Případ podivného gombíku; Zločiny na Velké Moravě 2.

Stanislav Češka.

**

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

*

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

*

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů)jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuska, Vilém Hrubý, Zdeněk Klanica, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Čeněk Staňa.

Dále bych chtěl poděkovat mé manželce Hance, která přispěla svým nápadem k „okořenění“ tohoto příběhu.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

***

Kapitola 1.

*

Moravgrad, dnešní Valy u Mikulčic roku 905.

*

Nad Moravgradem se onoho letního rána obloha hrozivě zatáhla. Z dálky se ozýval přicházející hrom a na obzoru, za kterým ležela uherská země, byly vidět blesky křižující oblohu. Jako by počasí toho dne symbolizovalo osudy moravského království. Jako by chtělo říci, že na Moravgrad se žene z uherských stepí bouře, jakou toto hrdé moravské sídlo doposud nepoznalo. A jako by to měla být bouře, které hrdý Moravgrad podlehne.

Když tyto myšlenky proběhly hlavou vysokého bělovlasého muže se vzpřímenou ramenatou postavou, který stál mlčky a zamyšleně před vchodem do moravgradské baziliky, jen smutně pokýval hlavou. Vzpřímená postava tomu nenasvědčovala, hluboké vrásky v podlouhlé tváři, orámované vlasy spadajícími až na ramena, však prozrazovaly, že muž je velmi starý, starší než převážná většina ostatních obyvatel Moravgradu. Bylo tomu tak. Velké chytré hnědé oči v jeho tváři si vás prohlížely s moudrostí sedmdesáti pěti let, které muž prožil na tomto světě.

Podle oblečení bylo zřejmé, že muž před bazilikou je velmi majetný. Halenu měl ušitou z dovezeného hedvábí a lněné kalhoty měl zdobené vyšíváním zlatou nití. Byl obutý do vysokých kožených bot, které samy o sobě představovaly malé jmění. Vyšívaná halena byla podkasána širokým řemenem z jemné kůže, ukončeným stříbrným nákončím se zlatými ozdobami. Nejen nákončí, i masívní přezka řemene byla ze stříbra. Na řemeni měl na levém boku zavěšeno pouzdro z jemné kůže, zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunut na první pohled neobyčejně drahý a vzácný meč s čepelí z damaškové oceli. Jílec meče byl zdobený stříbrem a opět drobnými drahokamy. Takových zbraní v moravské zemi mnoho k vidění nebylo, i když místní zbrojíři byli velice šikovní. Muž si svůj meč přivezl kdysi jako mladík z Byzance.

I když byl muž před bazilikou velice starý, bylo z jeho vzpřímeného a pevného postoje zřejmé, že přes svůj pokročilý věk ještě zdaleka není nemohoucím starcem a meč nenosí jen pro ozdobu, nýbrž je schopen jej bez rozpaků použít.

Bylo zřejmé, že muž před bazilikou je majetný a vlivný velmož. Opravdu tomu tak bylo. Jeho jméno na Moravě každý znal. Každý, když jej potkal, se s úctou uklonil před Slavomírem z Dolnogradu, nejmocnějším velmožem na Velké Moravě – hned po králi. Za svůj dlouhý život sloužil hned třem moravským vládcům. Nejprve moudrému Rastislavovi, potom sice neobyčejně chytrému, avšak také horkokrevnému Svatoplukovi a nyní Mojmírovi, Svatoplukovu synovi, který podědil moudrost a rozvahu prastrýce Rastislava, avšak nebylo mu dáno, aby své schopnosti mohl naplno projevit a dát do služeb své země. Místo jejího budování a zvelebování ji musel bránit před sílícím tlakem nepřátel. Ze západu útočili Frankové, z východu hrozilo narůstající nebezpečí od Maďarů. A vnějšího tlaku využívali vládci podřízení moravskému králi. Slavomír s trpkostí pomyslel na kmeny Čechů. Kdysi jim byl dobrý arcibiskup Metoděj, který pokřtil jejich vládce Bořivoje i s jeho manželkou Ludmilou. Se Svatoplukovou pomocí se tak Čechové ochránili právě proti zničujícímu tlaku Franků, násobenému vzpourou bojovníků vedených knížetem Strojmírem. A když po letech Svatoplukův syn Mojmír potřeboval pomoc, byli to právě Čecho

vé, kteří jej jako jedni z prvních nechali na holičkách.

I když – byl Mojmír vůbec ještě naživu? Už to byl nějaký čas, kdy se svými muži vytáhl potrestat zpupné a zrádné Nitravany.

Sám Slavomír už dávno pochoval svoji ženu Ladu, své tři syny a jednu dceru, a dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi v uherské zemi při bojích s Maďary. Stejně tak jej už před lety opustil věrný přítel Viking Erik, který sní svůj věčný sen pochovaný v moravské hlíně.

Velmož jim věnoval tichou vzpomínku a s povzdechem vstoupil pevným krokem do baziliky.

Jako vždy zamířil na svoje oblíbené místo. Zastavil se nalevo od prostého oltáře, umístěného na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi. Vůbec nevnímal obvyklý tlumený hluk, ozývající se z okolí baziliky. Jako vždy se mlčky postavil s rukama sepnutýma na hrudi a pozoroval kamenný kryt před svýma nohama, na kterém byla vytesána jen tři slova: „Milovaný bratr Metoděj“.

Smutně se pousmál, lehce si povzdechl a řekl: „Vidíš, bratře Metoději, jak jsem ti posledně slíbil, opět jsem za tebou přišel, abychom si spolu zavzpomínali na to, co, milý bratře, předcházelo tvému příchodu do naší země, která se stala i zemí tvou. Člověku je hned lépe, když si může pohovořit nebo pomlčet s někým, koho má či měl velmi rád. Jako já tebe, milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomírovi opět přešel přes tvář lehký úsměv, přivřel oči a řekl: „Co vlastně předcházelo tomu, když mě Rastislav jmenoval do čela poselstva, které si do Konstantinopole přišlo pro tebe a tvého bratra…?“

***

Kapitola 2.

*

Veligrad – Špitální vrch, dnešní Špitálky ve Starém Městě u Uherského Hradiště, roku 862.

*

To zářijové ráno bylo ve dvorci knížete Slavomíra na veligradském Špitálním vrchu velice kalné. Tedy, vycházející slunce svítilo víc a víc a příjemně všechno zahřívalo svými paprsky. Veligrad se probouzel do prohřátého a jasného dne, jaký se hned tak nevyvede. Jenže na Slavomírově dvorci to většina jeho obyvatel viděla jinak.

Nikdo by v mátohách zvolna se ploužících nádvořím nepoznal odvážné a tvrdé bojovníky, jejichž jméno vzbuzovalo respekt u všech nepřátel. Je třeba přiznat, že jejich velitel a pán, Slavomír z Dolnogradu, v té době v podstatě druhý muž moravské říše, hned po králi Rastislavovi, nevypadal o nic lépe než jeho družina.

Všichni se probouzeli tam, kde se v noci uložili ke spánku. Jeden na stole, u kterého hodoval, než padnul zmožený medovinou a vínem. Jiný se zhroutil vedle stolu přímo na zem. A kníže Slavomír se svým věrným druhem Vikingem Erikem, kterého si přivezl spolu s vědomostmi ze své studijní cesty po cizině?

Když Slavomírova jinak milující manželka Lada viděla, v jakém stavu se jí muž dobývá do domu a chce jít do manželské postele, vynesla před vchod trochu slámy a Slavomírovi přísně poručila, aby si na ni lehnul a domů se vracel vyspaný, umytý a střízlivý. Erik byl v ještě horším stavu než jeho pán a přítel. A tak svoji rovněž milující manželku Janu ani neobtěžoval nějakými prosbami, ostatně by toho nebyl schopen, protože jazyk se mu ohýbal jen ztěžka. Slavomír druhovi velkoryse udělal místo vedle sebe na slámě a za chvíli se z jejich provizorního lůžka ozývalo dvojhlasné bohatýrské chrápání.

Ráno se první vzbudil Slavomír a nejprve udiveně zíral na funícího Erika vedle sebe. Chvíli nechápal, kde je a co se děje. Potom mu hlavou projela tupá bolest a Slavomír zaúpěl: „To byl den a noc! To se nám to loučení se svobodou našeho milého Vladana pěkně vyvedlo! Ach, bože milosrdný, mě se ta hlava snad rozskočí. Proč jsem ještě na závěr pil ten bylinný likér naší Haliny?!“

Celý předešlý den a noc totiž na Slavomírově dvorci věnovali loučení se svobodou Vladana, velitele Slavomírovy vojenské družiny ve Veligradu. Asi před dvěma roky Vladanovi na hlavním veligradském tržišti padla do oka štíhlá dlouhovlasá dívka. Přijela se svým otcem, šperkařem Spytihněvem ze Starigradu. Spytihněvovy výrobky Vladana příliš nezajímaly, ostatně on sám si na tržiště přišel koupit dýku. Když však bloumal kolem a prohlížel si nejrůznější zboží, které bylo k mání, místo dýky jej zaujala hnědooká dlouhovláska oblečená do prostých lněných šatů, vyzdobených výšivkou růží na levém ňadru. Šaty měla přepásané koženým opaskem, ozdobeným skleněnými korálky, a náhrdelník ze stejných korálků se skvěl na jejím hrdle. Děvče se neustále usmívalo a díky ní její otec o zákazníky neměl nouzi.

Když Vladan dívku uviděl, byla to z jeho strany láska na první pohled. U děvčete to tak jasné nebylo.

Urostlý Vladan se jí sice také líbil, jenže vojákovi příliš nevěřila. O jejich věrnosti věděla své, prodělala jedno velké zklamání, po kterém si řekla, že takovou lásku nikdy víc. A po pravdě řečeno, Vladan nebyl zrovna vzorem ctnosti. O děvčata neměl nikdy nouzi a nebránil se tomu. Jeho životní filosofií bylo užít si života, dokud to jde. Jednou vás trefí meč či šíp a co zbude ze života? říkal si.

Od onoho dne na veligradském tržišti však Vladan ztratil o jiné dívky zájem. Najednou pro něj existovala jen jedna jediná – Spytihněvova dcera Živa. Do jisté míry tím opakoval životní osudy svého přítele Vikinga Erika. Vikinský pořízek byl také po příchodu na Moravu středem zájmu děvčat a patřičně si to užíval. Potom ovšem potkal dceru moravgradského pasíře Janu a z přelétavého bouřliváka se nakonec stal zamilovaný manžel.

Vždy, když Spytihněv se Živou přijeli do Veligradu, což bylo každý měsíc od jara do podzimu, kdy se účastnili pravidelných měsíčních trhů, Vladan neúnavně chodil za dívkou, pokud jej tedy povinnosti a Slavomír neodvolali někam na cesty. Nakonec Vladan začal jezdit za Živou i do Starigradu. Dlužno dodat, že Slavomír byl velkorysý pán a měl pro lásku Vladana a Živy pochopení. Dobře si pamatoval, jak těžce si musel vyvzdorovat na otci svoji milovanou Ladu.

Běh událostí nakonec dospěl až ke včerejší bujaré hostině. Do svatby Vladana a Živy zbývalo už jen pár dní, a tak Slavomír uspořádal na svém dvorci pro Vladana a vůbec všechny obyvatele dvorce a přátele velké loučení se svobodou. Vladan už totiž neměl rodiče, proto mu Slavomír slíbil, že jej vyprovodí místo nich k oltáři. Podílel se také na vystrojení svatby, k jejímž oslavám patřila i včerejší honosná akce. Bylo dohodnuto, že mladý pár bude oddávat správce Slavomírova kostela na Špitálním vrchu, kněz Gorazd. Samotná svatba se však podle přání nevěstiných rodičů měla konat v hlavním starigradském kostele.

Protože tam samozřejmě nemohli odjet všichni, kdo Vladana znali a měli jej rádi, Slavomír se rozhodl vynahradit jim to velkolepou slavností na svém dvorci, která byla nakonec ještě velkolepější, než všichni čekali, a opravdu se vydařila. Medovina a víno tekly proudem, na několika rožních se opékaly nejrůznější druhy masa, pod vedením Slavomírovy staré hospodyně Haliny byly napečeny nejrůznější slané i sladké placky. Jídla i pití zkrátka bylo, co hrdlo ráčilo. Všichni jedli, pili a veselili se, až je to nakonec zmohlo.

Jediným mužem na Slavomírově dvorci, který po Vladanově loučení se svobodou snad zůstal v alespoň částečně použitelném stavu, byl kněz Gorazd.

Ten obvykle žil střídmě a medovině a vínu příliš neholdoval, nicméně tentokrát ani on neodolal. Na rozdíl od ostatních však brzy ráno vstal, aby odsloužil pravidelnou mši ve svém kostele. Pravda, účast byla znatelně nižší než jindy. Přišlo několik žen, včetně staré hospodyně Haliny, která velela přípravě jídla a pití. Jediným mužem přítomným v kostele byl sám Gorazd.

***

Kapitola 3.

*

Když si Slavomír konečně uvědomil, kdo je, kde je a proč je tam, kde je, tedy na hromadě slámy před vlastním domem, rozhlédl se pomalu kolem sebe. Při tom svém rozhlížení však raději nedělal žádné prudké pohyby hlavou ani jinými částmi těla. Vůbec, ale vůbec mu to nedělalo dobře. Část osazenstva dvorce ještě podobně jako Erik nevěděla o světě. Část na tom byla podobně jako Slavomír, tedy vsedě mžourala kolem sebe, a ten zbytek dokázal dokonce i vstát.

Slavomír si v duchu řekl, že moravský velmož se nebude válet po zemi jako troska. Ztěžka tedy vstal, povzdechnul si a ještě chraplavým hlasem zvolal:

„Hej, všichni moji vojáci ke mně! Ti, co jsou vzhůru, vzbudí ty, kteří ještě spí!“

Svoje zvolání doprovodil jemným nakopnutím Erikových hýždí. Na Vikinga však Slavomírův kopanec valný dojem neudělal. Slavomír jej tedy nakopnul ještě jednou a pořádně. Viking se posadil a udiveně se zadíval na Slavomíra. „Co je? Co se děje? Někdo nás napadnul? Máme bránit Veligrad?“

Při pohledu na vyjeveného Erika se Slavomír, nehledě na své bolení hlavy, musel nezřízeně rozchechtat. Řekl si, že tak špatně jako Erik na tom opravdu ještě není, a uštěpačně Erikovi odpověděl: „Ty bys toho dnes ubránil! Kdyby někdo chtěl, ukradne dnes celý Veligrad i s tebou!“

Erik si protřel oči a udiveně se zadíval na smějícího se Slavomíra. Potom začal pomalu vnímat svět kolem sebe. Když si konečně uvědomil, v jakém stavu se nachází, musel se ke Slavomírově smíchu přidat.

Slavomír příteli pomohl postavit se na dosud vratké nohy. Mezitím se u nich shromáždili více či méně se kymácející všichni vojáci Slavomírovy družiny. Slavomír na ně chtěl být nejprve přísný, hned si však uvědomil, jaký příklad sám svým mužům dal.

Proto si vydechl a prohlásil: „Jsme tu všichni jak ta čuňata. Musíme s tím něco udělat a být zase hrdými moravskými bojovníky! Tak, a teď všichni během za mnou dolů k naší řece Moravě! Tam si zaplaveme, abychom se pořádně probrali!“

Mezi vojáky byl sice slyšet náznak reptání, Slavomír to však nebral na vědomí a nijak to nekomentoval. Místo dalších rozkazů šel sám raději na svých ještě nepříliš pevných nohou příkladem. Vydal se během – no, během… šlo spíše o rychlejší chůzi – ven ze dvorce dolů k řece Moravě.

***

Kapitola 4.

*

Je třeba přiznat, že obzvlášť začátek přesunu k řece byl dosti obtížný. Těla ztuhlá po celodenní pitce, nohy stále vratké, bolící hlava – zkrátka většina vojáků svého pána a velitele za ten nápad proklínala.

I sám ztěžka funící Slavomír si v duchu nadával do pitomců, ale nepovolil. Těžko by mohl mít u svých hrdých bojovníků bezmeznou autoritu, jaké se těšil, kdyby občas nebyl tvrdý k sobě i k nim.

Pohyb postupně uvolňoval ztuhlá těla. Všichni ostatně měli, pokud právě nepopíjeli medovinu, vynikající fyzickou kondici. Stíhat prchající zvěr či prchajícího nepřítele dlouhým během jim normálně nečinilo žádné potíže a svými těžkými meči či sekerami se oháněli jako by nic.

Než doběhli k řece v místě, kde tvořila tůň a kde se dalo dobře plavat, běh z nich značnou část jejich opilosti vyplavil.

Jakmile se na břehu Moravy shromáždili kolem Slavomíra, ten vydal nekompromisní pokyn: „Šaty dolů, do vody a rychle plavat!“

Odněkud zezadu se ozvala nesmělá námitka: „Ty šaty, pane, dolů úplně? Vždyť nám bude zima!“

Slavomír přísně houkl: „Zahřejete se pohybem!

Musíme všichni cvičit nejen ruku zvedající pohár, láhev či džbán. Cvičit musíme celé tělo! A až si pořádně zaplaveme, každý si vypere v řece svoje šaty. Smrdíme jak banda tchořů. Šaty nám potom uschnou na těle cestou domů.“

Sám šel opět svým mužům příkladem. Opodál dřepícím ženám peroucím prádlo se tak naskytl pohled k nezaplacení. Velká skupina těch nejtvrdších bojovníků, kteří ve Veligradu byli, vedená svým knížetem, se v rouše Adamově ponořila do řeky a křižovala hladinu rychlými plaveckými tempy. Ne každý z Moravanů uměl plavat. To však neplatilo pro Slavomírovy muže. Slavomír kladl velký důraz na fyzické schopnosti svých vojáků. Ti se dokázali mrštně pohybovat na zemi, ve vodě a třeba i v korunách stromů.

Když Slavomír usoudil, že plavání bylo dost, zavelel k přesunu na břeh řeky. Následovalo další působivé představení, když si všichni máchali ve vodě svoje oblečení, více či méně pobryndané při oslavě.

Konečně byli všichni vykoupaní a dokonale zahnali kocovinu chladnou vodou řeky Moravy. Když bylo jejich oblečení jakž takž čisté, oblékli se a tentokrát už pomalým krokem se vydali na cestu zpět do kopce do Slavomírova dvorce.

Znovu vypadali jako skupina schopných bojovníků, a ne jako tlupa potácejících se opilců. Slavomír spokojeně přehlížel svoje muže a remcalové mezi nimi museli uznat, že poněkud drsnější medicína jejich velitele zafungovala naprosto úspěšně.

Toho večera jak Slavomírova Lada, tak i Erikova Jana vzaly svoje muže na milost a opět je přijaly do manželského lože.

***

Kapitola 5.

*

Následujícího dne se všichni ještě jednou sešli u oběda. Bylo potřeba domluvit se, kdo doprovodí Vladana na jeho svatbu do Starigradu a posléze jej zase s čerstvou novomanželkou přivede zpět do jejich společného domova na Slavomírově veligradském dvorci.

Slavomír vzal vážně svoji starost o věrného Vlada na a to, že musí nahradit jeho již nežijící rodiče. Věno val proto snoubencům jako svatební dar nový dům.

Vladana tím přivedl do rozpaků, protože takovou velkorysost od svého pána neočekával, i když věděl, že Slavomír je sice přísný, avšak má také velké srdce.

Nový dům, postavený poblíž domu Slavomírova, měl kamennou podezdívku, ze které vyrůstaly roubené srubové stěny. Střecha byla z nových šindelů, ve stěnách byla zabudována malá zasklená okna.

Vnitřní prostor domu byl rozdělen na dvě místnosti.

Vcházelo se do větší z nich, sloužící jako obývací prostor, ke kterému byl připojen menší přístavek s pecí, kde se mělo vařit. Kuchyňská pec vytápěla celou obývací místnost. Lehká dřevěná stěna s dveřmi oddělovala od obývací místnosti menší část, určenou ke spaní.

Protože byl Slavomír skutečně velkorysý pán, který si vážil obětavých služeb svých lidí, dům Vladanovi také zařídil nábytkem. Nechal mu zhotovit velkou manželskou postel a malou dětskou postýlku do ložnice, do obývací místnosti nechal vyrobit velký jídelní stůl, židle a dvě dřevěná křesla. K tomu ještě objednal u svého stolaře několik dřevěných truhel.

Když s Vladanem poprvé vstoupili do nového domu, mladý voják se neubránil dojetí. Jindy hrdý muž poklekl před Slavomírem a dojatě mu začal děkovat. Slavomír však vojáka zvedl a řekl mu: „Považuj tento dům za odměnu za tvé věrné služby a za zcela nedostatečnou náhradu toho, že tví rodiče už nejsou mezi námi a nemohou být při tvé svatbě. Dobře víš, že tvůj otec, jemuž jsem měl tu čest také velet, položil svůj život před sedmi roky za obranu naší drahé Moravy, když se ji snažil zpustošit král Ludvík. Ty jsi už ukázal, že hrdě kráčíš ve stopách svého odvážného otce a že nebudeš o nic méně statečný a obětavý, než byl on. Jsem proto rád, že tvé rodiče mohu zastoupit. Užívej tento dům se svojí novou rodinou ve zdraví a buď i nadále věrným a statečným bojovníkem.“

Vladan se s vděčností obrátil k Slavomírovi a zajíkavě odpověděl: „Budu, pane. Spolehni se, že budu.“

Když se usadil u stolu, vzpomněl si Vladan už po několikáté na tuto scénu. Pořád a pořád si musel opakovat, jaké štěstí jej potkalo, když se stal členem Slavomírovy družiny. Říkal si, že by se musel hanbou propadnout, kdyby Slavomíra někdy zklamal.

Než se všichni pustili do jídla, Slavomír povstal a dal se do řeči: „Předevčírem jsme tu velmi zdařile oslavili rozloučení našeho Vladana se svobodou.

Nyní nás čeká to nejdůležitější – Vladana také oženit.

Mimochodem, doufám, že neztratí odvahu, protože taková svatba může být náročnější než souboj s deseti Franky.“ Slavomírova slova zanikla ve všeobecném smíchu a chudák Vladan trochu zrudl v obličeji.

Když se řehot uklidnil, Slavomír pokračoval: „Dobře vím, že byste nejraději byli všichni s Vladanem, až jej ve Starigradu polapí do manželských sítí jeho milovaná krásná Jana. To však bohužel není možné. Někdo musí zůstat zde. Proto jsem rozhodl následovně:

pozítří se do Starigradu vydá z našeho dvorce výprava, kterou povedu já. Dále v ní bude samozřejmě Vladan, protože bez jeho hrdinné přítomnosti by celá cesta neměla smysl…“ Slavomírova slova opět zanikla ve společném smíchu, a tak až za chvilku pokračoval: „… dále s sebou vezmeme našeho kněze Gorazda, neboť ten snoubence oddá, a samozřejmě mi bude stát po boku můj věrný Erik. A spolu s námi pojede třicet z vás. Zbytek tu musí zůstat, aby byla zajištěna bezpečnost dvorce a abyste mohli plnit úkoly, které tu máte při správě Veligradu.“

Slavomíra totiž král Rastislav jmenoval veligradským županem, správcem města-hradiště a okolí, a sice poté, co před čtyřmi lety úspěšně odhalil vrahy největšího moravského stavitele Radslava a dokončil svůj veligradský dvorec na pozemcích darovaných králem. Zmíněné pozemky dostal Slavomír od krále darem za svůj rozhodující podíl na potupném vyhnání Franků, vedených králem Ludvíkem, v roce 855.

Slavomír pokračoval ve svém proslovu: „Moje drahá Lada tu zůstane, protože naše malá dcerka ji ještě potřebuje, a zároveň se postará o Erikovu Janu, která zanedlouho očekává narození prvního moravského Vikinga. Nechci rozhodovat, kdo pojede a kdo zůstane, abych někoho nezarmoutil. Takže to uděláme tak, že rozhodne los. Sám Vladan vám nabídne svazek proutků, jejichž počet odpovídá počtu vašemu, a třicet proutků bude kratších. Kdo si vytáhne jeden z těch kratších proutků, pojede s námi. Jak vidíte, proutky má Vladan už připravené. Najíme se tedy a oběd uzavřeme losováním.“

Jak Slavomír řekl, tak udělali.

***

Kapitola 6.

*

Večer, když Slavomír s Ladou dali spát všechny děti, prvorozeného Slavomíra, druhorozeného Přemila, který byl pojmenován po Slavomírovu otci, a nejmladší, dvouměsíční holčičku Ladu, uvelebili se ve vzájemném objetí na svém lůžku. Všechny děti potichu oddechovaly. Větší chlapci leželi v postýlkách ve vedlejší místnosti za pootevřenými dveřmi, malá Ladunka občas tiše zavrněla v kolébce vedle jejich postele.

*

Místnost oknem slabě osvětloval měsíc, blížící se k úplňku. Lada svého muže laskavě pohladila po tváři a tiše, aby nevzbudila malou Ladunku, mu řekla:

„Dávej na sebe pozor. A na Erika také. Už nejste mladí bouřliváci bez závazků, jako tomu bylo před čtyřmi lety, když jste honili proradné Franky po lesích.

Erikova jizva na prsou by vám oběma měla připomínat, že od smrti vás někdy může dělit jen malý krůček. Jako tehdy. Moc nechybělo. Pokud by Erik statečně nenastavil svou hruď šípu, který tě měl zabít, náš Slavomírek by se narodil jako pohrobek. A nebýt kořenářky Filomeny, nastávající svatba by se také nekonala, protože Jana by dnes mohla jít pouze zavzpomínat s kytičkou na hrob svého milého Erika. Já vím, muž musí být tvrdý a odvážný, když chce ubránit svoji rodinu. A ty, ty musíš jít příkladem a nesmíš být zbabělec, což také nejsi. Jen tě prosím, mysli občas při svých krkolomných kouscích na nás čtyři, kteří tu na tebe čekáme. Bez táty by nám bylo moc smutno a těžko.“

Slavomír zlehka políbil svoji Ladu na její plná ústa a v duchu si řekl, jak udělal dobře, když si tuhle laskavou a moudrou ženu před čtyřmi roky vyvzdoroval na svém otci, který ji dnes sice má velmi rád, ale tehdy jí nemohl přijít na jméno. Pousmál se a odpověděl jí: „Dobře víš, že schovávat se před šípy a meči nemohu. Kdybychom nebyli tvrdí a odvážní, nebylo by ani našeho království. Jedno ti však slíbit mohu. Vždycky budu napřed myslet a potom jednat. Je pravda, že když si dnes vzpomenu na věci, které jsem prováděl v raném mládí, někdy se divím, že ještě žiji.“

Lada mu úsměv oplatila. „To jsi mě tedy moc neuklidnil.“

Slavomír na to lehkomyslně řekl: „Co by se nám ale teď mělo přihodit? Dojedeme do Starigradu, oženíme našeho Vladana, naložíme na vůz jeho Janu s jejími věcmi a přivezeme je k nám do Veligradu, do jejich nového domu. Já v tom nevidím žádné potíže.

Bude nás dost na to, aby si nikdo nedovolil napadnout náš průvod. A svatba sama může být nebezpečná tak akorát pro Vladana,“ dodal už uštěpačně.

Lada muže zatahala za nos; „Ty jsi ale drzý. To hovoříš z vlastní zkušenosti?“

Slavomír se ušklíbnul: „To víš, že ano. A svůj názor bych snad mohl změnit, jedině kdyby…“

Lada tázavým tónem pronesla: „Kdyby?“

Ale to už jí Slavomír vyhrnul lehkou košilku a hladil ji po stále pevných ňadrech.

Lada tiše šeptla: „Já tě už taky moc chci. Ale opatrně, prosím. Ještě není dlouho po narození naší Ladunky.“

Slavomír ji znovu pohladil po ňadrech a pomalu a něžně svýma velkýma rukama sjížděl k jejímu klínu.

„Neboj, budu moc opatrný…“

Když vedle sebe zase leželi a tiše oddechovali, Lada zamyšleně řekla: „Jen aby ten váš výlet byl opravdu takovým příjemným svatebním výletem. U tebe to dost často bývá tak, že kam přijdeš, tam musíš řešit nějaké potíže. Obvykle si tě ty potíže najdou samy.

Tam, kde právě jsi. Vzpomeň si na Radslavovu vraždu v Moravgradu před čtyřmi roky.“

Slavomír za léta jejich společného života dobře věděl, že Ladiny předtuchy mají cosi do sebe, a proto jej ani nenapadlo Ladu s jejími obavami lehkomyslně odbýt. Pohladil ji nejprve po jejích hustých vlasech a potom po ňadrech s bradavkami stále ještě naběhlými ze vzrušení při milování a laskavě zašeptal:

„Neboj se. Jak jsem slíbil, nejprve budu myslet a až potom jednat.“

Lada se převrátila ke svému muži, položila hlavu na jeho prsa a ve společném objetí konečně usnuli.

***

Kapitola 7.

*

Následující den proběhl v přípravách na odjezd výpravy do Starigradu.

Především připravili vůz zakrytý plachtou, který s sebou chtěli vzít. Svatební hostinu sice zařizoval Spytihněv s manželkou Věromilou jako rodiče nevěsty, Slavomír si však řekl, že neuškodí obohatit svatební hodování o pochoutky z Veligradu. Ze svých sklepů dal proto naložit nádoby s bílým i červeným vínem z vinic v okolí Veligradu a přidal také několik džbánů hustého červeného dalmatského vína, které nedávno koupil od kupců na veligradském tržišti. K tomu přidal uzené vepřové kýty a ryby nalovené v řece Moravě, které byly také vyuzeny a tím se z nich stala oblíbená místní pochoutka. Pod vedením hospodyně Haliny ještě napekli sladké i slané placky a sladké pochutiny doplnil Slavomír sladkostmi, které kupci dovezli z jihu. To všechno Slavomír navíc korunoval cizokrajným ovocem, které si oblíbil při svém pobytu v Konstantinopoli. Byly to především fíky a granátová jablka, na Moravě se však jednalo o pochoutky veskrze neznámé, protože nebylo mnoho zákazníků, kteří by si je u kupců z cizích krajů kupovali.

Vůz byl nakonec docela slušně naložen. Proto připravili ještě tři páry koní, aby je mohli během cesty přepřahat a postupovat tak rychleji.

Na zpáteční cestě potom na voze hodlali vézt nevěstu i s jejími věcmi.

Každý z významných veligradských účastníků svatby si do cestovního vaku přibalil slavnostní oděv, což platilo pro Slavomíra, Erika, Vladana a Gorazda, který si s sebou bral slavnostní ornát. Kromě nich si potom většina prostých bojovníků nachystala s sebou alespoň něco slavnostního: novou halenu, opasek, dýku se zdobenou rukojetí…

Na úbor Slavomíra a Erika dohlédly jejich manželky Lada a Jana. Lada si také vzala patronát nad novomanželem Vladanem, nad jeho oděvem a vůbec celkovým vzhledem – aby se nevěstě u oltáře líbil a Veligradu nedělal ostudu, jak s úsměvem prohlásila.

Vladan sám cítil vzrůstající nervozitu. Ta byla tím větší, čím víc se blížil okamžik jejich odjezdu. Jak se přibližovala chvíle jeho svatby s Živou, začínal mít obavy z té obrovské zodpovědnosti, kterou na sebe při manželském slibu bude brát. Živu velice miloval a byl si jistý tím, že lepší děvče pro společný život nenajde. Jenže, říkal si, dokáže jí být věrný, dokáže být dobrým otcem, dokáže s ní opravdu sdílet dobré i zlé až do smrti?

Slavomír pobaveně pozoroval velitele svých vojáků. Franské přesily se odvážný Vladan nikdy nezalekl, svatba se sličnou hnědookou dlouhovláskou ze Starigradu však měla na statného junáka účinky přímo zničující.

Po poledni přišel Vladan za Slavomírem, poprosil jej, aby se uklidili oba do ústraní, kde by je nikdo neslyšel, a hlasem, který měl hodně daleko do obvyklé zvučnosti a pevnosti, se zeptal: „Tys byl, Slavomíre, před svatbou s Ladou také tak hrozně nervózní, jako jsem teď já?“

Slavomír si s mírně snivým výrazem v obličeji zavzpomínal na to, co se dělo kolem jeho svatby s Ladou, a potom s úsměvem zavrtěl hlavou. „Ne, řekl bych, že ne. To víš, trochu té nervozity bylo z toho, že jsem měl strach, abych se při obřadu v kostele nezakoktal nebo třeba nezakopnul, když si povedu svoji Ladunku od oltáře. Že bych ale byl nervózní ze svatby samotné, z toho, že někomu slibuji věrnost na celý život, to ne. Možná to bylo proto, že nebylo vůbec jednoduché, abychom si tu naši svatbu prosadili. Proti byli oba naši otcové. To přece víš, to už jsi u mě byl a tuhle historii znáš. Pro mého otce byla Lada jako dcera vladyky z malého hradiště příliš obyčejná a chtěl mě oženit právě s Jaroslavou, jedinou dcerou starigradského župana, knížete Jaroslava – za dva dny je ostatně oba uvidíme. No a pro Ladina otce jsem já byl zase bohatý floutek, který se jeho dceři chce tak akorát dostat pod sukně a v lepším případě si z ní udělat služku. Než jsme překonali odpor našich otců, stálo nás to velké úsilí.“

Vladan ostýchavě navázal: „Promiň mi, prosím, Slavomíre, jestli jsem příliš dotěrný. Mohu se tě ale ještě na něco zeptat?“

Slavomír, který tušil, že tímhle hovorem dodává Vladanovi odvahu k důležitému životnímu kroku, s úsměvem přikývl.

Vladan se nadýchnul a otázal se: „Co kdyby vaši otcové, nebo některý z nich, svoje svolení nedali? Co by bylo pak? Vzdal by ses své Lady?“

Slavomír zvážněl. „Ne, určitě ne. Jednak jsme už čekali malého Slavomírka, ale i kdyby tomu tak nebylo, své Lady bych se nikdy a za nic na světě nevzdal.

Když jsem ji poprvé uviděl, to jsme se u nich na Hrbku zastavili cestou z lovu, hned jsem věděl, že chci tu a žádnou jinou. A věř mi, prožil jsem si pěkně bujaré mládí!“

Vladan se udiveně zeptal: „Ty? To myslíš vážně?“

Slavomír se rozesmál. „Nech si někdy od Erika vyprávět, co jsme spolu prováděli při naší cestě po cizině. Já se tehdy věnoval studiu na školách, kromě škol jsem však studoval také místní dívky. A to dost důkladně.“

Pak se Slavomír zarazil, ironicky se ušklíbnul a dodal: „I když je pravda, že důkladnosti svého drahého Erika jsem při tom studiu dívek a žen rozhodně nedosáhl. Ten byl v tomto oboru největším přeborníkem. A měl bych ještě přiznat, že občas jsme museli hodně rychle utíkat.“

Vladan se nechápavě dotázal: „Utíkat?“

Slavomír mu vesele odvětil: „No samozřejmě. Utíkat. Před manžely, bratry, otci. To se tak na záletech stává. A nedělej, že tomu nerozumíš. Ty jsi byl také všechno jiné než vzor ctnosti, dokud jsi nepoznal svoji Živu.“

Slavomír zvážněl. „Abych se ale vrátil k tvé otázce. Kvůli Ladě jsem se dostal do těžkého konfliktu se svým otcem a můžeš mi věřit, že jsem byl pevně rozhodnutý necouvnout, prosadit si svou a oženit se i proti jeho vůli. Stál jsem na vlastních nohou a mohl jsem si to dovolit. Jsem však rád, že jsme s otcem k sobě zase našli cestu. A velký podíl na tom měl náš starý dolnogradský kněz Udalrich. Budu mu za to nadosmrti vděčný. Takový spor s otcem opravdu není příjemný.“

Vladan si trochu posmutněle povzdechl: „Mně takový spor s rodiči hrozit nemůže. Jak bych byl rád, kdyby tomu tak nebylo. Kéž by tu moji rodiče dnes stáli vedle mě!“

Slavomír mu na to vážně pravil: „Tak se snaž, když tě dnes tvoji rodiče pozorují odněkud shora, ať z tebe a z tvé Živy mají radost.“

Vladan mlčky přikývnul, potom se zadíval Slavomírovi přímo do očí a s velkými rozpaky se zeptal:

„A dnes, po čtyřech letech tvého života s Ladou – stojí tvé manželství za tu námahu, s jakou sis ho prosadil?“

Stále vážný Slavomír se krátce zamyslel a s důrazem kladeným na každé slovo řekl: „Stálo, stojí a věřím, že stát bude. Pokud si najdeš takovou hodnou, obětavou a moudrou ženu, jako je moje Lada, máš největší štěstí v životě, jaké tě mohlo potkat. Já vím, zní to možná pateticky, ale skutečně je to tak. Najednou nejsi v životě sám a můžeš se s někým podělit nejen o radosti života, o majetek a já nevím co, ale především o strázně, které na tebe čekají. A věř mi, často mi Lada dá dobré rady, i pokud jde o naše mužské záležitosti, týkající se státu. A když navíc život tvůj a tvé ženy spojí děti, ze kterých máš radost, získáváš sílu překonávat jakékoliv překážky. Teď si nejsem jistý, jestli se nevyjadřuji příliš nabubřele…“

„Ne, určitě ne,“ přerušil Vladan svého pána a velitele, „já ti dobře rozumím a přál bych si, abych život s Živou prožíval podobně jako ty s paní Ladou.“

Slavomír kamarádsky poplácal Vladana po rameni. „Věř mi, že budeš. Živa je moc hodné děvče, a pokud ji ty nezklameš, budeš s ní šťastný. A tohle si nemyslím jen já, nýbrž i moje Lada. A ta má velmi dobrý odhad na lidi, se kterými se potkává, to jsem už mnohokrát poznal.“

Vladan se napřímil a dojatě řekl: „Moc ti, Slavomíre, děkuji. Najednou z té mojí, vlastně Živiny a mé svatby nemám strach. A moc, moc ti děkuji za to, co pro mě, vlastně pro nás oba děláš. Nikdy ti to nezapomeneme. Nikdy.“

Slavomír byl také nějak naměkko. Laskavě pohlédl na Vladana a řekl: „Tak jdi a sbal si věci. Já jsem zase rád, že mohu zastoupit tvé rodiče. A věř mi, když si vzpomenu na tvého statečného otce a jeho hrdinskou smrt v bojích s Franky, je pro mě čest, že mohu přivést k oltáři jeho syna. A teď jdi, zítra brzy ráno musíme vyrazit.“

***

Kapitola 8.

*

Příštího dne časně ráno vyjížděl z brány Slavomírova dvorce ve Veligradu dlouhý průvod. Jeden ze Slavomírových vojáků seděl na kozlíku vozu taženého dvěma koňmi. Za vozem byli připojeni zbývající čtyři koně určení k přepřahání a jezdecký kůň vojáka řídícího vůz. Před vozem jeli Slavomír s Erikem, Vladanem a Gorazdem a zbývající Slavomírovi vojáci byli rozděleni na dvě poloviny a jeli před vozem a za ním.

Všichni obyvatelé dvorce, kteří v něm zůstali, se v čele s Ladou a Janou shromáždili u brány, aby se rozloučili a poutníkům popřáli šťastný návrat.

Zanedlouho projela Slavomírova družina mohutnou Moravgradskou bránou, které se takto říkalo, protože se tudy jezdilo do Moravgradu, a chvíli jela po hlavní cestě moravského království, která spojovala Veligrad, Moravgrad, Dolnograd a Znojem.

Dlouho však po této spojnici necestovali. Ještě byly vidět hradby Veligradu, když odbočili vpravo na stezku vedoucí k Nechvalínu, nevelkému hradišti obklopenému vesnicemi rolníků, jehož pánem byl vladyka Nechval, toho jména už třetí.

Slavomír zvolil tuto cestu záměrně. Byla sice trošku delší, nicméně vyhýbala se strmým Chřibským horám. Kdyby jeli pouze na koních, cesta přes Chřibské hory by jim samozřejmě nedělala žádný problém, protože všichni, i kněz Gorazd, byli výborní jezdci.

Trmácet se však s naloženým vozem po strmých horských stezkách nevalné kvality a plných zatáček, to nebyl žádný med. Cesta do Nechvalína byla přece jen pohodlnější a nepřekonávala takové výškové rozdíly.

Ostatně i kupci putující mezi Veligradem a Starigradem tuto trasu používali.

