, ty,“ přitakal Slavomír, „chlap si má vyřizovat svoje záležitosti s chlapem. Zneužívat však v boji mužů ženy, nebo snad dokonce děti, je svinstvo. To platilo tenkrát v té ztracené vesnici a platí to i dnes. Lothar se svými lidmi se vetřeli na váš dvorec, kde byli řádně přijati jako hosté. Potom vás však přepadli, zranili vladyku, zabili dva jeho lidi a tebe unesli, protože Lothar dobře věděl o našem vztahu. To, co Frankové pod Lotharovým vedením provedli, byla podlost nejhoršího druhu. Pokud to všechno navíc provedl takříkajíc nejvyšší boží zástupce v naší zemi, bylo to dvakrát tak podlé. A silně pochybuji, že se to zamlouvalo Bohu samotnému.“

Lada zamyšleně pokývala svojí pěknou hlavou. Jakmile však Slavomír zmínil jejího otce, polekaně se zeptala: „Já hloupá! Jak mu vlastně je?“

„Je zraněný na rameni. Myslím, že to zranění je docela bolestivé, nebezpečné však asi nebude,“ uklidňoval Ladu Slavomír.

Potom si však ještě vzpomněl, co mu Ladin otec slíbil. „Mimochodem, ještě jedna důležitá věc by tu byla.“

Lada už nevěděla, co má čekat, a tak se polekaně zeptala: „Co ještě nepříjemného se stalo?“

Slavomír se ušklíbnul. „Těžko říct, jak a pro koho jde o nepříjemnou záležitost. Tvůj otec mi však řekl, a to doslova řekl – A ty mi Ladu přiveď. Pokud ji dovedeš zpět v pořádku a ona bude chtít, už vám nebudu bránit ve vašem vztahu.“

Lada na něj udiveně koukala s pootevřenými ústy a Slavomír si v duchu říkal, že i tohle jí moc sluší. Hlasitě však řekl něco jiného: „Pro mě slova tvého otce nepříjemná nebyla. Tak jsem si říkal, že bychom se třeba mohli vzít, než si to zase rozmyslí. A tu pusu zavři, létají tu mouchy. Ať nějakou nespolkneš.“

Lada se zastyděla, zavřela ústa a špitla: „On je stejně nejvyšší čas.“

„Nejvyšší čas k čemu?“ zeptal se tentokrát zase udiveně Slavomír.

Lada plná rozpaků řekla: „Já o tom nemluvila s nikým jiným kromě mé staré chůvy, protože jsem se najednou nějak styděla. Já totiž už dvakrát neměla svoje dny, podruhé to bylo zrovna nyní, takže to vypadá, že…“

„… je na cestě malá Ladunka nebo malý Slavomírek,“ dodal vesele Slavomír.

„No, tak nějak,“ špitla nejistě Lada, „vadí ti to?“

Slavomír se pobaveně zeptal: „Proč by mi to mělo vadit, že spolu čekáme dítě?“

„Já nevím, třeba budeš mít pocit, že po tobě budu něco chtít.“

„A co bys tak po mně chtěla?“

„Právě, že by sis mohl myslet, že tě chci dohnat k oltáři,“ vypadlo z dívky celé rudé v obličeji od rozpaků.

To už Slavomír nevydržel a hlasitě se rozesmál, až se vojáci za nimi, kteří vedli dvojici koní s Erikovými nosítky, udiveně rozhlédli, co se kde tak komického děje. Jinak totiž Slavomír s Ladou vedli svůj hovor samozřejmě polohlasem, aby je ostatní neslyšeli.

Když se vojáci zase uklidnili a věnovali se sami sobě, Slavomír chytil zase Ladu za zápěstí a s laskavým úsměvem jí řekl: „Ty jsi, miláčku, úplný blázínek. To bych byl pěkný charakter, kdybych si s tebou jen užíval a před odpovědností couvnul. Oba jsme to malé společně spáchali, oba se o něj tedy musíme společně starat. K tomu patří i ta svatba, to je přece samozřejmé. A navíc, vždyť jsem ti teď říkal, že tvůj otec mi sdělil, že nebude mít nic proti našemu vztahu, když tě v pořádku přivedu zpět. A to se přece právě teď děje. Do Hrbku už snad dojedeme v pořádku.“

Dívka mu nejistě namítla: „Já vím, jenže otec hovořil, aspoň podle tvých slov, o vztahu a ne o svatbě. A potom, ty víš, že tě hrozně miluji, jenže ty budeš jednou a už vlastně pomalu jsi, nejmocnější muž v naší zemi po králi. A já jsem jen dcera obyčejného, nepříliš významného vladyky.“

„No a co má být? Dobře víš, že to je mi úplně jedno. Že mě zajímáš jenom ty. I kdybys byla jen rolnická dcerka, tak by mi to bylo také jedno, kdybys byla, jaká jsi,“ trochu dotčeně namítnul Slavomír.

Lada byla čím dál víc nejistá, jak se zamotávala do svých pochyb. Namítla: „Já vím. Jenže až dosud jsme si jen užívali. Teď tu však přichází to malé. A to už je závazek. Závazek pro oba.“

Slavomír dívku znovu pohladil po zápěstí a laskavě jí řekl: „Už těch nesmyslů nech. Právě to, že spolu čekáme dítě, je přece to krásné. Takže chtěl bych od tebe jasnou odpověď na jasnou otázku. Vezmeš si mě?“

Lada na Slavomíra upřela svoje hluboké světle modré oči. Její dolíčky ve tvářích byly ještě trochu hlubší než obvykle, když špitla: „Ráda. Moc ráda.“

Slavomír na to dodal: „A neboj se. Tvůj otec jistě nic nebude mít proti svatbě, když čekáš malé. A s mým otcem to už nějak vyřídím. A pokud si postaví svou tvrdou hlavu, tak si tě vezmu za ženu stejně. Stojím na vlastních nohách a mohu si dovolit se otci postavit. I když bych tuhle záležitost samozřejmě raději vyřídil po dobrém.“

***

78.

*

Najednou si všimli, že vyjeli z lesa a přes pole a pastviny se před nimi otevřel výhled na Hrbek. Po chvíli už vjížděli otevřenými vraty do hradiště.

Voják, kterého poslali napřed, neměl těžký úkol, protože kořenářka Filomena už na hradiště přijela kvůli zranění Vojslava. Díky vojákově prosbě však zůstala a hned se začala věnovat zraněnému Erikovi, jehož nosítka opatrně sundali ze závěsů na koňských sedlech.

Bylo vidět, že je na tom viking dost špatně. Měl potíže s dýcháním, byl zpocený, obličej měl lehce promodralý.

Slavomír se Filomeny zeptal: „Řekni mi prosím, bábo, zachráníš jej?“

Stará kořenářka se ztěžka postavila. Bylo vidět, že byla hodně stará, určitě měla víc jak šedesát let. Měla lehce nahrbenou hubenou postavu, vrásčitou tvář lemovaly dlouhé šedivé vlasy spletené vzadu do copu. Byla oblečená do dlouhých lněných šatů přepásaných provazem z lýka, na kterém měla zavěšenou plátěnou mošnu. Obutá byla do jednoduchých lýkových střevíců, které měla šňůrkami upevněné kolem kotníků. Bylo vidět, že je to chudá žena. Oblečení i obutí bylo staré, vyspravované, avšak čisté a udržované.

Filoména upřela svoje laskavé oči na Slavomíra a zeptala se jej: „Tobě na tom mladém bojovníkovi hodně záleží, že ano?“

Slavomír přikývnul a řekl: „Přesně tak. Ten šíp dostal do hrudi místo mě. Ta střela mířila na mě a on jí skočil do cesty. Nebýt Erika, už jsem nejspíš v pánu. Pokud jej zachráníš, dám ti, co si budeš přát. Jen jej uzdrav.“

Kořenářka se na Slavomíra pátravě podívala. „Mladý pane, všechno na světě se koupit nedá. A naše osudy jsou v rukou božích. Ale nevím, jestli víc v rukou bohů našich předků nebo toho nového Boha, víra v něhož se teď všude šíří. A já mohu vyšší vůli jen napomoci, já nejsem ta rozhodující.“

Slavomír smutně přitakal: „Já vím, Filomeno. Já vím. Ale stejně – zachráníš Erika? A řekni si, co budeš chtít. To, co ode mě dostaneš, ti může pomoci v tom, abys mohla pomáhat jiným.“

Filomena Slavomíra pohladila po ruce a řekla mu: „Slíbit ti nemohu nic, pane. Sám vidíš, že to zranění je moc vážné. Byly zasaženy plíce. A nebudu ti lhát, skoro každý, kdo utrpí takové zranění, umírá. Naději bych viděla v tom, že tvůj přítel je mladý, silný a zdravý, tedy až doposud, a odolný muž. Už jednou jsem tak zraněného mladíka zachránila. Třeba budu mít štěstí i nyní.“

„Tak dělej prosím, co umíš,“ poprosil kořenářku Slavomír. „A co si tedy za svoji námahu budeš přát?“

„Pokud tedy mohu být tak opovážlivá, chalupa se mi rozpadá a já už moc sil nemám. Potřebovala bych ji spravit. A potom bych potřebovala lněné plátno, abych si z něj udělala pytlíky na bylinky. A pokud by to nebylo moc, tak mám už starou kozu. Mám ji ráda, už však chuděra moc nedojí. Kdybych mohla dostat nějakou mladou. Nejsem moc opovážlivá, mladý pane?“ nejistě se zadívala na Slavomíra.