*

V Nechvalíně hodlal Slavomír přenocovat a druhý den potom překonat o něco delší druhou část putování do Starigradu. V cestě jim sice stály Malé hory, ty už však takovou překážkou nebyly. Druhá část cesty byla skutečně o něco delší než první, Slavomír však věřil, že pokud brzy ráno vyrazí z Nechvalína, s příchodem stmívání budou projíždět bránou do Starigradu. Zároveň se cesta přes Nechvalín hodila i kvůli tomu, že měli vyřídit vladykovi Nechvalovi pozvání od krále Rastislava na jednání do Veligradu.

Pole, sady a rolnické či řemeslnické osady obklopující Veligrad postupně nahradil hustý les. Protože slunečný den začínal být horký, přišel jim chládek pod hustými lesními korunami docela vhod.

Jelikož už několik dní nepršelo, jelo se jim s vozem poměrně dobře – cesta sice neměla příliš rovný povrch a občas byla bohatá na výmoly, nicméně byla suchá a tvrdá. Díky tomu postupovali rychleji, než předpokládali.

Z cesty, po které jeli, občas odbočovaly užší či širší stezky do hloubi lesa a dávaly tušit vesnice a samoty uhlířů, schované kdesi mezi stromy. Jen dvakrát se les rozestoupil a projeli kolem rozsáhlejší vsi, kde většinou někdo Slavomíra poznal a lidé potom uctivě zdravili jej i jeho muže. Většinou však vesničané raději dávali přednost bezpečí a úkrytu, který jim hustý les poskytoval.

Za poslední roky se podstatně zvýšila bezpečnost na moravských cestách. Protože Rastislav nebyl nucený vést nějaké velké boje s odvěkými rivaly, s Franky, na domácí půdě, mohl věnovat veškerou energii upevňování pořádku a své moci v zemi. Nemilosrdně potíral všechny lupičské bandy, které se vyrojily ve válečných dobách a sužovaly poutníky. Jestliže byli takoví lapkové chycení živí, existoval pro ně jediný trest – šibenice. Přesto zachovávala Slavomírova skupina nezbytnou opatrnost. Vojáci v čele i na konci skupiny se střídali a bedlivě pozorovali okolí. Jejich houf byl sice početný a jen tak někdo by si na něj ne mohl troufnout, naložený vůz však přesto mohl někoho zlákat.

Jediní, koho potkali, byli nějací hutníci, kteří se pomalu sunuli se svými těžkými vozy naloženými železem od strážovických dolů na železnou rudu, kolem kterých byly rozmístěny tavící pece, do Veligradu, kde byl o jejich zboží, surové železo, vždy zájem.

Také je minuly dva kupecké vozy. Jinak byl klid, pokud ovšem nepočítáme nejrůznější zvuky, které vydávali zvířecí obyvatelé hustého lesa.

Když se blížilo poledne, zastavili se u potůčku, který tekl souběžně s cestou. Sesedli z koní a vypřáhli spřežení u vozu. Potom se nejprve postarali o zvířata, napojili je a nakrmili. Až poté se sami usadili do měkké trávy u cesty a trochu pojedli ze zásob, které s sebou vezli. Každý si podle chuti ukrojil chleba, sýra a slaniny. Vše zapili vodou z potoka, kterou si také nabrali do čutor. Potom pomalu vstali, zapřáhli nové koně do vozu a vydali se na další cestu směrem k Nechvalínu.

Odpoledne se pomalu překulilo do své druhé poloviny, když dojeli k říčce, kterou místní bůhví proč nazývali Kyjovkou. Slavomír si vzpomněl, jak kdysi jako malý chlapec seděl v koutku, když se dospělí – už si nepamatoval, co je k tomu přivedlo – dohadovali na toto téma. Jedni tvrdili, že kdysi, za pradědů, byli ve vsích podél říčky řemeslníci, kteří se živili výrobou velkých dřevěných kyjů. Jiní zase tvrdili, že kdosi kdysi dávno u téhle říčky, právě tam, kam je toho dne stezka přivedla, narazil na jámu plnou dřevěných kyjů, které si tam někdo uschoval. Slavomír si s úsměvem vzpomněl na to, jak se tenkrát – bylo to už večer a místnost osvětloval mihotavý plamen v krbu – všichni vášnivě dohadovali o tom, jak se to s těmi kyji vlastně událo.

Říčku bez obtíží přebrodili. Na druhém břehu se cesta, po které jeli, spojila s cestou vedoucí do Nechvalína a potom dál do Starigradu.

Z rozcestí, kam právě dospěli a kde se chvíli rozhlíželi kolem, vycházela ještě jedna stezka. Jak napovídal vůz ztěžka tažený párem volů a naložený železnými hřivnami, doprovázený čtveřicí statných podmračených mužů v nepříliš čistých halenách, jednalo se o stezku vedoucí ke strážovickým dolům a tavícím pecím. Ti, které právě míjeli, byli kováři a hutníci vezoucí svoje zboží.

Jednomu z řemeslníků se podmračený výraz změnil v úsměv. Nejprve totiž poznal Erika a potom hned i Slavomíra, před jehož koněm se uctivě uklonil. Před sedmi lety při vpádu Franků na Moravu opustil totiž tento řemeslník své pece, vzal do ruky sekyru a tou franským nájezdníkům důrazně vysvětloval, že v moravské zemi nemají co pohledávat. Shodou náhod se tehdy dostal pod Slavomírovo velení. Mladý kníže okamžitě poznal svého tehdejšího vojáka. Jak Slavomír, tak Erik sesedli z koní a srdečně se s ním přivítali. Bývalý voják byl celý nesvůj z toho, že tak vznešený pán kvůli němu sesedá z koně. Chvíli poklábosili a zavzpomínali na staré časy, potom se rozloučili a Slavomír se svými lidmi zamířil na půlnoční stranu k Nechvalínu. Hutníci se zase se svým vozem vydali opačným směrem, k Moravgradu.

Odpoledne už pokročilo, když se les kolem začal rozestupovat a Slavomírův průvod před sebou uviděl zvlněnou odlesněnou krajinu pokrytou poli, sady a pastvinami, kde bylo několik menších vesnic a na jednom z pahorků bylo vystavěno nechvalínské hradiště.

Ve vesnicích žili především rolníci a jen pár řemeslníků. Bydleli ve staveních, která byla dílem zemnicemi, dílem jednoduchými sruby. Obyvatelé vesnic byli ještě zabráni v pilné práci na svých polích.

Samotné hradiště nebylo příliš velké, jak mohli pozorovat, když k němu dorazili. Ohrazeno bylo palisádovou hradbou, propojenou košatinou a zasazenou do nevysokého valu. Celá hradba byla vysoká asi jako dva dospělí muži. Když Slavomír a jeho lidé vjeli otevřenou branou dovnitř, bylo vidět, že stavení v hradišti jsou zčásti bytelné sruby a částečně prosté zemnice. Bylo zřejmé, že nechvalínský vladyka není příliš zámožný. Žádný z domů nebyl kamenný, neměly dokonce ani kamenné podezdívky. Vedle domu vladyky Nechvala stál sice nevelký kostel, i ten byl však celý ze dřeva.

***

Kapitola 9.

*

Slavomír nebyl v Nechvalíně poprvé a vladyku Nechvala dobře znal. Věděl, že co se mu nedostává na majetku, to vynahrazuje svou čestností, odvahou a věrností králi Rastislavovi. Proto, když je překvapený vladyka přišel uvítat, okamžitě seskočil ze svého vraníka a srdečně se s Nechvalem pozdravil.

Nechval se před Slavomírem mírně uklonil. Srdečným hlasem mu řekl: „Vítej, vznešený Slavomíre, na mém skromném hradišti. Je mi nesmírnou ctí přivítat tebe i tvé lidi. Kdybyste nás však dopředu informovali, mohli bychom se na vaši návštěvu připravit.“

Slavomír se mírně usmál, protože mu bylo jasné, co je smyslem Nechvalových slov. Když přijede třicet čtyři zdravých a hladových mužů a ještě více koní na nevelké hradiště, jako je to Nechvalovo, udělá to velký průvan ve spíži. Slavomír věděl, že Nechval není lakomý, jenže z něčeho jeho lidé žít musí, a potom už měl také nepříliš veselé zkušenosti s tím, jaké to je, když jej navštíví sám Rastislav a po pár dnech se svým průvodem pokračuje dál od zcela vyjedeného hradiště.

Slavomír Nechvalovi přátelsky odpověděl: „Nechvale, za sebe i za své lidi ti děkuji za přátelské přivítání. Tvá starost o nás tě šlechtí, není však nutná.

Jen bychom na tvém hradišti rádi přenocovali, zítra brzy ráno musíme pokračovat dál do Starigradu, kde se bude ženit tady Vladan, velitel mých vojáků.“

Nechval se s úsměvem obrátil k Vladanovi. Řekl mu: „Přeji ti, Vladane, vše nejlepší ve tvém dalším životě.“

Potom Nechval, znovu obrácený ke Slavomírovi, pokračoval: „I když u nás bohužel dlouho nepobudete, jistě si budete přát něco pro zpříjemnění vašeho pobytu v Nechvalíně.“

Slavomír přikývl. „Chleba, sýr a maso na cestu máme. Pouze bychom tě poprosili o vodu a trochu medoviny. Té medoviny však jen málo, jak jsem říkal, brzy ráno musíme pokračovat. A pro naše koně bychom také potřebovali nějakou píci a vodu.“

Nechvalovi se viditelně ulevilo. Když si představil, že mu Slavomírovi vojáci vyjedí a vypijí hradiště, lehko mu nebylo. Jak si Slavomír pobaveně všiml, s viditelnou úlevou pronesl: „Co se té medoviny týče, buďte mými hosty…“

Slavomír jej přerušil: „A to krmení pro koně ti zaplatím.“

Nechval trochu v rozpacích namítl: „To snad ani nemusí být…“

Slavomírovi však nedalo moc práce jej přesvědčit. A upřímně řečeno, mladý kníže na rozdíl od krále Rastislava dobře chápal, že lidé na takových malých hradištích, jako je Nechvalovo, toho zase nemají tolik nazbyt, aby mohli krmit čtyřiatřicet neočekávaně přišedších hladových krků.

Nechval se ještě zeptal: „Jak si to přejete zařídit se spaním? Mohu tě, pane, pozvat do svého domu a tvým mužům ustlat tady v naší stodole? Máme tam čerstvou slámu.“

Slavomír přikývl. „To bude bohatě stačit. A se mnou si opravdu nemusíš dělat starost. Vyspím se také ve stodole spolu se svými muži. To mi nedělá žádný problém.“

Po chvíli dohadování se o tom nakonec oba dohodli.

Večer přivítal Nechval Slavomíra, Erika, Vladana a Gorazda u poháru medoviny ve svém domě. Byl to bytelný srub s hliněnou podlahou, rozdělený na dvě části přepážkou z prken, ve které byly jednoduché dveře. Uvnitř byl srub zařízen jednoduchým, nahrubo opracovaným nábytkem. V rohu obytné místnosti, kam je Nechval zavedl, byla pec a kout na vaření.

Ve stěnách byla malá okna s dřevěnými okenicemi.

Nechval hostům představil svoji početnou rodinu – manželku Doňu a pět dětí, tři chlapce a dvě dívky. Nejstarší z chlapců se jmenoval, jak zde bylo tradicí, opět Nechval. Děti zvědavě pokukovaly obzvláště po Slavomírovi, z jehož vybraného oblečení bylo poznat, že jde o vznešeného velmože. Ostatně starší z dětí už Slavomíra viděly a dobře věděly, o koho jde.

Slavomír měl s sebou nějaké sladkosti, které na veligradském tržišti nakoupil od kupců z Konstantinopole. Rozdělil je mezi děti a ty z takového pokladu měly oči navrch hlavy.

Když Doňa odvedla děti z místnosti ven, Slavomír upil medoviny z jednoho ze zdobených hliněných pohárů, které měl Nechval schované pro vzácné návštěvy, spokojeně mlasknul a pochválil medovinu, kterou jim Nechval nabídl.

Ten potěšeně poznamenal: „To není moje zásluha, to je dílo mé drahé Doni. Recept na tuhle medovinu je staré tajemství její rodiny.“

Slavomír ještě trochu ochutnal a potom prohlásil: „Milý Nechvale, to je skutečně pochoutka. Když se budeme vracet, mohu si od tebe dva džbány tohoto nektaru koupit? Můžeš je pro mě mít nachystané?“

Nechval celý v rozpacích zakoktal: „Ale pa-pane, přece mi nebudeš platit.“ Nechval byl sice vladyka, ale vladyka nepříliš bohatý, který nepatřil mezi mocné moravského království. Byl proto vyvedený z míry Slavomírovým jednáním. Normální totiž bylo, že ti, kteří byli mocnější a bohatší, si prostě brali, co se jim líbilo. A Nechval to sám už párkrát zažil.

Slavomír se na něj podíval a mírným hlasem řekl:

Jen se nebraň. Na to, aby vznikla takhle dobrá medovina, bylo třeba vynaložit spoustu práce. Takže si tvá žena zaslouží za svoji práci, která má takhle chutný výsledek, také patřičnou odměnu. Diskutovat o tom nebudu. Ty dva džbány mi nachystej a cestou domů ze Starigradu ti je zaplatím a vezmu si je. Pokud bychom se tudy zpět náhodou nevraceli, to by se však muselo stát něco mimořádného, někoho pro tu medovinu určitě pošlu.“

Potom Slavomír zarazil Nechvalovo děkování a dodal: „Nesedíme tu však, Nechvale, jen proto, abychom pochválili tvoji medovinu, i když si to věru zasloužila. Než jsme se vydali na cestu do Starigradu, požádal mě náš král Rastislav, abych ti vyřídil jeho pozdravy a především pozvání k cestě do Veligradu. Měl by ses u něj co nejdříve objevit.“

Na Nechvalově tváři se objevil náhlý úlek. „Co se děje? Náš král je se mnou nespokojený? Počínám si ve svém úřadu župana špatně?“

Slavomír se lehce pousmál. „To vůbec ne. Naopak.

Ve tvém kraji je bezpečno a klid. Lapkové už dlouho pocestné neobtěžovali a Rastislav dobře ví, že je to zásluhou tebe a tvých lidí. Problém je v něčem jiném.

Rastislav se snaží upevnit správu své říše. Proto vybírá ty nejschopnější vladyky do úřadu župana. Ty jsi ostatně jedním z nich. S tvou prací je král spokojen.“

„A proč chce tedy se mnou mluvit?“ zeptal se trochu nejistě Nechval.

„Rastislavovi se nelíbí tvoje hradiště,“ začal vysvětlovat Slavomír, „tedy nemá nic proti hradišti samotnému, vadí mu, že je poměrně slabě opevněné. Tvoje hradiště je umístěné na velmi důležitém místě na kupecké cestě z Moravgradu a Veligradu do Starigradu. Staráte se tu o bezpečnost pocestných. V dosahu tvých jezdců jsou železné doly ve Strážovicích a důležité rozcestí na polední straně od vás, kde se stýkají cesty z Mikulčic, Veligradu, Starigradu a Strážovic.

Tomu musí odpovídat také síla tvého hradiště, protože tví vojáci musí mít odpovídající ochranu.“

„Takže Rastislav chce, abychom vylepšili opevnění svého hradiště,“ poznamenal Nechval.

„Přesně tak,“ přisvědčil Slavomír.

Nechval se v rozpacích podrbal za pravým uchem a váhavě řekl: „To má náš Rastislav pravdu. Jenže…“

Jenže kdo takovou stavbu provede? A kdo ponese její náklady?“ poznamenal s mírným úsměvem Slavomír.

Nechval nešťastně přitakal. „No právě. Sám vidíš, že tady kolem nás jsou chudé rolnické vesnice jen s několika řemeslníky. Na poměrně jednoduché opevnění, které bylo postaveno za mého otce, blahé paměti, jsme stačili sami. To, co si představuje Rastislav, však sami nezvládneme.“

Slavomír uklidňujícím hlasem prohlásil: „Myslím, že je zbytečné obávat se problémů při přestavbě opevnění vašeho hradiště. Na toto téma jsme se s Rastislavem bavili a já mu říkal v podstatě to, co ty teď vykládáš mě. Rastislav je vládce přísný, ale není nelida, to dobře víš. Je přístupný tomu, nechat si věci vysvětlit. Výsledek naší debaty byl následující: král ti poskytne stavitele, bude to Dobroš, žák Radslava, dej mu Bůh věčnou slávu, který pomáhal Radslavovi při přestavbě Veligradu, Moravgradu a Dolnogradu. Poskytne ti také odborné řemeslníky, kteří stavbu povedou. Tyto mistry bude platit král. Ty se postaráš o dělníky a materiál a král ti navíc po dobu stavby odpustí odvod dávek do královské pokladnice. Myslím také, že se dohodnete i na nějaké další formě podpory ze strany Rastislava. To už však musíte probrat při tvé návštěvě na královském dvorci ve Veligradu, kde Rastislav ještě pobývá. Pamatuj na to, že hlavním Rastislavovým zájmem je mít pevné hradiště, které bude oporou královské moci v tomto kraji. Je proto také ochoten nemálo ze své strany pro toto dílo obětovat. Myslím, že se nejedná o nic, co bys nemohl zvládnout. Já vím, práce to bude hodně, jak jsem však řekl, král ti pomůže.“

Nechval se na chvíli zamyslel. Potom pomalu prohlásil: „Máš pravdu, Slavomíre. Jedná se o dílo, které lze provést, a pro nás bude také užitečné, protože získáme bezpečný úkryt. Děkuji ti za to, jak jsi tuhle záležitost s Rastislavem předjednal.“

***

Kapitola 10.

*

Následujícího dne, hned jak se rozednilo, projel Slavomírův průvod otevřenou branou nechvalínského hradiště a vydal se půlnočním směrem cestou ke Starigradu.

Slunce ještě nevyšlo, a tak bylo poněkud chladno.

Před nimi se tyčily svahy Malých hor. Slavomír věděl, že zanedlouho dojedou na rozcestí, ze kterého odbočovala stezka, po níž bylo možno kopce tyčící se před nimi objet. Nemyslel si však, že by to bylo nutné. Přímá cesta přes vrchy byla poměrně dobře sjízdná, protože bylo sucho, a tak se po ní vydali.

Malé hory bez potíží překonali. Před nimi byla mírně zvlněná zalesněná krajina, která je měla provázet až do Starigradu. Jak slunce stoupalo po jasné obloze bez mráčku, bylo stále tepleji. Cesta vedla převážně lesem a chládek, který poskytovaly koruny starých vysokých stromů, jim přišel vhod.

Podobně jako předešlý den jen zřídka narazili na mýtiny s vesnicemi. I zde dávaly nezřetelné odbočky z hlavní cesty tušit, že lidé, kteří zde žijí, dávají přednost úkrytu za staletými stromy. Na cestě byli téměř sami, potkali jen dvě skupiny kupců jedoucích od Starigradu. A tak je provázelo jen slunce a zvuky lesní zvěře. Přesto zachovávali potřebnou opatrnost a pozorně sledovali okolí.

Když bylo slunce na vrcholu svého putování, dorazili k brodu přes říčku, kterou místní nazývali, jak Slavomír věděl, jménem Cézava. Za říčkou sesedli z koní, vypřáhli povoz, postarali se o koně a potom se posadili do trávy, aby si na chvíli odpočinuli, najedli se a napili.

Protože chtěli dojet do Starigradu před setměním, za chvíli se zvedli, k vozu připřáhli nový pár koní, naplnili čistou vodou z řeky své čutory a vydali se na další cestu.

Odpoledne už pokročilo, když dojeli k říčce, která je už měla dovést až ke starigradskému hradišti a která měla dvě jména, jak si Slavomír pamatoval ze svých dřívějších cest do tohoto kraje. Tam, kde se k ní přimkla cesta, po které přijeli, se nazývala Zlatá říčka.

Nad Starigradem ji však nikdo neřekl jinak než Ďáblova říčka.

Cesta dál vedla po břehu Zlaté říčky. Když se pomalu přibližoval podvečer, začala se zvlněná krajina, kterou jeli až doposud, postupně měnit v údolí.

Po obou stranách se zvedaly zvolna rostoucí kopce.

Pomalu dojeli až k místu, kde se cesta větvila. Bylo vidět, že stopy kol vozů zahýbají doleva, do mírně stoupajícího údolí, ze kterého vytékal malý potůček.

Na stezce vedoucí dál podél Zlaté říčky byly vidět jen stopy kopyt koní.

Na otázky vojáků, kteří ve Starigradu ještě nebyli, a těch byla většina, Slavomír odpověděl, že starigradské hradiště má tři brány – dvě na straně západu slunce, jednu na straně, kde slunce vychází. Brána na straně východu slunce je však umístěna nad Zlatou říčkou a vede k ní poměrně strmá cesta po svahu ostrohu, na kterém Starigrad stojí. Tato cesta je sjízdná jen pro koně. Kvůli vozu, který s sebou vezou, musí proto odbočit doleva do údolí, v kterém jsou vidět stopy kol jiných vozů. Údolím cesta zvolna vystoupá, zahýbá potom doprava a dalším mírným stoupáním je dovede až ke vstupní bráně, do předhradí starigradského hradiště.

Zamířili tedy tam, kam jim ukázal Slavomír. Když vyjeli mělkým údolím vzhůru, les pomalu prořídl a krajina se podobala té kolem Veligradu. Malé rolnické vesničce, ve kterých lidé bydleli v zemnicích, sem tam nějaký srub movitějšího obyvatele, nejspíše řemeslníka, pole střídaná pastvinami a sady.

Na menším kopečku, který se před nimi objevil, když údolím vystoupali a posléze jej zanechali po své levici, uviděli bohatě vyhlížející opevněný dvorec, který se vymykal svému okolí. Jeho hradba byla zbudována z palisády vyrůstající z hliněného valu, vpředu zpevněného kamennou plentou. Šlo o jakési hradištní opevnění v menším rozměru. Takhle obvykle opevnění velmožského dvorce nevypadalo.

Bylo zřejmé, že majitel dvorce je velice movitý člověk. Brána, ke které vedla odbočka od cesty, po níž jeli, byla zavřená, takže dovnitř vidět nebylo. Nad palisádou však vykukovaly střechy postavené z kvalitně vypadajících šindelů, které už samy o sobě ukazovaly na to, že majitel dvorce není žádný chudák.

Erik se na koni otočil k vedle jedoucímu Slavomírovi a zeptal se: „Komu patří ten dvorec? Vůbec o něm nevím. Teď si uvědomuji, že ve Starigradu jsem s tebou sice byl, to jsme však vždycky jeli podél Zlaté říčky a potom vystoupali k bráně nad ní, takže jsme vjeli do hradiště z opačné strany než teď. A na tuhle stranu jsme nikdy nepřijeli. Alespoň pokud jsem tu byl já.“

Slavomír se zadíval na dvorec a s úšklebkem odpověděl: „To je dvorec Franků Adalberta a Rolanda.

A ještě by se dalo dodat, že nevidíš vše. Před tou hradbou, kterou vidíme odsud z cesty, je ještě hluboký příkop. Franští majitelé tohoto dvorce buď chtějí dát najevo svůj objemný majetek, nebo opravdu nechtějí být rušeni. A nejspíš platí obojí.“

„Počkej,“ zarazil se Erik, „Adalbert – to myslíš správce starigradského kostela?“

Slavomír přikývl a Erik mu vrátil úšklebek. „Tak ten zrovna nehlásá chudobu v Kristu.“

„Taky mám podobný dojem,“ odpověděl Slavomír a dodal: „Adalbert pochází z takového nepříliš majetného šlechtického rodu někde od Pasova. Ta nemajetnost je však u něj dnes už minulostí. Osobně jsem přesvědčen, že ve službě církvi viděl a vidí především cestu, jak zbohatnout. Jeho otec je, nebo spíš byl, protože už myslím nežije, blízký přítel našeho, ehm, ’milovaného‘ biskupa Hartwiga a syn sem přišel, aby si rychleji vysloužil zásluhy pro postup v církevní hierarchii. Tuším před třemi roky sem za ním přišel také mladší bratr Roland.“

„Také kněz?“ zeptal se Erik.

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou Slavomír, „je to normální šlechtic. Ačkoliv, normální. Dal se na obchod a daří se mu víc než slušně. A tady se docela dobře zabydlel, protože se oženil s Jaroslavou, dcerou starigradského knížete.“

Erik se s úsměvem zeptal: „Mluvíš o té dívce, kterou ti za manželku dohazoval tvůj otec a o které jsi prohlásil, že hejno slepic je chytřejší než ona?“

Slavomír se hlasitě rozesmál: „Ty máš ale paměť!

Ostatně, byl jsi té památné debatě s mým otcem Přemilem na nádvoří našeho dvorce v Dolnogradu přítomen a schovával ses za mými zády.“

Erikovi hrály v očích veselé ohníčky a zabručel:

„Bodejť by ne. Tenkrát vkročit mezi vás rozvaděné kohouty, tebe a tvého vznešeného otce Přemila, to bych také mohl jednu slíznout.“

To už se smáli oba dva, až se vojáci kolem nich divili, co se to děje.

Slavomír se zakuckal smíchem a řekl: „Abych tedy upřesnil, co jsem řekl a co jsi ty za mými rameny slyšel.

Bylo to tuším takhle: Jaroslava je bohatá krasavice.

Jenže má inteligenci srovnatelnou s támhle tím hejnem slepic. A je otázka, jestli ty slepice nejsou nakonec chytřejší. Když se k nim přidá jejich kohout, nejspíš ano.“

Rozesmátý Erik se zeptal: „A tomu Rolandovi to nevadí? Nebo je to také takový vzdělanec jako sličná Jaroslava?“

Slavomír zvážněl. „No, nevím. Upřímně řečeno, když jsem se právě od otce dozvěděl o tom sňatku, také mi to vrtalo hlavou. Já už totiž předtím mluvil s lidmi ze Starigradu a ti mi říkali, že oba tihle franští bratři jsou vychytralí až běda. Takže jediné, co mě napadlo, je to, že Jaroslava byla bohatá nevěsta, což nahradilo tu její hloupost. A Adalberta dosazeného do Starigradu biskupem Hartwigem tu místní lidé rozhodně nemilují, což platí i pro Rolanda. Ten je navíc velice nafoukaný, ještě víc než jeho povýšený kněžský bratr. No a tahle svatba s Jaroslavou se jim proto hodila k tomu, aby pronikli do místní moravské společnosti.“

Už také zvážnělý Erik zamyšleně poznamenal: „To máš asi pravdu. Co však tenhle sňatek přinesl Jaroslavě a jejímu otci, knížeti Jaroslavovi?“

Slavomír pokýval hlavou. „Dobrá a logická otázka.

Já si ji také položil. Co se týče Jaroslava, ten byl, pokud vím, nešťastný z toho, že jsem se s Jaroslavou neoženil já. Sňatek s Rolandem se mu moc nelíbil. Jenže Jaroslava si postavila hlavu a on jí ustoupil, protože vždycky udělal, co jí na očích viděl. Jaroslavina matka zemřela, když bylo děvče ještě malé, a otec, tedy Jaroslav, ji pak úplně rozmazlil. Když si tedy dupla, že se chce vdát za Rolanda, otec jí jako obvykle ustoupil.“

„A co na Rolandovi tolik imponovalo Jaroslavě?“

Slavomír se ušklíbl: „Co asi. Je bohatý a navíc cizí, bavorský šlechtic. Kolik moravských děvčat získá takovou partii? To si tedy nepochybně myslí ona. Takže jsou spokojení oba – ona i Roland. A Adalbert nejspíš také. Pouze starého knížete Jaroslava je mi líto. Jaroslava byla jeho jediné dítě. Od otce i našeho starého kněze Udalricha vím, že Jaroslav velice miloval svoji zemřelou ženu a už se nikdy potom neoženil. A z lásky k nebožce manželce potom tak rozmazlil dcerku. Ta se teď o svého otce zrovna nezajímá. A když, pak jen tehdy, pokud něco potřebuje. To zase vím od známých ze Starigradu, kteří k nám občas přijedou. Ostatně mi o těchto záležitostech vyprávěl i Vladanův budoucí tchán Spytihněv.“

Erik se ještě zeptal: „A ten Adalbert je důvod, proč s námi jede náš kněz Gorazd?“

Slavomír souhlasně přikývl. „Přesně tak. Lidé tu Adalberta snášejí, rádi jej však nemají. A aby měli Vladan se Živou na svůj velký den jen pěkné vzpomínky poprosil mě Spytihněv o příjezd Gorazda.“

„Neurazil tím Adalberta?“ zeptal se Erik.

Jestli ano, tak to ten Frank nedává najevo, pokud vím. Spytihněv mu to vyložil tak, že když je svatba v jejich kostele, dárkem pro ženicha má být zase jeho domácí kněz,“ usmál se Slavomír a dodal s lišáckým výrazem v obličeji: „Upřímně řečeno, tuhle výmluvu jsem Spytihněvovi poradil já. Doufám, že zabrala.“

Slunce už pomalu zapadalo za obzor, když za hovoru přijeli ke starigradskému hradišti.

***

Kapitola 11.

*

Hradiště Starigrad bylo pod správou knížete Jaroslava od té doby, co se Rastislav rozhodl upevnit správu země tím, že ji rozdělil na oblasti, centrem jejichž správy učinil významná hradiště. Ta dostali do správy velmoži, kterým Rastislav udělil titul župana. Ti nejbohatší z nich, kteří byli správci nejvýznamnějších hradišť, se navíc honosili tím, že používali titul knížete. Bylo tomu tak i u Slavomírova otce, knížete Přemila, který žil na starém rodinném dvorci na hradišti Dolnogradu, kde vyrostl Slavomír. Na Dolnogradu byl Přemil také županem. Podobně ustanovil Rastislav Slavomíra županem na Veligradu.

Chytrý, schopný a vzdělaný Slavomír, který byl navíc z mojmírovského rodu, protože jeho otec Přemil byl bratrancem Rastislavova strýce, velkého knížete Mojmíra blahé paměti, zakladatele slávy Moravského království, byl mužem, jakých v moravské zemi mnoho nebylo. To, že nadaný chlapec mohl naplno rozvinout své nadání, bylo dílem dolnogradského kněze Udalricha. Tento franský kněz, který byl však napůl české krve, protože jeho matka byla Češka, vzal vážně svoje misijní působení na Moravě – v době, kdy sem přišel, ještě dost divoké – oblíbil si místní lidi, slověnštinou mluvil jako oni a Moravané záhy zapomněli, že kněz je příslušníkem národa, který příliš nemilují. Díky tomu snad nikde jinde na Moravě nezapustila křesťanská víra tak hluboké kořeny jako na Dolnogradě.

Udalrichovu nadřízenému, pasovskému biskupovi Hartwigovi, se knězova činnost přes jeho nesporné pastorační úspěchy příliš nezamlouvala. Dokonce jej považoval za velkého drzouna. Místo toho, aby jej informoval o situaci na Dolnogradě a poskytoval mu tak cenné informace, kterými se chtěl Hartwig zalíbit svému králi a příteli Ludvíkovi, věnoval se Udalrich skutečné pastorační činnosti mezi svými věřícími. Dokonce se dopustil, z pohledu biskupa, té opovážlivosti, že v Dolnogradě založil školu, kde učil nadané děti, a dokonce také připravil čtyři mladé muže ke kněžskému svěcení. Jedním z nich byl Gorazd, správce Slavomírova kostela ve Veligradě.

Hartwig mladíky odmítl vysvětit, protože podle jeho a Ludvíkova názoru kněžský úřad nepatřil do rukou Moravanů. Oba si dobře uvědomovali, ostatně stejně jako král Rastislav, že samostatná moravská církev, nezávislá na pasovském biskupství, by významně přispěla k suverenitě moravského státu.

A v té chvíli zasáhl bohatý Přemil. Díky jeho darům mladíky vysvětil Hartwigův konkurent, salzburský arcibiskup Liupram.

Udalrichovu školu navštěvoval od chlapeckých let také Slavomír. Moudrý kněz, který se stal i chlapcovým důvěrníkem, brzy rozpoznal chlapcovo neobyčejné nadání, a když zjistil, že už víc nemůže Slavomíra sám naučit, přemluvil jeho otce, aby Slavomíra poslal na studia do světa. Přemil se chvíli vzpíral, protože si myslel, že stačí, když syn bude umět číst a psát, a jinak se má hlavně ohánět mečem. Nakonec jej však Udalrich přesvědčil, a tak Přemil vybavil syna dostatečnými finančními prostředky. Vzdělaný Udalrich mu k tomu přidal doporučující dopisy pro své přátele ve franském Kolíně nad Rýnem, v Římě a v Konstantinopoli – kněz totiž prostřednictvím kupců udržoval písemný styk s řadou stejně vzdělaných lidí v celé Evropě.

Se Slavomírem vyslal otec do světa také Mnislava, který se stal Slavomírovým druhým otcem. Naučil chlapce zacházení se všemi zbraněmi i jízdě na koni.

Spolu se vydali nejprve do Kolína, kde se chlapce ujal sám arcibiskup Hilduin, kdysi Udalrichův spolužák, a osobně dohlédl na mladíkova studia ve škole při svém arcibiskupství.

V Kolíně nad Rýnem osud také svedl Slavomíra dohromady s jeho přítelem, Vikingem Erikem. Ramenatý ryšavý vikinský pořízek se roku 845 po Kristu zúčastnil slavného nájezdu Vikingů na Hamburk.

Vikingové tehdy město vyplenili. Erik byl ale jedním z těch, kteří si slavného vítězství neužili, protože byli zajati a upadli do otroctví. Naštěstí pro Erika byl však tehdy arcibiskupem v Hamburku Ansgar, muž, který své kněžské poslání bral stejně vážně jako Udalrich. Ansgar přímo nenáviděl otroctví. Jedním z těch, které přes zvěrstva, jež páchali v jeho zemi, vykoupil a dal jim svobodu, byl právě Erik.

Po tom, co prožil, se nezkrotný vikinský bojovník docela změnil, přijal křesťanskou víru a nějakou dobu z vděčnosti sloužil u Ansgara. Po určité době jej arcibiskup propustil ze svých služeb a Erik doputoval až do Kolína. Tam se dostal náhodou do konfliktu se třemi lupiči, kteří přepadli starého obchodníka. Už to vypadalo tak, že Erik obchodníka zachrání, protože trojnásobnou přesilu by zvládl. Jenže lumpům přišli na pomoc další tři komplicové a v krámě by vypustil duši jak majitel, tak jeho vikinský ochránce, kdyby tehdy nešli kolem Slavomír s Mnislavem. Tři z lupičů zabili, ostatní raději spasili svoje životy útěkem.

Slavomír s Mnislavem dopravili oba zraněné muže do špitálu při arcibiskupství.

Starý obchodník se svým zachráncům bohatě odměnil a Erik se Slavomírovi slavnostně zavázal, že mu bude sloužit až do konce života, a vydal se po svém uzdravení se Slavomírem a Mnislavem na další cestu, která je přes Řím a Konstantinopol po několika letech přivedla zpět na Moravu. Mladý velmož posléze zjistil, že Erik svůj slib myslel skutečně vážně.

Před čtyřmi lety, když pátrali po vrahovi stavitele Radslava, (jak se vypráví v románu Případ úzké dýky) nejprve Slavomír zachránil život Erikovi, když svým mečem téměř zázračně zlikvidoval šíp mířící na Erikův krk, a po několika dnech potom mnoho nechybělo, aby Erik položil svůj život za Slavomírův, když vlastní hrudí zachytil šíp mířící na mladého knížete. Utrpěl přitom vážné zranění plic a nebýt umění kořenářky Filomeny a své železné tělesné konstituce, už by dnes snil svůj věčný sen v moravské zemi.

Mezi oběma mladými muži se za léta, co byli spolu, spíš než vztah pána a jeho věrného služebníka vytvořil, přes společenský rozdíl, který mezi nimi byl, vztah dvou oddaných přátel.

***

Kapitola 12.

*

Rok po návratu Slavomíra, Erika a Mnislava z cest, roku 855 po Kristu, se rozhodl ztrestat vzpurného a suverénního krále Rastislava mocný Franský král Ludvík, který před devíti lety pomohl Rastislavovi k vládě na Moravě a očekával za to Rastislavovu plnou loajalitu. Rastislav se však postupně z Ludvíkova vlivu vymanil a začal provádět vlastní, na Francích nezávislou politiku. Se svým obrovským vojskem tedy Ludvík vtrhl na Moravu, začal ji plenit a zdálo se, že Rastislavovy dny jako vládce jsou sečteny. Situace se tehdy zdála být dosti beznadějná, velmoži kolem Rastislava, včetně Slavomírova otce Přemila, králi radili vzdát se a vyjednávat s Ludvíkem. Tehdy téměř proti všem vystoupil odvážně mladý Slavomír. Jako jeden z mála docenil dosavadní Rastislavovu snahu vybudovat v Moravském království síť dobře opevněných hradišť, která se stala základem moravské obrany. Vymyslel plán nalákat franské vojsko k nepokořitelným hradbám Moravgradu a tam Frankům vpadnout náhle do zad s posilami přivedenými tajně od Veligradu.

*

Rastislav, který byl na jedné straně rozvážný panovník, ale na druhé straně dokázal být až ztřeštěně odvážným bojovníkem, okamžitě pochopil genialitu Slavomírova plánu, chytře využívajícího opevnění moravských hradišť. Zdánlivě malé a ustrašené moravské jednotky tedy podle Slavomírova plánu ustupovaly před Franky, kteří si začali představovat, že je čeká snadná kořist. Když Moravané Franky přivedli až k Moravgradu a útočníci narazili na nepřemožitelné hradby hrdého hradištního města, vpadly nic netušícím Frankům do zad jednotky osobně přivedené Slavomírem od Veligradu, přičemž Slavomírovi po boku samozřejmě stál věrný Erik a vedle svého otce také mladý Vladan, nynější ženich. Spolu se Slavomírem a jím vedenými veligradskými jednotkami potom z moravgradského hradiště zaútočila moravgradská posádka, jíž velel samotný král Rastislav.

Naprosto překvapení a dezorientovaní Frankové se dali na zmatený ústup, při kterém spousta z nich pohnojila svými těly moravskou zemi. Za těmi, kteří přežili, vtrhla moravská vojska vedená Slavomírem hluboko na franské území, které poplenila oplátkou za škody způsobené na Moravě.

Slavně se tehdy vraceli moravští bojovníci s velkou kořistí domů.

Rastislav po této válce navždy pochopil, jak výjimečného muže ve Slavomírovi Morava má. Daroval mu velký pozemek na Špitálním vrchu ve Veligradě a velký podíl z kořisti. Slavomír si tam vystavěl své nové sídlo – velký dvorec, jehož chloubou byl zděný kostel, zasvěcený svatému Petrovi a Pavlovi. Nádherný kostel byl posledním dílem nebohého stavitele Radslava. Správcem kostela, který se stal nejhonosnější stavbou v opevněné části Veligradu, byl na Slavomírovo přání jmenován právě Udalrichův žák Gorazd.

Po těchto událostech bylo neméně než Slavomír chytrému, i když ne tolik vzdělanému Rastislavovi jasné, že by byl sám proti sobě, kdyby čekal, až Přemil tak zestárne či zemře, aby jej Slavomír nahradil v jeho úřadě. A udělal krok, jaký neučinil nikdy předtím ani nikdy potom. Druhého muže z jedné rodiny ustanovil županem, a to navíc v jednom z nejvýznamnějších moravských sídel, ve Veligradě. Králi obyčejně záleželo na tom, aby žádná velmožská či vladycká rodina nezískala příliš velkou moc. Úřady proto pečlivě rozděloval mezi různé rody Při Slavomírově jmenování však nehleděl na tichou závist řady moravských velmožů, když důležitý úřad veligradského župana svěřoval mladému knížeti. Dobře věděl, že lepšího a věrnějšího muže by najít nemohl.

A nejen to. Vzdělaný a chytrý Slavomír si jako jeden z mála dovolil Rastislavovi bez obalu říci svoje, třeba i k Rastislavově názoru nepříznivé mínění. Pravda, pokud se ten Slavomírův názor hodně lišil od názoru králova, důrazně mu své mínění sdělil v soukromí, aby nenarušoval respekt, který ostatní cítili k Rastislavovi. To samozřejmě Rastislav dokázal ocenit. Navíc si král byl u Slavomíra zcela jistý, že by proti němu mladý velmož nikdy nespřádal žádné intriky. Slavomír byl dost bohatý a oficiality života na královském dvoře jej vůbec nelákaly. K tomu byl Slavomír neobyčejně vzdělaný, dokonce vzdělanější než skoro všichni moravští kněží, o velmožích, kteří se většinou ani podepsat neuměli, nemluvě. Slavomír rád žil dobrodružný život a řešil náročné problémy, se kterými se setkával. Rastislav si proto velice vážil intelektu mladého velmože a pověřoval ho takovými úkoly, které byly na úrovni Slavomírových schopností, které bývaly obtížné či delikátní a těžko by je někdo jiný zvládnul. A když Slavomír potřeboval pomoc, vždy vedle něj stál statečný, věrný a obětavý Erik.