Tomu po straně vysvětlila Lada: „Bába Filomena bydlí tady kousek od hradiště na okraji lesa v takové opravdu se rozpadající barabizně. Ona je takový dobrý duch našeho hradiště – co jí lidé dají, to zase dá ona do léčení dalších, kteří ji požádají o pomoc.“

Slavomír pokýval chápavě hlavou a řekl: „Tak podívej, milá Filomeno. To, co sis teď přála, dostaneš v každém případě. Pokud však Erika zachráníš, tak ti nechám postavit zcela novou chalupu se zařízením podle tvého přání. K té chalupě dostaneš kozu ne jednu, nýbrž dvě a k tomu také krávu a hejno slepic s kohoutem. A toho plátna ti obstarám, kolik budeš chtít, třeba i na nové šaty.“

S tím se Slavomír s kořenářkou rozloučil. Když s Ladou odcházeli, Filomena se hluboce klaněla a slibovala, že udělá pro záchranu Erika, co bude v jejích silách.

***

79.

*

Lada pohladila Slavomíra po tváři. „Neboj se o Erika. Postarám se o to, aby tu měl on i Filomena pohodlný příbytek a bába se mu mohla dobře věnovat.“

Slavomír vděčně pohlédnul na dívku: „Moc děkuji. Já teď budu muset jet dál, abych byl do večera v Dolnogradu. Musím se ukázat také doma, že jsem v pořádku. A zítra musíme být co nejdříve u krále, abychom jej zpravili o tom, jak Lothar a jeho lidé skončili. A nezapomeň. O té dnešní bitce v lese nikde nemluv. Maximálně tak s otcem, pokud si budeš jistá, že dokáže držet jazyk za zuby.“

Dívka s vážným výrazem ve tváři souhlasně pokývla hlavou a řekla: „Ty i tvoji muži se musíte aspoň trochu najíst, než pojedete dál. Já to zařídím.“

„No dobrá,“ souhlasil Slavomír, „teď chci ještě na chvilku zajít za tvým otcem.“

Oba vstoupili do vladykova domu. Prošli místností, která sloužila jako obytná. Vcházelo se z ní do dvou dalších menších, rozdílně velkých místností. Vlevo byly dveře do větší z nich, která sloužila jako ložnice vladykovi, pravou menší komůrku párkrát důvěrně poznal i Slavomír. Neomylně proto zamířil do levých dveří.

Zaklepal a vstoupili s Ladou dovnitř. Bylo vidět, že s vladykou to tak hrozné nebude. Poloseděl, pololežel na svém lůžku, před ním stála vylekaná děvečka a vladyka láteřil: „Do Peruna, kdo má jíst tu kaši! Pořádný kus masa jsi mi měla donést!“

Děvečka polekaně namítala: „Ale pane! Uvařila jsem ti, co mi nakázala Filomena. A maso v té kaši je také.“

To nemohl vladyka zřejmě popřít, tak se zmohl na jakési zabručení, když v tom se před ním objevila Lada se Slavomírem.

Dcera se rozběhla k otci, opatrně a zlehka jej objala, políbila na čelo a plačky se zeptala, když uviděla obvaz na jeho rameni: „Bolí tě to moc, táto? Bil ses za mě statečně jako lev.“

Vladyka v rozpacích vzdechnul: „Bil jsem se, bil. Moc to však nepomohlo. A co ty, děvčátko moje, neublížili ti?“

Lada se usmála: „Kromě těchto pár škrábanců na rukou a škrábnutí na krku se mi nic nestalo.“

Vojslav se s rozpaky zeptal: „A nezneuctili tě?“

Lada se znovu usmála: „Kdepak, na to neměli čas, protože mě včas zachránil tady můj milovaný Slavomír.“

Mladý velmož přistoupil k vladykovu lůžku, usmál se na něj a řekl: „Bylo mi ctí zachránit tvoji dceru. Jednak proto, že je vždy bojovníkovi ctí pomoci ženě v nesnázích, hlavně však proto, že dobře víš, i když se ti to moc nezamlouvá, jak ji miluji.“

Vojslav cosi v rozpacích zabručel, a tak Slavomír kul železo, dokud bylo žhavé. „Když jsme se tu ráno, vladyko, viděli, slíbil jsi mi, že nebudeš bránit našemu vztahu, pokud ti Ladu přivedu v pořádku a ona mne bude chtít. Tady jsem ti ji přivedl v pořádku a před chvílí jsme si vysvětlili, že se chceme vzít. Tak jsem tě přišel požádat o její ruku. Tím spíš, že je moje milá Lada nejen v pořádku, nýbrž ještě o něco lepší.“

Vladyka se udiveně zeptal: „Jak o něco lepší? A já mluvil o vztahu, ne o svatbě.“

Přes Ladiny výhrůžné pohledy si Slavomír vedl svou: „Nechci, abys zas na dceru křičel, tak ti to raději říkám sám. Budeš dědou, vladyko!“

Vojslav párkrát udiveně polknul, potom zapomněl na své poraněné rameno a chtěl rozpažit ruce, což mu u té poraněné samozřejmě nešlo. Jen zaskučel bolestí a zavrčel: „To mi říkáš jen tak?“

Slavomír s úsměvem prohlásil: „Jen tak ti to neříkám. Jednak sám vím tuhle šťastnou novinu teprve ode dneška a potom tě žádám o Ladinu ruku. Dnes cestou sem jsem o její ruku požádal přímo Ladu. A ta souhlasila. A já doufám, že ty také nebudeš proti. Přece nechceš, aby tvůj první vnouček byl nemanželské dítě?“

Vojslav jen obrátil oči vzhůru. Zavrčel na děvečku: „Dej mi zase tu kaši. Mně už je všechno jedno. A vy dva si dělejte, co chcete. Stejně to tak děláte. Po kom ta holka je? No jo, my jsme nebyli jiní.“

Potom Vojslav snědl pár soust kaše a zabručel: „Ta kaše vlastně není vůbec špatná.“

Po dalších pár soustech znovu zabručel: „Co mám s vámi dělat, mé svolení máte. Co však bude, Slavomíre, s tvým otcem? Pokud vím, tak na tvůj vztah s mou Ladou měl názor podobný jako já. Tedy jako já až do dneška.“

Slavomír zvážněl: „Vladyko, mohu ti slíbit jedno. Ladu miluji a vezmu si ji i přes odpor svého otce. Jsem dostatečně majetný a vlivný, abych se na jeho mínění nemusel ohlížet. Přesto bych byl rád, aby nám dal požehnání jako ty. Moc bych chtěl tuhle záležitost řešit po dobrém. Pokud to však nepůjde, tak mě to sice bude velice mrzet, ale naše svatba se bude muset obejít bez mého otce.“

Vojslav také zvážněl, pokýval hlavou a najednou mírně a laskavě řekl: „Tak běž, chlapče. A přeji ti hodně štěstí.“

***

80.

*

Mezitím se na Hrbku objevil zbytek Slavomírových mužů. Jak Slavomírovi hlásil Lumír, zbavili se Franků i všech jejich věcí v bažinách podle Slavomírových rozkazů. Také franské koně odstrojili a odehnali.

Slavomír spokojeně pokýval hlavou. Lada se zatím, jak slíbila, postarala o rychlé občerstvení pro všechny. Rychle se opláchli studenou vodou, krátce popili a pojedli a už zase seděli na koních a jeli do Dolnogradu.

Do dvorce Slavomírova otce přijeli už skoro za soumraku. Netrpělivě je tam očekávali, protože předem poslaný voják vyřídil Slavomírův vzkaz. Na všechny čekala čistá sláma, aby se mohli pohodlně vyspat, a připravené kusy vepřové a jelení pečeně, mísy se šípkovou omáčkou, plackami a sladkými ovocnými koláči. Také pití bylo dostatek – medovina a řídké nechmelené pivo byly připravené ve džbánech a soudcích.

Čeleď se postarala o koně, a tak se vojáci mohli rychle opláchnout a za chvíli u bohatě prostřených stolů zapomněli na únavu.

Zatímco se všichni Slavomírovi vojáci věnovali hodování, Slavomír sám vešel do rodinného paláce. Vysvlékl se ze zakrvácených šatů a důkladně se umyl, aby ze sebe spláchnul pot, prach a krev. Potom si oblékl čisté spodní kalhoty, přes ně natáhnul lehkou letní hedvábnou halenu, nazul čisté nízké kožené střevíce, které si řemínky připjal ke kotníkům, a vešel do velké místnosti, která sloužila jako jídelna a přijímací sál. Tam jej už čekal prostřený stůl a už celí netrpěliví otec Přemil a kněz Udalrich.