Slavomír nyní před starigradskými hradbami netušil, že jeden z takových úkolů jej právě zde potká.

Že jej nečeká jen Vladanova svatba. A tentokrát to netušil ani král Rastislav, dlící ve vzdáleném Veligradě.

***

Kapitola 13.

*

Starigradské hradiště patřilo k nejvýznamnějším centrům Moravského království, hned po Veligradu a Moravgradu. Významu hradiště odpovídalo jak postavení jeho správce, knížete Jaroslava, mezi moravskými velmoži, tak i rozloha hradiště samotného. Starigrad však nebyl jen opevněné hradiště. Podobně jako třeba u Veligradu, Moravgradu nebo Slavomírova rodného Dolnogradu se kolem hradiště rozkládal prstenec rolnických a řemeslnických osad. Převážná část jejich produkce byla určena právě pro Starigrad a naopak ty řemeslnické potřeby, které si nedokázali obyvatelé v okolí hradiště vyrobit sami, odebírali zase od specializovaných hradištních řemeslníků.

Starigrad byl proslulý především svým zpracováním železa a výrobou nejrůznějšího zboží z tohoto kovu. Jednalo se o zbraně, avšak také o nejrůznější kování – prostě cokoliv, kde se železo dokázalo uplatnit. Tato výroba se zde rozvinula díky tomu, že místní řemeslníci měli neustálý přísun suroviny z dolů i na ně navázaných tavících pecí, umístěných v kopcích nedaleko od Starigradu směrem na půlnoční stranu. Jak Slavomír dobře věděl, tomu kraji neřekl nikdo jinak než Železné hory.

*

Tamní zasmušilý kopcovitý kraj poskytoval dostatek železné rudy a místní husté lesy dávaly dostatek dřeva pro její zpracování.

Vždy, když Slavomír přijel do Starigradu, obdivoval, jak dokázali dědové využít krajinu ke své obraně.

Staré pověsti říkaly, že místo, kde se rozkládal Starigrad, bylo osídlené odedávna. Ostatně rolníci při obdělávání svých polí a stavitelé hradiště, když kopali základy pro opevnění a dřevěné věže, narazili na různé starobylé kamenné nástroje, jaké se už dávno nepoužívaly, nepochybně však byly kdysi vyrobeny lidskýma rukama.

Starigrad takový, jak jej znal Slavomír, vznikal ve třech fázích. Ještě jako malý chlapec navštívil Slavomír Starigrad poprvé se svým otcem. Tehdy hradiště tvořil pouze opevněný trojúhelníkový ostroh obtékaný Ďábelskou říčkou. Nad svahy ostrohu tehdy kníže Jaroslav nechal zbudovat mocný val, hradbu vybudovanou z dřevěné konstrukce, zajišťující pevnost a stabilitu. Tato konstrukce byla vyplněna hlínou a zvenčí obložena kameny, které sem dělníci s velkou námahou natahali. Na vrcholu valu byla ještě zbudována pevná palisádová stěna. Tímto opevněním byl nahrazen starší a nižší val, postavený kdysi kolem hradiště.

Slavomír si dodnes pamatoval, jak jej, malého chlapce, fascinovala tato obrovitá stavba. Když zde tehdy byli s otcem byl poprvé, tehdy ještě mladý kníže Jaroslav, jinak blízký přítel otce Přemila, právě přestavbu opevnění dokončoval. Malý Slavomír tak měl příležitost vidět, jak takové opevnění hradiště vypadá uvnitř, a dobře si pamatoval, jak je zvědavě prolezl a pořádně se přitom ušpinil. Už tehdy bylo hradiště v podstatě nedobytné.

Povrch ostrohu, na kterém hradiště stálo, se mírně svažoval od úzké šíje ve vrcholu trojúhelníku až po příkré stráně nad říčkou, která se zde z říčky Ďáblovy postupně měnila ve Zlatou. Vchod do hradiště byl možný dvěma branami s mohutnými, železnými pláty okovanými vraty, která byla kryta dřevěnými věžemi. Jedna z bran byla na straně východu slunce nad údolím říčky, obtékající hradištní ostroh.

K. této bráně vedla z údolí strmá úzká stezka, jen opatrně sjízdná na koních. Hlavní vchod, sjízdný také pro vozy, byl na straně opačné, na okraji úzké šíje, která skýtala jedinou možnost pohodlného přístupu na hradiště. Hradba hradiště, přetínající tuto šíji, byla proto skoro dvakrát vyšší a širší než už tak ohromná hradba nad strmými svahy údolí Ďáblovy říčky. Oba vstupy do hradiště spojovala cesta vysypaná drobným kamením.

V horní části hradiště, nedaleko od přístupové šíje, postavil Jaroslav mezi cestou a hradbou na půlnoční straně svůj knížecí dvorec. Od zbytku hradiště jej oddělil palisádovou hradbou. Její vrata však byla obvykle otevřená, aby se lidé mohli dostat do nevelkého, bíle omítnutého kamenného kostela, zasvěceného svatému Jiří.

Kromě kostela byl ve dvorci postaven kamenný dům, ve kterém bydlel kníže, a potom sruby, některé s kamennými podezdívkami. Výstavnost domů byla obrazem významu jejich obyvatel. Vše doplňovalo několik jednoduchých dřevěných budov, sloužících jako stáje. Obytné domy byly zastřešeny šindeli, stáje zakrývaly došky.

Jaroslavův dvorec se svojí výstavností příliš nelišil od Slavomírova rodného dvorce v Dolnogradu. Zbytek domů na hradišti však svědčil o tom, že místní obyvatelstvo nouzí sice netrpí, přece jen však není tak bohaté jako lidé ve Veligradu, Moravgradu nebo i v Dolnogradu. Byly zde k vidění honosné sruby. Nezanedbatelnou část obydlí místních obyvatel ovšem tvořily také zemnice kryté došky, které třeba na moravgradském hradišti byly těžko k nalezení.

*

(Poznámka – Zemnice – typické obydlí starých Slovanů. Obytný prostor byl částečně vykopán do země (do hloubky 60 až 80 cm), zhruba stejně vysoké byly i boční stěny. Sedlová střecha se často opírala o zem. Štítové stěny byly proutěné, vymazané blátem, někdy byly zbudované i z kmenů.)

*

Chloubou Jaroslavova hradiště však byla vysoká věž, postavená ze silných kůlů. Hradiště sice bylo vybudováno na obtížně přístupném ostrohu, ten se však ztrácel mezi okolními kopci. Aby obránci hradiště měli přehled o okolí, napadlo ještě Jaroslavova otce postavit věž, vysokou jako šest dospělých mužů.

Stavitelé nakonec zjistili, že takové dílo není vůbec jednoduché zbudovat, má-li být stabilní a neohrožovat své okolí. Nakonec si vyžádali – bylo to ještě za nebožtíka knížete Mojmíra – pomoc stavitele Radslava blahé paměti, nejschopnějšího stavitele moravské říše. Pod jeho vedením nakonec postavili obdivuhodnou věž, která byla zabudována do palisádové hradby Jaroslavova dvorce a sloužila zároveň jako vstupní brána do dvorce. Na věži byly zbudovány dvě plošiny:

jedna zhruba ve dvou třetinách výšky věže a druhá zcela na jejím vrcholu. Na věži se střídaly neustále dvojice strážných, které pozorovaly okolí. Přes vodorovně položené kmeny, potažené hladkými kůžemi, na věž pravidelně vytahovali vědra s vodou a polévali jí kmeny a prkna tvořící věž. Stále vlhké dřevo pak případní útočníci nemohli zapálit.

Radslavova věž přetrvala i jeho smrt. I nyní se věži Slavomír se svými lidmi musel obdivovat. Druhé takové dílo bylo na Moravě stěží k nalezení.

Jak šel čas, přibývalo obyvatel žijících v okolí Starigradu. Nejhustěji byla osídlována pláň na druhé straně šíje, oddělující akropoli na ostrohu nad Ďábelskou říčkou. Pláň měla podobně jako akropole tvar nepravidelného trojúhelníku, ze dvou stran chráněného svahem. Byla však větší a podstatně snáze přístupná.

Jaroslav se proto rozhodl přidat k akropoli opevněné předhradí. Jednak tím poskytl ochranu lidem zde žijícím, kromě toho však také případným dobyvatelům ztížil přístup k samotné akropoli. Předhradí opevnil podobnou hradbou, jaká byla u akropole. Navíc ještě přidali hluboký obranný příkop tam, kde val nestál nad svahem. V tomto předhradí se nakonec soustředili především řemeslníci, hlavně ti, kteří vyráběli zbraně.

Poslední částí hradiště, dobudovanou před dvěma lety, bylo nakonec druhé předhradí, jehož opevnění bylo v podstatě kopií opevnění prvního předhradí, pouze bylo samozřejmě delší. Jeho zbudování si vynutil stále rostoucí počet obyvatel Starigradu.

Přístup z prvního do druhého předhradí byl možný dvěma branami, vybudovanými na okrajích hradby nad bočními svahy.

Dlouhá vnější hradba druhého předhradí byla přerušena rovněž dvěma bránami. Jedna byla v rohu předhradí na půlnoční straně, odkud vedla cesta do Železných hor. Tudy přijížděli hutníci a kováři se svým zbožím, na které už netrpělivě čekali starigradští specializovaní řemeslníci.

***

Kapitola 14.

*

Před druhou z bran právě Slavomír zastavil svůj oddíl. Velitel stráže ovšem mladého knížete okamžitě poznal, protože byl také jedním z těch, kteří pod jeho velením hnali před sedmi roky Franky z moravské země. Uctivě sklonil hlavu a řekl: „Vítej, vznešený Slavomíre! A vítej i ty, statečný Eriku. A samozřejmě vítejte i vy ostatní, především pak ženich Vladan.“

Tuto poznámku doprovodil velitel, který se jmenoval Běšek a s Vladanem se dobře znal, dobromyslným úsměvem.

Slavomír lehce pokývl hlavou, a protože si Běška také dobře pamatoval, usmál se a požádal jej: „Buď tak hodný, milý Běšku, a pošli někoho, aby informoval knížete Jaroslava o našem příjezdu.“

Běšek rychle odpověděl: „Dobře víš, Slavomíre, že pro tebe udělám cokoliv.“ A pokývnul na vedle stojícího mladého vojáka, který trochu vyjeveně sledoval, jak se jeho velitel dobře zná se Slavomírem. Mladík se však ihned vzpamatoval, skočil na svého koně a tryskem se vydal ke starigradské akropoli.

Slavomír v čele svého průvodu pomalu vjel otevřenou bránou do druhého, vnějšího předhradí starigradského hradiště. Mohutný obranný val z vnitřní strany lemovaly malé zahrady, obklopující domy jejich majitelů. Směrem k akropoli však zahrad ubývalo a domy k sobě byly postaveny hustěji.

Když se Slavomír zadíval do dáli ke druhé bráně, ze které vycházela cesta do Železných hor, uviděl poměrně velký dřevěný kostel, kolem kterého byl, jak věděl, rozsáhlý hřbitov.

Slavomírův pohled se však obrátil zpět k akropoli. Pod kopyty koní jim ubíhala cesta vysypaná drobným kamením. Když Jaroslav hradiště rozšířil až do nynější velikosti, rozhodl se také prodloužit zpevněnou cestu protínající akropoli, aby se za deště obyvatelé a návštěvníci hradiště nemuseli brodit blátem.

V prvním předhradí se cesta větvila do dvou směrů.

Jedna cesta vedla k bráně, kterou se jezdilo do Železných hor, druhá k bráně, kterou právě projel Slavomírův průvod. Navíc ještě Jaroslav nechal zbudovat třetí cestu, která vedla napříč rozlehlým druhým předhradím a propojovala obě zmíněné cesty.

Po chvilce projeli branou do prvního předhradí a po další chvíli je zdravila stráž v hlavní vstupní bráně akropole.

***

Kapitola 15.

*

Tam už Slavomíra čekal kníže Jaroslav, po jehož boku stáli Spytihněv se Živou. Slavomír sesedl z koně a šel tím příkladem svým lidem. S Jaroslavem se srdečně objali. To, že dal před čtyřmi roky Slavomír košem jeho dceři, Jaroslava sice mrzelo, avšak nic to nezměnilo na jeho sympatiích k mladému knížeti. V duchu mnohokrát litoval, že mu Bůh nedal také takového syna.

Jaroslav si s úsměvem prohlédl nejprve Slavomíra a po něm Vladana s Erikem. Zahlaholil: „Tak nám tu všichni vítejte! Náš kostel už je vyzdobený na zítřejší slávu. Nic už svatbě nestojí v cestě, když jste v pořádku přivezli ženicha.“

Potom se starý kníže musel znovu pousmát, když viděl nedočkavé pohledy, které k sobě vrhali Vladan se Živou. Vesele je vyzval: „Vy dva mladí nedočkavci, tak se netrapte, neberte na nás ohled a přivítejte se, jak se sluší a patří!“

Jaroslav ještě nestačil domluvit a už se oba snoubenci objímali, div se navzájem nerozmačkali.

Usmívající se Jaroslav se znovu obrátil ke Slavomírovi:

„Ještě vás musíme ubytovat. Nabídl jsem pomoc tady Spytihněvovi, který je už dávno nejen mým dvorním šperkařem, ale také přítelem. V mém domě je teď místa víc než dost…“ V té chvíli Slavomírovi neušlo, že Jaroslavův pohled na chvíli potemněl, kníže však ihned pokračoval zase vesele: „… takže tebe, Slavomíre, zvu k sobě spolu s Erikem a Gorazdem.

Vladana si samozřejmě vezme domů Spytihněv a pro tvé vojáky tu mám připravené dvě stodoly, které jsme vyklidili a nanosili do nich čerstvou slámu. Tví vojáci se tam mohou pohodlně vyspat.“

Potom Jaroslav ještě dodal: „Zítřejší den bude probíhat pod velením Spytihněva a především jeho moudré manželky Věromily, která je teď, jak mi Spytihněv řekl, v plném víru svatebních příprav. Dnes vás ale všechny zvu já na předsvatební oslavu na můj dvorec. Doufám, že po cestě z Veligradu nejste tak unavení, abyste se nedokázali dnes večer bavit. A o koně se nemusíte starat. Zaveďte je do mých stájí a moji lidé zařídí vše potřebné.“

***

Kapitola 16.

*

Večer se všichni pozvaní sešli na nádvoří Jaroslavova dvorce. Byly zde rozmístěny jednoduché dřevěné stoly a lavice. Na stolech byly přichystány mísy s pečeným masem – bylo zde vepřové, drůbeží i zvěřina. V ošatkách bylo přichystáno slané i sladké pečivo – chléb, preclíky i nejrůznějšími náplněmi plněné placky. Na zapití byla přichystána medovina, víno a řídké nechmelené pivo.

Když se všichni usadili, povstal kníže Jaroslav a krátce promluvil: „Všechny vás vítám na svém dvorci. Sešli jsme se tu, abychom zítra vyprovodili do společného života tyhle dva milé mladé lidi. Dceru Živu mého, rád to říkám, dnes už přítele Spytihněva, který se mnou prožil vše dobré i zlé v posledních desetiletích na Starigradě, a jejího vyvoleného, statečného Vladana, velitele veligradských vojáků mého dalšího přítele, statečného a vznešeného knížete Slavomíra. Nechci řečnit dlouho. Takže… takže pozvedám pohár na štěstí obou mladých snoubenců! Ať jim Bůh dá zdraví, štěstí a houf zdravých dětí!“

Po chvíli se rozproudila všeobecná zábava. Všichni se bavili, Slavomír si však povšimnul, že Jaroslav sedí zamlklý. Když upíjí ze svého poháru medoviny, tváří se, jako by šlo o odvar z pelyňku, ačkoliv lehce nahořklá medovina byla vskutku vynikající.

Vrátil se proto od snoubenců a usadil se na volném místě po Jaroslavově levici. Starý kníže se po Slavomírovi smutně podíval a dělal, že jej zajímá jen jeho pohár.

Slavomír se jej mírným hlasem zeptal: „Co tě trápí?

Nechceš se mi svěřit?“

Jaroslav jen beze slova zavrtěl odmítavě hlavou.

Slavomír se však nechtěl nechat jen tak odbýt.

„Dobře, zeptám se jinak. Nevadí ti náhodou, že tu s námi není tvoje dcera Jaroslava?“

Kníže pomalu otočil hlavu ke Slavomírovi a nazlobeně zabručel svým hlubokým hlasem: „A tobě by nevadilo, kdyby se ti tvoje jediná dcera vyhýbala?

I když jsi jí k tomu nezavdal nejmenší příčinu? I když jsi vždycky udělal, cos jí na očích viděl?“

Slavomír chvíli přemýšlel, jestli může říct, co chtěl Jaroslavovi povědět. Potom se však nadechl a spustil:

„Promiň mi moji opovážlivost. Jsi na světě o mnoho déle než já a máš víc životních zkušeností, takže nevím, mohu-li ti radit.“

Jen mluv,“ zabručel Jaroslav.

„Napadá mě jediné. Jestli tvé problémy s Jaroslavou nejsou způsobeny právě tím, že jsi jí nic neodepřel. Prostě jsi ji rozmazlil a ze samé lásky jsi z ní vychoval pěkně sobec kého tvora. A znovu promiň když se taková sobec kost snoubí s její hloupostí, která už je zkrátka dána od Boha, těžko z toho může vzejít něco dobrého.“

Jaroslav si ztěžka vzdechl a řekl: „Nemusíš se omlouvat. Máš úplnou pravdu. To je mi dnes už také jasné. Jenže co s tím? Obávám se, že dnes už dceru asi těžko změním.“

***

Kapitola 17.

*

Slavomír se zeptal: „Odkdy se k tobě dcera takhle chová? Od svatby s Rolandem?“

„Začalo to asi čtvrt roku po jejich svatbě. Ten franský bastard ji úplně zblbnul. Ze začátku bydleli mladí u mě. Místa tu mám dost, ostatně vidíš to sám. Vedle svého domu jsem jí postavil ten, ve kterém teď bydlíš s Erikem a Gorazdem.“

„A proč se tedy odstěhovali? Bydlí teď ve dvorci, který patří Adalbertovi, pokud se nemýlím?“

„Přesně tak. Jaroslava začala vykládat, že se tu nemůže nadechnout, že chce žít svůj vlastní život.“

„Tys ji nějak omezoval?“

„Právě že vůbec ne,“ rozčíleně pronesl Jaroslav, „nechal jsem je dělat, co chtěli.“

„Kde byl tedy problém v tom vašem soužití?“ zeptal se Slavomír.

Jaroslav pomalu nazlobeným hlasem pronesl: „Já si myslím, že ten problém se jmenuje Roland.“ Potom se krátce zamyslel a dodal: „Přesnější by možná bylo říci Roland a Adalbert.“

„Myslíš, že ti dva Frankové dceru poštvali proti tobě? Proč by to dělali?“

Jaroslav se ušklíbnul. „Ten důvod je docela jednoduchý, aspoň myslím. Víš, že Jaroslava je moje jediné dítě. Je to žena, takže až já umřu, měl by se stát novým starigradským županem její manžel. Oba víme, že konečné slovo náleží králi. Ten však obvykle dá na přání stávajícího župana a jen velmi zřídka a z vážných důvodů, jako tomu bylo třeba při tvém jmenování veligradským županem, rozhodne Rastislav pouze podle vlastní hlavy. Já jsem pro Jaroslavu zařídil všechno podle jejího přání. Jasně jsem jí však řekl, že taky udělám vše pro to, aby se ten její Frank nestal pánem na moravském Starigradě. A nepochybuji o tom, že Rastislav bude mít stejný názor. Oba dobře známe jeho úsloví, že nejlepší Frank je ten za Dunajem, který neumí plavat a nemá loď.“

Slavomír se lehce pousmál. „A ty si myslíš, že Roland si vzal Jaroslavu proto, že se chtěl zmocnit úřadu župana? Musím se přiznat, že takhle jsem o sňatku Rolanda a Jaroslavy nepřemýšlel.“

„Bohužel, tak nějak to je. Jaroslava sama mi to ostatně vmetla do tváře. Že prý ji nemám rád, že nechci, aby byla županova žena a bia bia bia.“

„Takže podle tebe, Jaroslave, se jedná o nátlak na tebe ze strany Rolanda a Jaroslavy.“

Starý kníže se chvíli zamyslel a potom pomalu řekl: „Nechci si o mé drahé dceři dělat nějaké iluze, ostatně většinu z nich jsem v minulých měsících pozbyl, řekl bych však, že to všechno z její hlavy není.

Na to je, bohužel, příliš hloupá a málo prohnaná. Máš pravdu, rozmazlil jsem ji. Troufám si ale říct, že Jaroslava je sice zpovykaná, jenže také dosti přímočará.

Takového intrikování by sama nebyla schopná.“

„Myslíš si tedy, že hlavní a možná jediný důvod sňatku s Jaroslavou byl Rolandův pokus domoci se titulu a hlavně moci župana ve Starigradě?“ zeptal se Slavomír.

„I když majetek, který po mně Jaroslava podědí, jistě také nebyl zanedbatelným důvodem k sňatku,“ prohlásil ztěžka kníže, „myslím si dnes, že to je tak, jak jsi řekl. Županský titul byl když ne jediným, pak zcela určitě hlavním Rolandovým cílem, když si bral moji dceru.“

Slavomír chvíli hleděl beze slova před sebe a nevnímal lidi, kteří se všude kolem nich veselili, tancovali, popíjeli a jedli. To, co právě slyšel od Jaroslava, příliš povzbuzující nebylo. Vážně se na Jaroslava zadíval a poznamenal: „Je ti jasné, že svým postojem jsi ve správci tvého kostela Adalbertovi a jeho bratrovi Rolandovi přátele nezískal. Spíš naopak. Neměl bys na sebe dávat pozor? Neměl bys třeba požádat některé ze svých vojáků, aby tě nenápadně hlídali?“

Jaroslav udiveně pohlédl na Slavomíra: „Jak jsi na to přišel?“

Slavomír opáčil: „Tebe něco podobného nenapadlo?“

Jaroslav se nervózně zavrtěl. „Ty, Slavomíre, víš o mých problémech ještě něco víc, než jsem ti teď povyprávěl?“

Slavomír udiveně zakroutil hlavou: „Ne, vůbec ne.

A nechceš mi vlastně ještě něco říct? Nepotřebuješ nějakou pomoc? A nemohl bych ti ji poskytnout já, tady a teď, když tu jsem také se svými vojáky?“

Jaroslav se najednou ustrašeně podíval kolem sebe na hlučně se bavící lidi. Já… já nevím. Vlastně možná vím. Tady ale teď není vhodné prostředí. Je tu příliš mnoho uší a očí. A já, já se musím ještě rozmyslet. Víš co? Domluvíme se zítra, jestli si spolu někde v klidu sedneme. A já si nechám ještě projít hlavou, jestli tě vůbec mám otravovat svými záležitostmi.“

„Tak dobrá, Jaroslave, jak chceš. Jsi přítelem mého otce Přemila a mám tu čest říci, že jsi i přítelem mým.

Rozhodnout se musíš sám, věz však, že jsem ti i se svými muži kdykoliv k dispozici,“ pronesl Slavomír tichým, leč důrazným hlasem.

***

Kapitola 18.

*

Spytihněv i jeho rodina prožili ve Starigradu celý svůj dosavadní život. Každý je zde znal a lidé je měli rádi. Když si k tomu vzal nad svatbou šperkařovy dcery Živy se statečným velitelem vojáků Vladanem až z Veligradu patronát sice přísný, ale protože spravedlivý a lidský, tudíž rovněž všemi místními obyvateli oblíbený kníže Jaroslav, a když ženicha měl k oltáři vést samotný kníže Slavomír, který byl hned po králi snad nejuznávanější osobností na Moravě, byl velkolepý výsledek předem zaručený. Kdo mohl, shromáždil se na Jaroslavově dvorci nebo v jeho okolí, protože dovnitř se všichni nevešli.

Nevelký, slavnostně vyzdobený kostel svatého Jiří pod náporem hostí téměř praskal ve švech. Zdaleka ne všichni svatební hosté se do něj vešli a svatební obřad proto mohli sledovat pouze zvenčí otevřenými dveřmi. No a ostatní obyvatelé Starigradu byli buď na nádvoří dvorce, nebo v jeho okolí a snažili se zaslechnout alespoň útržky slov ze svatebního obřadu, vedeného knězem Gorazdem. A ti, co alespoň něco slyšeli, se velice podivovali, že Gorazd sloužil mši ve slověnštině. Byl to pro ně zcela jiný zážitek, než když nadutý Adalbert bez ohledu na posluchače drmolil svoje latinské fráze, kterým velká většina obyvatel Starigradu nerozuměla.

Potom to konečně přišlo. Veligradští vojáci udělali před vchodem do kostela špalír svému veliteli. Za jásotu davu se ruku v ruce objevili čerství novomanželé, kteří pomalu prošli čestným špalírem, aby si je mohli dobře prohlédnout i ti, co se dovnitř nevešli.

Vladanovi vojáci vztyčili na počest novomanželů své meče a přihlížející hosté je zasypali nasbíranými lučními květy.

Nevěsta byla oblečená do bílých, modře lemovaných bavlněných šatů, dlouhých ke kolenům a přepásaných tenkým proplétaným koženým páskem se stříbrnou přezkou. Obutá byla do nízkých kožených střevíců s úzkými koženými šňůrkami, omotanými kolem jejích pěkných štíhlých lýtek.

Krášlily ji svatební dary rodičů – mistrovská díla jejího otce: jantarový náhrdelník s malým zlatým gombíkem, zdobeným droboučkými granulkami, který zářil na její hrudi ve výstřihu šatů. Uši jí zdobily zlaté lunicové náušnice ozdobené řetízky.

*

(Poznámka – Lunicová náušnice má spodní oblouk rozšířený do podoby půlměsíce či měsíčního srpku. Ke spodnímu oblouku bývá připojen například malý hrozníček, někdy (jako u Živy) jsou zdobeny dlouhými řetízky.

*

Ženich měl oblečenu bavlněnou, temně rudou halenu, stejně modře lemovanou, jako tomu bylo u nevěsty. Pod halenou měl ze stejné látky ušité kalhoty a ty měl zasunuté do kožených bot, vysokých do půli lýtek. Jeho pevné, a přitom pohodlné boty byly ozdobené malými mosaznými nýtky a na boku byly sepnuté tenkou koženou přezkou. Halenu měl Vladan přepásanou novým širokým koženým pásem se stříbrnou přezkou a stříbrným zdobeným nákončím.

Tento drahý a pečlivě zpracovaný pás dostal Vladan darem od Slavomíra. Oblečení a obutí bylo zase dílem Lady a Slavomír si s lehkým úsměvem řekl, když si zálibně oba novomanžele prohlížel, že jeho žena má dobrý vkus. Nevěstino oblečení samozřejmě pořídili její rodiče, návrh toho, jak má vypadat oblečení obou novomanželů, však byl dílem Ladiným.

Za opaskem měl Vladan ve zdobené pochvě zasunutý svůj meč z damaškové oceli a velkou dýku; oboje před lety dostal za věrné služby od Slavomíra.

Před jásajícím davem se museli novomanželé políbit a pro velký úspěch svůj novomanželský polibek ještě jednou a důkladněji zopakovali.

***

Kapitola 19.

*

Odpoledne se nádvoří Jaroslavova dvorce opět změnilo v hodovní dvůr. Hostitelem však tentokrát nebyl kníže Jaroslav, nýbrž Spytihněv s Věromilou a s knížetem Slavomírem.

Stoly se prohýbaly pod jídlem a pitím. Lahůdky, které přivezl Slavomír z Veligradu, doplnili rodiče Živy spoustou pečeného vepřového a drůbežího masa, nejrůznějšími omáčkami, ve kterých si hodující mohli kousky masa smáčet, sice trochu trpčím, přesto však neobyčejně chutným místním vínem a hořkou i sladkou medovinou. Na žízeň bylo samozřejmě k dispozici také tradiční řídké nechmelené pivo.

Věromila byla po celém Starigradu proslulá svým sladkým pečivem. Pod jejím vedením a podle jejích receptů jí sousedky pomohly napéct sladké placky, plněné nejrůznějšími náplněmi z ovoce, medu a máku. Všichni obdivovali zejména vrchol Věromilina pekařského umění – dva koláče ve tvaru postav novomanželů, nazdobené tak, jak byli při svatbě oblečení.

Aby nepřišli zkrátka ani ti, kteří nepatřili mezi svatební hosty, nechali Živini rodiče rozmístit před vchod do Jaroslavova dvorce nahrubo otesané stoly, na které dali od každého z jídel a pití něco, aby každý, kdo šel kolem, mohl popít a pojíst na počest novomanželů. Je nasnadě, že i u těchto stolů bylo velmi živo.

Zábava na nádvoří dvorce byla čím dál veselejší.

Kdo uměl hrát na nějaký hudební nástroj, přinesl si svoji píšťalu, flétničku či ’frčák‘.

*

(Frčák – dvoudílný zvukový kostěný nástroj. Mohl se použít jako hudební nástroj, nebo jako vábnička.)

*

Objevily se také několikery gusle a gudky (na gusle se hrálo smyčcem, na gudky se brnkalo.), a dokonce i jedna malá harfa. Samozřejmostí byly bubínky a chrastítka nejrozličnějších velikostí a tvarů.

Kdo neuměl hrát na žádný nástroj, alespoň zpíval a všichni dohromady na prostorném nádvoří dvorce vesele tancovali.

Slavomír sice bohatě popil i pojedl, ostatně těžko se dalo předloženému jídlu a pití odolat, dával si však pozor, aby se nepřivedl do podobného stavu jako při veligradské oslavě. O totéž požádal i Erika, protože po včerejším rozhovoru s Jaroslavem měl nepříjemné tušení, že by se mohlo přihodit něco neočekávaného.

Starý kníže sice jedl, pil a tancoval, Slavomír jej však znal příliš dobře, než aby si nevšiml, že za maskou veselí se skrývá smutek. Na tváři Jaroslava byl vidět úsměv, oči však veselé neměl.

Když se Jaroslav zvedl, aby si šel ulevit, dával Slavomír pozor na to, kdy se bude starý kníže vracet.

Když jej znovu uviděl, vstal a šel mu naproti. Zastavili se u palisády dvorce skoro pod věží. Slavomír se tichým hlasem zeptal: „Tak jak ses rozhodl, Jaroslave?

Chceš se mnou mluvit o svých problémech?“

Jaroslav se rozhlédl kolem po veselících se hostech a odpověděl: „Skoro jsem nespal. Ale ano, chci s tebou mluvit. I když to pro mě bude dost bolestné.

Ale ne teď a ne tady. Je tu spousta uší a očí.“

Jaroslav si krátce povzdechl a pokračoval: „Většina jich je přátelských. Ale bude mezi nimi určitě pár…

Necháme to raději na zítra.“

Slavomír nebyl z Jaroslavových slov příliš moudrý. Říkal si, že teď je však nemá cenu příliš rozebírat.

Zeptal se jen: „Tak dobrá, jak chceš. Kde se sejdeme?

A doufám, že ti nebude vadit, když přivedu také Erika. Mám takové tušení, že to bude vhodné. Stejně se s ním vždycky radím.“

Jaroslav lehce zavrtěl hlavou. „Nebude, jen toho statečného Vikinga vezmi s sebou. A sejdeme se zítra hned po východu slunce dole u Ďáblovy říčky. Já tam chodívám na ryby a hlavně pročistit si hlavu. Když sejdete stezkou z brány nad údolím, dejte se potom kousek proti proudu. Je tam taková zátočinka s malou tůňkou schovaná mezi stromy. Tam mám svoje místečko.“

Během jejich hovoru si Slavomír všiml jakéhosi slabého zašustění z druhé strany palisády. Vyběhl rychle branou dvorce ven, ale nikdo tam nebyl. To místo bylo navíc částečně ukryto za stromy a keři. Když se zeptal hodujících u venkovních stolů, jestli u palisády někoho neviděli, odpovědí mu byly jen nechápavé pohledy. Řekl si, že šlo nejspíš jen o nějaké malé zvíře, a vrátil se zpět.

Jaroslav se pousmál. „To zašustění tě vyhnalo ven, že ano?“

Slavomír beze slova přikývl a Jaroslav stále s úsměvem dodal: „Děkuji ti, jsi až příliš opatrný. To byla jen nějaká myš nebo ježek. Je jich tu plno. Tak zítra za úsvitu dole u říčky.“

***

Kapitola 20.

*

Druhý den brzy ráno, sotva se slunce objevilo nad obzorem, otevíral už strážný Slavomírovi a Erikovi bránu vedoucí do údolí Ďáblovy říčky. Strážný jim přitom řekl, že kníže Jaroslav vyšel hned, jak se začalo rozednívat, a že mu kladl na srdce, aby jim připomněl, že na ně bude čekat kousek proti proudu říčky u své tůňky.

Úzká stezka se v serpentinách kroutila dolů po svahu údolí. Pruh pod hradbou hradiště byl vykácený, aby případní útočníci nebyli krytí a nemohli překvapit obránce. Slavomír s Erikem si tudy zkrátili cestu, protože ten kousek seběhli přímo. Jakmile došli k okraji lesa, museli se už držet klikaté stezky, protože les byl v těch místech velmi hustý a nedal se projít. Bylo to tak všude pod hradištěm. Tato podoba lesa byla dílem obyvatel Starigradu a sloužila jako další pás obrany hradiště.

Když seběhli dolů na stezku, která vedla po pravém břehu říčky, vydali se po úzké stezce dál proti proudu a nechali po své pravici brod přes říčku, za kterým vedla další úzká stezka do strmého kopce k nevelké vesnici, ležící přes údolí naproti Starigradu.

Rozcestí bylo na rozsáhlé vykácené mýtině, na kterou bylo vidět ze strážní věže hradiště, což – jak Slavomír s Erikem věděli – bylo opět úmyslné, aby stráž na věži měla kontrolu nad tím, kdo po stezce prochází. Vykácet stromy na dně celého údolí a hlavně takovou rozsáhlou mýtinu udržovat by bylo těžké. Proto jen několik podobných mýtin narušovalo zalesnění údolí říčky, která se už dále po proudu jmenovala Zlatá říčka.

Slavomír s Erikem opustili mýtinu s rozcestím a ponořili se do ranního šera, protože slunce ještě nebylo tak vysoko, aby ozářilo dno údolí. Nad hlavami se jim spojovaly koruny stromů a zabraňovaly výhledu na hradiště. Během společné chůze Slavomír Erikovi převyprávěl své rozhovory s Jaroslavem z minulých dní.

V místě, kde byl vrchol oblouku pravotočivé zátočiny, prošli vykácenou mýtinou, poslední ve směru proti proudu Ďáblovy říčky. Ohlédli se po starigradské věži a brzy opět zmizeli pod korunami vysokých starých stromů.

Říčka se po chvíli kroutila zase vlevo a v tomto oblouku se stromy maličko rozestoupily a nechaly prostor malé loučce na břehu. Z hradiště však toto místo už vidět nebylo, protože bylo schované za dalším ostrohem, a navíc je zakrývaly vysoké stromy.

Erik ukázal Slavomírovi: „Podívej se, kníže Jaroslav nám tu usnul.“

Slavomír se podíval směrem, kterým ukazoval Erik, a zaraženě namítl: „Ten leží nějak divně…“

A už se oba rozběhli k ležícímu knížeti. Pohled, který se jim naskytl, příliš vábný nebyl. Jaroslav ležel na zádech, pěst levice sepnutou, v pravici svoji dýku se špičkou zamazanou od krve. Hlavu měl zvrácenou z nízkého břehu do vody, rozevřené oči se mu dívaly kamsi k obloze a v horní části lebky měl zakrvavenou ránu, vedoucí od kořene nosu až na zadní část hlavy. Bylo zcela zřejmé, že Starigrad bude potřebovat nového župana.

***

Kapitola 21.

*

Když Slavomír s Erikem viděli, co se stalo a že Jaroslavovi už není pomoci, opatrně se rozhlédli kolem.

Vrátili se z loučky, na které leželo Jaroslavovo mrtvé tělo, na stezku vedoucí podél říčky. Erik ukázal směrem proti proudu Ďáblovy říčky. „Podívej! Naštěstí v noci konečně pořádně sprchlo a tady v údolí je vlhko, takže se nám zachovaly stopy. Tady je vidět, že někdo přišel z opačné strany než my a zahnul na loučku. Potom jsou tytéž stopy zase vidět, jak jdou zpět proti proudu říčky.“

Slavomír se rozhlédl kolem a zamyšleně prohlásil:

„Máš pravdu. Tady od Starigradu jsou vidět jen stopy nás dvou a mezi nimi stopy Jaroslavovy. Vypadá to, že vrah přišel po proudu říčky směrem od Ďáblova údolí. Co myslíš? Ne že by to bylo pro Jaroslava důležité, ale je ta rána spíš od meče, nebo od sekyry?“

Erik si ještě jednou prohlédl Jaroslavovo tělo a znalecky prohlásil: „To byla zcela určitě sekyra.“

Erik se po svém dobrozdání trochu pověrčivě otřepal, ohlédl se kolem sebe a tiše se zeptal: „Cos to říkal? Ďáblova říčka, Ďáblovo údolí… Víš, že se nebojím desetinásobné franské přesily. Jenže s ďábly a skřety nejsou žerty. To vím už ze své domoviny.“

Slavomír se musel přes vážnost chvíle pousmát.

Bylo mu jasné, že teď musí pátrání chvíli počkat, protože Erik, svíraný obavami z ďábla a skřetů, by mu moc platný nebyl. „Ale jdi, ty strašpytle. Tahle říčka se jmenuje Ďáblova, protože cestou sem protéká údolím, kterému se také říká Ďáblovo.“

Erik vážně namítl: „No tak vidíš, Slavomíre. A to údolí jistě nedostalo svoje jméno jen tak. Jistě tam vládnou temné síly. A možná právě teď ty temné síly ukázaly svoji moc. Možná si je chudák Jaroslav nějak poštval proti sobě.“

Slavomír pobaveně pozoroval svého statného přítele. Jeho jindy hrdě napřímená postava byla v blízkosti mrtvého knížete, ležícího na břehu Ďáblovy říčky, tekoucí z Ďáblova údolí, najednou ohnutá v ramenou a Erik se plný obav rozhlížel kolem.

Slavomír se dal s mírnou ironií v hlase do vysvětlování:

„To údolí, jak vím, dostalo své jméno kdysi dávno díky takovým myslitelům, jako jsi ty.“

Erik trochu naštvaně zabručel: „Jen se nerouhej.

Abychom tu také za chvíli neleželi s rozseknutými hlavami.“

Slavomír se ušklíbl: „To by se samozřejmě mohlo stát, kdybychom se nechali překvapit, případně někomu vběhli do léčky. Když jsem však mluvil o těch myslitelích, ti to údolí pojmenovali jako Ďáblovo, protože tahle říčka tam mizí v zemi a zase se objevuje. Dokonce tam je jedno takové místo, kde se střídavě objevuje a zase mizí v zemi podle ročního období a podle toho, jak prší nebo kolik nasněží. No a takoví, jak jsem řekl, myslitelé, jako jsi teď ty, si tenhle přírodní úkaz vysvětlili tím, že v tom údolí spolu bojuje dobro a zlo. Za starých časů lidé hovořili o dobrých a zlých lesních bůžcích, dnes, kdy k nám přišla víra v Ježíše Krista, se mluví o souboji ďábla a Hospodina.“

Erik umíněně poznamenal: „No vidíš. Je to naprosto jasné. Ďábel se Hospodinovi v tom údolí snaží ukrást vodu. Tady Jaroslav se nejspíš zapletl, možná nechtěně, do tohohle boje… A teď tu leží s rozseknutou hlavou,“ dodal ještě a tvářil se stále stejně zarputile.

Slavomír se znovu zašklebil: „Já tě nepoznávám, ty neohrožený vikinský bojovníku! Nějak ti tady to neveselé prostředí leze na mozek.“

„Leze na mozek,“ nevrle opakoval Erik a dodal:

„No dobrá, ty máš určitě jiné vysvětlení té nebetyčné záhady, jak tě znám.“

Slavomír se zašklebil potřetí. „Konečně rozumná poznámka, ty jeden nezdolný bojovníku, který se bojíš ďábla. Co se týče Jaroslava, když jsme si včera tuhle schůzku smlouvali, stáli jsme u hradby jeho dvorce a za ní jsem slyšel jakýsi šramot. Jaroslav tvrdil, že šlo o zvíře. Mně se to moc nezdálo. Vyběhl jsem ven z dvorce, nikoho jsme však ani já, ani lidé, kteří kousek odtud hodovali, neviděli. Jak to vypadá, někdo tam přece jen stál. Někdo, kdo nechtěl, aby nám Jaroslav řekl, co nám tady, v klidu, chtěl vyprávět. A ten někdo určitě nebyl nadpřirozená bytost. A co se týče té v podzemí mizející říčky, je to odtud ostatně ještě kousek cesty, také nejde o nic nadpřirozeného.

S podobnými věcmi se můžeš setkat i v cizině. Podle moudrých lidí, kteří na ďábelské báchorky nevěří, pohříchu jich však není mnoho, jsou tady, stejně jako jinde, kde dochází k takovým jevům, pouze v zemi skalnaté dutiny, kde potoky a říčky, podobně jako naše Ďáblova říčka, zmizí, tečou v podzemí a ve vhodném místě si zase najdou cestu ven. Není to žádné kouzlo. Vzpomínám si, že když jsem byl kdysi se svým vznešeným otcem Přemilem jako chlapec na návštěvě ve Starigradě, vyprávěl mi jeden ze starých zbrojnošů tady nebožtíka Jaroslava, jak dělali pokusy. Vodu téhle říčky nahoře v Ďáblově údolí v místě, kde se propadala do podzemí, obarvili a po nějaké době se jim barva objevila o kus dál, kde se voda říčky zase objevovala na povrchu.“

Erik se však jen tak snadno nechtěl vzdát. Nedůvěřivě se zeptal: „No a co to místo, kde se voda střídavě objevuje a mizí. O tom jsem slyšel vyprávět právě jako o místě, kde je boj dobra a zla nejurputnější.“

Slavomír trpělivě odpověděl: „O tom mi onen starý zbrojnoš také vyprávěl a tiše se uchechtával lidské pověrčivosti. Říkal mi, že zase nejde o žádná kouzla.

Kolem Hostějova Dvora, to je takový nevelký dvorec na straně východu slunce od Ďáblova údolí, teče jeden malý potok, který se také ztrácí ve skalách. Ten zbrojnoš s přáteli vypozoroval, že když je v tomhle potoce hodně vody, v tom ’kouzelném‘ místě Ďáblovy říčky voda vyvěrá. A když je v potoce vody málo, ve tvém ’kouzelném‘ místě zase voda Ďáblovy říčky mizí. Jde jen o poměr vody na povrchu a v podzemí, jenže já vím, že povídačky, kterým věříš ty, znějí líp.“

Erik se rozpačitě podrbal za uchem. Sice stále ještě cítil v zátylku trochu neklidu, ale podobnou debatu se vzdělaným a chytrým Slavomírem nevedl poprvé, a proto musel uznat, že se vždy ukázalo, že je to jeho pán a přítel, střízlivě uvažující Slavomír, kdo při takových příležitostech mívá pravdu. A že ustrašení vypravěči hrůzostrašných historek zatím vždycky splakali nad výdělkem.

Rozpačitě tedy přikývl a zabručel: „No, něco na tom je, co jsi právě řekl. Budu nad tím určitě přemýšlet.

Myslím, že se můžeme zase dát do hledání Jaroslavova vraha. Tedy doufám, že ho budeme hledat.“

***

Kapitola 22.

*

Slavomír obrátil svůj zrak k mrtvému Jaroslavovi, sklonil se k němu a uchopil jej za bezvládnou pravici s dýkou. Zamyšleně začal usuzovat: „Jaroslavovo tělo ještě není úplně vychladlé a teprve začíná tuhnout. Vrah tedy moc daleko nebude. Jenže nechat tu Jaroslavovo tělo napospas zvěři také nemůžeme.

Jeden z nás musí na hradiště, aby si pro knížete přišli. A kdyby se druhý honil v lese za vrahem, mohl by padnout do léčky a mít hlavu podobně vyzdobenou jako chudák Jaroslav. Ne, vraha zatím necháme vrahem. Ty, Eriku, teď běž zpět na hradiště. Z našich mužů jich doveď deset, kteří budou po včerejší oslavě v dobrém stavu. Potom sežeň Běška, ten ať si vezme koně a pár svých mužů a přijedou si pro knížete. Hlavně ať všichni drží jazyk za zuby, nechci tu mít procesí, které všechno podupe. Tohle je úplně nejdůležitější. Já vím, věčně v tajnosti Jaroslavovu smrt držet nemůžeme, chci tu však mít klid alespoň dnešní dopoledne. A já si zatím ještě pořádně prohlédnu Jaroslavovu mrtvolu a poohlédnu se po okolí. A abych nezapomněl, vezmi také pro jistotu naše koně a dones mi můj meč, luk a šípy. Teď jsme tu jen nalehko s dýkami a to by se nemuselo vyplatit. Pro tebe to platí samozřejmě také. Jakmile se vrátíš s našimi vojáky, podíváme se pro jistotu kousek po cestě proti proudu říčky.“

Erik se zvědavě zeptal: „To chceš jít po stopách vraha?“

Slavomír zakroutil hlavou. „Ne tak úplně. Možná se mýlím, cosi mi však říká, že útok na Jaroslava nebyl jen obyčejné přepadení. Vsadil bych se, že to byla naplánovaná úkladná vražda, která měla něco společného s tím, co mi Jaroslav chtěl říct. A že ten, kdo nás včera za palisádou Jaroslavova dvorce vyslechl, zařídil, aby Jaroslav nemluvil.“

Erik zamyšleně pravil: „To, co jsi teď řekl, zní docela rozumně. Nebylo by to ostatně poprvé, co se takové tvoje tušení vyplnilo. Jen mi není zcela jasné, co si slibuješ od toho sledování vrahových stop.“

Slavomír si hrál se svojí dýkou a pomalu řekl: „Třeba teď fantazíruji. Jen si však představuji, jak se Jaroslavova vražda mohla odehrát. Jsou tu stopy jen jednoho útočníka. Ze stop Jaroslava je jasné, že se před ním nikam neschovával, nečekal žádné nebezpečí.

Takový byl zřejmě plán. Dělat náhodného poutníka, který se třeba ptá na cestu, a při tom neočekávaně zaútočit.“

Erik pochopil tok Slavomírových myšlenek. „Aha, už ti rozumím. Ty si zřejmě myslíš, že ten útočník nebyl sám. Že pro jistotu v záloze čekali jeho druhové.

Kdyby se tomu zdánlivému bloudícímu poutníkovi jeho lest nezdařila. Tak se tedy hned dáme po jejich stopách.“

Slavomír krotil Erikovo nadšení. „Ne, ne. Nevíš, jestli nás náhodou ještě nepozorují. Mohli bychom vběhnout do léčky. Teď jeď raději na hradiště pro posily.“

Erik starostlivě namítl: „A co když odjedu a vrah s jeho druhy tě tu přepadnou? Máš jen svoji dýku.“

Slavomír ukázal na mrtvého Jaroslava: „Podívej, kníže tu má luk a šípy. Zřejmě se bavil tím, že jimi lovil ryby, když se mu nechtělo chytat na udici. S tím bych se už nějak ubránil. Pokud na hradiště poběžíš, nebude to trvat tak dlouho. A na koni budeš brzy zpátky.“

Erik se tedy dal do běhu směrem k hradišti – ostatně nikomu z nich, včetně Slavomíra, nečinil dlouhý běh žádné potíže.

Slavomír se potom opatrně rozhlédl. Když byl všude klid, sklonil se znovu k Jaroslavovu tělu. Kromě rány v temeni hlavy měl Jaroslav pár různých povrchových zranění a potrhané šaty. Bylo zřejmé, že se bránil, jak o tom nakonec svědčila jeho dýka s čepelí potřísněnou krví. Na druhé straně, vzhledem k tomu, že Jaroslav byl zabit na místě svého rybaření a že, jak říkaly stopy v trávě, nikam neustupoval a nikde se neschovával, opakoval si Slavomír to, co už řekl před chvílí Erikovi, totiž že kníže vražedný útok rozhodně nečekal. Útočník jej dokonale překvapil.

Jaroslav byl zkušený bojovník. Pokud ho jeho vrah tak neočekávaně překvapil, buď jej Jaroslav musel znát, nebo jej opravdu považoval za obyčejného pocestného, který se třeba ptal na cestu.

Slavomíra zaujala Jaroslavova sepnutá levá pěst.

Vypadalo to, jako by se tou pěstí bránil, nebo jako by v ní něco svíral.

Slavomír opatrně rozevřel Jaroslavovy prsty a k jeho údivu mu z nich do dlaně vypadl gombík.

Podobný na svém oblečení Jaroslav neměl, musel jej tedy při svém posledním boji servat z vrahova oděvu.

Slavomír si gombík zvědavě prohlížel. Byl nějaký divný. Byl poměrně velký, měl průměr asi na dva nehty na ukazováku a byl vyrobený z mědi. Zdobený byl jen jednoduchými vrypy. To vše nijak podivné nebylo. Co bylo na gombíku nezvyklé, byl jeho tvar.

Nebyla to kulička, gombík tvořily jakoby dvě polokoule spojené krátkým válcem.

Slavomír občas pozoroval při práci šperkaře Bořka v rodném Dolnogradě, u kterého nechal vyrobit svatební šperky pro svoji Ladu. Dobře proto věděl, že Bořek gombíky vyráběl tak, že si nejprve připravil pomocí raznice a dřevěné formy dvě polokoule z kovu, ze kterého hodlal gombík zhotovit. Potom k jedné z polokoulí připevnil očko a nakonec hrany polokoulí pomazal jakousi speciální hmotou, díky které se obě polokoule v ohni spojily dohromady.

V každém případě však Slavomír dobře věděl, že Bořek tímto způsobem vyrobil jednolitou kuličku.

Ale to, co držel v ruce, koule nebyla. A především to nebyla jednolitá hmota. Bylo zřejmé, že se jedná o dvě části natěsno naražené na sebe, které se v ohni určitě nikdo ani nepokoušel spojit dohromady. Gombík byl navíc podivně těžký. Jako by nebyl dutý, jak obvykle gombíky bývají…

Kromě velké obranné dýky s sebou Slavomír nosil v torně malý nožík v koženém pouzdérku. Chvíli se namáhal, než pomocí nožíku obě části gombíku oddělil. Když se mu to po delší námaze konečně povedlo – obě poloviny gombíku držely pohromadě opravdu pevně – nestačil se divit. Do dlaně mu vypadl valounek čistého zlata, který vyplňoval vnitřek gombíku!

***

Kapitola 23.

*

Bylo vidět, že Erik měl obavy o Slavomírovo bezpečí. Zanedlouho se tryskem přiřítil se čtyřmi muži a udýchaně Slavomírovi sdělil, že zbylých šest vojáků už bude nejspíš na cestě spolu s Běškovými muži.

Slavomír požádal své čtyři vojáky, aby pro jistotu prozkoumali okolí. Nic zajímavého však už nenašli.

Mezitím Slavomír Erikovi ukázal gombík, který našel v Jaroslavově dlani, a doprovodil ukázku výkladem o tom, jak se gombíky vyrábějí.

Erik jej se zájmem poslouchal. Když Slavomír skončil, potěžkal gombík v dlani a řekl: „Jak to vidím já, šlo nejspíš o odměnu za odstranění Jaroslava.

Zajímavý způsob, jak uschovat zlato a mít je přitom stále na očích. Jen mě napadá, že gombíky, pokud je tedy nemáš třeba na náhrdelníku jako naše nevěsta Živa, se přece obvykle vyskytují v páru. Jestliže je tedy používáš k sepnutí pláště. Takže bratříčka, nebo možná bratříčky tady toho našeho kousku bychom snad měli najít u vraha.“

Nato se Erik ušklíbl a ironicky dodal: „Pokud se tedy ten dobrák bude chtít pochlubit.“

Slavomír přikývl. „Viděl bych to podobně. V každém případě by nám tenhle gombík mohl pomoci najít vraha. Ten si zřejmě nevšiml toho, že mu jej Jaroslav při svém posledním boji serval z pláště.“

Slavomír se vážně podíval na přítele a prohlásil hrobovým hlasem: „Abych pravdu řekl, když držím tenhle poslední Jaroslavův vzkaz v ruce, říkám si, že jeho vrahy prostě najít musíme. Nic jiného nepřipadá v úvahu!“

S posledními Slavomírovými slovy se objevili zbylí vojáci, které Slavomír požadoval. Běšek se svými lidmi opatrně zabalil tělo knížete Jaroslava do přikrývky a připevnili je na jednoho z koní. Sebrali také jeho věci, které ležely kolem, a pomalu se smutně vydali zpět na hradiště.

Slavomír se potom se svými muži vydal údolím proti proudu Ďáblovy říčky, která se klikatila na dně údolí, jež se poněkud zúžilo. Stezka vedla po levém břehu. Část Slavomírových vojáků pozorovala ostražitě okolí a pro jistotu měli v rukou připravené luky a šípy. Zbytek se Slavomírem a Erikem v čele sledoval stopy na cestě a v jejím okolí.

Na stezce, po které šli, byly stopy jezdce, které vedly nejprve po proudu a potom zase zpět. Bylo jasné, že šlo o vraha. Kousek od tůně, kde Jaroslav naposledy lovil ryby, se objevily navíc stopy dvou pěších.

Bylo zřejmé, že pozorovali, jak se jejich druhovi dařilo. Z místa, kde ti dva postávali, bylo s trochou opatrnosti vidět na místo, kde Jaroslav vypustil duši.

Po nedlouhém pochodu se před nimi vpravo objevila zajímavá, skoro svislá skalní stěna, porostlá popínavými rostlinami. Erik se na skálu zvědavě zadíval, potom však upřel svůj pohled pod ni. Sice tiše, avšak vzrušeně řekl: „Podívejte se. Sežvýkám svoje boty, jestli pod tou skálou někdo neleží.“

Protože Erik měl pravdu, Slavomír přikázal svým mužům, aby se za ním a Erikem drželi několik kroků zpět. Sám s Erikem potom pomalu došel k místu, kde muž ležel.

Pod skálou byl mírně se svažující travnatý svah, na kterém ležel muž, na kterého nebyl vůbec pěkný pohled. Bylo zřejmé, že asi zuřivě, podobně jako Jaroslav, bojoval o svůj život. Jeho halena byla rozervaná a zkrvavená, kromě řady menších měl jednu velkou bodnou ránu v břiše a druhou v prsou. Přes tato vážná zranění se však pravděpodobně dál bránil, takže měl ještě napolo useknutou hlavu. Pohled na vytřeštěné oči, výraz zuřivosti ve tváři a hlubokou ránu v krku nebyl ničím příjemným.

Když se rozhlédli po okolí, bylo z měkké půdy stezky zřejmé, co se stalo a že měl Slavomír nejspíš pravdu s druhy čekajícími na vraha. Po proudu podle stop přijeli čtyři muži na koních. Koně nechali na loučce pod skálou, ne příliš daleko od místa vraždy, ale dost daleko na to, aby je neprozradilo zaržání koní.

Od loučky potom pokračovaly stopy jednoho jezdce na koni, který byl vrahem, a doprovázely jej stopy dvou pěších – dvou druhů, kteří vraždu sledovali.

Erik zamyšleně pronesl: „Vypadá to, že tvé tušení bylo správné, Slavomíre. Toho jezdce poslali, aby knížete zavraždil. Protože kníže viděl jen jednoho muže, nebyl nijak opatrný. Ti dva pěší to jistili a nepochybně by zasáhli, kdyby se Jaroslav tomu prvnímu ubránil. No a ten čtvrtý tady zůstal, aby hlídal koně. Jediná otázka je, proč pak vraha zbývající tři zabili.“

Slavomír se zeptal: „Proč myslíš, že tím zabitým je vrah?“

Erik ukázal na pravou botu mrtvého a potom na stopy kolem. „Podívej. Má tady vpředu poškozenou, naprasklou podrážku. Ta prasklina sice není příliš velká a její otisk ve stopě také není nejzřetelnější, rozeznat se však dá. U stop těch dvou, co vraha doprovázeli, nic takového nevidíš. A ten, který tu zůstal s koňmi, nechal stopy tady. Kousek ty tři vyprovodil, potom se vrátil a rázoval tu kolem dokola. Jeho stopy jsou také bez vady.“

Slavomír se podíval tam, kam ukazoval při svém výkladu Erik, a musel mu dát za pravdu: „Máš výborný postřeh, Eriku. Určitě to je tak, jak říkáš. Leží tu před námi zavražděný Jaroslavův vrah.“

***

Kapitola 24.

*

Všichni si zamyšleně prohlíželi před nimi ležící mrtvolu a Erik pronesl nahlas otázku, která zajímala nejen jeho: „Proč ti tři vlastně zabili toho neznámého vraha?“

Slavomír zamyšleně odpověděl: „Můžeme jen hádat. Já bych řekl, že Jaroslavovu vraždu nejspíš připravoval někdo, koho a jehož lidi Jaroslav znal a zrovna se s nimi nepřátelil. Najali si proto cizího člověka, na kterého se Jaroslav nebude dívat s podezřením, aby Jaroslava zabil. No a nakonec se zbavili nevítaného svědka. Je to jen moje domněnka…“

„… ale nejspíš se bude zakládat na pravdě,“ doplnil Erik. „Podívej se, jak ten muž vypadá. To nebude našinec. To nebude ani Frank. Ta malá podsaditá postava, husté černé vlasy, trochu sešikmené oči, ani bych se nedivil, kdyby to byl jeden z přežívajících avarských bojovníků, kteří putují světem a nechávají se najmout od kohokoliv, kdo jim zaplatí.“

Ostatní Erikovi přitakávali, protože to bylo skutečně právě tak. Pokud přežili rozpad své říše, o které se dodnes vyprávěly za dlouhých večerů historky u ohňů, potomci tohoto lidu se většinou rozplynuli mezi domácími obyvateli zemí, kde skončili svou pouť. Ostatně i na Moravě to bylo tak, že po své porážce a zajetí měli někteří z Avarů to štěstí, že nebyli prodáni do otroctví do ciziny a zůstali jako otroci v zajetí zde. Postupně se dočkali svobody, přijali křesťanství, vstoupili do manželství s Moravany či Moravankami a zcela splynuli s místním lidem.

Někteří z nich, kteří si nedovedli představit jiný život než na koni a se zbraní v ruce, však na tom byli jako ten mrtvý, co ležel před nimi. Jejich domovem bylo sedlo jejich koně a své meče a životy nabízeli tomu, kdo dokázal ocenit jejich bojové umění. Pravda, při takovém životě často končili právě jako muž před nimi.

Slavomíra vytrhl ze zamyšlení Erik, který začal prohledávat mrtvého muže. Chápavě se pousmál a zeptal se: „Hledáš druhý gombík?“

Erik otočil ke Slavomírovi hlavu a přikývl: „Přesně tak. Byl by to zcela jasný důkaz.“

Slavomír ukázal na halenu mrtvého: „Podívej. Tady u límců jsou dvě dírky. Jako by tu někdo něco vyrval.

Nejspíš ty dva gombíky.“

Erik zabručel: „Jeden měl v ruce Jaroslav. Kdepak skončil ten druhý? Co když ten druhý gombík schoval sám tenhle mrtvý? Tedy když byl ještě živý.“

Erik obrátil mrtvolu. Zklamaně pronesl: „Nikde nic. Tady toho chudáka, nebo spíš chudého lumpa, obrali skutečně důkladně!“

Erik obrátil mrtvého zase zpět na záda a při tom se vyhrnula halena mrtvého. Slavomír udiveně zamumlal: „Co to má ten muž v rozkroku?“

Erik se podíval, kam Slavomír ukazoval a znechuceně si vzdychnul: „Co naděláme, někdo se obětovat musí.“

Mrtvý muž měl oblečené volné plátěné kalhoty a v jejich rozkroku, jak zjistili, měl skutečně našité dvě malé kapsičky. Na každé nohavici jednu. Z jedné takové kapsičky teď Erik s hodně kyselým výrazem v obličeji, protože mrtvý zaživa mytí příliš nedal a docela páchnul, a to i nosům Slavomírových vojáků, vyndal hledaný gombík.

Slavomír jej pomocí svého nožíku otevřel podobně jako první gombík a před udivenýma očima vojáků se mu v dlani objevil opět zlatý valounek.

Slavomír se přísně zadíval na své muže a zvýšeným hlasem jim přikázal: „O tom, co jste teď viděli, myslím ty nalezené gombíky, musíte přede všemi, kteří k nám nepatří, držet jazyk za zuby. Myslím si totiž, že tyhle podivné gombíky…“ Erik jim ukázal i první kousek, „… nás dovedou k tomu, kdo zosnoval Jaroslavovu vraždu. I když si myslím, že ten, kdo starého knížete nechal zavraždit, bude počítat s tím, že gombíky najdeme, nemusíme jej otevřeně varovat. A tenhle mrtvý,“ dodal důrazně Slavomír ke všem okolostojícím, „je prostě jen mrtvý, kterého jsme našli poblíž místa Jaroslavovy smrti a vlastně vůbec nevíme, jestli má s Jaroslavovou smrtí něco společného, nebo byl jen náhodou na špatném místě a stal se obětí Jaroslavových vrahů. S nikým cizím se bez mého svolení nesmíte bavit o tom, že máme muže, jenž zavraždil Jaroslava. Je vám to jasné?“

Všichni zamručeli na souhlas, protože věděli, že Slavomír je velice uznalý pán a velitel, který se stará o své lidi jako málokdo. Na druhé straně ovšem, pokud by si někdo dovolil nerespektovat jeho příkazy, zle by na to doplatil.

Erik udělal omluvné gesto a dodal: „Kdybys dovolil, Slavomíre, myslím, že je tu ještě jeden problém.“

Slavomír se chápavě pousmál: „Myslíš zřejmě autora gombíků.“

Erik přikývl. „Přesně tak. Pokud to není vysloveně člověk, na kterého se organizátor Jaroslavovy vraždy může spolehnout, pokud jde jen o šperkaře, který dostal zakázku, hrozí mu teď smrt. Alespoň si to myslím.“

Slavomír mu přitakal: „Obávám se, že máš naprostou pravdu, a obávám se také toho, že pokud se k onomu šperkaři nedostaneme dřív než Jaroslavovi vrazi, už moc takových gombíků nevyrobí.“

Erik se zeptal: „Co uděláme s tím mrtvým?“

Slavomír přikázal: „Naložte jej na jednoho z koní.

Vezmeme jej s sebou do Starigradu. Třeba ho někdo pozná. Tady už toho moc nezjistíme.“

***

Kapitola 25.

*

Když byli zpět v Jaroslavově dvorci na Starigradu, hučelo to tam jako ve včelíně. Ženská část osazenstva dvorce měla oči plné slz a mužská část chodila se zachmuřenými obličeji a drtila mezi zuby kletby. Jaroslava totiž měli všichni rádi. Na nádvoří složili z koně Jaroslavova vraha, kterého ovšem představili jako mrtvého nalezeného nedaleko od Jaroslavova těla. Lidé se kolem těla neznámého seskupili a se zvědavými výrazy ve tvářích si je prohlíželi.

Ve vratech dvorce se nedlouho po Slavomírovi a jeho vojácích objevila Jaroslava, která přijela v doprovodu manžela Rolanda a švagra Adalberta. Slavomír Jaroslavu zdvořile pozdravil, vyjádřil svoji účast s úmrtím otce a důrazným hlasem jí sdělil, že se osobně postará o to, aby našel co nejrychleji toho, kdo Jaroslava nechal zavraždit.

Mladá žena mu chladně odpověděla na vyjádření soustrasti a potom se na něj podezřívavě zadívala a zeptala se s mírným ironickým podtónem v hlase:

„Jak to myslíš, Slavomíre, našel toho, kdo nechal Jaroslava zavraždit? Jak jsem vyrozuměla za tu chvíli, co jsme zde, přivezli jste sem mrtvolu muže, který leží tamhle na nádvoří,“ a svojí štíhlou rukou ukázala k místu, kde dav lidí obklopoval tělo Jaroslavova vraha.

„Nejde náhodou o vraha mého otce? Všechno by v takovém případě bylo v pořádku a smrt mého otce by byla potrestána. A otce bychom mohli klidně pohřbít, aby jeho duše došla klidu. Možná ani není důvod, abys ohromoval Starigrad svým slavným důvtipem při hledání zločinců. Ten, koho bychom tu měli hledat, je už možná nalezen.“

Slavomír si v duchu říkal, že mladá žena, kterou mu kdysi dohazovali rukou společnou a nerozbornou jeho i její otec, nevypadá zrovna jako zdrcená dcera. Jaroslava nedávala najevo žádný smutek, neplakala, prostě nepůsobila zrovna jako jediná dcera, která právě přišla o posledního rodiče. Její chování odpovídalo steskům jejího otce před Slavomírem.

Rozhodl se tedy, že vzhledem k jejímu chování není důvod nějak ji šetřit. Mírně přidal na důrazu svého hlasu a Jaroslavě řekl: „Kdybys dovolila, milá paní, od toho, abych rozhodl, jestli je či není smrt tvého otce objasněna, jsem tu ve jménu našeho krále Rastislava já, kníže Slavomír. Jak jistě víš, po smrti tvého otce, župana na Starigradu, jsem tu řízením Božím já rovněž nejvyšším zástupcem našeho krále v tomto městě. Dobře jistě také víš, ostatně sama jsi to zmínila, že mi Bůh dal jisté nezanedbatelné schopnosti vyšetřovat zločiny. Tyto mé schopnosti náš král několikrát využil ke své spokojenosti a k nespokojenosti těch, kdo mnou vyšetřované zločiny spáchali.

Takže mi dovol, milá paní, abych to byl já, kdo rozhodne, jestli smrt tvého otce, vznešeného knížete Jaroslava, je či není objasněna! A co se týče pohřbu tvého otce, nic nebrání tomu, abys knížeti Jaroslavovi vystrojila pohřeb odpovídající jeho významu a oblibě mezi lidmi.“

Slavomírova ráznost Jaroslavu poněkud vyvedla z míry. Najednou nevěděla, kam upřít svůj pohled, a zakoktala: „No, no dobře. Já jistě nechci zpochybňovat tvé postavení ani tvé schopnosti vyšetřovat zločiny… ale… ale…“

Na pomoc jí přispěchal švagr Adalbert, který s Rolandem stál po jejím boku. Pozdvihl své dlaně v obranném gestu a omluvným, konejšivým hlasem zašveholil svou slovanskou řečí s nepatrně tvrdým franským přízvukem: „Vznešený kníže Slavomíre, omluv prosím drobné rozpaky mé drahé švagrové. Je ti jistě jasné, že ztráta milovaného otce by mohla vyvést z míry i tak statečného a tvrdého bojovníka, jakým jsi třeba ty sám, natož potom křehkou mladou ženu, která o matku přišla již dávno a otec byl proto tím nejdražším, co měla, možná snad jedině vedle mého bratra Rolanda.“

Slavomír si v duchu říkal, že tihle dva Frankové jsou pěkně sehraná dvojice. Když Adalbert spustil svoji řeč o ztrátě milovaného otce, Roland nasadil patřičně zkormoucený výraz, povzdechl si, a když Adalbert hovořil o něm, párkrát pomalu souhlasně přikývl a Jaroslavu něžně objal kolem jejích útlých ramen.

Slavomírovi neušlo, jak Roland dlaní dvakrát stiskl Jaroslavino rameno. Té v oné chvíli zmizel z obličeje chladně povýšený výraz a konečně jej nahradila nekonečná bolest nad ztrátou otce.

Slavomír v duchu obdivoval herecké schopnosti Jaroslavy. Kdyby ji onoho rána uviděl poprvé až v tento okamžik, přesvědčila by jej o své bolesti.

Vzhledem k tomu, jak jejich debata začala, si však v duchu pomyslel, že Jaroslava možná ani není tak hloupá, jak si vždycky myslel, je ovšem o to větší mrcha.

A v té chvíli jej napadla ještě jedna myšlenka, o které si ale nebyl jistý, jak vážně ji má brát – totiž jestli počáteční chladné chování Jaroslavy nebylo dáno tím, že o smrti svého otce věděla víc, než dávala najevo.

Slavomírovi však bylo jasné, že nemá v té chvíli žádný smysl takové myšlenky dávat najevo. Zachoval proto nehybnou a vážnou tvář a dal si záležet na tom, aby nebylo poznat, co si opravdu myslí. Důstojně pronesl: „Máš pravdu, Rolande, a věz, že opravdu hluboce cítím s vaším bolem. Zároveň byl však Jaroslav přes rozdíl věku mým blízkým přítelem a cítím se povinen objasnit a potrestat jeho smrt. A já prostě příliš nevěřím tomu, že neznámý bojovník, kterého jsme nalezli mrtvého nedaleko od místa Jaroslavovy vraždy, měl se smrtí knížete něco společného.“

Adalbert pátravě pozoroval Slavomíra při jeho řeči a s téměř dokonale hranou směsí lhostejnosti, účasti a zvědavosti se pomalu zeptal: „Máš nějaké důvody pro tohle své pozoruhodné tvrzení?“

Slavomír samozřejmě nehodlal seznamovat franské bratry s tím, co zjistili dole v údolí. Jeho muži, stojící kolem, v té chvíli zcela pochopili, proč jim jejich velitel a pán přísně zakázal mluvit o gombících.

Slavomír pokrčil rameny a pomalu odpověděl: „Víš, Adalberte, v této chvíli toho moc nevíme. Jde hlavně o můj pocit. Nemohu prostě uvěřit tomu, že by neznámý bezvýznamný pocestný Jaroslava zavraždil. A potom jsme také našli v lese nedaleko od místa Jaroslavova skonu stopy více jezdců. Bohužel nebyly příliš zřetelné a vlastně ani nevíme, jestli měly ty stopy nějakou spojitost s mužem, který tu na nádvoří leží mrtvý. Ten muž může být klidně nevinný pocestný, který se stal svědkem něčeho, co vidět neměl.

A proto zemřel. A samozřejmě mohlo jít o hádku Jaroslavových vrahů, ke kterým neznámý patřil a kterou zaplatil životem. Jistě nemůžeme zavrhnout ani takovou možnost. Já teď opravdu nevím, k čemu se přiklonit. Chci jen prozkoumat všechny možnosti, které před námi jsou, protože se k tomu cítím povinován Jaroslavově památce.“

Konec své řeči Slavomír doprovodil výrazem bezmoci v obličeji, který zvýraznil tím, že v bezmocném gestu rozpažil ruce. Doufal, že tím Franky i Jaroslavu přesvědčí o tom, že vlastně nic nevědí a jen naslepo tápou.

Jak si Slavomír po svém představení všiml, na Adalbertově tváři se mihl téměř neznatelný výraz úlevy.

Slavomír si v duchu řekl, že jeho řeč zřejmě zabrala tak, jak chtěl.

Adalbert mírně poznamenal: „Pokud bys, Jaroslave, potřeboval z naší strany jakoukoli pomoc, stačí jen říci. Jsme všichni připraveni pomoci ti ze všech našich sil.“

Slavomír uznale přikývl. V obličeji vykouzlil výraz uznání a s – jak doufal – dobře hraným nadšením řekl: „Velice vám děkuji. Pro začátek by stačilo, kdybyste se podívali na neznámého mrtvého, jestli jste jej někdy někde neviděli. A předem vám děkuji za vaši ochotu pomáhat při hledání toho nebo těch, kdo knížete Jaroslava připravili o život.“

***

Kapitola 26.

*

Slavomír vyzval všechny, aby se zamysleli, jestli jim tvář cizího mrtvého bojovníka, kterého našli v údolí Ďáblovy říčky, není povědomá. Jeho výzva se rychle rozšířila mezi obyvateli Starigradu, kteří měli upřímnou snahu pomoci. Kolem lavice, na kterou položili Slavomírovi vojáci tělo, se vystřídali snad všichni obyvatelé Starigradu, avšak bez výsledku.

Už se blížil večer a Slavomír si říkal, že druhý den ráno neznámého nechá pohřbít, když jej vyhledal Hrděj, jeden z Jaroslavových vojáků. Doprovázelo jej ještě dalších pět bojovníků. Kostnatý dlouhán s tváří zjizvenou z bojů se nervózně škrábal ve vousech na bradě. Pozdravil Slavomíra, a když se ten zeptal, proč přišel, Hrděj váhavě spustil: „Neradi bychom tě, pane, svedli na špatnou cestu v tvém pátrání…“

Slavomír jej vyzval: „Jen řekni, co vás sem přivádí.

Vadilo by mi, pokud by někdo vydával domněnky za pravdu. Pokud máte jen tušení či podezření a upozorníte mě na to, je vše v pořádku. Já už si takové sdělení nějak přeberu.“

Hrděj si tedy dodal odvahy a spustil: „Nebohý kníže Jaroslav nás vysílal na pravidelné hlídky do krajiny v okolí hradiště. Naším úkolem bylo dohlížet na bezpečí a pořádek, likvidovat případné lapky, upozorňovat na podivné cizince. Ve tvém Veligradu to je jistě podobné.“

Když Slavomír přikývl, Hrděj už jistěji pokračoval:

Já bývám velitelem takových hlídek. Jezdí se mnou obvykle kolem pěti mužů. Většinou tady tihle stateční bojovníci kolem mě. A proč jsme přišli. Tedy, hlavu bychom za to nedali, myslíme si však, že tohoto muže, co tu před námi leží, jsme možná dvakrát potkali při našich hlídkách.“

Ostatních pět Hrdějových vojáků přitakávalo slovům svého velitele, a tak se Slavomír zvědavě zeptal:

„Kde jste toho muže viděli?“

Hrděj mu odpověděl otázkou: „Kde leží dvorec našeho kněze Adalberta, to asi víš?“

Když Slavomír přikývl, Hrděj pokračoval: „Asi tak před měsícem jsme jeli po cestě, co vede kolem Adalbertova dvorce…“

Slavomír jej přerušil: „Myslíš tu cestu pro vozy od údolí Ďáblovy říčky ke Starigradu?“ Věděl totiž, že jiná cesta vede za dvorcem na opačné straně, než je vstupní brána.

Hrděj přikývl: „Přesně tu. Pod dvorcem tam z ní odbočuje další cesta na Rajgrad a kousek od tohoto rozcestí směrem k našemu hradišti je odbočka k Adalbertovu dvorci. No a tohoto muže jsme tam asi dvakrát viděli. Jednou přijížděl po odbočce od dvorce a jednou jel proti nám, když jsme minuli odbočku ke dvorci a pokračovali směrem na Rajgrad.“

„Říkáš, že jste toho muže možná viděli. To jste jeli příliš rychle, nebo jste si jej nevšímali?“

Hrděj se dotčeně ohradil: „To vůbec ne, Slavomíre. Kníže Jaroslav nám vždy přísně přikazoval, abychom pozorovali okolí a všímali si zvlášť cizích lidí.

A to já i mí muži děláme pravidelně, protože příkazy knížete Jaroslava jsme vždy pečlivě dodržovali.

Jenže o tom muži jsme si mysleli, že jde o nějakého mnicha. Měl totiž na sobě navlečený dlouhý hábit s kapuci, vyrobený z jakési hrubé tmavé látky. Byl to podobný hábit, jaký nosí právě mniši. Navíc mu na krku visel kožený řemínek, na kterém měl zavěšený dřevěný kříž. Že šlo o mnicha, jsme si říkali navíc také proto, že na tom svém koni jel schoulený, kápi přehozenou přes hlavu, uzdu držel v sepjatých rukách, prostě vypadalo to, že se modlil. Upřímně řečeno, nenapadlo ani mě, ani nikoho z nás, že by mohlo jít o někoho jiného než o mnicha. A tak jsem ho jako velitel naší skupiny jen zdvořile pozdravil a nikdo z nás by si býval jeho obličeje vlastně ani nevšiml. Vidíš, až teď, když ti tuhle historku vyprávím, mě napadá, že to vůbec nemusela být motlitba, nejspíš šlo o úmysl toho mnicha, či kdo to byl, jak jel schoulený se zahalenou hlavou. Možná nešlo ani tak o zbožné soustředění jako o to, že ten muž nechtěl, aby byl vidět jeho obličej.“

Slavomír čím dál zvědavěji poslouchal Hrdějovo vyprávění. Zeptal se: „A jak jste tedy zahlédli obličej toho muže?“

Hrděj se pousmál. „Byla to úplná náhoda. Když jsme toho muže viděli podruhé, tehdy, když jel směrem od Rajgradu, jeho kůň klopýtl, ten muž při tom trochu ztratil rovnováhu a kapuce se mu sesunula z hlavy. Hned si ji zase nasadil, ale během té chvíle jsme zahlédli jeho obličej a já i moji muži si myslíme, že šlo o tohohle mrtvého.“

Hrdějovi bojovníci horlivě přikyvovali slovům svého velitele.

Slavomír pokýval zamyšleně hlavou a zeptal se ještě: „Říkal jsi, že do obličeje jste mu viděli jen při druhém setkání. Nemohli jste poprvé, když ten mnich jel od Adalbertova dvorce, potkat jiného jezdce?“

Hrděj rozhodně zavrtěl hlavou. „Určitě ne. Jednak šlo o stejného koně, měl zahojenou jizvu, asi byla od meče, na levé pleci, a potom při obou setkáních s tím mužem jsme na jeho nohou viděli tady tyhle boty, které má i mrtvý – takové boty sešité z kusů kůže dvou různých barev hned tak neuvidíš. Vidíš, také mě až teď napadá, že mniši obvykle takové boty nenosí. Ti mívají spíš jednoduché sandály s řemínky.

Pokud ten muž v kápi opravdu sloužil Bohu, pak byl spíš kněz než mnich. Jestli tedy ten kříž neměl jen na oklamání ostatních a zamaskování jeho skutečné činnosti. V každém případě si však myslím, že by to byla velká náhoda, kdyby na stejném koni jel jiný muž se stejnými botami.“

Slavomír uznale poklepal Hrděje po rameni a řekl mu: „Velice ti děkuji, milý Hrději. Tobě i tvým mužům.

Myslím, že tvé, vlastně vaše svědectví je velice cenné.

Spolehni se, že na tebe nezapomenu. Teď vás všechny však velmi důrazně žádám o to, abyste o tom, co tu teď zaznělo, přede všemi, zdůrazňuji opravdu pře

de všemi, pomlčeli. Obzvlášť bych byl nerad, kdyby se to, co jste mi řekli, doneslo k Adalbertovi. Jasné?!“

Všichni s vážnými tvářemi Slavomírovi slíbili, že budou mlčet.

Hrděj ještě upřel svůj pohled na Slavomíra. „Myslíš, pane, že tenhle mrtvý, tedy ten náš neznámý pocestný, má něco společného s knězem Adalbertem?“

Slavomír pokrčil rameny. „Především je otázka, jestli ten váš pocestný byl opravdu kněz či mnich.

A jestli měl něco společného s Adalbertem? To je další otázka. Ostatně na to, aby měl třeba společné zájmy s Adalbertem, případně pro něj pracoval, pokud to tedy vůbec tak bylo, mohl být klidně laik. Vůbec nemusel být kněz.“

Hrděj Slavomírovi zamyšleně přitakal: „To máš jistě pravdu. Pokud bys od nás, tím myslím nejen nás šest, nýbrž všechny Jaroslavovy vojáky, něco potřeboval, klidně si řekni. Všichni rádi přispějeme k nalezení vraha či vrahů a k pomstě za Jaroslavovu smrt.

Náš kníže byl jako náš otec. Někdy, pravda, přísný otec, měli jsme jej však velmi rádi.“

Po těchto slovech se Slavomír s Hrdějem a jeho vojáky rozloučil.

***

Kapitola 27.

*

Ihned po odchodu Hrděje a jeho mužů Slavomír kývnul na Erika a vydali se spolu do domu šperkaře Spytihněva. Spytihněv s rodinou a dvěma pomocníky obýval nevelký dvorec ohraničený plotem o málo vyšším než dospělý muž, vystavěným z kůlů propletených košatinou. Spytihněvův dvorec byl umístěný asi v polovině cesty protínající starigradskou akropoli, vlevo od ní, směrem k bráně nad údolím.

Do dvorce se vcházelo dřevěnými vraty, která byla umístěna u cesty. Uvnitř stál velký dřevěný srub na kamenné podezdívce, zastřešený šindelovou střechou a vybavený malými zasklenými okny, navíc opatřenými dřevěnými okenicemi, obydlí Spytihněvovy rodiny. Na jednom konci domu k němu přiléhala kolmo umístěná dřevěná přístavba, ve které měl Spytihněv svoji dílnu.