Měli přichystané stejné jídlo jako vojáci venku. Tabuli pouze doplňoval džbán hustého červeného vína z blízkých vinic. Slavomír se přivítal s otcem, který se tvářil, jako by už zapomněl na jejich hádku o Ladu před pár dny, a se starým knězem, který mladého velmože laskavě přitiskl a poplácal po ramenou.

Oba nechali Slavomíra zahnat nejhorší hlad a žízeň. Bylo však zřejmé, že jsou zvědaví, co v uplynulých dnech prožil, tak je Slavomír netrápil, po chvíli už jídlo spíš uždiboval, a dal se do vyprávění.

Nejprve však oba muže zavázal slibem přísného mlčení o tom, co se dozví. Věděl, že se na jejich slib může spolehnout, a tak jim podrobně vylíčil celou historii od příjezdu do Radslavova domu, až po události na Hrbku. Jedině tu informaci, že Přemil bude dědečkem, si zatím nechal pro sebe.

Když Slavomír skončil se svým vyprávěním, otec jej pořádně překvapil. Přemil se v rozpacích podíval nejprve na starého Udalricha, potom na Slavomíra a pomalu se dal do hovoru: „Chlapče, musím se ti tady omluvit. Po tvém odjezdu si se mnou promluvil důkladně Udalrich a já musel uznat, že v tom, jak mi promluvil do duše, bylo hodně pravdy. Navíc tím, co jsi už pro naši zemi vykonal, a i tím, jak jsi vyřídil tenhle ožehavý případ Radslavovy vraždy, jsi dokázal, že jsi šikovný a chytrý mladý muž, který dobře ví, co chce a jak toho dosáhnout. Také jsem se trochu poptal na tu tvoji Ladu a slyšel jsem na ni jen chválu. Takže bych ti chtěl tady před Udalrichem slíbit, že ti ve tvém štěstí bránit nebudu a vaší svatbě rád požehnám. Mám jen dvě přání – oddá vás Udalrich tady v našem kostele na Dolnogradu a necháš mě, abych tě přivedl k oltáři, když už tu maminka není.“

Slavomír radostně vyskočil. „Táto, ty jsi mi udělal tak velkou radost! Ani vlastně nevíš, jak je ta radost velká.“

Kníže Přemil v rozpacích zakoktal: „A-ale vím. Já kdysi něco podobného kvůli Liběnce prožil se svým otcem také.“

Slavomír pohladil otci ruku: „A ta tvá dvě přání můžeš považovat za splněná. Silně pochybuji, že by proti nim Lada nebo její otec něco namítali.“

***

81.

*

Udalrich, který měl rozhodující podíl na usmíření otce se synem, je chvíli pozoroval s laskavým úsměvem. Potom dolil všem do skleněných pohárů dovezených Slavomírem z Byzance červené víno a prohlásil: „Tak a napijme se na šťastnou budoucnost nastávajících novomanželů a taky na tebe, Přemile, abys tu svatební roli zvládnul.“

Když si pořádně připili, Udalrich se pátravě zadíval na Slavomíra a zeptal se jej: „Teď jsi nám tady vylíčil, jak jsi odhalil a potrestal Lothara. Protože to byl také sluha boží, nemělo by se mi tvé vylíčení událostí líbit. Protože však také vím, co byl Lothar zač a co je zač biskup Hartwig, není mi Lothara vůbec líto, i když to křesťanské zrovna není. Tohle jsem však vlastně ani nechtěl říct, spíš jsem v tom tvém líčení cítil určité rozpaky. Jako by sis nebyl jistý, jestli jsi jednal správně.“

Slavomír se usmál: „Je vidět, že mě dobře znáš. Rozpaky skutečně cítím. Ne však z toho, co jsem vykonal. Lothar si trest zasloužil, jinak jej potrestat nešlo, pokud akce proti němu neměla znamenat ohrožení naší země. Mně jde o něco jiného. Jednoho Lothara jsme odstranili, druhého nám sem Hartwig pošle, a vše může začít nanovo. Hartwigovi kněží v naší zemi se spíš než o naše duše starají o vybírání daní pro sebe a o sbírání informací o naší zemi pro krále Ludvíka. Pro většinu z nich je služba Bohu v naší zemi službou vlastnímu mamonu a královu a biskupovu vlivu. Hartwigova církevní organizace na Moravě je dýka v zádech našeho krále. Dokud tady je, tak nás má franský král a pasovský biskup pořád pod menší či větší kontrolou a je velmi těžké utajit naše záměry a překvapit je.“

Slavomír si ještě vzdechnul: „Proč nemohou být všichni franští kněží jako ty, milý Udalrichu?“

Starý kněz se smutně usmál. „Milý chlapče, to se můžeš také zrovna zeptat, proč každý den nevychází slunce. Už to tak bohužel v lidském životě je, že skoro každá dobrá myšlenka se dá zneužít ke špatným nebo alespoň zištným cílům. A to bohužel platí i o naší církvi.“

„To je mi jasné,“ souhlasil Slavomír, „jak to já vidím, tak jedinou možností, jak tuto nemilou a naši zemi ohrožující situaci vyřešit, je dostat naši církev z vlivu pasovského biskupa a vybudovat vlastní církevní organizaci. A jak jsem tak nad tímto problémem přemýšlel, bylo by také vhodné zbavit církev její výlučnosti.“

Udalrich pozorně poslouchal a zeptal se: „Asi rozumím, co chceš říct. Přesto – co myslíš tím zbavením církve její výlučnosti?“

„Jako problém vidím to, že většinou jen kněží umí číst a psát. Ty se svojí školou, bez které bych zase já nevěděl to, co dnes znám, jsi výjimkou. Tím však církev získává obrovskou moc, která ne vždy je užívána pro dobro věci – to vidíme dnes v naší zemi. A celé je to umocněno latinou používanou při bohoslužbách. Lidé cosi drmolí, neví pořádně co. Vždyť Bohu bys měl obětovat v jazyce, kterému rozumíš, abys dobře věděl, co děláš a proč to děláš.“

Udalrich pokýval hlavou a s uznáním prohlásil: „Neměl bych tak mluvit, protože jsem podřízený pasovského biskupa a vlastně i římského papeže. Musím však přiznat, že s tebou naprosto souhlasím a myslím si totéž co ty. A možná bych měl i návrh řešení problémů, o kterých jsi hovořil.“

„Opravdu?“ udiveně se zeptal Slavomír.

„Ano. Říká ti něco jméno Fotios?“ zeptal se Udalrich.

Slavomír znovu udiveně přikývnul. „Samozřejmě, vždyť byl jedním z těch, pro které jsi mi napsal svůj doporučující dopis. Díky tomu se stal dokonce jedním z mých učitelů, když jsem studoval na škole Magnaura v Konstantinopoli. A vlastně bylo to taky díky tvému dopisu, že mě Fotios pozval k sobě domů. Ve svém paláci pořádal taková sezení pro vědychtivé studenty. Byly to přednášky spojené s diskuzemi, věnované rétorice, filosofii, teologii a patristice a různým jiným vědám. Já nepatřil přímo mezi Fotiovy oblíbence, protože jsem se nechtěl věnovat vědě. Spíš jsem tam poslouchal a snažil se co nejvíc pochytit. I když pravda, v diskuzích, které následovaly po přednáškách, jsem snad své také řekl a Moravě ostudu neudělal.

Musím říct, že to byla moc zajímavá sezení. Vlastně se divím, že právě o Fotiovi jsem ti nikdy blíž nevyprávěl. Pár slov jsme sice o něm prohodili…“

„… ale ty jsi ty čtyři roky, co jsi strávil opět doma, byl pořád v běhu,“ usmál se Udalrich.

Slavomír se omluvně usmál a pohladil starého kněze po vrásčité ruce. „Tak se na mě prosím nezlob.“

Udalrich laskavě odpověděl: „Není proč se zlobit.“

***

82.

*

„A proč se ptáš právě na Fotia?“ zeptal se zvědavě Slavomír za otcova souhlasného přikyvování.

Udalrich se dal do vysvětlování: „Oba víte, že si s pomocí kupců, kteří navštěvují naši zemi, dopisuji s mnoha vzdělanými muži v cizině. Jedním z nich je už léta právě Fotios. Konstantinopolským patriarchou je teď Ignatios. Od Fotia však vím, a ještě jeden známý v Konstantinopoli mi to potvrdil, že dny Ignatia v jeho vysoké funkci jsou sečteny. Dostal se do těžkých sporů se strýcem císaře Michaela třetího ministrem Bardasem. Ignatiovo odvolání je jen otázkou času. A na jeho místo má být zvolený právě Fotios.“

Slavomír se udiveně zeptal: „Pokud se však dobře pamatuji, tak Fotios byl laik, neměl kněžské svěcení. Jak se tedy může stát patriarchou?“

Udalrich řekl: „Vzdělání Fotios má dostatečné, to víš sám. A po volbě má být urychleně vysvěcen na kněze i biskupa.“

Slavomír se nechápavě zeptal: „Pořád mi však není jasné, kam míříš. Že někam chytře a s rozmyslem svým vysvětlováním směřuješ, to mi je jasné. Nevím však kam.“

Udalrich se zasmál a řekl: „Velice mě těší dobré mínění, které o mně máš. Tak tě nebudu napínat. Jak dobře víš, ač jsem podřízený pasovského biskupa, můj domov je už dávno tady mezi vámi a Morava je také moje země. Takže mě už hodně dlouho trápí, jak se mnozí moji kolegové tady chovají a intrikují proti moravskému království. A už dlouho jsem přemýšlel, jak se těmto problémům vyhnout. Jediné, co mě napadlo, že by mohlo pomoci, je vybudování vlastní církevní organizace nezávislé na jiných, cizích biskupstvích či arcibiskupstvích. Což jsi už mimochodem sám vymyslel také, jak jsme před chvílí slyšeli. Když bude mít Morava vlastního arcibiskupa, nebude takový muž snad sloužit cizímu vládci, jako to dělal proradný Lothar.“

Slavomír starého kněze pozorně poslouchal a řekl: „Ty jsi opravdu neobyčejně chytrý muž, drahý Udalrichu. Jenže Hartwigovo doporučení k takové akci jistě nezískáme, papež nám na ruku také nejspíš nepůjde. A potom tu vidím ještě jeden vážný problém. To, co ty navrhuješ a co se mi moc líbí, musím říct, naráží ještě na jednu potíž, kterou jsem také před chvílí zmiňoval. Budeme potřebovat vzdělané kněží, kteří nahradí Franky. Od těch bychom těžko mohli očekávat loajalitu po osamostatnění naší církve. Ty jsi své kněží vyškolil, tvoji franští kolegové se však do takové činnosti nehrnou. A sám na takový úkol, myslím vyškolit větší množství kněží pro naši církev, při vší úctě k tobě, nestačíš.“

Udalrich s mírným úsměvem pozoroval svého chytrého svěřence a přitakal: „Pravdu díš, milý Slavomíre. Já si však o této záležitosti dovolil neoficiálně už dříve vyměnit pár listů s Fotiem. Tušil jsem totiž, že se dříve nebo později stane podobná tragédie, jakou jsi ty musel nyní řešit.“

„A co je výsledkem těch vašich debat?“ zvědavě se zeptal Slavomírův otec Přemil.

„Krátce řečeno, Fotios mi nabídnul, že se zasadí o to, aby sem k nám přišli z Byzance učení muži, kteří u nás vybudují naši domácí církev a vyškolí pro ni naše domácí kněží. Dokonce mi psal, že by věděl o dvou šikovných a vzdělaných bratrech, kteří by takový úkol mohli splnit. Jmenují se prý Konstantin a Metoděj. Říkají ti něco jejich jména, Slavomíre?“

Ten po krátkém zamyšlení odpověděl: „Ale ano, to víš, že říkají. Konstantin byl profesor filosofie a potkal jsem jej také jako učitele na Magnauře. A vím, že měl, vlastně má bratra Metoděje, který byl neobyčejně schopný státní úředník a najednou zanechal své kariéry a šel sloužit Bohu do jakéhosi kláštera. Když jsme odjížděli z Konstantinopole domů, tak jsem slyšel, že se Konstantin rozhodl odejít za svým bratrem do kláštera. Ty myslíš, že by byli ochotni opustit svůj klášterní klid a jít sem k nám?“ Slavomír na to pochybovačně zakroutil hlavou.

Udalrich s úsměvem prohlásil: „Já ty dva osobně neznám, podle Fotia však mají příliš dobrodružnou povahu na to, aby dožili své životy v tichu klášterních zdí. Když už Fotios začal tušit, že se zřejmě stane konstantinopolským patriarchou, začal přemýšlet nad svými dalšími kroky. Jedním z jeho cílů je pomoc při šíření a upevňování křesťanství. A tak mi slíbil, že pokud tu moc bude mít, ty dva bratry nám sem pošle, protože nezná nikoho vhodnějšího pro tak složitý úkol.“

Slavomír zamyšleně pokyvoval hlavou. Po chvilce řekl: „To, co jsi teď navrhnul, vypadá moc dobře. Jen bych k tomu měl jednu otázku. Co papež Mikuláš? Je pravda, že konstantinopolský patriarcha uznává čestný primát římského biskupa, tedy papeže, takže pokud nám sem pošle Byzanc své misionáře, nebude to nic otevřeně protipapežského…“

Udalrich odpověděl: „Tvoje úvahy se ubírají stejným směrem jako ty naše. Domluvili jsme se proto s Fotiem, zatím samozřejmě neoficiálně, tak, že prvotní je samozřejmě souhlas našeho krále. To je jasné.“

„Když jste vy dva tuhle záležitost probírali, ještě jste nevěděli, co se tu semele kolem Lothara,“ řekl Slavomír a dodal, „pokud by nedošlo k tomu, že Lothar nechal zabít Radslava, tak bych hádal, že by se Rastislavovi do téhle akce nechtělo. I když mu franští kněží už dlouho pijí krev, to tedy ano. Teď je však hodně rozzuřený, takže o jeho souhlasu bych si dovolil nepochybovat. Takže dobrá, řekněme, že souhlas krále dostaneme. Co dál? Poselství k papeži?“

Udalrich přikývnul: „Přesně tak. Zdvořilosti musí být učiněno zadost. Nejprve musíme požádat papeže Mikuláše o zřízení vlastní arcidiecéze.“

„V tom případě nám však zůstane problém s nedostatkem vlastních kněží,“ poznamenal Slavomír.

Udalrich souhlasil: „To ano. Jenže papež nám jednak nevyhoví, protože něco takového teď zrovna není v souladu s jeho zájmy, a navíc touhle pro něj vedlejší záležitostí nebude chtít dráždit krále Ludvíka. Pokud bych však náhodou papežovu reakci odhadl špatně, Fotios by nám vyšel vstříc alespoň se vzděláváním našich kněží. To by už potom taková provokace vůči papeži nebyla.“

Slavomír k tomu dodal: „Ty si však myslíš, že nám Mikuláš nevyhoví. Pošleme mu tedy klidně žádost o zřízení naší arcidiecéze, papež ji zdvořile zamítne a my potom zdvořile požádáme o pomoc papeži podřízeného Fotia…“

„… Fotios nám zdvořile vyhoví, jeho misionáři nám pomohou vybudovat vlastní církevní organizaci, my se budeme pořád chovat tak, že budeme uznávat papežovu církevní svrchovanost, takže Mikuláš nebude mít důvod proti nám vystupovat. Jen nás asi bude čekat cesta do Říma a obhájení naší nově vybudované církevní organizace před papežem Mikulášem,“ dokončil myšlenku Udalrich.

Slavomír se usmál: „Takhle všechno vypadá docela nadějně. Pravda, bude to chvíli trvat – poslat poselství do Říma, čekat na odpověď, potom poslat poselství do Byzance… Ale tam už to díky tvým kontaktům s Fotiem může jít podstatně rychleji.“

Udalrich Slavomírovi úsměv oplatil: „Na moji pomoc se můžeš spolehnout. Teď bys však už měl jít spát. Máš za sebou namáhavé dny, je pozdě a zítra ráno musíš se svými muži zpět do Moravgradu informovat krále. Pokud ti mohu poradit, hned bys mu měl také navrhnout to, co jsme tu vymysleli. Čekat nemá smysl. Znáš Rastislava lépe než já. Ten rozhodnutí takového významu nedělá ze dne na den. Čím dřív si tě poslechne, tím dřív se vyjádří tak či onak.“

***

83.

*

Druhý den ráno po snídani už byli všichni na nádvoří dvorce a připravovali si své koně na cestu do Moravgradu. Slavomír si upravil právě sedlo na svém vraníkovi, když se ve dveřích domu objevil otec Přemil.

Jakmile jej Slavomír spatřil, rozběhl se k němu. Pozdravili se a Slavomír trochu s rozpaky řekl: „Otče, jsem rád, že ses tu objevil. Chtěl jsem za tebou jít sám, potom mi však bylo hloupé tě budit.“

Přemil se usmál: „Proč? Jsi můj jediný syn. Ty za mnou přece můžeš přijít kdykoli.“

„To mě těší,“ řekl Slavomír, „měl bych totiž k tobě jednu prosbu.“

„Jen mluv, pokud jen trochu budu moci, považuj ji za splněnou.“

„Já ti jednu věc včera neřekl, nějak k tomu při té naší státnické debatě nebyla příležitost. Jak Rastislava poinformuji o Lotharově konci a rozloučím se se svými muži, chtěl bych se co nejrychleji vrátit sem domů. Doufám, že to bude zítra. A pak bych chtěl hned odjet zase zpět na Hrbek. Podívat se na Erika, zaslouží si to, vždyť mi zachránil život a já doufám, že své těžké zranění zvládne.“

Otec se na syna podíval s potutelným úsměvem a zeptal se: „Troufal bych si tvrdit, že Erik je důležitým důvodem tvé cesty na Hrbek, nikoliv však tím nejdůležitějším.“

Slavomíra se najednou zmocnily mírné rozpaky, což u něj nebylo zrovna obvyklé. Poněkud zadrhávajícím hlasem odpověděl: „To máš pravdu. Nechal jsem si u šperkaře Bořka udělat sadu zlatých šperků – pár gombíků, pár náušnic a prsten. Chci je darovat Ladě a oficiálně požádat jejího otce Vojslava o Ladinu ruku. Byl bych moc rád, kdybys mě při této návštěvě Hrbku doprovodil.“

Přemil pobaveně pohlédnul na syna a zeptal se: „A co tak rychle? Souhlas ke svatbě jsem ti dal a platí. Jen jsem netušil, že budeš do manželství tak spěchat.“

Slavomír pokrčil rameny. „Chodíme spolu už dost dlouho, máme se rádi, věk na ženitbu mám také.“

Přemil začal tušit, která bije, a tak se s rostoucím pobavením znovu zeptal: „To je všechno krásné, co mi tu říkáš. Mám však pocit, že ještě něco nevím, i když cosi mě napadá.“

„Zřejmě tušíš správně, otče. Jak to tak vypadá, tak pokud vše bude v pořádku, za pár měsíců z tebe uděláme dědu.“

„Jsi si jistý, že jsi opravdu otcem?“ neodpustil si rýpnutí Přemil.