Ve dvorci byly postaveny dále dva menší dřevěné sruby, ve kterých bydleli Spytihněvovi pomocníci s rodinami, a tři další dřevěná stavení, sloužící jako stáje a sýpka.

Ze vzhledu dvorce bylo zřejmé, že Spytihněv je velmi šikovný, úspěšný a movitý šperkař.

Vedle vchodu do svého domu si Spytihněv postavil lavičku, na které právě seděl a vyhříval se v odpoledním slunci.

Když uviděl Slavomíra s Erikem, rychle vstal, aby je přivítal. Slavomír se jej tiše zeptal: „Můžeš nás zavést někam, kde nebudeme rušeni?“

Spytihněv ze Slavomírovy vážné tváře vytušil, že nejde o zdvořilostní návštěvu. Ochotně přisvědčil:

Jistě. Můžeme jít do mého domu. Mladí, Vladan se Živou, si vyznávají lásku někde za hradbami,“ vysvětlil, a když se usmáli všichni tři, už vážně dodal: „Manželka je na návštěvě u příbuzných a já tu jsem z naší rodiny sám.“

Uvnitř usadil Spytihněv Slavomíra s Erikem k rozměrnému dubovému stolu, který byl největším kusem nábytku v obytné místnosti srubu. Spytihněv ještě postavil před každého hliněný kalíšek a donesl džbán medoviny. Když si připili, zeptal se: „Co vás za mnou přivádí? Abych řekl pravdu, divil bych se,

kdyby to nemělo něco společného se smrtí nebohého Jaroslava. I když mi není jasné, jak ti právě já mohu pomoci, pane.“

Slavomír se mírně pousmál. „Je to velmi jednoduché, milý Spytihněve. Jdeme za tebou jako za odborníkem, šperkařem.“

Spytihněv tázavě pozdvihl obočí. „Co má Jaroslavova smrt společné s mým řemeslem?“

Slavomír se znovu pousmál, sáhl do zdobeného koženého váčku, který měl zavěšený na opasku, vyndal s něj dva podivné gombíky, které našli, a položil je na stůl před Spytihněva. „Nejprve mi přísahej, že to, co se nyní dozvíš, nepovíš nikomu, ani své dobré ženě Věromile, dokud nepotrestáme Jaroslavovu vraždu.“

Šperkař zvedl pravici na znamení přísahy a Slavomír pokračoval: „Tyhle dva gombíky jsme našli dole v údolí. První svíral v levici mrtvý Jaroslav, jak jej ve svém posledním boji serval z vrahova oblečení. A ten druhý gombík měl schovaný ve skryté kapse ve svých nohavicích ten neznámý mrtvý, který leží na nádvoří Jaroslavova dvorce. Máme dobrý důvod se domnívat, že šlo o najatého Jaroslavova vraha, kterého krátce po dokonaném činu odpravili jeho druhové. Ten neznámý sice Jaroslava ohavně zavraždil, téměř určitě však nebyl tím, kdo vše naplánoval. A je dost možné, i když jistě to zdaleka nevíme, že Jaroslavova vražda má spojitost s děním na Adalbertově dvorci. To usuzuji jednak z hovorů s Jaroslavem po našem příjezdu sem, jednal z toho, že mám svědky, kteří onoho neznámého bojovníka viděli jet od Adalbertova dvorce. Jenže opakuji, tohle jsou zatím jen naše domněnky. Proto nechci, aby se o nich veřejně vykládalo. Mohli bychom tak vzbudit oprávněnou nevoli u Adalberta nebo na druhé straně vyplašit pachatele Jaroslavovy vraždy.“

Potom se Slavomír na chvíli zarazil, ušklíbl se a dodal: „A samozřejmě by také mohlo platit obojí.“

Spytihněv se rozpačitě drbal ve vousech: „Na tvých úvahách by mohlo něco být. Ti dva Frankové tu nejsou zrovna oblíbení. Když se nad tím zamyslím, motají se kolem nich tak maximálně mladí vladykové z okolí, kteří nemají nárok na otcovský statek, protože jsou až několikátí v řadě v nároku na dědictví, a navíc nejsou příliš schopní, nebo vlastně někdy jsou až všeho schopní. No dobrá, co má být s těmi gombíky?“

Slavomír šperkaře vyzval: „Doufáme, že by nám mohly pomoci najít toho, kdo je za Jaroslavovu vraždu zodpovědný. Jak si alespoň s Erikem myslíme, toho, který mrtvému najatému vrahovi zaplatil těmito gombíky. A ke kterému bychom se dostali přes výrobce těchto gombíků.“

Spytihněv uchopil jeden z gombíků mezi prsty a začal si jej zblízka prohlížet. Potom vstal a donesl si dvoje malé kleštičky, pomocí kterých od sebe po troše námahy oddělil obě poloviny gombíků a udiveně se koukal na zlatý valounek, který mu vypadl na stůl.

Pousmál se: „Chytrá věcička. Bylo mi divné, že ten gombík je nějaký těžký. A jeho tvar a provedení jsou samozřejmě docela pozoruhodné. Takovou věc jsem ještě v rukou nedržel.“

Potom se podíval na Slavomíra a zeptal se jej: „Takže ty bys chtěl vědět, kdo takové gombíky vyrábí?“

Slavomír se pousmál také a přikývl. „Přesně tak.

Jak jsem říkal, doufáme, že výrobce nás přivede k vrahovi.“

„Vrah ale už možná jede zabít výrobce těch gombíků,“ řekl Spytihněv a k tomu ponuře dodal: „… pokud to už samozřejmě neudělal.“

Slavomír vážně přikývl. „To už nás také napadlo.“

Spytihněv se zamyslel: „Jak jsem řekl, sám jsem takový gombík nikdy neviděl. Jen si matně vzpomínám, že mi o podobném nápadu před pár lety vyprávěl Zderad.“

„Zderad?“ zeptal se Slavomír.

„To byl můj učitel, je to jeden z nejšikovnějších moravských šperkařů, které znám,“ vysvětloval Spytihněv.

„U něho jsem se učil svému řemeslu, můj otec byl totiž kovář a jeho práce mi k srdci moc nepřirostla.“

„A ten tvůj Zderad ještě žije?“ zeptal se Slavomír.

Spytihněv přikývl. „Už mu je skoro osmdesát let a má problémy s očima, takže řemeslo už nevykonává a je na odpočinku. Svoji dílnu předal synovi, který v ní se dvěma vnuky také dnes pracuje. Zderad bydlí u nich. A je to vlastně nedaleko odtud, na hradišti v Rajgradu. Dvorec Zderadů, také syn a prvorozený vnuk se tak totiž jmenují, je nedaleko od brány, kterou se tam směrem odtud vjíždí. Pokud vám někdo poradí, bude to právě ten nejstarší ze Zderadů.

Je chodící historií našeho řemesla. Oči mu sice moc neslouží, jak jsem říkal, hlava však ano. A ví doslova všechno o šperkařství na Moravě, a vlastně i v cizině.

A když mu navíc vyřídíš pozdravy ode mě, udělá pro tebe cokoliv, co bude moci.“

„Dnes už je pozdě, zítra musíme vstát hned brzy ráno, zajedeme tedy do Rajgradu,“ řekl Slavomír a dodal: „Teď jen abychom se k výrobci gombíků dostali dřív než ti, pro které je vyrobil. No, musíme doufat ve štěstí a Boží přízeň.“

Na Spytihněvovi bylo vidět, že ještě usilovně přemýšlí. Najednou se usmál a nadhodil: „Myslím, že tomu štěstí a Boží přízni můžete trochu napomoci.“

Jak to myslíš?“ zeptal se zvědavě Slavomír.

„Na jméno toho šperkaře, o kterém mi kdysi vyprávěl Zderad, si skutečně nevzpomínám. Určitě však vím, že v souvislosti s ním hovořil o hradišti Petrov dole na řece Dyji. Jistě je znáš, pánem tam je vladyka Strachota.“

Jsi si tím jistý?“

Spytihněv rázně přisvědčil: „Naprosto. Na jméno toho šperkaře si nevzpomenu, tím Petrovem jsem si ale zcela jistý.“

Slavomír poděkoval: „Tvoje svědectví je pro nás velmi cenné. Je tedy jasné, kam se zítra hned brzy ráno vydáme. Máme alespoň trochu toho zmiňovaného štěstí, protože cesta odtud do Petrova nás povede přes Rajgrad.“

***

Kapitola 28.

*

Slavomír seděl večer s Erikem a Gorazdem u stolu v domě, kde je ubytoval nebožtík Jaroslav. Před sebou měli džbán medoviny a hliněné poháry.

Místnost ozařovaly tři svíce na kovovém stojanu.

Jejich mihotavé světlo dodávalo tmavé místnosti srubu ponurou atmosféru, která odpovídala náladě tří mužů u stolu.

Slavomír pozdvihl svůj pohár s medovinou a dutě znějícím hlasem pronesl: „Tak, přátelé, na památku Jaroslavovu a na to, abychom co nejdříve objasnili a potrestali jeho vraždu.“

Erik s Gorazdem pozdvihli své poháry podle Slavomírova příkladu a všichni obrátili medovinu do sebe.

Erik se zeptal: „A co pohřeb?“

Slavomír zabručel: „I když mi to je líto, obávám se, že se bude muset obejít bez nás. Tedy myslím beze mě a bez tebe, Eriku. Nesmíme ztrácet čas. Jednak nám naše pátrání po Jaroslavových vrazích nesmí trvat dlouho, navíc však musíme chránit živé.“

Erik pohlédl na Slavomíra. „Myslíš na tvůrce těch podivných gombíků?“

„Přesně tak,“ přikývl Slavomír, „možná je to spřeženec toho, kdo nechal Jaroslava zavraždit, a náš soucit a naši pomoc si nezasluhuje. Já však tuším, že to bude normální nevinný šperkař, kterému jde o život.“

„Pokud už o něj nepřišel, jak poznamenal Spytihněv,“ prohlásil chmurně znějícím hlasem Erik.

„Máš pravdu, pokud už o něj nepřišel,“ souhlasně dodal Slavomír.

Do debaty se vmísil Gorazd: „Jak to tedy uděláme s Jaroslavovým pohřbem?“

V té chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a do místnosti vstoupila Jaroslava, doprovázená manželem Rolandem a švagrem Adalbertem.

Slavomír, Erik a Gorazd vstali, aby je přivítali. Když se všichni usadili u stolu a Erik donesl další tři poháry, Slavomír se ujal slova: „Právě se, Jaroslavo, bavíme o pohřbu tvého otce.“

Na Jaroslavě bylo vidět, že otcova smrt na ni přece jen pomalu, ale jistě doléhá. Slavomír ji zkoumavě pozoroval a v duchu si říkal, že její smutek toho večera vypadá skutečně opravdově. Jaroslava pomalu řekla: „Právě jsme vás všechny přišli pozvat na poslední rozloučení s mým otcem, kterého chci nechat pohřbít zítra.“

„Děkuji ti za nás, za nás všechny, co tu jsme z Veligradu,“ odpověděl vážně Slavomír, „moc mě však mrzí, že tě musím částečně zklamat. Budeš muset vzít zavděk tady Gorazdem a větší částí mých vojáků. Já s Erikem a s částí mých mužů se hned ráno musíme vydat pátrat po vrazích tvého otce. Je mi to opravdu moc líto, že nebudu osobně při loučení s Jaroslavem,

bohužel však nemůžeme ztrácet čas. A doufám, že se tady Adalbert neurazí, nebožtík kníže by si však jistě přál, aby jej na poslední cestu vypravil moravský kněz. Když už tady nebudu moci být já, tak mě navíc můj přítel Gorazd zastoupí.“

Na Gorazdovi bylo vidět chvilkové překvapení, rychle se však vzpamatoval a vážně přikývl Slavomírovým slovům.

Slavomír ovšem zaznamenal úlek na tvářích franských bratří. Dříve se vzpamatoval Adalbert. Už opět s výrazem klidného smutku na tváři se zlehka uklonil a pokorným hlasem řekl: „Kníže Jaroslav byl dobrý křesťan a jako takový si zaslouží být vypraven na svoji cestu do nebe tak, jak je mu milé. Samozřejmě se vůbec neurazím a rád půjčím bratru Gorazdovi svůj kostel,“ zlehka se usmál, „ostatně to bude už podruhé.

Pokud nebudete proti a především tady má ušlechtilá švagrová nebude mít námitky, rád bych však bratru Gorazdovi asistoval. I já jsem si Jaroslava velice vážil a dal bych to rád tímto způsobem najevo.“

Nikdo neměl námitky, proto Adalbert poznamenal: „Takže jsem rád, že jsme domluveni.“

Frankové se s Jaroslavou už zvedli od stolu, když se Adalbert zastavil a řekl: „Ještě mi promiň, Slavomíre.

Nebudu snad nezdvořilý a příliš zvědavý, když se zeptám. A to máte jasné podezření? Myslím, to zítra vyjedete zajmout člověka, který stojí za Jaroslavovou vraždou?“

Slavomír zavrtěl odmítavě hlavou: „Nezlob se, Adalberte. Já nerad vytrubuji do světa dopředu, co vím. Když vyšetřuji zločin, o svém pátrání mlčím. Ale něco ti říct mohu: ano, mám jistou představu, proč Jaroslav přišel o svůj život a kdo by za to mohl být zodpovědný.“

***

Kapitola 29.

*

Když franští bratři s Jaroslavou odešli, Gorazd se s mírným úsměvem obrátil ke Slavomírovi. „Ty víš, že pro tebe udělám cokoli. Teď jsi mě však přece přivedl do mírných rozpaků. Obávám se, že Adalbert mě už po Vladanově svatbě moc nemiloval, když jsem mu zasáhl do jeho hájemství. Teď to bude nejspíš ještě horší. Alespoň předem varovat jsi mě mohl!“

Slavomír se ušklíbl: „Já se k tomu právě dostával, když nás ta povedená trojice potěšila svojí návštěvou.

Potom jsem se však musel spolehnout na tvoji přirozenou inteligenci a ty jsi mě, jako vždycky ostatně, nezklamal.“

Gorazd se zkoumavě zadíval na Slavomíra a zeptal se jej: „Ty nemáš moc rád ty dva Franky, že? A tu svoji poznámku, že máš jistou představu o tom, kdo je zodpovědný za Jaroslavovu vraždu, jsi myslel vážně?“

„To, co ti teď řeknu, Gorazde, si nech pro sebe,“ řekl vážně Slavomír, zavdal si trochu medoviny a s pobavením si uvědomil, že svůj protějšek ohledně mlčení zapřísahá v krátké době po několikáté. „Erik už o tom ví. Po našem příjezdu jsem se bavil dvakrát s Jaroslavem o jeho vztahu s dcerou a oběma Franky. A Jaroslav se mi svěřil s podezřením, že cílem Rolanda bylo po Jaroslavově smrti se přes manželství s Jaroslavou domoci titulu župana a ovládnout Starigrad.“

„To už mě napadlo při svatbě Jaroslavy s Rolandem, že s tímto cílem Adalbert oženil svého bratra s Jaroslavou,“ překvapil Gorazd Slavomíra s Erikem, „jenže jsem si říkal, že si možná moc vymýšlím, a nechal jsem si podobné úvahy pro sebe.“

Slavomír se uznale podíval na správce svého kos

tela. „Ty mě udivuješ! Vlastně ani ne, vždy jsem tě považoval za velmi chytrého muže, který dokázal přemýšlet na několik kroků dopředu.“

Gorazd se nesměle pousmál: „Zahanbuješ mě, Slavomíre, svojí chválou. Všichni jsme přece omylní.“

„To ano,“ namítl Slavomír, „jenže někteří se mýlí více a někteří méně. A pravda, jsou tací, kteří se mýlí neustále. Ti si to však obvykle nepřiznají.“

Jak to vlastně bylo s Adalbertem po té záležitosti s knězem Lotharem, archipresbyterem moravským, a po vraždě stavitele Radslava, kterou jsme vyšetřovali před čtyřmi roky?

*

(Poznámka – Archipresbyter – arcikněz, kněz mající čestné postavení vůči ostatním kněžím v diecézi. Zde myšleno jako zástupce pasovského biskupa pro Moravu.)

*

Tehdy přece král Rastislav rozezlil pasovského biskupa, když požadoval po všech kněžích na Moravě písemně zaznamenaný slib loajality králi a Moravě. Ty, kdo takový slib nedali, potom z Moravy vyhnal. Mimochodem, Adalbert tenhle slib také skládal?“ zeptal se Erik.

Slavomír uznale pohlédl na Erika: „Někdy mě i po všech těch letech znovu překvapuješ. To byla dobrá poznámka. Ano, to už Adalbert byl na Moravě.

Pokud vím, ten slib mu moc přes ústa nešel, ale protože se nejspíš chtěl na Moravě usadit, musel jej králi dát také.“

Erik pokračoval: „A to si myslíš, že přes takový slib by Adalbert intrikoval proti Rastislavově vůli?“

Slavomír pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, ano.

Myslím si, že Adalbert by si s intrikováním proti našemu králi nedělal těžkou hlavu. O pravdomluvnosti Adalbertově si velké iluze nedělám, jak jsem jej za ta léta poznal. A myslím si, že i to Jaroslavovo a tvoje přesvědčení, že cílem obou franských bratří bylo získat pro Rolanda titul starigradského župana, je velmi blízko pravdě. Je ovšem otázka, jestli ve svém snažení byli oba Frankové ochotni zajít až k Jaroslavově vraždě. To bych si při nynějším stavu našich znalostí netroufal tvrdit. A abychom tuhle záležitost mimořádného dosahu spolehlivě vysvětlili, musíme zítra ráno do Rajgradu za šperkařem Zderadem.“ Poslední větu pro jistotu Slavomír zašeptal.

Po chvíli všeobecného ticha Slavomír prohlásil:

„Teď se musíme domluvit, co podnikneme dál. Podle toho, co nám řekl Spytihněv, musíme zajet do Rajgradu za starým Zderadem a odtud budeme zřejmě muset pokračovat do Petrova za šperkařem, jehož jméno nám, doufejme, řekne Zderad. Pokud nám tedy náhodou Zderad nepoví, že výrobce těch gombíků je mrtvý. A pokud mrtvý není, brzy může být, jak jsme si už řekli, protože jej může, a je velice pravděpodobné, že také bude, chtít připravit o život Jaroslavův vrah, aby po sobě zametl všechny stopy.“

Jinými slovy měli bychom zítra co nejvíc spěchat, takže bychom měli mít každý dva koně, abychom je mohli střídat,“ doplnil Slavomíra Erik.

„Dobrý návrh,“ pochválil Erika Slavomír a dodal:

„Původně jsem myslel, že bychom tam jeli jen my dva. Nyní si však myslím, že by to nemuselo být rozumné.“

„Myslíš v případě, že by těmi, kdo zosnovali Jaroslavovu vraždu, byli přece jen náhodou Adalbert s Rolandem, kteří se dnes večer dozvěděli, proč nebudeme zítra na pohřbu Jaroslava,“ poznamenal Erik, „a my bychom jim krásně vběhli do rány, kdybychom byli jen sami dva.“

Slavomír si povzdechl: „Přesně tak. Už když tu ti Frankové s Jaroslavou byli, napadlo mě, jestli nemáme dělat, jako by nic, a pomlčet o našem zítřejším odjezdu. Jenže jednak svůj odjezd neutajíme, a potom bude lepší, když jim nedáme najevo, že je podezříváme. Oni budou více bezstarostní a my tím získáme alespoň trochu bezpečí. A pokud nás k tomu pojede víc, Adalbertovi lidé si na nás jen tak netroufnou.“

„To bych si myslel také. Teď je ovšem otázka, kolik lidí s sebou vezmeme,“ řekl Erik, „je nás tu třicet čtyři, třicet vojáků, Gorazd, Vladan, já a ty.“

Slavomír dodal: „Tady Gorazd bude zítra pohřbívat Jaroslava. Čerstvého novomanžela Vladana tu také necháme. Jak ho oba známe, líbit se mu to nebude. Jenže vzít ho hned po svatbě na takovou výpravu, to by bylo nezdvořilé vzhledem k nevěstě, a potom by tu také měl zůstat někdo s vyšším postavením, kdo nás bude zastupovat na pohřbu. To může klidně být Vladan jako velitel mých veligradských vojáků. A kdyby nás bylo příliš mnoho na naší výpravě do Rajgradu a Petrova, bylo by to, myslím, zbytečné. Tak co myslíš – ty, já a šest mužů? A k tomu šestnáct koní?“

Erik se krátce zamyslel a souhlasně přikývl.

Slavomír tedy dodal: „Dobrá, tak vyber šest mužů a koně, kteří s námi pojedou. Já zajdu za Vladanem, abych mu vše vysvětlil. Než se vrátíme, vezme si Vladan zbytek našich lidí na povel a zkusí se vyptat v okolí, jestli někdo neviděl Jaroslavovy vrahy, nebo vůbec nějaké cizí lidi. Moc si od toho neslibuji. Ale kdo ví? Třeba budeme mít štěstí.“

***

Kapitola 30.

*

Už se zvedali od stolu, když se ozvalo další zaklepání na dveře. V nich se objevil Běšek. Znovu si tedy sedli, Slavomír ukázal Běškovi, aby si přisedl, a přistrčil mu pohár s medovinou, kterého se před chvílí Jaroslava ani nedotkla.

„Co tě k nám přivádí, Běšku?“

Voják se rozpačitě podrbal ve svém plnovousu a nesměle řekl: „Záhada.“

„Záhada?“ udiveně se zeptal Slavomír.

„No, ztratil se mi jeden z mých mužů.“

„Počkej, musíš nám to povědět od začátku,“ mírně pověděl Slavomír Běškovi. Dobře si pamatoval, že Běšek byl obětavý a statečný bojovník, žádný řečník to však nebyl.

Slavomír dolil Běškovi, který mezitím upil, medovinu a zeptal se jej: „Ty jsi podobně jako Hrděj zřejmě velitelem jedné z hlídek, které Jaroslav pověřoval tím, aby se staraly o bezpečnost hradiště i jeho okolí?“

Běšek přikývl a dodal: „To sice občas ještě také, Slavomíre, avšak nedlouho před svou smrtí mě nebohý kníže Jaroslav jmenoval velitelem starigradské posádky, takže jsem mimo jiné zodpovědný za všechny místní vojáky. A na své muže jsem se vždycky mohl spolehnout. Ostatně spolu s Jaroslavem jsem se podílel na jejich výběru a řídil jsem i jejich výcvik. Dal bych za ně ruku do ohně a jsem si jistý, že oni za mě také. Jenže teď jednoho z nich postrádám. A to se ještě nikdy nestalo.“

Jak postrádáš? A koho postrádáš?“ zeptal se zvědavě Slavomír.

„Svého zástupce. Lichutu. Lichutu postrádám,“ odpověděl Běšek.

„A to je ta záhada?“ udiveně se zeptal Slavomír.

„Ano!“ důrazně řekl Běšek.

Slavomír se pousmál. „Ten tvůj Lichuta se mohl zapomenout u nějakého děvčete.“

Běšek dotčeně namítl: „Jiný možná. Lichuta ale určitě ne. Ten když řekne, že se za pět dní vrátí, tak se také vrátí. A zabránit mu v tom může pouze jeho zranění nebo smrt! Nevím však, proč by měl Lichutu někdo zabíjet. Tedy, Frankové – nemyslím ty naše tady, myslím Franky ve válce – jej určitě rádi neměli. Mezi našimi lidmi však určitě nepřítele neměl. No tedy snad kromě lapků, které pomáhal pochytat. Ti už však dávno tlí v zemi.“

Slavomírovi bylo jasné, že na Běška musí pomalu, aby se vyjasnil vojákův poněkud zmatený výklad.

„Dobře, odkud se ten tvůj Lichuta měl za pět dní vrátit? To jsi nám pořád neprozradil.“

Běšek si zavdal trochu medoviny a nadechnul se k hovoru. „Aha, to máš pravdu. A vlastně ses strefil i s tím děvčetem. Je to však jinak, než sis myslel. Lichuta pochází z takové malé vesnice v Železných horách, která se jmenuje Polom. Žijí tam horníci a hutníci. Také Lichutův otec a bratr se živí tím, že taví železo, lichutu však tohle řemeslo nebavilo. Jednoho dne si vlastnoručně vykoval meč a rozhodl se vydat do světa a živit se jako voják. No a skončil u nás na hradišti v naší posádce. Pravda, chvíli trvalo, než jsme si ho tu vycvičili, protože vykovat si meč dokázal, ovládat jej, to už bylo něco jiného. Dnes je však z Lichuty statečný a obratný voják, na kterého se mohu zcela spolehnout. Ostatně také proto jsem z něj udělal svého zástupce. Když něco slíbí, spíš by zemřel, než aby nesplnil dané slovo!“

„No dobrá, a kam jsi tedy Lichutu poslal?“ zeptal se znovu Slavomír. „Na nějakou hlídku?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Běšek, „Lichuta má v té vesnici kromě své rodiny i milou. Občas ji i své příbuzné jezdí navštěvovat. Příští měsíc by si to děvče měl brát.

Mimochodem, měl bych mu jít za svědka. A nyní odejel Lichuta připravovat svatbu. Takže za milou, jak ses zmínil, jel. Ovšem když slíbil, že bude za pět dní zpět, taky by zpět byl. To mi věř. Muselo se mu něco vážného přihodit.“

Běškova rozhodnost Slavomíra přesvědčila. Za normálních okolností by za Lichutovým zmizením nic zvláštního nehledal. Mohl být třeba napaden medvědicí bránící mláďata, mohl se mu zranit kůň, všechno bylo možné. Jenže Slavomíra napadlo, že při cestě do nebo z Železných hor se Lichuta také mohl potkat s Jaroslavovými vrahy. Slavomír znal kraj kolem Starigradu poměrně dobře, protože jej jako chlapec projezdil s otcem, když navštěvovali knížete Jaroslava. Uvědomoval si tedy také to, že pokud by Jaroslavovi vrahové byli vysláni z Adalbertova dvorce a jeli do údolí Ďáblovy říčky seshora, z opačné strany než ležel Starigrad, zřejmě by se nevyhnuli stezce do Železných hor, kterou při cestě do rodné vesnice jistě použil také Lichuta.

Slavomír se ještě zeptal Běška: „A kdy se měl vlastně Lichuta vrátit?“

„Včera do večera,“ zněla Běškova stručná odpověď.

Slavomír se krátce zamyslel. „Dobrá, normálně by šlo jen o tvoji záležitost. Teď, po Jaroslavově vraždě, nás však musí zajímat cokoliv neobvyklého. A podle tvého líčení Lichutovo zmizení neobvyklé je. Já s Erikem a šesti muži zítra ráno odjíždíme kvůli pátrání po Jaroslavových vrazích. Zbytek mých vojáků tu nechám pod Vladanovým velením. Chci jim dát příkaz, aby v době naší nepřítomnosti prohledali okolí a zkusili najít něco, co by se mohlo týkat Jaroslavovy vraždy. Lichutovo zmizení možná takovou záležitostí být může. Takže přikážu Vladanovi, aby ti k tvé hlídce přidal pět našich mužů, ty jim a svým vojákům budeš velet a zkusíte Lichutu najít nebo zjistit, co se s ním stalo. Pro začátek zajeďte do té jeho vsi, do Polomu.

Pokud tam nebude, prohledejte celou cestu sem včetně okolí a zkuste najít nějakou stopu po Lichutovi.

Snad se vám podaří Lichutu objevit nebo alespoň zjistit, co se s ním stalo.“

Slavomír dodal: „Je pozdě, takže tohle sezení ukončíme. Ty, Eriku, ještě vyber šest mužů a koně, kteří s námi pojedou, a já zajdu konečně za Vladanem, abych jej seznámil s tím, co po něm a jeho mužích budu chtít. Ty, Běšku, pojď se mnou a rovnou se s Vladanem domluvíte, které naše vojáky dostaneš, aby ti pomohli při pátrání po Lichutovi.

***

Kapitola 31.

*

Slavomír následovaný Běškem vstoupil branou do Spytihněvova dvorce. S lehkým úsměvem oba pozorovali Vladana, jak sedí s Živou na lavičce vedle vchodu do Spytihněvova domu, pevně svoji čerstvou manželku objímá a cosi nesporně důležitého jí šeptá do ucha.

Byla to právě Živa, která si všimla obou příchozích. Zlehka se vyvlékla svému muži a uklonila se Slavomírovi. Chytrá mladá žena s úsměvem prohlásila: „Asi jsi přišel, pane, promluvit si s Vladanem. Nechám vás o samotě.“

Slavomír pobaveně odvětil: „Ode dne, kdy jsem tě poznal, milá Živo, jsem si myslel, že jsi nejen krásná,

nýbrž i chytrá. A pravdu máš samozřejmě i dnes. Pokud ti nebude vadit, že tě na chvíli připravíme o tvého manžela, budeme opravdu rádi, když nás necháš o samotě.“

Vladan trochu ulekaně vyskočil s provinilým výrazem. Bylo mu nemilé, že si Slavomíra nevšiml první. „Omluv, prosím, Slavomíre, břitký jazyk mé Živy.“

Slavomír se už rozesmál nahlas a káravě pronesl:

„Ale ale, Vladane! To je přece v nejlepším pořádku, když má žena břitký jazyk. Jedině tak jím může rozseknout řadu problémů svého muže. Kde bychom byli bez našich matek, manželek a milých s břitkými jazyky!“

Živa se začervenala a zeptala se: „Budete si přát malé občerstvení?“

Slavomír zavrtěl pobaveně hlavou a řekl: „Ne, děkujeme. Jen něco krátce projednáme s tvým mužem a hned ti jej vrátíme.“

Slavomír s Běškem se posadili k Vladanovi na lavičku a Slavomír už vážným hlasem svému veliteli shrnul, co se dozvěděl od Hrděje, Běška a Spytihněva a popsal mu i rozhovor s Jaroslavou a franskými bratry.

Vladan si vše, co právě od Slavomíra uslyšel, krátce rovnal v hlavě a řekl: „Pokud to dobře chápu, zítra jedeme do Rajgradu a Petrova.“

Slavomír se pousmál nad Vladanovým nadšením.

„Zítra brzy ráno opravdu odjíždíme do Rajgradu.

Avšak bez tebe.“

Vladan se už už nadechoval k dotčenému protestu. Slavomír jej však zastavil uklidňujícím tónem:

„Milý Vladane, dobře znám tvoji horlivost a věrnost.

Musíme však trochu také brát ohled na tvoji mladou ženu. Jak by to vypadalo, kdybych tě hned po svatbě tahal na několikadenní cestu. A navíc – je třeba, aby tady zůstal někdo významný z nás na zítřejší Jaro

slavův pohřeb. A ještě důležitější je to, že i zde bude dost práce, než se vrátíme z Petrova, jak alespoň doufám, se jménem toho, kdo zosnoval a zaplatil Jaroslavovu vraždu.“

Vladan svého pána dobře znal a věděl, že v takových chvílích se s ním nemá cenu dohadovat. Proto se jen prostě zeptal: „Co si tedy budeš přát, Slavomíre, abych udělal?“

Slavomír se dal do vysvětlování: „Domluvíte se tady s Běškem, jak rozdělíte místní vojáky, které posílí naši muži. Zkusíte se vyptat místních lidí a lidí v okolí hradiště, jestli neviděli někoho cizího, kdo by mohl mít něco společného s Jaroslavovou vraždou. Potom musíte najít Lichutu. Jak tak přemýšlím nad jeho zmizením, jsem čím dál víc přesvědčený, že musí mít, tedy to jeho zmizení, něco společného s Jaroslavovou smrtí.“

Slavomírovu řeč přerušil Běšek: „Promiň, pane, nechci být drzý. Nemyslíš si snad, že Lichuta pomáhal vrahům našeho knížete? Ten by něčeho takového nebyl zcela určitě schopný. Pokud bych měl jmenovat někoho, kdo by za Jaroslava bez řečí položil svůj život, potom by Lichuta patřil mezi takovými obětavci do první řady. Nade vší pochybnost!“ Poslední slova doprovodil Běšek rozhodným úderem pěsti o stehno.

Slavomír vážně pronesl: „Nemusíš mít, Běšku, obavy. Něco takového si rozhodně nemyslím. Abych pravdu řekl, spíš mám obavu z toho, že Lichuta mohl ten svůj život za Jaroslava opravdu položit. V každém případě jej však musíte najít. Pokud bude živý, nejspíš nám něco zajímavého bude moci povědět.“

Běšek si ulehčeně oddychl a Slavomír pokračoval:

„Mám však pro vás oba ještě jeden důležitý úkol. Jedná se o věc, kterou musíte provést pokud možno nenápadně, aby z toho nebyly potíže.“

Vladan se pousmál: „Nemyslíš náhodou sledovat ty dva Franky i s jejich dvorcem?“

Slavomír opětoval Vladanův úsměv. „Tak nějak to právě myslím. Jenže musíte být opravdu nenápadní.

Já těm Frankům sice věřím čím dál míň, jenže nějaké přímé důkazy proti nim zatím nemáme. Takže proti nim ani nemůžeme otevřeně vystoupit. Pokud by se cítili ukřivdění a stěžovali si na pasovském biskupství, kde by se jich jistě s veškerou vahou svého úřadu rádi zastali, byly by z toho jen nemilé opletačky.

Dobře víš, že Rastislavovi je většina Franských kněží trnem v oku, jenže v zájmu zachování míru mezi Moravou a Franky by nám alespoň naoko musel vyčinit, a to by mu radost rozhodně neudělalo. Takže by nám potom v soukromí vynadal doopravdy.“

Vladan se rozpačitě poškrábal za uchem a stejně rozpačitě zabručel: „To se nezlob, Slavomíre, ale takové příkazy mám nejraději. Něco dělat, ale zase ne tak moc, aby to nebylo vidět. A když potom něco promeškáme, budeme my ti špatní. Já bych nejraději na ten jejich zpupný dvorec vjel a oba Franky v poutech odvedl. Tady bych je vsadil do té blátivé díry pro zloděje, uzavřené seshora železnou mříží, co je vykopaná vedle hnojiště v rohu Jaroslavova dvorce.

A za pár dní pobytu v tom sajrajtu by oba Frankové zpívali jako andělíčci!“

Slavomír se neubránil úsměvu nad Vladanovým rozladěním, které však docela chápal. „Vladane, máš úplnou pravdu.“

Když se Vladan na Slavomíra zadíval s výrazem neskonalého údivu ve své tváři, Slavomír se hlasitě rozesmál, až se zakuckal. Když se uklidnil, prohlásil: „Já si také myslím, že pokojík pod mříží vedle hnojiště, který těm dvěma navrhuješ k ubytování, by jim moc slušel. Jenže opakuji, kdyby náhodou byli ti povedení franští bratři nevinní, byla by z toho ostuda jak trám, že vznešení muži, z toho jeden z nich dokonce vznešený boží muž, trpěli v blátivé díře vedle hnojiště. I když ta tvoje představa se mi moc líbí. To musím uznat,“ dodal pobaveně Slavomír.

Vladan, drbaje se za druhým uchem, se zeptal: „No jo, přesvědčil jsi mě. Co tedy máme s těmi Franky dělat, abychom se nedotkli jejich jemnocitu?“

Slavomír už vážně řekl: „Jak jsem řekl, musíte je sledovat. Rozmístěte kolem jejich dvorce vojáky, aby kontrolovali, kdo z dvorce vyjíždí nebo tam vjíždí.

A když říkám kolem dvorce, myslím opravdu kolem celého dvorce, někdo si to může namířit také třeba přes hradby. Ti vojáci ale musí být dostatečně skrytí, aby si jich z dvorce nikdo nevšiml.“

Vladan namítl: „Pak ale také mohou něco přehlédnout. Především v noci. A pokud by si to někdo namířil přes hradby zadem, opačnou stranou než je brána do dvorce, tam by se snadno někdo přehlédl i za dne.“

Slavomír souhlasně přitakal: „To je mi jasné. Proto ti také slibuji, že tobě ani Běškovi hlavu neutrhnu, když všechno neuhlídáte. Musíte se o to alespoň pokusit. A ještě jedna věc pro případ, že by Adalbert nebo Roland někam odjížděli. Pokud by to mělo být na polední stranu, prostě směrem k franské zemi, pod nějakou záminkou je zdvořile zadržte – třeba řekněte, že přišel posel ode mě, že bych chtěl sloužit mši za Jaroslava. Pokud by odjížděli směrem k Železným horám, potom je sledujte. Ale opět tak, aby si vás nevšimli.“

***

Kapitola 32.

*

Následujícího dne se vydalo šest vojáků vedených Slavomírem a Erikem do Rajgradu. Slunce ještě nebylo vidět, když projížděli Rajgradskou bránou druhého předhradí. Byla to brána, kterou přijeli, a místní ji tak zvali právě podle místa, kam tudy směřovala spousta pocestných.

Protože už bylo září, ráno bylo trochu chladnější. Obloha skoro bez mráčku, která se už už chystala na příchod slunce, ohlašovaný rudými červánky, však slibovala další příjemně prohřátý den.

Slavomír věnoval letmý pohled Adalbertovu dvorci, který se po chvíli objevil po jejich pravici na mírném návrší. Brána dvorce byla zavřená a celá stavba vypadala nepřístupně, Slavomír však cítil, že je pozorují zvědavé oči.

Po své levici zanechali po další chvíli rozcestí s odbočkou klesající do údolí zde už Zlaté říčky.

Poměrně široká a pohodlná cesta mírně klesala.

Koním se dobře šlo i běželo, a tak jim cesta rychle ubíhala. Před nimi byla mírně se vlnící zalesněná planina, jen občas přerušená vyklučenými mýtinami kolem malých vesnic.

Slunce už vesele zářilo ze šmolkově modré oblohy, když Slavomíra a jeho muže cesta dovedla k řece, jež nesla starobylé jméno Swortka, protože se malebně vinula krajem, kterým protékala.

*

(Poznámka – Sworti – staročeský výraz pro „vinouti se“)

*

Krátce poté, co dosáhli Swortky, se do ní z pravé strany vlévala malá říčka. Vojáci udiveně pozorovali svého velitele, který se na chvíli zastavil. Po chvilce pochopili proč. Slavomír jim ukázal několik bobrů, kteří usilovně ohryzávali jeden ze stromů.

Slavomír, který zde s Erikem nebyl poprvé, svým mužům vysvětlil, že říčce místní říkají Bobrava, protože si ji, jen ona věděla proč, oblíbila tato zvířata s hustou srstí, mohutnými a účinnými zuby a plochým ocasem. Jak Slavomír věděl, bobři zůstávali výhradně na říčce Bobravě, lépe ukryté v houští a stranou hlavní trasy, a o Swortku nejevili zájem. Zřejmě jim vadil občasný ruch na kupecké cestě, vedoucí podél řeky.

I když se Slavomír a jeho muži pohybovali rychle a občas přesedali z koně na koně, stále pozorně sledovali okolí. Kromě několika kupeckých vozů však potkali pouze průvod rajgradského župana, ramenatého a hřmotného padesátníka Vsticha, který směřoval do Starigradu na pohřeb svého přítele Jaroslava.

Cesta jim tak ubíhala poměrně rychle a naštěstí také bez nejmenších obtíží.

Dopoledne ještě ani zdaleka nedosáhlo své poloviny, když se les rozestoupil a před nimi se objevila bezlesá, mírně zvlněná planina, na které viděli vpravo od řeky rozlehlé hradiště Rajgrad.

Toto hradiště nepatřilo k nejvýstavnějším na Moravě, bylo však poměrně velké a především důležité svojí polohou.

Cesta, po které přijížděli, se u Rajgradu větvila do tří směrů – na Znojem, do Dolnogradu a do Nechvalína, přes který se jezdilo na Moravgrad a Veligrad. Byl zde proto poměrně rušný provoz kupeckých vozů a vybralo se tomu odpovídající množství poplatků.

Vstich, rajgradský župan, kterého cestou potkali, si proto svého úřadu nesmírně považoval a pečlivě dbal na to, aby byl v malém dřevěném dvorci, postaveném na protější straně řeky Swortky, než stálo rajgradské hradiště, vybrán patřičný poplatek od každého projíždějícího.

Než Vstich nechal postavit svůj výběrčí dvorec na opačné straně řeky, byli na cestách v blízkosti Rajgradu zkasírováni jen ti, kteří jeli na Znojem, případně přímo navštívili Rajgrad. Ti, kteří projížděli třeba z Dolnogradu do Starigradu a Rajgrad jen míjeli po druhém břehu, neplatili až do postavení Vstichova dvorce nic, protože od Rajgradu je dělila řeka.

Teď už navíc nebylo nutné se přes řeku brodit, protože Vstich nechal postavit přes řeku mezi Rajgradem a výběrčím dvorcem jednoduchý dřevěný most. Pravda, občas, když na jaře byly prudší povodně, bylo nutné most opravit nebo znovu postavit, to však nebyl takový problém. Dřeva bylo dost.

Výběrčí dvorec tak byl přes most pohodlně dosažitelný a poutníci měli alespoň pocit, že za poplatky, které platí, ať už ve zboží, nebo v penězích, také něco dostávají.

Slavomír se pod vousy usmíval při vzpomínce na to, jak Rastislav Vsticha chválil za ten dobrý nápad s výběrčím dvorcem, který měl blahodárný účinek jak na královu, tak na Vstichovu pokladnici.

***

Kapitola 33.

*

Když vjeli do dvorce výběrčího poplatků, už už se k nim Vstichův úředník hrnul s nataženou dlaní.

Potom však poznal Slavomíra a nataženou rukou jej pouze pozdravil, protože dobře věděl, kteří lidé jsou z placení mýtného vyjmuti. A Slavomír, plnící úkoly pro Rastislava, samozřejmě k takovým vyvoleným patřil. Slavomír jen tak tak skryl úsměv nad zklamáním Vstichova muže. Dobře totiž věděl, jak Vstich přísně vedl svoje lidi k tomu, aby průjezdní poplatky nekompromisně vybírali.

Slavomír pokynem ruky zastavil svoje vojáky a přísným hlasem se výběrčího zeptal: „Nejela tu dnes před námi skupina jezdců směrem na Petrov?“

Výběrčího poněkud znejistěl přísný tón Slavomírova hlasu. Váhavě mu odpověděl: „Dnes tu nikdo takový nejel. Směrem na Petrov a Dolnograd odjelo jen pár kupců.“

„A co včera?“ následovala další úsečná Slavomírova otázka.

„No, no včera tady takoví jezdci jeli,“ zněla váhavá odpověď.

„To jsi mohl říci hned, nemyslíš?“ zazněla už trochu rozčílená Slavomírova otázka.

Výběrčí rozpačitě zakoktal: „Ale ty, ty ses, pane, přece ptal na dnešek.“

Slavomír jen bezmocně obrátil oči k nebi, protože mu bylo jasné, že ten dobrý muž před ním nepochybně snaživě vybírá poplatky pro Vsticha a krále, jinak je s ním však těžká řeč.

Slavomír se nadechl, aby se uklidnil, a znovu se výběrčího pomalu zeptal: „Tak ještě jednou. Zajímalo by mě, jestli tudy projížděla dnes, nebo řekněme v uplynulých pěti dnech nějaká skupina ozbrojených mužů směrem na hradiště Petrov. A zdůrazňuji, nejde mi o kupce, kteří měli svůj ozbrojený doprovod. Zajímá mě jen skupina bojovníků, kteří tímto směrem jeli a třeba ještě měli navíc hodně naspěch.“

Výběrčímu bylo vidět ve tváři, jak usilovně vzpomíná, aby Slavomírovi odpověděl tak, aby se kníže znovu nerozčílil. Konečně promluvil: „Jak, jak jsem už říkal, taková skupina jezdců tu projela včera. Bylo jich šest. Včera krátce po poledni.“

„A pokračovali na Petrov?“ zeptal se Slavomír.

„Ano, vlastně ne. Vlastně potom ano.“

„Co to zase meleš?“ zaburácel opět Slavomírův hlas.

„No, oni opravdu jeli na Petrov, jenže ne hned,“

přikrčil se ustrašeně výběrčí a roztřeseným hlasem dodal: „Napřed zajeli tady přes most do Rajgradu.“

„A říkali proč?“ zeptal se Slavomír.

„Neříkali, ale já to stejně poznal,“ rádoby vychytrale se zašklebil výběrčí.

Slavomírovi bylo jasné, že v rámci zdárného vývoje jejich rozhovoru bude vhodné poskytnout výběrčímu možnost, aby se blýsknul svou domnělou chytrostí, a tak jej mírným hlasem vyzval: „A jak jsi to poznal?“

Výběrčí hrdě vypnul hruď. „No, velitel těch jezdců se mě ptal, jestli je v Rajgradě přítomný otec Norbert, správce našeho hlavního kostela. Že by si potřebovali vyměnit koně. A pokud by tu Norbert nebyl, tak kdo by jim jejich koně vyměnil. Jenže Norbert tu byl.“

„A dnes tu je také?

„Ano.“

„A kde toho otce Norberta najdeme?“

Výběrčí ukázal na panorama rajgradského hradiště před nimi. „Vidíš ty dva kostely, které tamhle vyčnívají nad hradbami?“

Když Slavomír přikývnul, výběrčí dodal: „Norbert má svůj dům vedle toho většího kostela vpravo. To stavení lehce poznáš, vedle dveří nechal Norbert přibít velký dřevěný kříž.“

Slavomír přikývl a ještě se zeptal: „A jak to dopadlo s tou výměnou koní?“

Výběrčí pokrčil rameny. Jak? Asi dobře. Za chvi li všech šest jezdců přejelo most a vydali se směrem k Petrovu. Všichni měli jiné, čerstvé koně. A dost pospíchali.“

Slavomír pokýval hlavou a ještě se zeptal: „Ještě jednu věc bych od tebe potřeboval. Kde bydlí šperkař Zderad?“

„Dvorec Zderadů je kousek za vstupní bránou, asi v polovině cesty k tomu zděnému kostelu. Ale ti Zderadové jsou tři.“

Já vím,“ řekl Slavomír, „potřebuji mluvit s tím nejstarším.“

„Tak toho určitě zastihneš doma. Je to živý stařík, nohy mu však už moc neslouží,“ pronesl s mírným úsměvem výběrčí.

Slavomír poděkoval a zvednutou rukou ukázal k mostu, aby se tam za ním vypravilo jeho sedm jezdců. Potom se však znovu zastavil a plácl se přes čelo.

„Málem bych zapomněl. Těch šest jezdců, co tu včera projelo… Poznal jsi někoho z nich? Nebo viděl jsi tu už někoho z nich?“

Výběrčí zakroutil hlavou. „Ne, pane, nikoho z nich jsem nikdy neviděl. Pokud si tedy alespoň pamatuji.“

Slavomír bezmocně rozpažil ruce. „Co se dá dělat.“

„Počkej, pane,“ rychle dodal výběrčí, který se snažil, aby si Slavomír o něm vylepšil svoje mínění, „no, ten velitel těch jezdců, ten, co se mě ptal na otce Norberta, ten vypadal hodně divně. Třeba ti to pomůže.“

Slavomír se s náhle zvýšeným zájmem zeptal: „Říkáš, že vypadal hodně divně? Jak to myslíš?“

Výběrčí se krátce zamyslel. „Byl vysoký a hubený.

A především měl takovou hodně protáhlou bezvousou tvář a husté vlasy dlouhé skoro až k pasu. Ty vlasy byly černé jak uhel a vzadu sepjaté do ohonu. A hlavně, na každé polovině tváře měl vyřezaný kříž.“

„Myslíš, jako by ho někdo zohavil?“ zeptal se Slavomír, na kterém bylo vidět, že jej výběrčího vyprávění neobyčejně zaujalo.

„Ne, to vůbec ne. Byly to takové čisté a pravidelné jizvy, jako by si je udělal sám a úmyslně. Vůbec působil dojmem, že dává okázale najevo svoji zbožnost.

Na krku mu navíc visel velký stříbrný kříž.“

Slavomír se se vzrůstající netrpělivostí rychle zeptal: „A nebylo na něm ještě něco divného? Nevšiml sis náhodou jeho levé ruky? Dlaně jeho levé ruky?“

Výběrčí se podivil. Jak jsi to uhodl? Chyběly mu poslední články malíku a prsteníku na levé ruce.“

Slavomírův trpělivý a laskavý výraz najednou z jeho tváře zmizel. Zrudl v obličeji, v očích se mu zračila hluboká nenávist a na spáncích mu naběhly žíly.

Když si uvědomil úlek ve tváři výběrčího, který si v té chvíli pomyslel, že nejspíš nastala jeho poslední hodinka, protože řekl, co neměl, přemohl se, usmál se a poděkoval tomu dobrému muži: „Neboj se, moc jsi nám pomohl. Opravdu ti jsem velice vděčný.

A tady máš dva denáry za svoji ochotu a pozornost.“

Chudáka výběrčího tím Slavomír už vyvedl zcela z míry. Hluboce se za Slavomírem klaněl, když velmož se svými muži opouštěl jeho dvorec. Na mostě přes Swortku se Slavomír zastavil a obrátil se k Erikovi. „Myslíš, že jde o toho čubčího syna, o kterém jsme mysleli, že jsme jej před sedmi lety zabili spolu s jeho bavorským pánem a nechali napospas vlkům v lesích za Znojemem?“

Erik souhlasně přikývl. „Musela by to být moc vel ká náhoda, kdyby byli dva stejní muži vypadající tak, jak toho člověka popsal výběrčí, kteří by navíc měli vyřezané kříže na tvářích a useknuté poslední články dvou prstů na levé ruce. To bude určitě ten vrah nemluvňat.“

Jeden ze Slavomírových vojáků, mladý Častoňa, je udiveně poslouchal. Když se ohlédl kolem sebe, uviděl, že stejně udivené pohledy mají jeho tři druhové, stejně mladí jako on. Pouze Pozdeša s Uhlejem, kteří už měli své roky a zúčastnili se také, jak Častoňa věděl, války s Franky před sedmi lety, měli na tvářích podobně tvrdé výrazy jako Slavomír s Erikem a bylo zřejmé, že dobře vědí, o čem se Slavomír s Erikem baví.

Častoňa se zvědavě zeptal: „Promiňte, že ruším váš hovor. O jakém vrahovi nemluvňat to mluvíte? Myslím, že by to zajímalo nejen mě.“

Ostatní tři mladí vojáci horlivě přikyvovali hlavami.

Slavomír kývl na Erika. Ten se dal do vyprávění:

„Tady Pozdeša s Uhlejem vám později mohou tuhle historii povyprávět podrobněji. Stalo se to před sedmi roky, když jsme hnali svinským krokem Franky krále Ludvíka z naší země. Oddíl vedený naším Slavomírem, ve kterém jsme byli, samozřejmě kromě jiných, i já a tady Pozdeša s Uhlejem, narazil v hlubokém lese, nepříliš daleko za hradištěm Znojem, na nevelkou vesnici zapadlou v lese, kde místní ještě vyznávali víru v bohy předků. Tu vesnici opustili chvíli před naším příjezdem Frankové, vedení jakýmsi bavorským šlechticem a mužem, kterého popisoval výběrčí. Později jsme se dozvěděli, že tenhle muž s kříži vyřezanými na tvářích snad má kněžské svěcení a fanaticky se věnuje šíření víry v Hospodina. A tihle frankové, byť byli na útěku, si našli čas, aby i do téhle vesnice přinesli svoji víru. Rozbořili obětiště se sochami bůžků, vesnici vypálili a všechny v ní povraždili. Tedy všechny, později jsme v lese našli dvě rodiny, kterým se z toho pekla podařilo utéct a od kterých jsme slyšeli o krutosti všech těch franských psů, ze kterých byl prý nejkrutější muž s kříži na tvářích. V té vesnici jsme tehdy uviděli věci, ze kterých se žaludek obracel. Bylo to třeba ohořelé tělo jednoho z vesničanů, přibité na opáleném kříži. Narazili jsme však také na několik mrtvých nemluvňat a jednu těhotnou ženu s rozpáraným břichem. Tahle svinstva provedl právě ten fanatický Frank s kříži na tvářích. Když jsme tu hrůzu viděli, zavelel Slavomír ke stíhání Franků. Do večera jsme je dostihli a nic jim nebylo platné, že jich bylo snad dvakrát, možná třikrát víc jak nás.

Vedeni Slavomírem jsme na ně zaútočili jako bouře bez ohledu na jejich přesilu. Ty překvapené franské psy jsme doslova rozsekali na kusy Sám Slavomír tehdy zabil nejméně deset nepřátel, včetně toho bohatého bavorského šlechtice, který oddílu velel. A já jsem si až do dneška myslel, že můj meč přinesl smrt tomu psovi s kříži na tvářích. Jak jsem se mýlil!“

Potom Erik dodal temným hlasem: „Doufám, že nyní tuhle chybu budu moci napravit.“

***

Kapitola 34.

*

Za mostem, po němž přejeli Swortku, byl mírný násep, zvedající se nad korytem řeky, který končil hradbou, chránící rajgradské hradiště. Hliněný val hradby kolem hradiště byl uvnitř zpevněný dřevěnou konstrukcí, jak věděl Slavomír. K tomu byla vnější stěna valu zpevněná v dolní části kamennou plentou.

Po hřebeni valu byla ještě vybudována pevná palisádová stěna. Ze strany východu slunce Rajgrad chránila navíc řeka Swortka. Zbylé strany hradiště potom kromě valu chránilo koryto pobočného ramena řeky, které obyvatelé Rajgradu při zpevnění hradeb před několika lety prohloubili, takže přístup k hradbám byl ztížen ze všech stran.

Val chránící Rajgrad byl přerušen dvěma bránami. Tou, kterou Slavomír a jeho muži právě vjížděli do hradiště, a potom další bránou na protější straně, kterou se vyjíždělo směrem na Znojem. Obě brány byly zakryty věžovitou konstrukcí, zakončenou šindelovou střechou. Také od znojemské brány vedl přes pobočné rameno Swortky dřevěný most. Oba mosty byly postaveny podobně. Nejen že se daly snadno opravit, navíc byly zbudovány tak, aby se v případě nebezpečí daly ze strany hradiště také snadno strhnout a nepřátelé tak ztratili možnost snadného přístupu k obráncům.

Rajgradské hradiště bylo velké asi jako Starigrad.

Jeho stavby byly také na podobné úrovni jako stavby ve Starigradu. Kostel, ke kterému směřovali, byl zděný, avšak větší než ten starigradský. Druhý, menší kostel byl postavený z dřevěných kmenů. Domy obyvatel vypadaly podobně jako ve Starigradu. Majetnější velmoži a řemeslníci bydleli v pevných srubech s kamennými podezdívkami, většina domů obyvatel Rajgradu však byla postavena ze dřeva. Jednoduše řečeno, i rajhradské hradiště bylo významným opěrným bodem Rastislavovy moci, ale ani zdaleka nedosahovalo výstavnosti Veligradu či Moravgradu, a dokonce ani ne Dolnogradu.

Ačkoliv hradiště samotné nebylo příliš výstavné, mohutnost jeho opevnění odpovídala jeho strategické poloze na křižovatce kupeckých cest. Před sedmi lety, při rádoby trestné výpravě krále Ludvíka Němce na Moravu, bylo rajgradské hradiště jedním z těch, které nakonec Frankové dobyli, a ti, kteří přežili, nevzpomínali na tyto události rádi. Po vyhnání Franků z Moravy však bylo opevnění hradiště za podpory krále Rastislava přebudováno tak, že Rajgrad by rozhodně nepatřil mezi místa, která by útočníci měli nyní chuť dobývat.

***

Kapitola 35.

*

Po cestě posypané drobným štěrkem vjel Slavomír se svými muži bránou do hradiště. Jeden ze dvou strážných u brány Slavomíra poznal, a tak jej uctivě pozdravil. Když se Slavomír zeptal na Zderada, strážný mu ukázal na nedaleký dvorec, ohraničený nevysokým plotem z košatiny.

Když vjeli otevřenými vraty dovnitř, museli se rozesmát. Na nádvoří se rozčiloval shrbený stařík, opírající se o hůl. Rázným hlasem vykřikoval na muže asi padesátiletého, který stál zdánlivě schlíple skloněný před starcem. Po straně však bylo vidět, že mu tváří pocukává mírný úsměv. Slavomír a jeho muži stačili vyslechnout, že debata je o tom, jak se mají drobnými granulkami správně zdobit gombíky.

Nadávající stařík si jich nevšiml, padesátník před ním však ano. Slavomír pochopil, že zřejmě vidí šperkaře Zderada, za kterým jej posílá Spytihněv, a jeho syna.

Bylo tomu tak. Mladší Zderad jim vyšel vstříc, aby je přivítal a zeptal se, co si přejí. Když Slavomír řekl, že je posílá Spytihněv ze Starigradu, rozčilení ze staříka najednou vyprchalo jako mávnutím kouzelného proutku.

Mladší Zderad jim nabízel něco k snědku. Slavomír s díky odmítl, protože měli své zásoby, požádal pouze o medovinu pro muže a vodu pro muže i koně.

Vojáci se postarali o koně a Slavomír s Erikem se zatím posadili se starým šperkařem ke stolu pod mohutnou lípou, zdobící nádvoří šperkařova dvorce.

Když se napili, Slavomír vyřídil Spytihněvovy pozdravy, povyprávěl o Jaroslavově smrti a vysvětlil, proč přišli. Přitom starému pánovi nevykládal podrobnosti. Jen mu sdělil, že ty gombíky našli u Jaroslavova těla.

Zderad jej vyzval, aby mu gombíky ukázal.

Slavomír je vyňal z váčku u pasu, rozpůlil je a vysypal z každého zlatý valounek. Zderad si je prohlédl, pravda, trošku při tom mhouřil oči a držel gombíky v natažené ruce, protože mu oči už opravdu nesloužily jako zamlada, jak omluvně poznamenal.

Slavomír starého šperkaře zvědavě pozoroval, protože na něm už od začátku, kdy o gombících jen mluvil, viděl, že Zderad ví, kdo je vyrobil.

A také že ano. Šperkař položil gombíky zase na stůl a vzhledem ke svému věku překvapivě rázným hlasem s potutelným úsměvem prohlásil: „Přítel Spytihněv dobře hádal, když hovořil o Petrově.

Za mého mládí cosi podobného zkoušel jeden šperkař ve Znojemu. Ten je však už pár let mrtvý, což by nemuselo vadit, protože ty gombíky zcela nové nejsou. Jenže tenhle šperkař nedokázal obě poloviny gombíku tak vytvarovat, aby v sobě pevně držely. To, co jsi, Slavomíre, přinesl ukázat, bezpochyby vyrobil můj žák Svojan z Petrova.“

Slavomír se pousmál: „Ty jsi, mistře, nejen známý šperkař, ale také zřejmě dobrý učitel svého řemesla.“

Zderad pokýval hlavou a řekl: „To už bylo, teď jen odpočívám a dohlížím na syna a vnuky.“

Slavomír se zeptal: „Když jsem při práci pozoroval našeho šperkaře Bořka v Dolnogradu…“

Zderad se pousmál, přičemž ukázal překvapivě zdravé zuby: „… také moc šikovný mistr našeho řemesla.“

„Rovněž tvůj žák?“ zvědavě se zeptal Slavomír.

„Ne, to ne. Ale několikrát jsme si moc dobře poklábosili o naší práci.“

Slavomír pokračoval: „Když jsem tedy našeho Bořka pozoroval při práci, viděl jsem, jak poloviny gombíku natírá jakousi nevábnou hmotou, potom je kleštěmi připlácne k sobě a v ohni nechá spojit tak, že vznikne jednolitá kulička. Jak tedy ten tvůj Svojan vlastně přišel na to, vyrábět takové gombíky složené ze dvou částí jen zaražených do sebe?“

Zderad se krátce zamyslel. „To už je pěkných pár let. Jeden jeho soused v Petrově tehdy posílal syna na zkušenou do světa. Byl to pasíř, ten soused, a syn po něm řemeslo podědil. No a ten pasíř přišel za Svojanem s dotazem, jestli by neměl nápad, jak nenápadně uschovat trochu zlata, které dával synovi na cestu.

První, co ti lupič ukradne, je váček u pasu.“ A s úsměvem ukázal na váček u Slavomírova opasku.

Slavomír pobaveně přisvědčil a Zderad pokračoval: „A tak si tenkrát Svojan připomněl staré úsloví, že pod loučí je největší tma. Když máš na oblečení obyčejné měděné gombíky, tak nikoho moc lákat nebudou. Když bude nejhůř, ukradnou ti spíš tvůj váček, ne tvůj plášť. Pokud tedy ten plášť nebude moc nápadný a draze vypadající. Svojan proto vyrobil čtyři gombíky. Pravda, tak jednoduché to nebylo. Chvíli trvalo, než se mu podařilo vyrobit si takové pomůcky, pomocí kterých se mohl ty dvě části gombíků vyklepat tak, že do sebe těsně zapadaly a gombíky na první pohled vypadaly, jako by byly z jednoho kusu. Teprve když sis je pořádně prohlédnul, mohlo ti po chvíli dojít, že jsou nějaké divné. No a ten pasíř potom dal synovi na cestu postarší obnošený plášť, na který si synek přišil ty dva páry Svojanových gombíků a přidal k nim kožená poutka. Do každého z gombíků vložili zlatou kuličku a bylo vystaráno na celou cestu.“

„A nevíš, prosím, jestli ten tvůj Svojan vyrobil těch gombíků víc?“ zeptal se Slavomír.

Zderad se zamyslel. „A víš, Slavomíre, že ano? Naposledy jsem se Svojanem mluvil někdy na jaře, kdy za mnou přijel sem na návštěvu. Semleli jsme tehdy všechno možné. A tehdy se Svojan smál a říkal, že mu dalo trochu práce najít formy na ty jeho dvoudílné gombíky. Že na ně má kupce. Tedy na ty gombíky, ne na ty formy.“

„Pro koho je měl vyrábět, to asi nevíš?“ zadíval se s nadějí v hlase Slavomír na starého šperkaře.

Ten zakroutil hlavou. „To tedy opravdu ne. My jsme to nějak zamluvili, protože snacha donesla jídlo a pití, a bavili jsme se o jiných věcech.“

Slavomír s Erikem poděkovali a zvedali se, když vtom se ve Zderadově obličeji usadil výraz strachu.

Zderad se zaraženě zeptal: „Já si tu s vámi klábosím a teď mě napadlo: když jste ty gombíky našli u Jaroslava, mohly patřit vrahovi. A pokud patřily vrahovi…“

„… může teď Svojan být v nebezpečí života,“ dokončil Zderadovu větu vážným hlasem Erik.

„Pojedete Svojana varovat, že ano?“ ustaraně se s naléhavostí v hlase ujišťoval Zderad.

Erik přikývl. Ještě se musíme sice zastavit za vaším knězem Norbertem, ale potom hned odjíždíme do Petrova.“

„Proč jdete za Norbertem, jestli se mohu zeptat?“

zadíval se ustaraně Zderad na Slavomíra s Erikem.

„Protože včera si u Norberta měnila koně skupina ozbrojených jezdců, která spěchala do Petrova,“ se zlověstným podtónem v hlase odpověděl Slavomír.

***

Kapitola 36.

*

Jelikož do Norbertova domu to bylo kousek, nechal Slavomír své vojáky i s koňmi u Zderada a vydali se k Norbertovi s Erikem pěšky. Norbertův dům byl velký srub s bíle omítnutou kamennou podezdívkou.

Bylo vidět, že knězi se nedaří špatně. Bylo to zřejmé jednak z velikosti jeho stavení, jednak z toho, jak vypadalo. Kamenná podezdívka byla vyšší než obvykle, na střeše nové šindele, poměrně velká zasklená okna. V porovnání se staveními v okolí dost velký rozdíl. Bylo zřejmé, že chudobu si od Ježíše a z jeho učení zrovna za příklad nevzal. Ostatně stejně jako jeho starigradský církevní bratr Adalbert.

Vedle vchodu do domu byl přibitý velký dřevěný kříž. Přesně jak jim říkal výběrčí. Když chtěli zaklepat, otevřely se dveře a v nich se objevila postarší žena, zřejmě hospodyně, protože zametala podlahu. Když jí řekli, koho hledají, poslala je vedle do kostela.

Bíle omítnutý kostel, zasvěcený svatému Josefovi, byl podobný jednomu z moravgradských kostelů. K pravoúhlé jednolodní stavbě s vnějšími opěrnými zdmi přiléhal na jedné straně rovněž pravoúhlý presbytář a na straně druhé malá předsíň, kterou se do kostela vcházelo. Střecha byla zakrytá šindeli a světlo do kostelní lodi přiváděla nevelká okna, zakončená oblouky.

Slavomír s Erikem prošli předsíní, pokřižovali se a vstoupili do kostelní lodi. Podobně jako vnější i vnitřní zdi byly bíle omítnuté. Jediné, co je zdobilo, byly jednoduché fresky znázorňující křížovou cestu.

V presbytáři stál nevelký prostý oltář, u kterého klečel kněz Norbert se sepjatýma rukama a vypadal zcela pohroužený do své motlitby. Když uslyšel vcházet Slavomíra a Erika, rychle se postavil a obrátil a, jak se potom Slavomír s Erikem shodli, oba zaznamenali v knězově tváři zřetelný úlek. Norbertova vyzáblá postava s asketicky až nezdravě vyhlížejícím obličejem, navlečená v sutaně, vypadala v příšeří kostela poněkud ztraceně.

Když po pozdravu chtěl Slavomír sebe a Erika představit, kněz slověnštinou, ze které téměř neznatelně prosvítal jeho franský přízvuk, řekl: „Já vím, kdo jste. Už jsem vás viděl. Co vás přivádí do mého skromného stánku Božího?“

Slavomír se rozhodl, že nebude chodit kolem horké kaše. Mrknul na Erika a rázně řekl: „Od výběrčího mýta jsme se dozvěděli, že včera za tebou přijelo šest jezdců vedených mužem s křížem vyřezaným na každé polovině tváře. Vyměnil jsi jim jejich koně za čerstvé.“

Kněz Slavomírovi odsekl s hranou suverenitou, za kterou se však skrývala zcela zřejmá nejistota: „Nezlob se, kníže. To se nesmí?“

Slavomír se ušklíbl. „Samozřejmě své koně můžeš půjčit, komu chceš. Tví koně, tvůj problém. Je tu však jedna další potíž. Ten muž, který vedl pět jezdců, jež jsi vybavil čerstvými koňmi, je vrah. A dokonce vrah dětí!“

Poslední větu Slavomír na Norberta doslova vyštěkl.

Kněz se vzrůstající nejistotou těkal očima ze Slavomíra na Erika a zpět a nakonec zabručel: „To je jistě nějaká pomluva. Takový zbožný muž nemůže být vrahem, a už vůbec ne vrahem dětí.“

Erik přistoupil ke knězi. Byl zhruba stejně vysoký jako on, takže se mu díval přímo z očí do očí. Začal hrubě odsekávat svoje slova: „Podívej se, ty franský zmetku. Ty mně nebudeš vykládat, kdo tu je vrah a kdo ne. To, co spáchal před sedmi lety v jedné vesnici za Znojemem ten tvůj svatý muž, jsme s mým pánem viděli oba. My jsme totiž do té vesnice přijeli krátce poté, co ji opustil tenhle tvůj kurevník s kříži na tvářích. Naštěstí zůstali svědci, kteří ukázali zcela jasně na toho muže. A pokud si také myslíš, že víra v Ježíše Krista se má šířit zabíjením nemluvňat a páráním břich těhotných žen, pak si před tebou mohu jen odplivnout!“

Viditelně zaskočený kněz s úlekem poodstoupil od rozčileného Erika a pohledem hledal pomoc u Slavomíra. Ten se však na něj díval s nezakrytým znechucením.

Norbert zakoktal: „Pokud, pokud máte pravdu, tak já… já…“

Erik k němu znovu přistoupil a zasyčel mu do obličeje: „Tomu věř, že máme pravdu!“

Norbert udělal další krok vzad, který však již byl poslední, protože svou zádí narazil na oltář. Chytil se jej rukama a ustrašeně prohlásil: „Příliš rádi se s Heinrichem nemáme a asi mít nikdy nebudeme, pokud ale Heinrich dělal skutečně taková zvěrstva… S tím nechci mít nic společného.“

„No dobrá,“ zavrčel Slavomír, „jak jsi říkal to jméno? Heinrich?“

Kněz přikývl. „Ano, jmenuje se Heinrich, znám jej už z dřívějška, z Bavor. Pochází z jednoho nepříliš bohatého rodu. Náš biskup Hartwig jej pověřuje různými zvláštními a obtížnými úkoly, které je třeba vyřídit kdekoliv v diecézi i mimo ni. Především tam, kde je potřeba šířit víru v Hospodina a Ježíše Krista.“

Erik výhrůžně zasyčel: „No, opravdu pěkný šiřitel víry! Jaký pán, takový služebník! A co dělal tady?!“

Kněz se ustrašeně vší silou opřel o oltář. Jediné, co vím, je to, co mi Heinrich sám řekl. Věřte mi, nebo ne. Ale můžete mě třeba zabít, víc ze mě nedostanete. Protože víc nevím!“ Poslední větu Norbert doslova zaskučel.

Slavomír se zeptal: „Tak co ti řekl ten zplozenec pekla?“

Jen to, že má důležitý úkol od našeho biskupa Hartwiga a musí být co nejrychleji v Petrově. A že proto ode mě potřebuje čerstvé koně.“

„Řekl ti, co tam má dělat?“ zeptal se Erik a znovu se s výhrůžným výrazem ve tváři přiblížil k vystrašenému knězi.

Ten už se nejspíš loučil se životem, protože měl oči otevřené hrůzou a drmolil: „Ne, ne, ne. Jen mi řekl, že jede ze Starigradu a musí být co nejrychleji v Petrově.

A že mi víc říct nemůže, jen že jedná na přímý příkaz našeho biskupa Hartwiga. A víc už opravdu nevím!“

Erik ke knězi znovu přistoupil tak, že se mu díval přímo do očí, a pomalu odsekávaje každou slabiku mu řekl: „Pokud jsi mluvil pravdu, nic se ti nestane a tímto rozhovorem jsme s tebou skončili. Pokud jsi však lhal, nebo nám neřekl všechno, co víš…“ Po krátké odmlce dodal: „Pak sem přijedu znovu a osobně a s rozkoší ti zakroutím krkem. Je ti to jasné?!“

Norbert ustrašeně přikývl: „Je mi to úplně jasné.

A řekl jsem vám všechno, co vím.“

Na to se Slavomír s Erikem otočili a bez rozloučení vyšli ven. Před kostelem se Erik zeptal Slavomíra:

„Myslíš, že nám ten fráterník řekl všechno, co věděl, a že nelhal?“

„Dobře jsem jej pozoroval, když jsi na něj vyrazil,“

řekl Slavomír, „ten jeho strach určitě nebyl hraný. Ten víc nepochybně neví.“

Erik přisvědčil: „Viděl bych to stejně.“

***

Kapitola 37.

*

Bylo jasné, že více se už v Rajgradě nedozvědí. Slavomír s Erikem se shodli na tom, že nemá cenu ztrácet čas a že musí vyrazit dál k Petrovu.

Když už stáli před Zderadovým dvorcem, Erik potřásl hlavou a pochybovačným tónem řekl: „Stejně ta naše námaha bude asi zbytečná.“

Slavomír k Erikovi otočil hlavu. „Myslíš, že Heinrich bude rychlejší a Svojan už bude vyrábět své šperky kdesi na nebesích?“

Erik přisvědčil: „Přesně tak. Podle toho, co jsme se dozvěděli, věřím, že Svojanovo spojení s Jaroslavovou vraždou spočívá pouze v tom, že na zakázku vyrobil gombíky. O tom, co s nimi jeho zákazník hodlá provádět, neměl nejmenší tušení.“

„Myslím si totéž,“ přisvědčil Slavomír a pokračoval: „Otázka je, kdo je ten zákazník. Nebo přesněji řečeno, kdo je ten, kdo tohle všechno řídí. Hartwig?

Adalbert? Heinrich? Nebo tu máme ještě někoho dalšího? Já bych na to svůj názor měl, nechci tě však, Eri ku, ovlivňovat. Co myslíš ty?“

Erik se pousmál. „V hlavě mi to šrotuje jako v žernovu. Já si však čím dál víc myslím, že tím, kdo Jaroslava nechal zavraždit, je Adalbert. Já vím, důkazy pro to nemáme. Kdo jiný by to ale měl být? Můžeš se zeptat, jaký k tomu měl důvod. Já myslím, že důvodem je snaha, aby jeho bratr Holand jako Jaroslavin man žel získal županský úřad. Jen jedno dost dobře nechápu. Proč si k zavraždění Jaroslava vybral zrovna dobu tvého pobytu na Starigradě. Tvá proslulost při řešení záhadných zločinů jde celou Moravou.“

Erik se usmál a pokračoval: „Tedy, ne že bych ti chtěl pochlebovat. Je to prostě tak. Zavraždit knížete při tvé přítomnosti je buď ukázka nezřízeného sebevědomí, nebo stejně nezřízené hlouposti. Vždyť tvé přátelství k Jaroslavovi bylo také všeobecně známé.

Takže se dalo čekat, že se vší svou snahou a umem budeš chtít najít Jaroslavova vraha.“

Slavomír pobaveně prohlásil: „Teď jsi mě, Eriku, vskutku potěšil. Chvála totiž potěší vždycky. Jen si také připusť, že i ty máš na té mé proslulosti nemalý podíl.“

„Když jinak nedáš…“ rozpřáhl bezmocně ruce Erik a oba se rozesmáli.

Slavomír potom dodal: „Ale teď vážně. S tvými vývody bych docela souhlasil. Teď tedy hovořím o Jaroslavově vraždě.“

Oba si vyměnili úšklebky a Slavomír pokračoval:

„Je pravda, že na Adalberta a zřejmě i jeho bratra zatím přímé důkazy neukazují. Moje intuice mi však říká totéž, co ta tvá tobě. Jen bych k tomu dodal dvě věci. Hlavou celé akce tady bude asi opravdu Adalbert. Jen si nemyslím, že to celé bude jeho iniciativa. Zavraždit jednoho z našich knížat, to není jen tak.

a myslím, že Adalbert jedná minimálně v plné shodě s biskupem Hartwigem. Pokud tedy ne přímo na jeho rozkaz. I když Hartwigovy rozkazy už budou staršího data.“

„Myslíš na ty zprávy o tom, že Hartwiga sklátila mrtvice?“ zeptal se Erik.

Slavomír mlčky přikývl.

„Aby však ta hierarchie velení končila opravdu jen u našeho drahého biskupa Hartwiga,“ temným hlasem pronesl Erik.

„To myslíš na krále Ludvíka?“ zeptal se Slavomír.

Erik souhlasně přikývl a Slavomír na to pokrčil rameny a poznamenal: „Můžeš mít pravdu. S touhle pravdou však mnoho nenaděláme, i kdyby pravdou doopravdy byla.“

Erik se pousmál: „To se ti povedla moc pěkná věta.“

„Děkuji za pochvalu,“ odvětil s úsměvem Slavomír, „ještě bych však měl k tvým vývodům jedno doplnění.“

Jaké?“ zeptal se zvědavě Erik.

„Říkal jsi, že zavraždit Jaroslava při mé přítomnosti na Starigradu je buď ukázka nezřízeného sebevědomí, nebo stejně nezřízené hlouposti. Sebevědomí Adalbertovi určitě nechybí, jak jej znám. Rozhodně bych však o něm nikdy netvrdil, že je hloupý Podle mě je naopak až příliš chytrý a prohnaný k tomu. Já bych řekl, že tu máme ještě třetí možnost.“

Erik se krátce zamyslel. „No, asi vím, co máš na mysli. Chceš říct, že Jaroslav se dozvěděl něco, kvůli čemu musel ihned zemřít, aby ti to nestačil sdělit.“

Slavomír přitakal: „Přesně tak. A když už tak uvažujeme, napadá mě ještě jedna důkazy nepodložená teorie.“

„A to?“ zeptal se Erik.

Jestli s tímhle něčím, co se dozvěděl Jaroslav, nemá něco společného zmizení toho Běškova spolehlivého vojáka, jak jen se jmenoval…“

„Byl to Lichuta,“ pomohl Slavomírovi Erik.

„Přesně tak,“ přitakal Slavomír a zeptal se: „Co když se Lichuta dozvěděl něco, co Jaroslavovy uši neměly slyšet?“

Erik se zeptal: „Myslíš, že proto Lichutu Frankové zabili nebo zranili?“

„Přesně,“ souhlasil Slavomír, „obávám se, že asi musíme mít starosti když ne o život, tak alespoň o zdraví nejen šperkaře Svojana z Petrova, nýbrž také toho vojáka Lichuty.“

Konec jejich hovoru už absolvovali před branou Zderadova dvorce, za kterou byli vidět jejich čekající vojáci s koňmi nachystanými na další cestu.

Slavomír proto rázně vydal rozkaz: „Konec hovoru, jedeme dál. Co se týče Svojana, mám sice nepři jemný pocit, že už stejně přijdeme pozdě, zkusit jej zachránit však zcela jistě musíme.“

***

Kapitola 38.

*

Po chvíli už přejížděli v opačném směru most přes řeku Swortku. Slavomír pokynutím ruky pozdravil výběrčího mýta v jeho malém dvorci a už všichni rychle ujížděli po kupecké cestě, kterou se z Rajgradu jezdilo do Dolnogradu, směrem k Petrovu.

Slavomír tudy nejel poprvé, a tak dobře věděl, že si může vybrat ze dvou možností. Téměř přímo vedla poledním směrem cesta, která však měla tu nevýhodu, že dvakrát překonávala řeku Swortku, tvořící na polední straně od Rajgradu velký oblouk směrem na stranu východu slunce. Když bylo jaro a hladina Swortky byla zvýšená, jak odnášela vodu z roztátého sněhu z hor na půlnoční straně, používala se cesta, která vedla vlevo od řeky Byla tudíž podstatně delší, avšak kupecké vozy nemusely bojovat s prudce tekoucí řekou a bahnitými úseky v blízkosti brodů.

Nyní však byl konec léta, cesty byly poměrně suché a nebyl nejmenší důvod nepoužít přímou cestu.

Navíc byl Slavomír přesvědčen, že tudy jel i Heinrich se svými muži.

Hradiště Petrov leželo zhruba v polovině cesty mezi Rajgradem a Dolnogradem. Hradiště bylo podobně jako Rajgrad chráněno rameny řeky. Nešlo už ovšem o Swortku. Ta se nedaleko od Petrova vlévala do řeky Dyje. Petrov potom ležel na mírné vyvýšenině vlevo od koryta Dyje.

Na polední straně od Petrova se z ploché roviny zvedaly mohutné Dívčí hory Petrov však ještě ležel v rovině táhnoucí se od Rajgradu, kde podobně jako Swortka i Dyje se kroutila sem a tam a vytvářela různá pobočná ramena. Předkové obyvatel Petrova svůj domov vystavěli mezi jedním takovým pobočným ramenem a hlavním korytem Dyje. Rameno později prohloubili a získali tak jednoduchou a účinnou ochranu svého domova, podobně jako Rajgradští.

Hradiště jinak nebylo příliš opevněno. Kromě koryta řeky a jejího ramene je chránil ještě nevysoký hlinitý val, zpevněný dřevěnou konstrukcí. Ten rozhodně nebyl nepřekonatelnou překážkou pro případné útočníky. Jeho smysl spíš spočíval v tom, poskytnout úkryt obráncům.

Jedinou mohutně opevněnou částí petrovského hradiště byl poměrně velký dvorec vladyky Strachoty. Dvorec chránila mohutná dřevohlinitá hradba, zvnějšku obložená kamennou plentou a ohraničená navíc hlubokým příkopem. Před sedmi roky při vpádu Franků na Petrově nežilo ještě tolik lidí jako nyní. Všichni se proto také mohli ukrýt na Strachotově dvorci a ubránit se franskému útoku. Pravda, bylo to také díky tomu, že hlavní část Franského vojska postupovala na polední straně od Dívčích hor, nicméně hlavní bylo, že dvorec Petrovské ochránil.

Od té doby se však počet obyvatel hradiště značně zvýšil díky výhodné poloze na frekventované kupecké cestě a díky tomu, že zde byla odbočka na Znojem. Na Petrově se proto usazovali noví a noví řemeslníci a obchod zde jen kvetl. Bylo jasné, že takové bohaté hradiště by bylo vítaným cílem pro případné nájezdníky. Vladyka Strachota, zastávající úřad místního župana, se proto domluvil s králem Rastislavem na jeho pomoci a začal budovat mohutné opevně ní kolem celého hradiště, přičemž navíc nechal pro

hloubit ramena řeky Dyje, která se tak stala ještě větší překážkou pro ty, kdo by Petrov chtěli napadnout s mečem v ruce.

***

Kapitola 39.