„Dovol, otče?“ dotčeně namítnul Slavomír.

„No dobrá, dobrá,“ omlouval se Přemil, „zeptat jsem se musel, to víš.“

„I když jsi až donedávna našemu vztahu zrovna nepřál, tak přece dobře víš, že Lada je slušné děvče. To spíš já mám za sebou bouřlivé mládí. Asi víš po kom,“ vrátil otci rýpnutí Slavomír.

Oba se najednou rozesmáli, až je vojáci pozorovali s mírným údivem. Otec poplácal syna po ramenou a řekl mu: „To víš, že s tebou pojedu, když si to přeješ. Stejně budeme muset probrat s Vojslavem, jak připravit vaši svatbu. Maminku ani jeden z vás nemá, tak budeme muset nastoupit my, otcové. Vy dva z nás sice klidně uděláte dědky, o to důležité se však musí postarat právě ti dědkové.“

Slavomír laskavě řekl: „Tak ti moc děkuji, jak za to svolení, tak i za ty přípravy svatby.“

„Budu čekat. Jakmile se vrátíš, můžeme se hned vydat na Hrbek. A teď už jeď, ať na vás Rastislav dlouho nečeká. Já jsem hned po rozednění poslal do Moravgradu rychlého posla, aby král věděl, že přijedete. Ještě jedna maličkost. Co ty šperky, které jsi nechal pro Ladu udělat? Mohu je vidět? To víš, dědek je zvědavý.“

Slavomír podal otci ze svého koženého váčku zavěšeného u opasku klíč se slovy: „Je od té malované truhlice, co stojí u hlavy mé postele. Šperky pro Ladu tam leží hned nahoře zabalené do bílého plátna.“

***

84.

*

Bylo ještě dlouho před polednem, když Slavomír se svými muži vjížděl do brány moravgradského Dolního hradu. Rychle projeli k mostu na Horní hrad a za chvíli už vjížděli do brány královského dvorce.

Rastislav je opravdu netrpělivě očekával. Osobně všechny přivítal na nádvoří dvorce, kde už na vojáky čekaly stoly plné jídla a pití.

Slavomírovi s Lumírem však král pokynul, aby jej následovali do jeho úřadovny v královském paláci. Prošli trůnním sálem a v Rastislavově kanceláři je čekal také bohatě prostřený stůl a pohodlné kožešiny na dřevěných křeslech. V místnosti už seděl moravgradský správce Ladislav.

Rastislav všem pokynul, aby se posadili a dali se do jídla a pití. Když si pochutnali na pečených kouscích z divočáka obložených pečenými jablky a hruškami, které si namáčeli do omáčky z brusinek a jahod, zajedli to plackami z bílé mouky a bohatě zapili medovinou a červeným vínem, král se pohodlně usadil ve svém křesle a vyzval Slavomíra, aby mu vylíčil, jak za Hrbkem skončila Lotharova pouť tímto světem. Podle toho, jak se spokojeně a hrdě tvářili Slavomír s Lumírem, mu totiž bylo hned jasné, že přináší jen dobré zprávy.

Slavomír si ještě jednou zhluboka zavdal královy výborné medoviny a dal se do líčení událostí, jejichž podrobnosti král ještě neznal, tedy počínaje tím, co následovalo po schůzce u Rastislava, na které byli přítomni Slavomír, Erik a Nerad.

Když Slavomír líčil chování Nerada, Rastislav jen zatínal tiše pěsti a z očí mu málem šlehaly blesky. Král si byl vědom Neradovy tvrdosti a někdy i zpupnosti, oceňoval však jeho odvahu a Nerad patřil k jeho oblíbencům. O to tíž nesl zradu takového člověka, který se navíc u něj měl tak dobře jako málokterý z jeho lidí.

Konečně Slavomír s občasným doplněním podrobností ze strany Lumíra dospěl k vylíčení událostí v lužním lese za Hrbkem a k tomu, jak nechali Erika v péči Filomeny.

Chvíli všichni mlčeli. Potom Rastislav dvakrát zhluboka vydýchnul, aby se uklidnil, a zeptal se: „Co Erik? Přežije svoje zranění?“

Slavomír rozpačitě pokrčil rameny. „Těžko říct. Sám víš, že probodnuté plíce obvykle znamenají smrt. Na druhé straně kořenářka Filomena je zřejmě ta nejlepší léčitelka, které se Erik mohl dostat do rukou. Jak mi říkala, už jednou se jí podobně postiženého mladíka podařilo zachránit. Erik je navíc nejen mladý, ale i zdravý, nadprůměrně silný a odolný muž. Takže doufejme, že o něj nepřijdeme. Hned zítra ráno se chci vydat zase zpět na Hrbek.“

Rastislav starostlivě řekl: „Víš, že si Erika moc vážím. Nemám ti s sebou dát svého léčitele?“

„Jsi moc hodný, Rastislave,“ zavrtěl hlavou Slavomír, „myslím si však, že to opravdu nebude potřeba. Pokud Erika nezachrání stará Filomena, tak potom už asi nikdo.“

„Jak myslíš. Dám na tebe. Aby se Erikovi lépe uzdravovalo, tak mu aspoň pošlu nějakou tu medovinu, víno a uzené jehněčí, které má rád, jak si pamatuji. Když pojedeš zítra ráno z Moravgradu, zastav se tady u Ladislava. Budeš u něj mít vše nachystané na koni, kterého předáš Erikovi jako můj osobní dar.“

„Jsi velice laskavý, Rastislave. Děkuji ti za Erika.“

Král udělal rukama odmítavé gesto. „Jen neděkuj. Erik nasadil svůj život za tebe při úkolu, který jsem vám dal já. Potom je mou povinností postarat se o své lidi. A co se týče té odměny Filomeně, domluvíme se tak, že pokud se Erik uzdraví, ty jí necháš postavit dům a já se postarám o ten dobytek, drůbež a plátno. To vše dostane z královských zdrojů. A o tom nehodlám diskutovat.“ Poslední větu řekl Rastislav velmi důrazně, když viděl, jak se Slavomír chystá k protestům.

„Ještě se musíme vrátit k Frankům,“ řekl král, „dobře jsi udělal, Slavomíre, když jsi je přikázal naházet i s věcmi do bažin. O diplomatický a vojenský konflikt s Franky teď opravdu nestojím. Země si zaslouží chvíli klidu. Opravdu po Francích nezůstala ani stopa?“

„Mohu se ti zaručit, Rastislave, že po nich nic nezůstalo,“ řekl Lumír, „když Slavomír odjel se zraněným Erikem, podle Slavomírových příkazů jsme všechny Franky i se všemi jejich věcmi naházeli do blízkých bažin. Pouze koně jsme odstrojili a pustili na svobodu. Ti za nic nemohli. Avšak i ty koňské postroje jsme naházeli do jednoho vaku, zatížili kameny a hodili do bažiny. Osobně jsem kontroloval, aby po Francích nezůstala ani stopa.“

Rastislav spokojeně pokýval hlavou. „Tak se mi to líbí. Ještě mě napadá jedna věc. Co s Neradovým dvorcem a jeho rodinou? Co myslíte? Mám je vyhnat, nebo nechat být?“

Ozval se až dosud mlčící Ladislav: „Kdybys, králi, dovolil, tak já bych navrhoval tvářit se jakoby nic. Neradova rodina nemůže za jeho zradu. Dobře víš, že jeho žena dost trpěla jeho hrubostí a děti před otcem spíš musela chránit. Už se u mě ostatně celá ustaraná sháněla po manželovi. Řekl jsem jí, že jsi jej poslal s tajným poselstvím na hradiště Znojem. Tak jej necháme v tichu zmizet a budeme po něm jako pátrat. Nebude to poprvé ani naposledy, kdy někdo zmizel beze stopy v našich hlubokých lesích.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasně pokýval Rastislav hlavou.

***

85.