*

Když Slavomír a jeho muži zanechali řeku Swortku po své levici, zřídl také les, kterým jeli, až se před nimi objevila mírně zvlněná travnatá step. Les, lemující vracející se řeku Swortku, byl opět vidět v dáli před nimi.

V ještě větší dáli se nad lesem zvedaly vršky Dívčích hor. Erik si přikryl oči před sluncem, zadíval se na majestátné kopce před nimi a zeptal se Slavomíra:

„Už mě to napadlo dávno, vždycky jsem se tě však zapomněl zeptat. Většinou se těmto kopcům říká Dívčí hory. Jak jsem si ale před časem všiml, jsou také lidé, kteří je nazývají Pavlovské hory. Jak se tedy ty vrchy vlastně jmenují?“

Slavomír se pousmál: „Dívčí hory je starý původní název. Můj nebožtík děd mi kdysi jako malému chlapci vyprávěl takovou pověst. Když před mnoha a mnoha lety naši zem sužovaly kmeny avarských nájezdníků, Avaři přepadli také jednu vesnici pod těmito kopci a skoro všechny zde tehdy povraždili. Útěkem se zachránily pouze tři místní dívky. Ty se tenkrát za tmy vyšplhaly na nejvyšší kopec těch vrchů, kde se skryly. Od té doby se potom tomu kopci říká Děvín a vrchy začali lidé nazývat Dívčí hory. Jestli to je pravda, nebo jen pověst, nevím. Pěkně se to však poslouchá.“

Erik se zájmem poslouchal Slavomírovo vyprávění, a když Slavomír skončil, zeptal se: „Opravdu pěkná historie. A co ty Pavlovské vrchy?“

Slavomír se znovu usmál: „Milý Eriku, u téhle historie jsi už přece byl osobně přítomný!“

Odpovědí mu bylo údivem pozdvižené Erikovo obočí. Erik pobaveně prohlásil: „Jak to myslíš? Já jsem přejmenovával tyhle kopce před námi? Že si na to nepamatuji.“

To už se smáli se Slavomírem i starší vojáci Pozděša s Uhlejem. Slavomír se tedy dal do vysvětlování:

„Název Pavlovské hory je pouhých sedm let starý…“

Erik skočil Slavomírovi do řeči: „… počkej, sedm let. To byla válka s Franky.“

„Přesně tak,“ přitakal Erikovi Slavomír a pokračoval: „Určitě si pamatuješ, že franské vojsko se tenkrát před těmito kopci rozdělilo na dva proudy. Ten hlavní, před kterým jsme ustupovali také my dva, než jsme se potom odtrhli a vydali na Veligrad pro posily, se valil na polední straně od Dívčích hor. Menší část Franků postupovala půlnoční stranou. A přitom narazila na Petrov, do kterého právě jedeme. Hradiště samotné tehdy příliš opevněné nebylo, a vlastně ještě není ani dnes, protože budování nových hradeb je právě v nejlepším. Místní lidé se proto stáhli do dvor ce pána hradiště, vladyky Strachoty. Tam se Frankům ubránili. Před hlavním proudem jejich vojska by šanci neměli. Ti Frankové, kteří Petrov napadli, byli sice také ve velké přesile, avšak obyvatelé Petrova díky své statečnosti a houževnatosti Frankům odolali a ti raději táhli dále. A den, kdy Frankové odtáhli, byl dnem, kdy se slaví svátek svatého Pavla. Od toho roku pořá dají místní v ten den děkovné procesí na horu Děvín, kde postavili malou dřevěnou kapli a kopcům kolem Děvína začali říkat Pavlovské hory Takže to je celá historie pojmenování těchto kopců.“

***

Kapitola 40.

*

Během debaty se rychlou jízdou znovu blížili k řece Swortce. Najednou Slavomír dal pokyn k zastavení a pozorně si prohlížel cestu před nimi.

Erik se jej zeptal: „Nezdá se ti něco? Vždyť je tu úplný klid. Nikdo kolem nás.“

Slavomír přikývl. „No právě. Není vám to divné?

Tahle cesta je normálně docela rušná. Zatím jsme tu potkávali řadu kupeckých vozů. A teď najednou – nic!“

Pozdeša se zadíval do dálky k lesu lemujícímu vracející se koryto Swortky a zamyšleně pronesl: „Máš asi bohužel pravdu, Slavomíre. Někdo zřejmě zařídil, že kupci od Petrova jedou delší cestou podél řeky.“

Erik konečně také pochopil, co má Slavomír na mysli. „Máš na mysli Heinricha a jeho lidi?“

Slavomír se ušklíbl. „Přesně tak. Asi nám chystá přivítání.“

Uhlej drbaje se za uchem namítl: „Jak ale ví, že sem pojedeme?“

Slavomír zamyšleně řekl: „Myslím, že to nebylo tak těžké uhádnout. Když komplicové zabili Jaroslavova vraha a nenašli u něj gombíky, kterými mu zaplatili, muselo toho, kdo vraždu zorganizoval – a opakuji, jak jsme se spolu o tom bavili, myslím, že šlo o Adalberta – napadnout, že jsme alespoň některý z těch gombíků mohli najít. A že jsme se proto, jen tak pro jistotu, rozhodli zajet k výrobci těch gombíků, tedy k Svojanovi. A tomu, kdo stojí proti nám, muselo být jasné také to, že do Petrova pojedeme co nejdříve.

Takže si myslím, že nám chystají patřičné uvítání. Já bych se tak alespoň zachoval.“

Erik pokrčil rameny. „Na moji hlavu jsou tvé úvahy poněkud složité. Ovšem musím přiznat, že na nich něco může být. A navíc, lepší je být raději zbytečně opatrný, než jako pitomec vběhnout do léčky. Co tedy navrhuješ?“

Slavomír se krátce zamyslel. „Myslím, že v naší situaci je opravdu lepší být zbytečně opatrný. Kdybychom jeli lesem, měli bychom se kde skrýt. Tady na téhle stepi jsme však krásně na ráně. Pokud nás Heinrich se svými muži bude čekat tam vpředu v úkrytu na okraji lesa lemujícího Swortku, bude stačit pár dobře mířených šípů a většina z nás se domů nevrátí.“

Pozdeša se otřásl: „Fuj, potěšení z šípu pevně zapíchnutého v hrudi se rád vzdám.“

Slavomír se usmál. „To jsme na tom stejně. Uděláme to takto. Budeme předpokládat, že tam vpředu na nás čeká Heinrich a jeho pět mužů.“

Erik dodal: „Pokud se k němu cestou ještě někdo nepřipojil.“

„Nestraš, i když všechno je možné,“ přisvědčil Slavomír a pokračoval: „Musíme ty Franky dostat do kleští. Takže část z nás se musí vrátit tak daleko, aby z lesa u Swortky nebyla vidět. Aby si Frankové, pokud nás pozorují, mysleli, že se z nějakého důvodu vracíte zpět. Potom tahle skupina musí co nejrych leji zahnout vpravo, dojet k řece, přebrodit Swortku a po delší cestě, která řeku sleduje, dojet k místu, k němuž zatím pojedeme pomalu my zbylí. Až bude tahle skupina na místě, dá nám vábničkou znamení.

Když my odpovíme, zaútočí Frankům do zad, čímž je překvapí, a nato vyrazíme my. V té chvíli se nebudeme muset obávat franských šípů, protože ti budou mít dost starostí s útokem od řeky. A aby tahle skupi na měla dost času, ostatní se tu na chvíli utáboří a budou dělat, že odpočívají.“

Pozdeša pokýval hlavou. „Dobrý plán. Potom, pane, dovol, abychom my s Uhlejem jeli Frankům tady po stepi vstříc, protože je zde větší nebezpečí, jelikož se není kde skrýt, jak jsi správně řekl.“

Slavomír zavrtěl odmítavě hlavou. „Ne, Pozdešo, děkuji ti za tvoji nabídku. Jenže Heinrich bude jistě čekat, že pokud se tu objevíme, budu to já, kdo naši skupinu povede. Kdyby mě neviděl, mohl by vytušit, že je něco jinak, a vyklouznout z naší léčky. Navíc je třeba, aby to přepadení provedli zkušení vojáci, znalí všech triků bojového řemesla. Kromě mě a Erika jste tu takovými zkušenými bojovníky ty a Uhlej. Takže si s sebou vezmete třeba tady Bojšu s Krucem. Vábničky s sebou máte?“

Pozdeša přikývl. Slavomírovi vojáci s sebou kostěné vábničky vozili už čtyři roky. Byl to původně nápad jejich velitele Vladana. Kdysi si všiml na jednom trhu ve Veligradu kosťaře, který prodával vábničky, jež měly mimořádně silný zvuk. Vladana napadlo, že takovými vábničkami by se mohli jeho muži na dálku dorozumívat domluvenými signály. Slavomírovi se ten nápad ihned zalíbil a dal Vladanovi peníze, aby vábničky nakoupil. Od té doby se Slavomír stal váženým zákazníkem onoho kosťaře, který pravidelně Slavomírovým vojákům dodával stále vylepšované vábničky.

Slavomír řekl: „Pro tentokrát si nachystejte vábničky vydávající pištění jestřába. Když budete připraveni zaútočit, vydejte tři jestřábí zapištění. Pokud budeme také připraveni, odpovíme čtyřmi jestřábími zapištěními. Když budeme potřebovat ještě chvíli času, protože nemusíme přesně odhadnout, kdy se ocitnete za Franky, odpovíme dvěma zapištěními. Pokud tedy z naší strany uslyšíte pouze dvě zapištění jestřába, nebo je neuslyšíte vůbec, po chvíli svůj signál zopakujte. Jasné?“

***

Kapitola 41.

*

Všichni přikývli na znamení souhlasu. Pozdeša, Uhlej, Bojša a Kruc nasedli na koně a vydali se rychle po cestě zpět směrem k Rajgradu. Zbylí čtyři muži se usadili ve stínu dvou dubů, které stály u cesty.

Když Slavomír podle cesty, kterou slunce urazilo po obloze, usoudil, že dali svým druhům dostatečný náskok, zavelel k nasednutí na koně a pomalým krokem se vydali vpřed.

Pro jistotu se pozorně rozhlíželi i po stepi kolem, jestli nejsou útočníci schovaní někde ve vysoké trávě.

Všude byl však klid.

Už se před nimi tyčil les lemující řeku Swortku. Protože se pomalu dostávali do oblasti dostřelu franských šípů, zpomalili a byli připraveni při první známce nebezpečí seskočit z koní do trávy.

Slavomír si už začal vyčítat, že byli příliš rychlí, protože stále neslyšeli signál od skupiny vedené Pozdešou. Právě když si říkal, že dá povel k zastavení a bude dělat, že si upravuje sedlo, protože jet dál mohlo znamenat nebezpečí bližšího seznámení s franskými šípy, ozvala se tři jestřábí zapištění. Slavomír kývl na Erika, a ten, jak bylo domluveno, odpověděl čtyřmi zapištěními.

V té chvíli uslyšeli z lesa pokřik, s nímž Moravané tradičně útočili na franské vojáky: „Bij Franka, bij!“

Slavomír chvilku počkal, aby měli Frankové čas obrátit se z připravených pozic proti jejich druhům a oni tak mohli přejet zbytek cesty po stepi k začátku lesa a vpadnout Frankům, obráceným k řece, do zad.

Slavomír si dal prst na ústa a zavelel k trysku. Když dosáhl okraje lesa, uviděli šest Franků bojujících s je jich čtyřmi druhy.

Slavomír mávl rukou, seskočili z koní a překvapeným Frankům se ozval za zády další pokřik: „Bij Franka, bij!“

V tom okamžiku podle Slavomírova příkladu uchopili Erik i mladí Herlík s Častoňou do rukou své luky a čtyři přesně mířené šípy se zaryly do zad franských vojáků.

Šípy Slavomíra, Erika a Častoni byly posly smrti.

Herlík svého Franka v momentu dorazil mečem.

Mezi osmi Moravany bez jediného škrábnutí v té chvíli zůstali jen Heinrich ještě s jedním franským vojákem. Zuřivě se bránili, avšak přesně mířený úder Pozdešova meče mladému Frankovi uťal pravici i s mečem a vzápětí proklál srdce.

Z Franků tak zůstal živý jediný Heinrich. Nenávistně se díval po Moravanech kolem sebe a zuřivě mával svým mečem. Slavomír s Erikem Franka bezpečně poznali. Byl opravdu jedním z Bavorů, které dostihli po zničení oné pohanské vesnice před sedmi roky.

Slavomír na Franka zakřičel: „Zemřeš tu jako pes a necháme tě napospas lesní zvěři. Pokud nám však řekneš, kdo tě sem poslal, dočká se tvé tělo křesťanského pohřbu.“

Frank se nenávistně zadíval na Slavomíra. Vyřezané kříže na jeho tváři byly celé rudé a z očí mu sálala zloba a nenávist. Zasyčel na Slavomíra: „Ať ďábel zjebe tvoji zkurvenou ženu, ty moravský pse! Jediné, čeho se ode mě dočkáš, bude plivanec!“

Slavomírovi bylo jasné, že z tohoto fanatika víc než hrubé nadávky nedostanou. Už pozvedal svůj meč, když mu položil ruku na rameno Erik. „Toho fanatického pokřižovaného zkurvence nech, pane, mně. Já jsem si před sedmi lety mylně myslel, že jsem ho zabil, a jsem tak vinen zlem, které od té doby napáchal, a proto musím svoji chybu napravit a tentokrát Heinricha zabít doopravdy.“

Potom Erik pronesl hrobovým hlasem směrem k Heinrichovi: „Aby sis nemohl stěžovat, že tě do pekla, kam už dávno patříš, poslala přesila zbabělých Moravanů, postav se mně samotnému!“

Erik následně s napřaženým mečem nekompromisně přikázal ostatním: „Udělejte nám místo!“

Slavomír přikývl a udělal se svými muži kruh kolem Erika s Heinrichem.

Potom začal souboj, o kterém si dlouho vyprávěli. Heinrich poháněný svou nenávistí prudce zaútočil na Erika. Ten však udělal mírný úkrok stranou, srazil svým mečem Heinrichovu ránu a lehce jej seknul přes břicho, kde mu udělal dlouhou nehlubokou ránu. Heinrichova halena se okamžitě zbarvila krví.

A podobně to pokračovalo dál. Heinrich, který dobře věděl, že na tom lesním palouku vypustí duši, hnaný nenávistí se tvrdohlavě snažil útočit na Erika.

Ten před fanatickým Frankem předváděl jakýsi tanec a svým těžkým mečem mu zasazoval další a další záměrně nehluboké rány. Za chvíli byly ruce, trup i nohy Heinricha zbarveny krví, se kterou z jeho těla postupně odcházela síla.

Jeden z posledních zoufalých útoků na Erika Heinrich udělal, když po něm levicí hodil svoji dýku. Erik se letící zbrani lehce vyhnul. Využil toho, že zjizvený Frank při hodu odkryl svoji hruď, bleskovým úderem jej bodnul do pravé strany hrudi a probodl mu plíce.

Frank se sesul k zemi, chrčel bolestí a u úst se mu objevila pěna. Těžko se mu dýchalo a tváře mu začaly modrat.

Erik na tázavý pohled Slavomíra přikývl a tiše mu řekl: „Vzpomněl jsem si na své zranění před čtyřmi roky a schválně jsem toho bastarda takhle bodnul.

Třeba nám ještě něco řekne, než zdechne.“

Slavomír takové metody neměl rád. Uznával však, že někdy není vyhnutí. Proto přikývl a nechal Erika, aby dělal, co umí. Viking se Heinricha zeptal: „Kdo tě sem poslal?“

Zraněný Frank, trpící nepochybně velkými bolestmi, promodralými rty tiše řekl: „Jsi moravská hnida a jako taková zasloužíš zašlápnout do země!“

Erik na jedné straně oceňoval odvahu a vzdor přemoženého protivníka, na straně druhé však nezapomínal, kdo to před ním leží. Proto se jen ušklíbl a ironicky prohlásil: „I kdybych byl hnida, jakože nejsem, rozhodně to nebudu já, kdo tady zůstane zašlápnutý do země. Budeš to ty, synu zkurvené franské čubky.

A jen tak na okraj, srdcem jsem Moravan, rodem jsem však Viking. To aby ses do pekla neodebral v omylu.“ A přímo mistrně si odplivl těsně vedle Frankovy hlavy.

Ten se snažil nadzdvihnout, ale už se mu to nepodařilo, protože život z jeho těla pomalu odcházel.

Heinrichův obličej modral čím dál víc a byl v okolí úst pokrytý stále větším množstvím krvavé pěny. Dýchalo se mu hůř a hůř a bylo zřejmé, že se pomalu dusí.

Erik se na Franka podíval beze stopy soucitu. „Čím déle tu budeš chcípat, tím větší radost z toho budu mít. Budeš tak alespoň částečně trpět jako ti chudáci před sedmi lety v pohanské vesnici za Znojemem, když jste je povraždili.“

„Nic jiného si ti barba… barbaři neza… nezasloužili, mučednickou smr… smrtí jsme je zachránili před peklem,“ pomalu a s námahou ze sebe vypravil Heinrich.

Erik se zle ušklíbl: „To říkáš ty. A vy, bavorští papeženci, jste skoro všichni stejní. Tak si teď užij tu svoji mučednickou smrt. Ubezpečuji tě ale, že zrůda jako ty se do nebe určitě nedostane.“

V té chvíli Heinrichovi zaskočily krvavé zvratky a tělo se mu vzepjalo v křeči, jak zalapal po dechu.

V očích se mu poprvé objevila hrůza z pomalé smrti, která jej čekala.

Erik se na ležícího Franka podíval zlým pohledem, protože podobně jako Slavomír nemohl zapomenout na ten hrůzný zážitek z pohanské vesničky, před sedmi lety vyvražděné Bavory Potom se však Viking nadechl a pomalu prohlásil:

„Jak tě tu pozoruji, tvoje umírání není zrovna povznášející. A mohu tě ubezpečit, že ti bude ještě podstatně hůř, budeš chcípat pomalu a užiješ si to. Vím, o čem mluvím. Podobné zranění, jako jsem ti způsobil, jsem osobně zažil a přežil. A mohu tě ubezpečit, že to nic příjemného nebylo. Přežil jsem jen díky jedné zázračné kořenářce. Tobě tady ale nikdo nepomůže. Ani kdyby to uměl a chtěl.“

„Tak nežvaň a zapíchni mě, ty zbabělý posero!“ zasyčel Frank na Erika.

Viking se na ležícího Heinricha jen znovu zle usmál a odsekávaje každé slovo, pomalu mu řekl: „Ty zmetku jeden, buď klidný, mě nevyprovokuješ. A to tvoje chcípání si s radostí užiju.“

Frank znovu namáhavě vykašlal chuchvalec krvavé pěny, lapaje přitom bezmocně po dechu. Čtveři ce mladých vojáků se už odvrátila, protože se na to nemohla dívat. Erik, Slavomír a také Pozdeša s Uhlejem, kteří měli stále v živé paměti hrozný zážitek z vyvražděné vesnice, se však postavili kolem Heinricha a mlčky jej pozorovali. Tedy až na Erika.

Ten pokračoval: „Jak jsem říkal, tebe nikdo léčit nebude. Jediné, co tě čeká, je smrt.“

„Tak co… co chceš,“ sípal Frank, „vyzývám tě znovu. Zapíchni mě!“

Erik nenávistně Frankovi odsekl: „To by se ti líbilo!

Jen si to chcípání užij. Přece jen bych ti to však mohl zkrátit – když nám řekneš, pro koho pracuješ.“

Moravané stojící nad umírajícím Frankem se neubránili jisté dávce poněkud zvráceného obdivu. Museli uznat, že Heinrich měl řadu nectností, zbabělost k nim však zřejmě nepatřila. V té chvíli se Frank zašklebil a zachrčel: „Ať ty moravské poběhlice, které šoustáte, porodí také takové sračky, jako jste vy všichni. Taková sbírka kreténů se hned tak nenajde.“

Bylo zřejmé, že Frank se je pokouší ze všech sil vyprovokovat, aby zkrátil svoje utrpení.

Erik se Franka znovu zeptal: „Tak ty nebudeš mluvit, chuji jeden?“

Frank sebral poslední síly a drze se zašklebil: „Polib si, ty chodící lejno.“

Erik se na Franka zle zadíval, potom vytáhl z pochvy svoji velkou dýku, poklekl k Frankovi, svou levicí přidržel Frankovu pravici a uřízl mu na ní malíček.

Frank nelidsky zavyl, až to bylo příliš i na ostatní Moravany. V té chvíli se jeho tělo vzepjalo v poslední křeči a Heinrich zemřel, aniž by jim prozradil slovo.

Slavomír chtěl něco říct, ale potom jen mlčky mávl rukou.

Erik si o trávu očistil svoji dýku.

Uhlej se otřepal a řekl: „Takový zážitek si tedy na hodně dlouho odpustím.“

Erik si pak očistil také svůj meč, odplivl si před ležícím Heinrichovým tělem a ponurým hlasem prohlásil: „Teď ten čubčí syn konečně patří peklu! Bohužel si tam vzal i svoje tajemství!“

***

Kapitola 42.

*

Slavomír se rozhlédl kolem. Ujistil se raději osobně, že všech šest Franků je opravdu mrtvých. Podíval se po svých mužích a dutým hlasem řekl: „Sice se zaštiťovali křesťanstvím, ale do naší země přinesli jen zlo, smrt a nenávist. A čekali tu, aby nás povraždili.

Takže si myslím, že křesťanský pohřeb si ty kreatury rozhodně nezaslouží. Odtáhněte je kus od cesty, ať puch z jejich těl neobtěžuje pocestné. Myslím, že tady tím směrem se kolem pravého břehu řeky vytvořily nevelké bažiny. Jestli mám pravdu, naházejte je tam. Pokud se mýlím, ať se o ně postará zvěř.“

Když se všichni znovu sešli na místě nedávného souboje, upozorňovala na něj jen podupaná tráva a stopy od krve.

Erik s Uhlejem přivedli koně Franků, kteří byli při vázáni ke stromům o kousek dál. Erik se zeptal: „Co s nimi uděláme?“

Slavomír se na chvíli zamyslel a rozhodl: „Pokud se šperkaři Svojanovi stalo to, co si myslím, tak je necháme jeho ženě, ať je prodá. Zatím je připoutej k na šim rezervním koním.“

Když přebrodili Swortku, ukázal Pozdeša Slavomírovi čerstvě pokácené kmeny, které bránily v odbočení k brodu. Kolem cesty zde byl hustý lesní porost, bylo tedy jasné, proč nepotkávali žádné kupecké vozy. Frankové si tak zajistili klid k jejich přepadení.

Slavomír se zadíval na tu spoušť a řekl: „Teď to ne cháme, jak to je. Jakmile přijedeme do Petrova, řek nu vladykovi Strachotovi, ať sem někoho pošle, aby ty kmeny odklidil.“

Netrvalo to dlouho a po úzkém dřevěném mostě, na který se sotva vešel kupecký vůz, přejížděli přes rameno Dyje k bráně petrovského hradiště.

Na stráži zde stáli dva mladí vojáci. Když zjistili, kdo přijíždí, byli samá ochota a ukázali Slavomírovi, kde stojí Svojanův dvorec.

Bylo to hned vedle dvorce vladyky Strachoty.

Slavomír nejprve zašel k vladykovi, aby jej pozdravil a řekl mu o potřebě uklidit kupeckou cestu přes Swortku.

Strachota byl stejně jako jeho strážný samá ochota. Slíbil, že okamžitě pošle pár svých lidí, aby kmeny odklidili. Potom zvážněl a řekl: „Dobře, že jsi zde, Slavomíre. Doufám, že nám pomůžeš odhalit vrahy.

V noci se tu stalo velké neštěstí. Našeho nejšikovnějšího šperkaře Svojana někdo zavraždil.“

Slavomír se soustrastným tónem v hlase vladykovi sdělil: „Milý Strachoto, to je právě důvod, proč jsme zde. Na druhém břehu řeky Swortky je místo, kde nás Svojanovi vrahové chtěli přepadnout, avšak my jsme je všechny pobili.“

Strachota vytřeštil udiveně oči, až se Slavomír musel pousmát: „Slavomíre, ty jsi ve vyšetřování zločinů ještě schopnější než pověst, která tě předchází.“

Jen klid, vladyko, nejde o žádný zázrak. Nevím, jestli je ti známo, že před dvěma dny byl zavražděn kníže Jaroslav, pán na Starigradu. Jeho vrahovi bylo zaplaceno zvláštními gombíky vyplněnými zlatem, které před časem vyrobil váš Svojan. A Jaroslavovi vrahové Svojana zavraždili, protože tušili, že se o něm dozvíme a budeme se jej chtít zeptat, pro koho ty gombíky vyráběl.“

Strachota vážně pokýval hlavou. „To je pěkná lapálie. Ten, kdo vznešeného Jaroslava nechal zavraždit, teď může zůstat nepotrestaný. No, třeba ti pomůže Vesta, vdova po Svojanovi. Tak běž, kníže. Pokud bys ode mě něco potřeboval, jen si řekni. A přeji ti mnoho štěstí při tvém pátrání.“

***

Kapitola 43.

*

Slavomír vyšel ze Strachotova dvorce po jednoduchém dřevěném mostě, postaveném přes hluboký příkop. Hned za příkopem byl dvorec šperkaře Svojana. Areál Svojanova dvorce byl, podobně jako tomu bylo u okolních obydlí, ohraničen jen nízkým plotem z košatiny, který Slavomírovi sahal sotva po prsa.

Do areálu dvorce se vcházelo jednoduchou prkennou brankou, nízkou jako plot okolo ní. Nyní byla branka otevřena, a tak Slavomír vešel. Uvnitř u dřevěného stolu, kolem kterého byly jednoduché prkennc lavice, seděli jeho vojáci a jedli.

Erik se zeptal Slavomíra: „Už ti řekl vladyka Strachota o Svojanově smrti?“

Slavomír přikývl a zeptal se: „Dali jste už Svojano vě Vestě ty franské koně, jak jsem přikázal?“

Erik ukázal na hodující vojáky. „Chuděra, byla z toho úplně vyvedená z míry. Tak nám nanosila tady to jídlo a pití.“

„A kde je teď?“ zeptal se Slavomír. „Musím si s ní promluvit.“

„Šla k místnímu knězi domlouvat Svojanův pohřeb,“ vysvětloval Erik. „Říkal jsem jí, že s ní budeš jistě potřebovat mluvit. A ona na to, že ona s tebou také.

Že ti musí poděkovat. Brzy se prý vrátí. Tak se zatím pojď najíst.“

Slavomír si v té chvíli uvědomil, jak mu vyhládlo.

Opláchl se v korytě na nádvoří a přisedl si ke svým vojákům. Už měl přichystány poháry s medovinou i s nechmeleným pivem. Spokojeně se napil, uřízl si kus vepřové pečeně a vzal si jednu slanou placku.

Právě dojídal, když se objevila vdova Vesta, do provázená synem a snachou, jak Slavomírovi pošeptal Erik. Žena se plačíc vrhla ke Slavomírovi a začala mu líbat ruce. Slavomír se jí jen s obtížemi vyprostil, kývl na Erika, aby k nim přišel, a požádal ji: „Můžeme si sednout někde, kde nás tři nebude nikdo rušit?

Potřeboval bych se tě na nějaké věci týkající se tvého manžela zeptat.“

Vesta si do rukávu šatů utřela slzy z obličeje a kývla: „Pojďte se mnou, prosím, do našeho domu.“

Svojanův dům byl bytelný srub, postavený na nízké neomítnuté kamenné podezdívce. Malá okna byla zasklená a opatřená dřevěnými okenicemi, střecha byla krytá šindeli. Ve Svojanově dvorci byly takové domy dva – v jednom bydlel Svojan s manželkou, ve druhém jeho syn, také Svojan, s manželkou, synem a dcerou. Oba domy byly postaveny vedle sebe.

Proti nim stál menší srub, který byl postavený rovněž na neomítnuté kamenné podezdívce. V tomto domě byla dílna, kde Svojan pracoval se svým synem, jak se Slavomír dozvěděl od Svojanovy ženy. Vedle dílny potom bylo ještě jednoduché dřevěné stavení, sloužící jako stáj, a vedle něj další, kde byl seník.

***

Kapitola 44.

*

Když vešli dovnitř Svojanova obydlí, ocitli se v obytné části, kde byl i kout s pecí. Obytná místnost zabírala větší část stavení, jak bylo obvyklé v podobných moravských domech, a byla oddělena jednoduchou dřevěnou zástěnou od ložnice.

Vesta jim pokynula ke stolu, stojícímu uprostřed místnosti, před každého postavila hliněný kalíšek a donesla džbán s medovinou. Potom si ještě jednou otřela stále uslzené oči a vyzvala Slavomíra: „Tak se ptej, pane. Pokud budu vědět, ráda ti odpovím. Chci, aby vrah mého muže byl potrestán.“

Slavomír ji pohladil po ruce: „To už se stalo, jak alespoň věříme. V čem však zatím jistotu nemáme, je to, kdo poslal vrahy tvého muže.“

Slavomír ochutnal medovinu, pochvalně mlaskl a zeptal se: „Nejprve – jak vlastně zemřel tvůj muž?“

Vesta také trochu upila, popotáhla nosem a přerývaným hlasem začala vyprávět: „Sám jsi asi viděl, že není takový problém dostat se za tmy do našeho hradiště. Teprve teď stavíme hradbu, kterou nebude tak jednoduché nepozorovaně překonat. Stejně ani náš dvorec nemá žádný vysoký plot. Svojan vždycky říkal, že to není potřeba. No, a takhle to dopadlo.“

A Vesta se zase rozplakala.

Když se žena uklidnila, Slavomír ji mírným hlasem vyzval, aby pokračovala ve svém vyprávění.

„Ono toho zas tak moc není,“ zajíkavě vyprávěla Věsta. „V noci nás vzbudil šramot. Spali jsme tady vedle.“ Ukázala na dřevěnou zástěnu a pokračovala: „Svojan vstal, řekl mi, ať jsem zticha a šel se podívat sem do místnosti. Potom jsem slyšela jen tlumené heknutí a pád těla na podlahu. Vyskočila jsem z postele, vběhla sem do místnosti, dostala něčím ránu do hlavy a omdlela.“

Odhrnula si vlasy z čela a ukázala jizvu, kolem které byl nepěkný modrozelený flek.

Slavomír pokýval hlavou: „To bylo nejspíš naplocho od meče, ale ne tak úplně naplocho. Máš štěstí, že máš tvrdou lebku.“

„To mně ráno, když jsem se probrala, říkali syn se snachou také,“ přiznala Věsta, „ještě pořád mě hlava bolí,“ povzdechla si.

„To se není co divit,“ přitakal Slavomír a zeptal se:

„Nepoznala jsi přitom alespoň někoho z těch útočníků?“

„Byla to jen chvilka, než mě omráčili. Stačila jsem si jen všimnout jednoho z nich, držel v ruce zakrvavený meč. Když jsem se probrala, našla jsem na zemi svého Svojana mrtvého s ranou v hrudi a v krku. To musel udělat ten s tím zakrváceným mečem. Ostatně on mě také udeřil do hlavy.“

„A jak vypadal ten člověk s mečem?“

„Tak nějak divně. Měl takovou podlouhlou tvář s černými vlasy a hlavně měl na každé polovině tváře vyřezaný kříž. A v očích takovou nenávist…“ Po těch slovech se Věsta znovu rozplakala.

Slavomír znovu trpělivě počkal, než se žena uklidnila. Potom jí tiše řekl: „Pokud ti to alespoň trochu pomůže ve tvém bolu, dnes jsme vrahy tvého muže do jednoho zabili. A toho s kříži na tváři poslal osobně do pekla tady můj přítel Erik.“

Věsta jen špitla: „Děkuji.“

Slavomír pokračoval: „Jenže teď od tebe potřebujeme pomoc.

My jsme sem přijeli proto, že vyšetřujeme vraždu starigradského knížete Jaroslava. A ti vrazi sem přijeli kvůli tomu, že tvůj muž jim kdysi vyrobil takové speciální gombíky, sestavené ze dvou částí, se zlatým valounkem uvnitř.

Oni těmito gombíky zaplatili muži, který podle jejich pokynů Jaroslava zavraždil. A oni potom zavraždili tohoto vraha.

Jenže ty gombíky se dostaly do rukou nám. A od přítele tvého muže, rajgradského Zderada, víme, že takové gombíky vyráběl právě tvůj muž.“

***

Kapitola 45.

*

Věsta se ulekaně podívala na Slavomíra. „Proboha, snad si, pane, nemyslíš, že můj muž byl zapletený do vraždy knížete Jaroslava?! Takovou špatnost by nikdy neudělal.“

Slavomír ji uklidňoval: „To si v žádném případě nemyslím ani já, ani tady Erik. Jenže pravda je to, že tvůj muž tyhle gombíky kdysi vyrobil. Samozřejmě nemohl tušit, za co jimi bude zaplaceno. Nemohl by nám pomoci třeba tvůj syn?“

Věsta zavrtěla hlavou. „Ten s otcem pracuje teprve pár měsíců. Je mladý a nedávno se vrátil ze zkušené v cizině, kam jej muž poslal. Já však mému drahému Svojanovi občas pomáhala s obchodem, takže něco o jeho práci vím. Ty gombíky nebyly spojené v ohni?

Tedy myslím jejich poloviny nebyly spojené v ohni, je to tak, že? Byly do sebe jen pevně zaražené? A ty gombíky nebyly koule, vypadaly jako dvě polokoule spojené takovým krátkým válečkem?“

Slavomír přikývl, sáhl do svého váčku, jeden gombík z něj vyňal a položil jej před Věstu.

„Přesně tenhle gombík jsem myslela,“ poznamenala a pokračovala: „Vzpomínám si, že je Svojan vyráběl někdy před dvěma lety.“

„A pro koho, nevzpomínáš si?“ vložil se otázkou do debaty Erik.

„To ne,“ řekla Věsta, a když viděla zklamané výrazy v obličejích Slavomíra i Erika, neubránila se mírnému úsměvu a zdánlivě nelogicky se zeptala: „Umíte číst?“

Slavomír i Erik souhlasně přikývli. Věsta na to řekla: „Já ne, ale můj muž uměl. Naučil jej to náš předchozí kněz. Byl to Frank, ale takový hodný starý pán. Svojan mu kdysi pomáhal s nějakou drobnou výzdobou v kostele a ten kněz jej za to naučil číst a psát a také mluvit latinsky. Měl při svém kostele takovou malou školu. Chodil tam i náš syn. Ostatně, byl to také nápad toho starého kněze, aby poslal Svojan syna do ciziny na zkušenou. Svojan nakonec dal na knězovo přesvědčování, že i řemeslu prospěje, když syn bude vzdělanější než otec.“

Vtom si Věsta všimla úsměvu na Slavomírově tváři a polekaně se zeptala: „Řekla jsem něco špatného?“

Slavomír pobaveně namítl: „Ale vůbec ne. Jen jsme oba narazili na osvícené franské kněze. Ten náš v Dolnogradu ještě žije a také je původcem toho, že jsem se vydal na několik let do ciziny za studii. A kromě vědomostí jsem si přivezl ze svých cest právě tady Erika. Proč nám to však vyprávíš?“

Věsta pokračovala: „Jak jsem říkala, já si nepamatuji, kdo byl tím zákazníkem. Vždycky jsem u toho nakonec také nebyla, když muž jednal se svými zákazníky.

Jenže Svojan si od té doby, co ovládl umění čtení a psaní, kupoval pergameny a své obchody si zapisoval.

To ti jeho vrahové samozřejmě nevěděli.“

„A kde měl Svojan ty své záznamy?“ zeptal se zvědavě Slavomír.

„Tady v té truhlici,“ ukázala Věsta na prostou dřevěnou truhlici, která stála v jednom rohu místnosti.

„Můžeme se do ní podívat?“ zeptal se Slavomír.

„Beze všeho. Hledejte v ní podle potřeby. Jak jsem řekla, já psát ani číst neumím, takže tyhle pergameny popsané Svojanem jsou pro mě dnes jen památkou na mého muže. A navíc je pro mě hlavní, aby ten, kdo způsobil smrt mého milovaného Svojana, za svůj čin pykal, a to ne až někde v pekle, nýbrž tady, na zemi,“

dutým hlasem prohlásila Věsta.

Slavomír se znovu zeptal: „Říkala jsi, že ty gombíky, které nás zajímají, vyráběl tvůj Stojan asi před dvěma lety? Ptám se, abychom měli při našem hle

dání nějaké vodítko, odkud začít v záznamech tvého muže.“

Když Věsta přikývla, vyndali Slavomír s Erikem opatrně srolované pergameny na stůl a jemně je rozmotávajíce, aby je nepoškodili, si je prohlíželi.

Byl to nakonec Erik, který narazil na pergamen s údaji, jež je zajímaly. Ukázal jej Slavomírovi se slovy:

„Proč mě to nepřekvapuje?“

Oba se dívali na Svojanův záznam, který potvrzoval, že téměř na den přesně před dvěma lety, jak říkala Věsta, si od něj koupil osm zmíněných gombíků Roland ze Starigradu. Aby nedošlo k mýlce, Svojan si gombík i vymaloval, a to jak zvětšený, tak ve skutečné velikosti. Když porovnali gombík, který Slavomír položil na stůl, s obrázky na pergamenu, nebylo o čem diskutovat. Slavomírovi i Erikovi bylo jasné, že si právě potvrdili svoje podezření toho, kdo stojí za Jaroslavovou vraždou.

Když však Slavomír uviděl vítězný záblesk v Erikových očích, s vážným výrazem mírnil jeho nadšení:

„Jen se neraduj, milý Eriku. Vědět ještě neznamená potrestat zločin. To už jsi sám přece několikrát poznal. Teď se musíme nějak dostat Rolandovi s Adalbertem na kobylku. Mimochodem, oba se jistě shodneme na tom, že Adalbert ani Roland nekupovali tyhle gombíky pro svoji osobní potřebu.“

Odpovědí byl Slavomírovi jenom Erikův ironický úšklebek.

Potom ještě Slavomíra napadlo: „Myslím, že bude vhodné, i když to bude dost práce, prohledat všechny tyhle Svojanovy záznamy. Jestli totiž těch gombíků vyrobil víc. Potom bychom měli alespoň teoreticky více kandidátů na Jaroslavova vraha.“

Erik se podíval na spoustu pergamenů, které před nimi ležely na stole, a ztěžka si vzdechl.

Slavomír s Erikem si rozdělili pergameny na dvě stejné poloviny a dali se do jejich opatrného rozbalováni a čtení.

První úspěch zaznamenal Slavomír. Narazil na pergameny, na kterých si Svojan vedl jakýsi soupis surovin a vyrobeného zboží. Tam našel údaj, který uváděl, že osm gombíků prodaných Rolandovi se skládalo z šesti nově vyrobených kousků a dvou, které vyrobil Svojan dříve na zkoušku a původně si je nechal.

Po nějakém čase to byl Erik, který našel pergamen se záznamem o výrobě dvou zmíněných gombíků.

Kromě toho zde byly také další údaje včetně zobrazení polotovarů, které si Svojan zhotovil pro výrobu těchto gombíků.

Nic víc, co by se týkalo těchto neobvyklých gombíků, Slavomír s Erikem už ve Svojanových pečlivě vedených záznamech nenašli.

Slavomír si od Věsty koupil jeden pergamen, na který si opsal a nahrubo obkreslil Svojanovy záznamy týkající se gombíků, které je zajímaly. Potom pergameny zase opatrně srolovali, zavázali je a uložili je zpět do truhlice.

Poděkovali Věstě za pomoc a rozloučili se s ní.

Venku před Svojanovým domem Erik ukázal na srolovaný pergamen, který držel Slavomír v ruce:

„Takže alespoň máme potvrzené, že nikdo jiný kromě Rolanda tyhle gombíky nekupoval. Bohu díky za to, jak byl Svojan pečlivý a vzdělaný. Jinak by tyhle záznamy neexistovaly.“

Slavomír přisvědčil: „Je to tak. Pořád však nemáme přímý důkaz toho, že těmito gombíky zaplatili Adalbert či Roland Jaroslavovu vrahovi.“

Erik umíněně oponoval: „Stejně si však myslím, že Jaroslavovy vrahy známe.“

Slavomír se ušklíbl: „Já si to myslím také, jenže to neznamená, že nám to ti dva Frankové přiznají.“

***

Kapitola 46.

*

Následujícího dne brzy ráno se Slavomír a jeho muži rozloučili s vladykou Strachotou a Vestou a vydali se na cestu zpět do Starigradu.