*

Opět se všichni chvíli věnovali jídlu a pití. Všeobecné hodování přerušil Rastislav. „Myslím, že se musíme poradit ještě o jedné věci. Teď jsme vyhnali Lothara a jeho lidi. Jenže co dál? Já už nad tím přemýšlel včera večer. Hartwig nám sem pošle místo Lothara někoho jiného a vše začne zase nanovo. Už mám těch podlých franských psů v sutaně plné zuby. Jenže co dělat? S Hartwigem musím udržovat alespoň navenek neutrální vztahy. A navíc moravgradská bazilika nemůže zůstat bez kněží.“

Slavomír se mírně pousmál a králi odpověděl: „Takovou otázku jsem od tebe, Rastislave, upřímně řečeno čekal. Přijíždím v tomto směru s jistými návrhy. Hned na začátku však musím poznamenat, že chytřejší a prozíravější než já byl náš starý dolnogradský kněz Udalrich, kterého dobře znáš a víš, jak je moudrý a jak je úplným protipólem zrádného Lothara. Na tohle téma jsme se bavili včera s Udalrichem a mým otcem. A právě od Udalricha přišel nápad, se kterým bych tě rád seznámil.“

„Tak mluv! Napínáš mě, příteli! Dobře znám Udalrichovu moudrost. Co ten starý lišák navrhuje, bude jistě hodno pozornosti,“ řekl netrpělivě Rastislav.

Slavomír králi podrobně vylíčil vše o Udalrichově korespondenci s Fotiem a o jeho nápadu na povolání byzantských misionářů.

Když Slavomír skončil, král zůstal sedět a se zamyšleným výrazem v tváři si mnul bradu. Bylo vidět, že Slavomírovy návrhy jej neobyčejně zaujaly.

Konečně se Rastislav pohnul a zeptal se: „Myslíte, že by to mohlo fungovat?“

Lumír jen pokývnul souhlasně hlavou, vzdělaný Ladislav však pomalu řekl: „Já si myslím, že je to nápad velice chytrý. Dobře, Rastislave, víš, že konstantinopolský patriarcha uznává nadřazenost římského papeže. Ostatně Slavomír to také zmiňoval. Takže takový krok nebude jistě možné brát jako protipapežský. Ostatně mi připadá jako velmi rozumné, abychom nejprve poslali žádost papeži Mikuláši o zřízení naší moravské samostatné diecéze. Tím se vyhneme tomu, aby se papež cítil uražený naším jednáním. Slavomír má nejspíš i pravdu v tom, že Mikuláš naši žádost zamítne. Já bych k tomu dodal, že to zamítnutí bude jistě formulované tak nějak diplomaticky, takže když se potom obrátíme k papežovu formálnímu podřízenému, tedy, doufejme, v příští době k Fotiovi, tak se nedopustíme nějaké urážky papežského majestátu.“

Bylo vidět, že Ladislavova slova na Rastislava zapůsobila. Ten nad nimi chvíli uvažoval, a potom se zeptal Slavomíra: „Ještě bych měl k tobě dvě otázky. Proč nám Fotios tuto nabídku dal? Co za to očekává? A co jsou ti dva zač, myslím ty bratry Konstantina a Metoděje?“

„Nejprve snad k těm dvěma bratrům,“ odpověděl Slavomír, „jsou to Řekové, narodili se v Soluni. Metoděj má něco přes čtyřicet let a Konstantin je o nějakých deset let mladší. Osobně jsem poznal při studiích na škole Magriaura v Konstantinopoli Konstantina, učil mě filosofii. Musím říct, že to byl jeden z nejchytřejších lidí, jaké jsem tam poznal. O jeho bratru Metodějovi jsem jen slyšel vyprávět. Je prý chytrý stejně jako Konstantin. Byl neobyčejně schopným státním úředníkem, potom se však najednou rozhodnul, ukončil svoji slibnou kariéru a odešel do kláštera, kam jej nakonec následoval i jeho bratr. Jak jsem už říkal, podle toho, co psal Fotios Udalrichovi, se nedá čekat, že by bratři zůstali v tichu klášterních zdí až do smrti. Na to jsou až příliš vzdělaní, což u mnichů samozřejmě není neobvyklé, jenže ti dva jsou také neobyčejně aktivní a mají dobrodružné povahy. Takže se dá čekat, že zajímavý a náročný úkol pro ně bude takovou výzvou, že se zase vydají na další životní pouť po světě. No a co se týče těch pohnutek Fotia, těžko říct. Já si však myslím, že hlavní důvod je přátelství s Udalrichem. Náš starý kněz je neobyčejně vzdělaný a udržuje kontakty pomocí dopisů posílaných přes kupce se spoustou stejně vzdělaných lidí v cizině. Já si proto myslím, že Fotios je veden hlavně přátelstvím s Udalrichem. Kromě toho si jistě také říká, že mít spojence v naší zemi nikdy neuškodí. Tato úvaha však vzhledem ke vzdálenosti našich zemí jistě primární nebude.“

Bylo vidět, že řečené Rastislava neobyčejně zaujalo. Slavomír si v duchu říkal, že teď se král nepochybně o celé záležitosti poradí se svojí ženou Miloslavou. Tato moudrá a doposud krásná dalmatská kněžna byla požehnáním pro Rastislava i celou zemi. Z poněkud obhroublého Rastislava udělala krále hodného toho titulu, oblíbila si svůj nový domov a králi vždy poradila tak, aby prospěla zemi, v jejímž čele po Rastislavově boku stanula.

Rastislav se probral ze zamyšlení a bodrým hlasem prohlásil: „No nic. Ukončíme tady naše sezení a půjdeme za vojáky, abych jim a samozřejmě i vám dvěma, Slavomíre a Lumíre, veřejně poděkoval slovně i jinak za dobře odvedenou práci. A ty, Slavomíre, se nezapomeň ráno u Ladislava, jak jsem už říkal, zastavit pro koně se zásobami pro Erika. Osobně mu koně i s nákladem předáš jako můj zvláštní dar. Tak a teď pojďme na nádvoří za ostatními!“

***

86.

*

Oslava na nádvoří královského dvorce byla bouřlivá a trvala dlouho do noci. Slavomír z ní v druhé polovině odpoledne na chvíli odběhnul, dokud ještě pevně stál na nohou. Uvědomil si totiž, že by měl zajít za Erikovou milou, Janou, dcerou jednoho z nejlepších moravgradských pasířů Václava. Pravda byla, že Erikova známost s dívkou trvala už skoro rok, což po dobách, kdy Erik střídal své lásky jak ozdoby na opasku, byla skutečná změna. Slavomír si už v duchu říkal, že se zřejmě našla dívka, která jeho záletného přítele konečně zkrotila.

Václavova dílna nebyla daleko od královského dvorce. Slavomír ji dobře znal, protože sám patřil k Václavovým zákazníkům. Ostatně tak se také Erik s Janou poznali. Slavomír si šel pro nové nákončí opasku. Vzal s sebou tehdy Erika a jeho pozornosti samozřejmě neunikla Václavova dcera Jana. Bylo to štíhlé děvče, které však zdobily kypré tvary. Pěkně tvarovaná vpředu i vzadu, pevné nohy a kulatá upřímná tvář s dolíčky, plnými červenými rty, velkýma hnědýma očima rámovaná polodlouhými světle hnědými vlasy. Erikovi se dívka zalíbila na první pohled. Jí se podsaditý, svalnatý a ryšavý vikinský silák, který se svým vzhledem odlišoval od většiny moravských mladíků, líbil také. Když rozehrál svoje svaly a zdvihl dívku jako pírko, moc se jí to zamlouvalo. Navíc Erik nebyl hloupý, což se Janě také líbilo. Jenže… Jenže Erik byl díky svým kouskům v boji i mimo něj známá postava, a tak dívka dobře věděla, že se jedná o mladíka sice hodného, nýbrž také obletovaného spoustou děvčat, čemuž se Erik vůbec nebránil. Takže to trvalo hodně dlouho, než viking dívku přesvědčil, že to s ní myslí opravdu vážně, a než mu dovolila první polibek. A jak Slavomír věděl z Erikových vzdechů, protože byl do Jany čím dál větší blázen, dostat se dívce pod sukni, to byl úkol přímo nadlidský.

Teď však Slavomír našel pěknou hnědovlásku celou uplakanou, jak seděla vedle otcovy dílny. Ramena se jí otřásala vzlyky a slzy jako hrachy jí tekly po tváři.

Když si všimla, že k ní přišel Slavomír, vstala, chtěla něco říci, ale potom se mu vzlykajíc vrhla do náručí. Slavomír dívku jemně chytnul za ramena, stejně jemně od sebe odsunul a zeptal se: „Co to je za slzičky? To ti někdo umřel?“

Děvče se na něj udiveně podívalo a zeptalo se: „To se mě ptáš ty, Slavomíre? Vždyť mi Erik umírá.“

„Ale jdi ty,“ ve Slavomírovi nejprve hrklo, jestli nepřijel nějaký posel z Hrbku, potom se však uklidnil.

„Ráno k nám přišel čeledín pana Ladislava, aby táta opravil kování Ladislavova opasku. A říkal, že Erik umírá.“

Slavomír jemně zatřásl dívčinou hlavou. „Nemůžeš věřit každému nesmyslu. Erik je vážně zraněný, šíp se mu zapíchnul do plic, když skočil do střely směřující na mě. Zranění je vážné, to ti nebudu lhát, mrtvý však zdaleka není. Ošetřuje jej kořenářka Filomena, což je široko daleko nejlepší léčitelka, která se o něj může starat. Zítra ráno pojedu právě na Hrbek, kde Erik leží. Jen se budu muset krátce zastavit u nás v Dolnogradu pro svého otce, půjdu totiž žádat o ruku Lady z Hrbku. Pokud budeš chtít, vezmu tě s sebou a můžeš jet za Erikem, protože pro samotnou dívku by na takové cestě nemuselo být bezpečno. Koně máš?“

Dívka si otřela uplakané oči a přikývla: „Koně mám a pojedu ráda. A moc děkuji, Slavomíre. Kdy budeš odjíždět?“

„Hned po rozednění,“ řekl Slavomír.

Jana se trochu usmála a už klidněji řekla: „Budu u tvého dvorce. A moc ti děkuji.“

***

87.

*

Slavomír se po návštěvě u Jany vrátil do královského dvorce. Oslava na počest úspěšného zvládnutí případu Radslavovy vraždy byla čím dál bujařejší. Vojákům se také líbilo, jak s nimi byl sám Rastislav. Dlužno říct, že i králi bylo lépe mezi obyčejnými vojáky než mezi moravskou honorací.

Byla už hluboká tma, když se Slavomír poněkud vratkým krokem vrátil do otcova dvorce. Naštěstí to nebylo daleko, protože oba dvorce spolu sousedily. Než ulehnul Slavomír do postele, shodil ze sebe šaty a důkladně se opláchnul studenou vodou, aby se trochu vzpamatoval, protože chtěl za každou cenu za kuropění vyjet. Potom se rychle osušil a prásknul sebou na lůžko.

Slavomír sice nespal dlouho, avšak hluboce. Jeho mladému trénovanému tělu to stačilo. Rychle si obléknul spodní tenké lněné kalhoty, přes které natáhnul čistou hedvábnou suknici s krátkými rukávy, která byla modrobíle lemovaná a na srdci měla vyšitý obrázek orla, symbol Dolnogradu.

Opásal se slavnostním širokým řemenem z jemné kůže ukončeným stříbrným nákončím se zlatými ozdobami a masivní přezkou ze stříbra. Na řemeni měl zavěšeno pouzdro zdobené drobnými drahokamy, ve kterém měl zasunutý svůj drahý a vzácný meč s čepelí z damaskové oceli, jehož nádheru dotvářel jílec zdobený stříbrem a opět drobnými drahokamy.

Nazul si polovysoké boty z jemné kůže zdobené zlatým vyšíváním. Vyběhnul ven, naklonil se nad nádrž s vodou, aby zkontroloval svůj vzhled. Vše se mu zdálo v pořádku. Když si však všimnul opodál stojícího vojáka, který jej s mírným úsměvem pozoroval, přece jen jej pro jistotu požádal, aby zkontroloval jeho vzhled.

Voják se znovu usmál, pozorně Slavomíra obešel a potom řekl: „Vypadáš, pane, přímo dokonale. Promiň, že se ptám, ale budeš se ženit?“

Slavomír vojákovi úsměv vrátil. „Milý Janku, téměř ses strefil. Půjdu dnes žádat o ruku moji milou Ladu.“

„Tak ti přeji hodně štěstí, Slavomíre.“

Slavomír potom rychle zhltnul něco málo k snídani, sednul na svého vraníka, kterého mu mezitím čeledín přichystal, a nechal si otevřít bránu.

Za tou uviděl čekající Janu. Zavolal na ni: „Dobré ráno. Proč jsi nezabušila na vrata. Přece bychom tě pustili dovnitř.“

Dívka ostýchavě odpověděla: „Dobré ráno, Slavomíre. Nechtěla jsem otravovat. Hlavně chci být co nejdřív u mého Erika. Nevadí, že mu tady vezu něco na pití a na zub?“

Slavomír se usmál. „To jistě ne. Jen aby nám chlapec neztloustnul. Ještě se musíme stavit vedle v královském dvorci. Rastislav pro Erika nechal nachystat koně také naloženého zásobami.“

Slavomír připoutal Erikova koně ke svému sedlu. Za chvíli už přejížděli most mezi Horním a Dolním hradem.

Když přijeli k Dolnogradu, otec byl už přichystaný před bránou hradiště. Pozdravili se a Slavomír se zeptal: „Máš šperky pro Ladu?“

Otec mu je s úsměvem podal. Slavomír si balíček zabalený v bílém plátně opatrně zastrčil do koženého váčku, který měl zavěšený na opasku.

Nezdržovali se a vydali se na další cestu k Hrbku.

***

88.

*

Když projeli bránou do hradiště, první, na koho narazili, byla Filomena.

„Buď zdráva, jak se daří Erikovi?“ zeptal se jí nedočkavě Slavomír.

Stará žena se usmála a uklidňujícím hlasem řekla: „Jen se neboj. Rána ho bolí a musí zůstat na lůžku ještě pěkných pár dní. Už se však dnes chtěl posadit, což jsem mu nedovolila, aby si neublížil, a sháněl se po medovině. Myslím, že se už nemusíte vůbec ničeho bát.“

Potom se Filomena zadívala na dívku a řekla: „Tohle bude nejspíš ta milovaná Janička, po které se Erik dnes od rána ptá.“

Dívka seskočila z koně a nedočkavě se zeptala: „Můžu za ním?“

Filomenina vrásčitá tvář se roztáhla do širokého úsměvu. „Jen pojď, děvenko, já tě k němu zavedu. Ty budeš ještě lepší medicína než ty moje bylinky.“

Když obě ženy odcházely, na nádvoří dvorce se objevili slavnostně oblečení Vojslav s Ladou. Na tázavý Slavomírův pohled odpověděl otec: „Já jsem včera na Hrbek poslal posla se zprávou, že přijedeme. Abychom se tu neobjevili nevhod.“

Slavomír i s otcem seskočili z koně. Oba otcové se objali a jejich děti je v tom následovaly – pouze to objetí Slavomíra a Lady bylo zakončené ještě dlouhým polibkem.

Vojslav dceru a budoucího zetě pobaveně pozoroval. Když to líbání nemělo konce, tak je mírným hlasem vyzval: „Tak už toho tady na nádvoří nechte. Ještě se nalíbáte dost a dost. Pojďte dovnitř, ať si o vás dvou popovídáme…“

***

89.

*

Moravgrad – dnešní Valy u Mikulčic, roku 905.

*

Slavomír se mírně pousmál, poklekl, udělal prsty křížek na kamenném krytu na nápisu „Milovaný bratr Metoděj“ a tiše řekl: „Tak vidíš, milovaný bratře Metoději. Takhle to bylo s tvým pozváním do naší země, která se pak stala i tvým domovem a ve které dnes spíš svůj věčný spánek. Já jsem ti vlastně celou tuhle historii nikdy nestačil povyprávět. Vždycky nám do toho přišly nějaké důležité záležitosti. Tak doufám, že jsi mě poslouchal aspoň dnes. A tam, kde jsi, prosím pozdravuj také moji Ladu, Erika a jeho Janu. Už to nejspíš nebude moc dlouho trvat a budete mě mít mezi sebou.“

Když starý velmož vyšel z baziliky ven, nad Moravgradem se klenula jasně modrá obloha, ze které pálilo horké letní slunce. Kdesi v dálce se však nad moravskou zemí začala stahovat černá mračna.

***

Historická poznámka na závěr

*

Pokud jste tuto knížku dočetli až sem, moc vám děkuji. A pokud se vám navíc líbila, děkuji dvakrát. Jako malý bonus bych si dovolil připojit historickou poznámku na závěr. Kdykoliv jsem totiž sám četl nějaký historický román, vždy mě zajímalo, co na něm bylo pravda a co byla fantazie autora…

Bohužel z doby Velké Moravy se nezachovaly žádné místní psané dokumenty. Jsme odkázáni pouze na více či méně skrovné zápisy v cizích kronikách, které se o Moravě zmiňují spíše okrajově. Navíc se často jedná o zápisy subjektivně laděné, jejichž tvůrci velké sympatie k Moravskému království rozhodně necítili.

Osobně se domnívám, že ve vzdělaném prostředí, které se jistě vytvořilo kolem arcibiskupa Metoděje, se pravděpodobně našel někdo, kdo se dal do spisování moravské kroniky. Tehdy taková činnost nebyla už nic neobvyklého. A je také docela možné, že takové dokumenty byly zničeny, když po Metodějově smrti byli nemilosrdně pronásledováni jeho žáci.

Pokud bychom však byli odkázáni pouze na výše zmíněné kronikářské záznamy, příliš bychom toho o našich velkomoravských předcích nevěděli. Naštěstí tu však máme archeologii a archeology. I zde se však naráží na omezení daná tím, že v mnoha případech nelze kopat tam, kde by archeolog chtěl a potřeboval. Často jsou navíc archeologové omezeni časem, který mají k dispozici.

Při psaní svého příběhu jsem se snažil řídit jednoduchými pravidly:

budu brát jako dané, co archeologie prokázala, nebudu používat to (události či věci), kde archeologie prokázala, že daná věc neexistovala nebo se daná událost tak nemohla odehrát, v ostatních případech si dovolím zapojit vlastní fantazii.

Příběh, který moje kniha vypráví, je smyšlený. Odehrává se však na reálném historickém pozadí. Roku 846 se s pomocí Franků a krále Ludvíka Němce po (zřejmě) občanské válce dostává k moci synovec Mojmíra prvního Rastislav, jak nás o tom informují Fuldské letopisy. Po pár letech ovšem Rastislav upevnil svoji moc a začal provádět vlastní, na Francích nezávislou politiku.

Rastislavova nezávislost se pochopitelně králi Ludvíkovi Němci nemohla líbit, a tak uspořádal proti Moravě trestnou výpravu, která se mu ovšem vůbec nevyvedla. Jak se můžeme dočíst ve Fuldských letopisech: „Také král Ludvík se vrátil bez vítězství, když málo úspěšně vedl vojsko na území moravských Slovanů proti jejich vévodovi Rostislavovi, který proti němu povstal, chtěje raději dočasně nechat na pokoji nepřítele, opevněného, jak se vypravuje, velmi pevnou hradbou, než utrpěti v nebezpečném boji ztráty na svých vojácích. Přece však vojsko zpustošilo velkou část území pleněním a požáry a nemalé množství nepřátel, dychtících vpadnout do královského tábora, úplně vyhladilo, nikoli však bez odplaty, neboť když se král vracel, Rostislav se svými vojsky na něho dotíral a vyplenil a zpustošil velmi četná místa pohraničního obyvatelstva za Dunajem.“

Když toto vyprávění přeložíme do poněkud civilnějšího jazyka, tak Rastislav Ludvíka porazil na Moravě podobným stylem jako o necelých tisíc let později Kutuzov Napoleona v Rusku. Nechal jej projít moravskou zemí, až se zastavil o nedobytné hradby některého z hradišť (asi Mikulčic nebo Starého Města, dodnes se o to archeologové a historici přou). Potom Moravané hnali Franky spálenou zemí domů, přičemž důkladně vyplenili pohraniční území franské říše. S tím zmiňovaným „vyhlazením nepřátel“ to zřejmě nebylo tak horké podle Ludvíkova úprku z Moravy.

Tuto událost v knize zmiňuji a připravovaná pomsta Franků za ni je vlastně základem příběhu. Stejně tak lze považovat za velmi pravděpodobné konflikty mezi Rastislavem a pasovským klérem. Jak píše Luděk Galuška ve své knize Slované, doteky předků: „Lubomír E. Havlík nebo Vladimír Vavřínek míní, že události z roku 855 a let následujících vedly Rastislava k vypovězení těch bavorských kleriků, kteří mu neslíbili loajalitu. V žádném případě to však neznamenalo odklon od křesťanství. Právě naopak, domácí biskup by podle těchto badatelů nejen upevnil organizovanost církve, ale i zvýraznil samostatné postavení moravského státu.“

Co se týče míst, kde děj probíhá, je třeba říct, že názvy, které Moravané dali svým sídlištím, jsou také neznámé. Takže jsem si pomohl svojí fantazií a knihou Roberta Nového Velká Morava na plátně dějin. Nakolik jsem se strefil, nevím. Alespoň tedy ještě jednou shrnu stará a nová jména existujících moravských sídlišť zmiňovaných v knize:

Dolnograd – Břeclav-Pohansko Moravgrad – Mikulčice-Valy Veligrad – Staré Město-Uherské Hradiště Povel – Olomouc Starigrad – Staré Zámky u Líšně Znojem – Znojmo Dowina – Děvín (Bratislava)

Nitrava – Nitra Hradiště Hrbek je smyšlené.

Hradiště Hrůda skutečně existovalo u dnešních Sudoměřic. Je ovšem otázka, zdali se tak jmenovalo a vůbec existovalo v době Velké Moravy. Já však považoval za docela pravděpodobnou existenci nějaké vojenské posádky chránící bezpečnost zřejmě nejvýznamnější moravské cesty.

Reálnými osobami jsou samozřejmě v knize zmiňovaní pasovští, salzburští a hamburští biskupové a arcibiskupové. Reálnou historickou postavou je pochopitelně také král Ludvík Němec.

Z dalších postav v knize vystupujících mají reálný předobraz čtyři:

kníže, resp, král Rastislav, Slavomír (vůdce povstání proti Frankům v roce 871, o kterém se zmiňují Fuldské letopisy – zde se píše ovšem o „knězi“ což ovšem někteří chápou jako knížete – to jsem také použil já), Gorazd (budoucí žák a nástupce arcibiskupa Metoděje), Miloslava (jako o Rastislavově manželce se o ní zmiňuje Tomáš Pešina z Čechorodu – nakolik je tato úvaha reálná, netroufám si soudit).

U všech čtyř postav jsou ovšem jejich osudy smyšlené. Pouze u Slavomíra jsem použil reálný předpoklad, že patřil do rodu Mojmírovců.

Historickými postavami jsou také zmiňované osoby spjaté s Byzancí: Fotios, Konstantin a Metoděj.

Při popisu Metodějova hrobu v mikulčické bazilice (tzv, třetím mikulčickém kostele) jsem ve svém příběhu vyšel ze zajímavé teorie dlouholetého vedoucího mikulčických výzkumů docenta Klanici. Ten popisuje závěry, ke kterým došel, např, ve své knize Tajemství hrobu moravského arcibiskupa Metoděje.

Ostatní postavy v knize jsou už výplodem mé fantazie.

Co se týče reálií v knize popsaných, snažil jsem se pokud možno držet archeologických výzkumů. Např, obydlí, oděvy a stravu jsem popisoval tak, aby co nejvíce odpovídaly představám archeologů.

Pokud vás dějiny Velké Moravy zaujaly stejně jako mě a moji paní, vydejte se po stopách této podivuhodné říše. Navštivte, jako jsme to už vícekrát udělali i my, památníky v Mikulčicích, Starém Městě u Uherského Hradiště, Břeclavi-Pohansku. Zajeďte se podívat třeba i jinam, kde zůstaly památky po Velké Moravě – navštivte třeba Archeoskanzen v Modré u Uherského Hradiště, vystoupejte na Horu sv. Klimenta v Chřibech…

Na všech těchto místech se zastavte, rozhlédněte se kolem sebe a zkuste si představit, jaká asi byla ta doba, kdy po moravské zemi jezdili Slavomír s Erikem…

***

O autorovi a díle (z přebalu knihy)

*

Stanislav Češka Narodil se v Brně. Vystudoval technickou kybernetiku na brněnském Vysokém učení technickém a od ukončení studií pracuje jako softwarový specialista.

Po obvyklých literárních pokusech v době studií (řada povídek byla publikována v časopisech a přílohách deníků) napsal dvě série pohádek, z nichž část byla vysílána jako rozhlasové a televizní večerníčky.

Protože má rád americkou drsnou detektivní školu a podobný žánr mu v domácí detektivce chyběl, přivedl na svět soukromého detektiva Stanislava Berku. Berka je bývalý kriminalista, který při svém pátrání používá často velmi neortodoxní metody a má jediný cíl, pomoci svým klientům a spravedlnosti (v MOBA vyšlo: Starožitná smrt, 2010, Hořká smrt, 2011). K autorovým velkým koníčkům patří také historie. Proto rozpracoval sérii dobrodružných historických detektivek z období Velké Moravy.

***

O knize (z desek knihy)

*

Úvodní část série dobrodružných historických detektivek, které se odehrávají na Velké Moravě.

Hlavními hrdiny a velkomoravskými „detektivy“ jsou Slavomír, kníže z mojmírovského rodu, a jeho vikinský přítel Erik.

V prvním příběhu, ve kterém rezonují vzpomínky na potupnou porážku franských vojsk při jejich vpádu na Moravu roku 855, pověřuje král Rastislav Slavomíra s Erikem vyšetřením vraždy stavitele Radslava, autora opevnění největších moravských hradišť a mikulčické baziliky. Rastislavovi záleží na potrestání stavitelových vrahů mimo jiné i proto, že Radslav krále v podstatě vychoval. Na začátku mají Slavomír s Erikem jen dvě stopy – ránu po podivně úzké dýce v Radslavově hrudi a svědectví opilého bednáře. Záhy se však dozvídají o neznámých okolnostech Radslavova života a dostávají se na stopu nebezpečného spiknutí…

***

Upoutávka (z přebalu knihy)

*

Neznámý rozhalil svůj šedý plášť a uchopil meč, který měl pod ním schovaný. Nejprve se postavil do obranného postoje. Když však krátkým pohledem zjistil, že proti němu stojí rovněž s taseným mečem na jedné straně Slavomír a na druhé Erik, udělal něco, co oba šokovalo.

Když se Slavomír a Erik k neznámému přiblížili s napřaženými meči, Slavomír zařval: „Vzdej se! Zachráníš si život!“

Neznámý se po Slavomírových slovech jen pohrdavě ušklíbnul, odhodil meč, rychlým hmatem vyňal z pouzdra na opasku dýku a rázným pohybem si ji vrazil do srdce. Před šokovanými zraky Slavomíra a Erika zachroptěl a sesunul se na zem, kde naposledy vydechnul.