Po cestě je nepotkaly žádné problémy. Pravidelně střídali koně, a tak dlouho před polednem už projížděli mýtným dvorcem u rajgradského hradiště. Odpoledne se potom ještě nedostalo ke své polovině, když míjeli dvorec Adalberta a Rolanda. Jak Slavomírovi neušlo, opět byla brána do dvorce zavřená.

Po nedlouhé době už vjížděli branou do druhého předhradí starigradského hradiště. Projeli druhým a prvním předhradím, pozdravila je stráž v bráně do akropole a po chvilce už sesedali v Jaroslavově dvorci.

Přítomným vojákům velel Hrděj, od kterého se Slavomír dozvěděl, že Vladan s Běškem by se měli každou chvíli vrátit. Slavomíra potěšilo, když mu Hrděj řekl, že našli Lichutu.

Slunce ještě zdaleka nezmizelo za obzorem, když do dvorce přijeli Vladan s Běškem. K Slavomírově a Vladanově skupině se přidali všichni zbylí Slavomírovi vojáci a také vojáci sloužící knížeti Jaroslavovi. Všichni se společně usadili u velkých lavic, které na dvorci zůstaly z Vladanovy svatby.

Slavomír nechal zavřít vrata do dvorce, aby se jim tam necourali lidé, pro jejichž uši nebylo určeno to, o čem budou hovořit. Po Slavomírově pokynu se utišil vzájemný hovor, ve kterém si všichni navzájem sdělovali zážitky z uplynulých dvou dní.

Slavomír se rázně ujal slova: „Včera jste tu pohřbili knížete Jaroslava. My jsme zase včera zabili část těch, kteří měli podíl na odporné vraždě tohoto velkého muže. Zároveň jsme zjistili, kdo za tímto podlým činem stál.

Abych vás nenapínal: jde o franské bratry Adalberta a Rolanda. Řadu věcí je však třeba objasnit, proto doufám, že i vy jste tu byli úspěšní!“

Vladan poněkud v rozpacích odpověděl: „Jak se to vezme. Byli a nebyli.“

Slavomírovi přelétl letmý úsměv přes tvář, protože si samozřejmě dobře pamatoval debatu s Vladanem a Běškem večer před odjezdem do Rajgradu. Knížeti bylo jasné, že Vladanovy tehdejší námitky se mohou vyplnit a upřímně řečeno, čekal, že se vyplní. Proto zatím přijal Vladanovy rozpaky klidně a nerozčiloval se.

„Nejprve vám povyprávím, co se nám přihodilo v Rajgradu a v Petrově a co jsme tam zjistili,“ řekl Slavomír klidným hlasem a vylíčil přítomným vše od rozhovorů se šperkařem Zderadem a knězem Norbertem v Rajgradě přes vítěznou šarvátku s Heinrichem a jeho vojáky na břehu Swortky až po smrt šperkaře Svojana v Petrově. Také jim sdělil, že to, co zde zjistili, vědí díky tomu, že Svojan ovládal umění čtení a psaní.

Všichni Slavomíra napjatě poslouchali. Když skončil, ozvalo se sborové překvapené vydechnutí.

Běšek se potom zeptal: „I když tedy ty gombíky objednal náš Roland, nemyslíš si zřejmě, že on je tím krkem, který hýbe všemi hlavami?“

Slavomír s úsměvem zavrtěl hlavou. „To si tedy opravdu nemyslím. Když jsme tuhle věc probírali s Erikem, shodli jsme se na tom, že tím, kdo tuhle záležitost“ řídí a kdo Rolanda směruje k ovládnutí županské hodnosti, je Adalbert. A i u toho se dá očekávat, že pracuje buď na přímý rozkaz svého církevního nadřízeného Hartwiga, nebo minimálně s jeho vědomím.“

Jenže jiný důkaz než to, že Roland objednal gombíky u Svojana v Petrově, zatím není?“ dodal Běšek.

Když Slavomír přisvědčil, přidal se k debatě Vladan:

„Jak sis, Slavomíre, přál, jakmile jsme včera pohřbili Jaroslava, rozmístili jsme vojáky kolem Adalbertova dvorce…“

Slavomír Vladana přerušil: „Proč až po pohřbu?“

„Nepokládali jsme to za nutné dříve, protože u Jaroslavova pohřbu byli oba Frankové, Jaroslava, a konečně i skoro úplné osazenstvo Adalbertova dvorce.

Nemusím snad dodávat, že každý se chtěl rozloučit se svým knížetem.“

Když Slavomír souhlasně přikývl, pokračoval pro změnu zase Běšek: „Ihned, jakmile pohřeb skončil, udělali jsme kruh kolem franského dvorce a rozdělili vojáky, co tu máme. Část jsme v menších skupinkách poslali po okolí, aby se vyptali na cokoliv neobvyklého, co kdo viděl. Skupinu dvaceti mužů jsme si vzali spolu s Vladanem a vydali hledat Lichutu. Ono to hledání nakonec nebylo tak složité, protože Lichuta má takového zvláštně zbarveného koně. Pochází z chovu z vesnice, kde se Lichuta narodil.“

„Z Polomu v Železných horách?“ zeptal se zvědavě Slavomír.

„Přesně tak,“ souhlasil Běšek, „ten kůň je nesmírně vytrvalý, avšak hodně podivně zbarvený. Je rezavý, nohy má černé, hlavu také černou a hřívu a ocas má smíchané z černých a rezavých žíní. Oni tam v Lichutově rodišti, v Polomu a v okolí, mají víc koní podobných, jako je ten Lichutův. Holt, zvláštní horský chov. Nechci se však posmívat, ten kůň sice vypadá legračně, je však vytrvalejší než většina našich koní a patří mezi nimi k nejrychlejším. A proto, že ten kůň vypadá tak nepřehlédnutelně, přišel tady Vladan s takovým nápadem… Ať ti to však raději řekne sám.“

***

Kapitola 47.

*

Vladan se dal do vyprávění: „Běšek věděl, kudy Lichuta jezdí do té své vesnice v Železných horách.

On totiž používá vždycky stejnou cestu. A já si řekl, že bychom při našem pátrání měli vyjít z toho, že se Lichutovi přihodilo něco nepříjemného. To něco se nejspíš stalo cestou zpět sem, protože kdyby se mu přihodila nehoda cestou do té jeho vesnice, už by se tu po něm jistě sháněli, vzhledem k těm jeho svatebním přípravám. Cesta do Železných hor se tu vesnicím nevyhýbá, na rozdíl od hlavní cesty z Veligradu sem. Není na ní takový provoz, slouží jen místním, a tak tu lidé nemají důvod ukrývat své vesnice v lesích. To ty však jistě znáš, jako chlapec jsi místní kraj projezdil a prochodil.“

Když Slavomír souhlasně přikývl, Vladan pokračoval ve svém výkladu: „Napadlo mě tedy, že než přímo zajet do Lichutova Polomu, bude lepší zeptat se v každé vesnici, kterou budeme projíždět nebo ji míjet, jestli Lichutu, nebo spíš jeho pozoruhodného koně, viděli jet tam a potom zase zpět.“

„Chytrá úvaha,“ pochválil Slavomír Vladana, „a zjistili jste něco?“

Vladan hrdě přikývl: „Zjistili, a poměrně rychle.

Cesta vede přes takovou nevelkou vesnici, tvoří ji jen pár zemnic a několik srubů. Jmenuje se to tam Ochodja. „A tahle Ochodja byla první vesnicí směrem odtud, kde sice viděli jet Lichutu půlnočním směrem do Železných hor, už si však nepamatují, že by jel také zpět.“

„Zajímavé,“ pronesl Slavomír. „A tak jste se jistě poptali v okolí…?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Vladan, „ani nám to netrvalo dlouho. Nedaleko od Ochodji je v lese schovaná jedna ještě menší ves. Jmenuje se to tam Kančí Lhota. A najdeš tam na rozdíl od Ochodji jen několik chudých zemnic. U jedné z nich jsme našli připoutaného Lichutova koně a uvnitř toho stavení ležel v horečkách zraněný Lichuta. Jeho štěstí v neštěstí bylo to, že když jej těžce zraněného jeho věrný kůň donesl do Kančí Lhoty, dostali se do vsi, kde žije místní stará a zkušená bylinkářka.“

Do Vladanova vyprávění vstoupil Běšek: „Pravda je, že pokud je někdo z nás vážně nemocný, jezdíme za tou bábou, jmenuje se Maruna, do Kančí Lhoty také. Upřímně řečeno, vím, že to bude znít divně, ale myslím si, že Lichutův kůň věděl, kam zajet pro pomoc. To zvíře je neobyčejně chytré a asi si zapamatovalo, že Lichuta tam párkrát zajel buď sám se zraněními, která utrpěl, případně k Maruně dovezl některého ze svých druhů.“

Slavomír se zlehka usmál. „Vůbec nezní divně, co říkáš. Já podobnou zkušenost se svým koněm udělal také. Jen hlupák si neuvědomuje, že to jeho věrné zvíře má také duši, kterou by často vypustilo za svého pána. A opravdu to občas udělá.“

Potom se Slavomír zeptal: „A co ta Lichutova zranění? Předpokládám, že asi byla od dvounohé zvěře s mečem v ruce…“

Běšek vážně přitakal: „Přesně tak. Bylo vidět, že se musel bít jako medvěd. Utrpěl několik sečných ran na hrudi, rukou a jedné noze. I jeho věrný Ferda, tedy ten černorezavý Lichutův kůň, utržil nějaký šrám.“

Potom se Běšek neubránil úsměvu: „Naštěstí aspoň u něj to nebylo vážné. A jen tak mimochodem, vzadu na jednom kopytě měl stopy krve. Zraněný tam však koník nebyl, takže nejspíš někomu z těch, kteří zaútočili na jeho pána, důrazně vysvětlil, že takové věci se nedělají.“

Slavomír se ještě zeptal: „A stačil vám zraněný Lichuta něco říct?“

Běšek i Vladan zavrtěli hlavami. Vladan k tomu dodal: „Ne, když jsme tam přijeli, lomcovala s ním horečka a Maruna mu dala vypít jakýsi odvar, který měl jednak snížit horečku a po kterém měl navíc usnout.

Takže jsme z jeho mumlání jen rozuměli, jak slabě zablábolil dvě slova – Ďáblova tlama. A abych nezapomněl, Maruna nám řekla, že Lichuta tedy na koni rozhodně nebude moci jet, bude však moci s námi alespoň mluvit, ale až za dva dny. Takže máme určitě přijet. Hlavu poraněnou neměl, tak se od něj jistě něco dozvíme. Vzhledem k tomu, že jsme v Kanci Lhotě byli včera, zítra bychom tam měli znovu zajet. To už bychom podle Maruny mohli Lichutu vyzpovídat.“

„Ďáblova tlama?“ zamyšleně opakoval Slavomír a potom se plesknul přes čelo a zeptal se Běška:

„Ďáblova tlama – tak se říká jeskyni v Ďáblově údolí, kterou tady kvůli jejímu tvaru také někteří jmenují Pec. Není to tak?“

Běšek přitakal: „Máš pravdu. Ale skoro bych řekl, že Lichuta blouznil a možná viděl ve svých představách opravdu ďábla, nebo si to myslel. Ta jeskyně je už dávno opuštěná. Vchod do ní je nad takovým příkrým svahem v Ďáblově údolí. Je to tam tak zarostlé, že se k té jeskyni dá jen těžko dostat. Vzpomínám si, jak mi můj nebožtík děda vyprávěl, že se tam někdy schovávali před útočníky lidé z okolí. Pravidelně tam však už dávno nikdo nežije. Opravdu není zrovna o co stát.“

Slavomír pokýval hlavou a potom ještě dodal:

„Doufám, že jste tam Lichutu nenechali samotného.

Když jste jej našli vy, mohou jej najít i ti, se kterými bojoval.“

Vladan rychle odpověděl tónem, ve kterém byla slyšet mírná výčitka: „Co si o nás myslíš, Slavomíre?

V Kančí Lhotě jsme nechali šestnáct vojáků, aby Lichutu střežili ve dne v noci!“

Běšek stojící vedle Vladana při Vladanově prohlášení přikyvoval, div mu hlava neupadla.

Slavomír se usmál: „Nic ve zlém, Vladane a Běšku, zeptat jsem se musel.“

Vladan cosi zabručel a jen mávnul rukou.

***

Kapitola 48.

*

Potom se však Vladanovi objevil v obličeji mírně provinilý výraz a pomalu ze sebe vysoukal: „Za hledání Lichuty nás můžeš jen chválit. Jenže máme jiný problém.“

Slavomír jen tázavě pozdvihl obočí, a tak Vladan pokračoval: „Zmizeli nám Adalbert s Rolandem.“

Jak je to možné?“ poněkud rozčileně se na Vladana s Běškem rozkřikl Slavomír. „To jste těch vojáků, kteří měli hlídat franský dvorec, postavili málo, nebo si někdo z nich zdřímnul?“

Když Běšek viděl, že se Slavomír začíná rozčilovat, raději nechal moudře hovořit Vladana i za sebe. Ten na rozdíl od Běška věděl, jak na Slavomíra, a věděl také, že se Slavomír rychle uklidní, protože skutečně nic nezanedbali.

Než stačil Slavomír pokračovat ve svém proslovu, Vladan se jej zeptal: „Promiň, Slavomíre, ale jistě si pamatuješ, co jsem ti říkal, než jsi odjel do Rajgradu?“

Slavomír se rychle uklidnil, protože si hned uvědomil, kam Vladan míří. S úsměvem řekl: „Já vím.

Chtěl jsi ty dva franské bratry ubytovat támhle v rohu dvorce, kde je za tou vysokou zástěnou útulná blátivá díra pro chycené lapky, zloděje a jiné zločince, uzavřená železnou mříží a šikovně umístěná hned vedle hnojiště, což jí přidává příjemnou vůni, zpestřující pobyt v ní.

A já ti to nedovolil, protože jsem oběma Frankům nemohl dokázat podíl na Jaroslavově vraždě.

A tebe to moc mrzelo, takže jsem ti slíbil, že tobě a Běškovi neutrhnu hlavu, když všechno neuhlídáte.“

„Zároveň si však pamatuji, že jsem zdůraznil,“ dodal rázně Slavomír a kdo jej znal, viděl, že mu v očích pohrávají veselé ohníčky, „že se musíte alespoň pokusit uhlídat franský dvorec. To jste provedli?“

Vladan chvíli dělal, že v rozpacích studuje špičky svých kožených bot, a pro změnu Slavomírovi bylo jasné, že velitel jeho veligradské posádky poněkud šaškuje. Protože však v duchu uznával, že má Vladan pravdu v tom, že jim dal jen těžce splnitelný úkol, chvíli jej nechal předvádět se.

Vladan za společně strávená léta dobře znal svého pána a velitele a dokázal dobře odhadnout, jak dlouho se může předvádět a kdy je tak právě čas toho nechat. Najednou zvednul hlavu, podíval se na Slavomíra a prohlásil: „Nechci nás s Běškem příliš vychvalovat, ale myslím, že jsme udělali, co se dalo. Vojáky jsme kolem franského dvorce rozmístili po dvojicích, právě aby se nestalo, že někdo usne nebo si půjde ulevit a někoho přehlédne. Pravda ovšem je, a s tím jsme toho příliš udělat nemohli, že na opačné straně dvorce, než je vstupní brána, je terén, který je poněkud nepřehledný a není dost dobře možné, aby byl úplně hlídaný tak, aby nebyli z hradiště vidět ti, kdo sledují jeho okolí. Jenže naskytl se nám tu jiný problém, se kterým jsme počítat nemohli. Máme tu dva mrtvé starigradské vojáky. Byli zavražděni zezadu.“

„Jak se to mohlo stát?“ udiveně se zeptal Slavomír.

***

Kapitola 49.

*

Bylo vidět, že mračna ve Slavomírově obličeji se přehnala, proto se do debaty vmísil opět Běšek: „Stalo se to jednoduše. Dnes jsme zjistili, že z Adalbertova dvorce je vykopaný tunel, který směřuje právě do lesa na opačné straně, než je vstupní brána.“

„A to jste tady ve Starigradu až do dnešního dne nevěděli?“ ještě udiveněji se zeptal Slavomír.

Běšek v gestu bezmoci rozpřáhnul ruce a pokrčil ramena. Jo, kníže, to jsme opravdu nevěděli. Kdybys tu žil, bylo by ti dobře známo, že franský dvorec byl svět sám pro sebe. Jediná Moravanka tam byla Jaroslava, jinak tam byli jen samí Frankové. I dívka, která posluhovala Jaroslavě, patřila k Frankům. A pokud Frankové z hradiště kopali tunel a hlínu potom sypali na val kolem dvorce, nikdo to zvenčí nepoznal a ani poznat nemohl, protože oni to své opevnění pořád nějak vylepšovali.“

„A dnes jste ten tunel našli jak?“ zeptal se Slavomír.

Jednoduše,“ vysvětloval Běšek, „když jsme přijeli z Kančí Lhoty, Vladan a já jsme si vzali každý dva muže, ti zbylí zůstali, jak jsi už slyšel, aby hlídali Li chutu. Obešli jsme každý se svými vojáky v půlkruhu stráže kolem Adalbertova hradiště, abychom je zkon trolovali.“

Vladan k Běškovu líčení dodal: „Všichni jsme se sešli u hlídky na opačné straně hradiště. Tam jsme našli jen dva mrtvé Běškovy muže. Bylo vidět, že je útočníci překvapili zezadu. Jeden měl ránu od dýky v zádech. Druhý se ještě stihl bránit. Jeho dýka zama zaná od krve ležela v trávě. Zřejmě jí zranil jednoho z útočníků. Asi však ne příliš vážně, protože na zemi, kde dýka ležela, bylo vidět jen pár kapek krve.“

Běšek vystřídal Vladana: „Když jsme šli po stopách, došli jsme k malé skalce, u které byl kámen, který vypadal, jak by tam patřil odjakživa. No a za ním byl otvor do nízké chodby v zemi. Ta vedla směrem ke dvorci. Ostatně kam jinam. Jiná stavba tam není.“

A Vladan pokračoval: „Dva muže jsme nechali, aby odvezli mrtvé druhy, zbylé dva, aby hlídali vchod do chodby, a sami dva jsme Adalbertův dvorec objeli, samozřejmě tak, aby nás nebylo vidět. Dojeli jsme na hlavní cestu na Rajgrad a z ní jako by nic dojeli ke vstupní bráně dvorce. Když jsme tam zabušili, otevřel nám správce dvorce Gumpold. Ten má také kněžské svěcení a je to Adalbertova pravá ruka. Zeptal se nás, s kým chceme mluvit. Řekli jsme, že neseme zprávu pro Adalberta a Rolanda. Gumpold nám sdělil, že bratři museli odjet a neví, kdy se vrátí. Pár dní to však prý bude určitě trvat. A že doma je jen paní Jaroslava. Takže je věc podle nás asi jasná, ti dva Franští zkurvysyni utekli chodbou a buď oni, nebo někdo z jejich doprovodu zabil ty naše dva vojáky.“

Běšek k Vladanovu líčení dodal: „Nedali jsme na sobě nic znát, zdvořile se rozloučili a odjeli sem.

Říkali jsme si, že bude rozumnější počkat na tebe s rozhodnutím, co dělat dál. A ještě jedna věc, kterou bys měl vědět. Jak sis přál, hlídáme cesty, po kterých by se dalo prchnout do Frank. Tudy se ti dva určitě nevypravili. To bychom tu už měli zprávu. Pravda, ti dva Frankové by to mohli vzít nějakou velkou oklikou. Tomu bych však příliš nevěřil. Lesy na straně západu slunce jsou jen těžko průchodné. Pokud se tam nemáš ztratit, musíš je opravdu dobře znát. A takového člověka mezi sebou ti Frankové určitě neměli. Na stranu východu slunce směrem k Veligradu nepochybně nejeli také. Takže si myslím, jak znám zdejší kraj, že se museli vydat směrem do Železných hor, aby se tam někde skryli. Ten kraj je pro takový účel jako stvořený. A ti dva Frankové jej znají. Adalbert jej mnohokrát projel při své kněžské službě a Roland jej přitom doprovázel.“

***

Kapitola 50.

*

Slavomír v té chvíli předvedl, že na rozdíl od jiných velmožů dokázal uznat chybu. Uznalým hlasem pronesl: „Musím přiznat, že jste skutečně udělali, co bylo možné.“

Potom se Slavomír na chvíli odmlčel a bylo vidět, že jej cosi napadlo. S úsměvem luskl prsty a vesele řekl:

„Asi tuším, kde by ti dva Frankové mohli být. Nejprve se však zeptáme správce jejich dvorce, Gumpolda.“

Slavomír s ohníčky v očích pronesl směrem k Vladanovi, trochu udivenému dobrou náladou svého velitele: „Možná, milý Vladane, že teď dojde i na tu tvoji díru vedle hnojiště!“

Potom se obrátil k Erikovi: „Dej okamžitě dohromady s Vladanem a Běškem padesát dobrovolníků v plné zbroji. Pojedeme na návštěvu do Franského dvorce pobavit se s Gumpoldem.“

Erik ještě ani nestačil otevřít ústa a už se kolem něj hromadili vojáci hlásící se k účasti na akci vyhlášenou Slavomírem.

Slavomír se stačil jen trochu opláchnout a napít vody a už před ním stáli Erik, Vladan, Běšek a ne pa desát, nýbrž šedesát vojáků. Přihlásili se samozřejmě všichni vojáci z Veligradu a starigradští bojovníci nekompromisně vyhlásili, že jich méně být nemůže, jak Slavomírovi tlumočil jejich přání Běšek.

Slavomír se samozřejmě nezlobil, naopak jej ochota starigradských bojovníků potěšila. Bylo vidět, jak si Jaroslava vážili a měli jej rádi.

Slavomír nasedl na svého vraníka. Ihned totéž udělali i všichni ostatní, stráž otevřela bránu dvorce a úctu budící průvod šedesáti tří vojáků, vedených Slavomírem, s helmami na hlavách, štíty zavěšenými na sedlech a ozbrojených meči, sekerami i luky se vydal přes obě předhradí Starigradu k Adalbertovu dvorci.

Po chvíli už zahýbali z rajgradské cesty na odbočku ke dvorci.

Erik se naklonil ke Slavomírovi a potichu se jej zeptal: „Neměl by ses, Slavomíre, skrýt mezi naše vojáky? Každou chvíli nás mohou pozdravit franské šípy.

Je jasné, že na zdvořilostní návštěvu nejedeme.“

Slavomír uchopil pomalu do levice svůj štít, avšak jinak odmítavě zavrtěl hlavou. „Vím, že riskuji. Jenže chci se vyhnout dlouhému dobývání dvorce. Jeho osazenstvo, nebo spíš ti, co tam zbyli, se nás musí leknout. A proto nesmím ani já, ani vy projevit sebemenší slabost. Musíme se tvářit nadmíru sebejistě, aby ty uvnitř ani nenapadla myšlenka na to, že by nám mohli vzdorovat. Předej tento můj rozkaz dál.“

Erik souhlasně přikývl a vyřídil Slavomírův vzkaz vojákům.

Přijeli až k bráně hradiště. Slavomír na ni hlasitě zabušil. Nejprve pěstí, potom svojí sekyrou.

Na ochozu valu vedle brány se objevil obtloustlý Gumpold. S viditelnými obavami ve tváři se zeptal:

„Co si přejete?“

Slavomír na něj zařval, co nejmocněji byl schopen: „Co se tak hloupě ptáš? Chceš snad říct, že mě nepoznáváš?!“

Gumpold zakoktal: „Sa– samo– samozřejmě tě poznávám, vznešený Slavomíre.“

„Tak se hloupě neptej a otevírej bránu!“ zařval znovu Slavomír.

„Pro– promiň, pane. Můžeš mi však přece jen říct, čím jsme si zasloužili tu čest, že nás chceš navštívit doprovázený tolika bojovníky?“ snažil se Gumpold dodat si důstojnosti.

Slavomír se celou situací docela bavil, protože mu bylo jasné, že v Gumpoldovi je malá dušička, když na dvorci nemá své pány a je za něj sám zodpovědný.

Navíc o kulaťoučkém Gumpoldovi, jehož rovněž kulatou hlavu zdobil jen úzký věneček vlasů, bylo známo, že víc než o službu Bohu se zajímá o dobré jídlo a pití. Pokud k těmto potěšením mohl přidat rozkoš z toho, poplácat kyprý ženský zadek, byl se životem naprosto spokojený. Když však stál na valu svěřeného dvorce a před ním byl velký houf očividně nepříjemně naladěných vojáků, rozhodně se necítil ve své kůži. Bylo zřejmé, že Gumpold netouží po tom, stát se v boji hrdinou. Zároveň však má také strach z toho, rychle a bez problémů otevřít bránu dvorce. Kdyby se jeho pán Adalbert dozvěděl, že se bez boje vzdal, rozhodně by jej nepochválil.

Slavomír ubral na hlasitosti a přidal naopak na výhružném tónu ve svém hlase: „Ty bečko sádla v kněžské kutně, dobře víš, že jsem ve Starigradu nejen jménem svým, ale také jménem našeho krále Rastislava.

Pokud se protivíš v této chvíli mně a mým vojákům a nechceš nás pustit dovnitř, je to stejné, jako by ses protivil královské moravské moci.“

„A– ale já se nikomu protivit nechci…“ zablekotal Gumpold.

„Když se nechceš protivit, tak tu hloupě nežvaň a nezdržuj,“ výhružně odsekával Slavomír, „už s tebou ztrácím trpělivost. Buď nás okamžitě pustíš dovnitř, nebo odejdeme. Potom se nás však vrátí pod

statně víc. A v takovém případě se už ovšem s nikým bavit nebudeme a vaše hradiště do základů vypálíme i s těmi, kdo v něm jsou a náhodou by se dopustili té drzosti, že by přežili naše obléhání!“

„Ale pane, to by nebylo křesťanské,“ zoufale skoro zavyl Gumpold.

Slavomír ironicky odvětil: „Je mi celkem jedno, co se ti zdá křesťanské. Podstatné je to, že tady a teď platí moje slovo. A taková maličkost – pokud bys už se svým břichem nějakým zázrakem prolezl vaší únikovou chodbou, polapí tě tam moji vojáci, kteří čekají u východu z této chodby.“

To byla poslední rána pro už tak malé Gumpoldovo sebevědomí. Zmizel z valu a po chvíli se objevil v otevírajících se vratech dvorce.

Na Slavomírův pokyn vjeli všichni na koních dovnitř. Teprve na nádvoří dvorce na Slavomírův pokyn všichni sesedli. Slavomír s přísným výrazem ve tváři vykročil proti Gumpoldovi a zeptal se jej: „Takže kolik vás tu teď je?“

Gumpold třesoucím se hlasem odpověděl: „Čtrnáct. Já, paní Jaroslava, její služebná, dvě kuchařky a devět vojáků.“

Slavomír tónem nepřipouštějícím diskusi prohlásil:

„Jsme tu kvůli vyšetřování vraždy knížete Jaroslava.

Moje dosavadní šetření jasně ukazuje na to, že Jaroslavova vražda byla organizována z tohoto dvorce. Takže ti teď oznamuji, že vám všem přikazuji složit tady na nádvoří všechny zbraně a seřadit se tam u té stodoly. Pokud moji vojáci najdou někoho, kdo by tento příkaz neuposlechl, bez milosti mu setnou hlavu. Následovně všechny do téhle stodoly zavřeme. Pokud jste jen plnili příkazy Adalberta a Rolanda a osobně nevztáhli ruku na Jaroslava nebo někoho ze starigradské posádky, nic se vám nestane a budete se moci vrátit domů. Tím domů myslím samozřejmě do Frank. Moji lidé od této chvíle převezmou vládu nad dvorcem a zabaví veškerý majetek, který zde je.“

Svá slova Slavomír řekl co nejhlasitěji, aby je nikdo nepřeslechl.

Potom dal rukou pokyn vojákům, kteří stáli za ním, aby vyčkali, jestli vše projde v klidu.

Po chvilkovém váhání se na nádvoří za Gumpoldem shromáždily čtyři ženy, mezi nimi vylekaná Jaroslava, a devět vojáků. Muži položili před Slavomíra své zbraně. Jako poslední vytáhnul odkudsi zpod své nepříliš čisté sutany dýku nezanedbatelných rozměrů také Gumpold. Slavomír pozoroval Gumpolda s mírným údivem. To, že měl dýku, tak divné samozřejmě nebylo, její rozměry však rozhodně neodpovídaly Gumpoldově statečnosti.

Vojáky s Gumpoldem přikázal Slavomír zavřít do stodoly, u které stáli, ženy potom uzavřeli do menší stodoly opodál. Slavomír poslal jednoho z vojáků, aby přivedl nějakou důvěryhodnou starigradskou ženu, která prohlédne zajaté franské ženy a Jaroslavu, jestli neskrývají nějakou zbraň.

Zároveň pověřil dva z vojáků, aby ve stodole prohledali také deset Franských mužů.

Potom vyzval Vladana s Běškem, aby prohledali celý dvorec. Když se po nějaké době všichni zase sešli, ukázalo se, že Slavomírovi se podařilo Gumpoldovi i osazenstvu dvorce úspěšně nahnat strach. Nikoho skrytého nenašli. Zato objevili truhlici obsahující docela slušné množství mincí, zlata a šperků. Slavomír přikázal, aby ji odvezli do Jaroslavova dvorce. Až bude čas, oddělí podle zvyklostí díl pro královskou pokladnici, menší díly pro sebe a pro starigradský žu panský úřad a zbytek rozdělí mezi vojáky.

***

Kapitola 51.

*

Odpoledne se už pomalu nachylovalo, Slavomír se však rozhodl, že nebude ztrácet čas. Přikázal, aby mu přivedli Gumpolda. Frank nejistě pozoroval Slavomíra a žmoulal v ruce bambuli z uzlu, který měl uvázaný na konci provazu, jímž měl opásanou sutanu, pod kterou se vlnil tlouštíkův mohutný břich.

Slavomír se pohodlně rozvalil na dřevěné lavici stojící na nádvoří u velkého stolu. Vedle něj si přisednul Erik, který Slavomíra dobře znal, a proto tušil, že se bude konat fraška, kterou se zaručeně pobaví.

Slavomír úmyslně nechal Gumpolda před sebou stát, i když na Gumpoldovi bylo vidět, že by se rád posadil na lavici naproti Slavomírovi na druhé straně stolu.

Když si Slavomír Franka nějakou dobu beze slova prohlížel, ten se nejistě ohlížel kolem sebe a nakonec z něj vypadlo: „Čím ti mohu pomoci, kníže?“

Slavomír chtěl Gumpolda co nejvíc znejistit, a tak si jej znovu nějakou dobu prohlížel. Potom najednou řekl: „Sice tak úplně tu tvoji odpověď nepotřebuji, nicméně tvoje pravdomluvnost, kterou u kněze samozřejmě předpokládám, by mi pomoci mohla.“

Gumpold nebyl žádný hrdina, nebyl však také hlupák. Tušil, že tak jednoduché to mít nebude. A tušil správně.

Slavomír se ušklíbl: „Na Starigradě je na Jaroslavově dvorci v nejzazším koutě taková silně zapáchající odpadní jáma. To není nic zvláštního. Podobné zařízení tu máte jistě také. Kromě toho, že si tam všichni chodí ulevovat a vyhazují se tam odpadky, dostal Jaroslav jeden výborný nápad.“

Protože se Slavomír odmlčel, Gumpold nastalé ticho

dlouho nevydržel a nesměle se zeptal: „Jaký nápad dostal kníže Jaroslav?“

Slavomír si zálibně mlaskl. „Takový nápad, že jej budu muset převzít i na svůj dvorec. Když totiž Jaroslavovi muži chytili nějakého lapku nebo jiného zločince a když byl takový provinilec vzpurný, nebo když šlo o zvláště těžkého zločince, který jen čekal na oběšení…“

A Slavomír se znovu na chvíli odmlčel a bavil se narůstající nejistotou v Gumpoldových očích. Nakonec se dal zase do řeči: „Tedy pro takové zvláště odsouzeníhodné provinilce nechal Jaroslav hned vedle té odpadní jámy vykopat další jámu, tu ovšem uzavřenou pevnou mříží, do které takové zločince nechal zavírat. Pobyt v té díře byl pro každého z nich velkým zážitkem. Jednak proto, že ta díra byla těsně vedle odpadní jámy, a tudíž do ní prosakovaly splašky. A potom ten smrad, co tam byl a je… To je naprosto hnusné. Jak se mi kdysi Jaroslav svěřil, v té jeho díře zkrotli i ti největší zločinci.“

Na Gumpoldovi bylo vidět, že Slavomírovo vyprávění mu moc potěšení nepřináší. Nejistě se zeptal:

„Proč mi to vyprávíš, pane?“

Slavomír pokrčil rameny: „Protože ti chci pomoci, milý Gumpolde.“

Frank vytřeštil vyjeveně oči a udiveně se zeptal:

„Ty mně chceš pomoci? A jak mi chceš pomoci? A co za to budeš chtít?“

Slavomír se mírně pousmál a pokáral Franka: „Ale Gumpolde, ty jako kněz bys měl vědět, že dobří lidé si pomáhají z křesťanské lásky.“

„Dobří lidé ano,“ nejistě přitakal Gumpold.

Slavomír si dal velmi záležet na tom, aby v jeho hlasu zazněla nesmírná bolest: „Co ta tvoje poznámka, Gumpolde, měla znamenat? Ty si myslíš, že já ne

jsem dobrý člověk, pomáhající druhému člověku z křesťanské lásky?“

„Ne, vlastně ano! Samozřejmě jsi dobrý člověk, kníže! Jenže ty okolnosti našeho setkání jsou takové neobvyklé, tedy vlastně ani ne snad neobvyklé, prostě se tu přihodily takové věci…“ blábolil vyjevený Gumpold, co mu slina na jazyk přinesla.

Erik sedící vedle Slavomíra začal pokašlávat, jak se dusil smíchem. Měl neskonalý problém nevyprsknout a nerozchechtat se a zcela tak zničit vážnost chvíle. Potom se však Erik párkrát zhluboka nadechl a Slavomír mohl pokračovat.

„Tak jak je to?“ zeptal se přísně Gumpolda. Jsem dobrý člověk, nebo nejsem?“

Kněz sepjal ruce a slavnostně prohlásil: „Jsi! Samozřejmě jsi, kníže, dobrý člověk! Tak mi prosím řekni, jak mi tedy chceš z té svojí křesťanské lásky pomoci?“

Slavomír se však podrbal na bradě a zamyšleně prohlásil: „Udělalo mi radost, co jsem se teď od tebe dozvěděl. Jak nad vším tak přemýšlím, nejvíc křesťanské je však to, když si dva dobří křesťané dělají radost navzájem. Nemyslíš, Gumpolde?“

Naprosto popletený Gumpold už nemyslel skoro vůbec, a tak z něj jen vypadlo: „To myslíš, Slavomíre, že my dva bychom si měli dělat radost? Nebo jsem tě špatně pochopil? Pokud jsem tě špatně pochopil, tak mi to promiň. Když mi tvůj problém vysvětlíš ještě jednou, snad jej pochopím lépe…“

Slavomír pronesl radostným tónem tak, že to slyšelo celé nádvoří: „Ale milý Gumpolde, pochopil jsi vše naprosto výborně. My jsme oba dobří křesťané, takže jsme to opravdu my dva, kteří by si měli navzájem dělat radost a obdarovat se!“

Na Erika šel další záchvat smíchu, proto se raději odvrátil a dělal, že jej zcela ovládl záchvat nezvladatelného kašle.

Slavomír ohleduplně počkal, aby si Erik jeho rozhovor s Gumpoldem, který pomalu, ale jistě směřoval ke svému vyvrcholení, mohl naplno užít.

***

Kapitola 52.

*

Když se Erik opět uklidnil, Slavomír laskavým tónem řekl: „Myslím, že nastal čas, abychom si ty svoje dary vyměnili. Co říkáš, Gumpolde?“

Frank jen rozpačitě přikývl.

Slavomír ještě laskavěji prohlásil: „Já mám pro tebe, Gumpolde, ty dary přichystané hned dva.“

Frank vytřeštil údivem oči, div mu z důlků nevypadly. Na chvíli jej napadlo, že se stal zázrak a on z téhle šlamastyky vyklouzne bez úhony.

Slavomír jej však rychle vyvedl z omylu: „Potřeboval bych vědět, milý Gumpolde, kam se schovali Adalbert s Rolandem. Když mi to povíš a dáš mi tak tímto sdělením svůj dar z křesťanské lásky, dostaneš první z mých dárků – neskončíš pod mříží v té smradlavé díře vedle odpadní jámy na Jaroslavově dvoře.“

Gumpold se jen odporem otřásl a zajíkavým hlasem se zeptal: „A když ti nepovím, kde ti dva franští bratři jsou?“

Slavomír radostně prohlásil: „To je potom jednoduché, skončíš v té smradlavé díře.“

Gumpold naříkavě namítl: „Ty jsi ale hovořil o křesťanském daru.“

Slavomír ještě radostněji řekl: „No právě! Tím mým druhým darem bude to, že budeš moci trpět pro svého pána Adalberta, což je navýsost křesťanské. Staneš se hrdinou! A takový velký dar ti dám, aniž bych od tebe dostal něco na oplátku! Uznej, že jsem skutečně velkorysý!“

Gumpold nešťastně přikývl: „To tedy ano. To jsi opravdu velkorysý!“

„Tak který z mých velkorysých darů si vybereš, milý Gumpolde?“

„To je opravdu těžké říct, který dar si mám vybrat!“

„Vidíš, jaký jsem velkorysý,“ zahalekal Slavomír ještě radostněji, pokud to tedy bylo vůbec možné, „i vybrat si tě nechám.“

Gumpold se s nešťastným výrazem v obličeji podrbal na svém obrovském břichu. Zahořekoval: „Pokud ti řeknu, co chceš slyšet, Adalbert mě zabije, protože uhodne, kdo jej prozradil. Pokud ti neřeknu, co chceš slyšet, Adalbert mě sice nezabije, ale nejspíš mě pro změnu necháš popravit ty. Navíc ještě strávím konec života ve smrduté díře. Tak mi poraď, co mám tedy dělat!“

Slavomír pokrčil rameny. „To musíš vědět sám.

Jednu maličkost bych ti však mohl prozradit. Když budeš hrdinně mlčet, opravdu tě nechám popravit.

To se budeš na šibenici houpat zcela jistě. Jaroslavův vrah totiž nic jiného nezaslouží!“

Já ale knížete Jaroslava přece nezavraždil ani nenechal zavraždit,“ nešťastně zaúpěl těžce zkoušený Gumpold.

Slavomír jako mávnutím kouzelného proutku odložil svoji laskavou masku a tvrdě řekl: „To bych ti i věřil. Jenže kryješ Jaroslavovy vrahy a pomáháš jim zachránit se. Takže jsi pro mě stejně vinný jako oni!

Pokud nám však řekneš jejich jména a pokud nám je pomůžeš chytit, postarám se o ně a tebe nebude mít kdo zabít. Tak si vyber.“

Gumpold chvíli přemýšlel a potom nešťastně řekl:

„Nemůžu se chovat jako zrádce…“

Slavomír lhostejně pokrčil rameny, kývl na dva vojáky stojící poblíž a přikázal jim: „Přivažte tu bečku sádla k nějakému silnému koni. Jedeme na Jaroslavův dvorec.“

***

Kapitola 53.

*

Než se Gumpold nadál, byl sešněrovaný, že se ani pohnout nemohl. Oba vojáci hekli, vyhodili Franka na toho nejstatnějšího valacha, kterého ve dvorci našli, a pevně jej přivázali na jeho hřbet. Nijak Gumpolda nešetřili. Na jedné straně koně visela dolů Gumpoldova hlava, na druhé zas jeho krátké nohy.

Slavomír mrknul na Erika a spolu s ním a dvěma vojáky, vedoucími koně s přehozeným Gumpoldem, se vydali do Jaroslavova dvorce. Slunce se už chystalo, že za chvíli zapadne za obzor. Celková atmosféra tak nabírala na ponurosti.

Po chvíli byli na místě. Vojáci nepříliš šetrně Gumpolda shodili na zem. Potom jej rozvázali, jeden z nich mu vzadu zkroutil ruce a na Slavomírův pokyn všichni odpochodovali do nejvzdálenějšího kouta Jaroslavova dvorce, kde byla vykopaná odpadní jáma.

Od zbytku areálu dvorce byl prostor, kde byla jak odpadní jáma, tak díra pro provinilce, oddělený plotem vysokým skoro jako dva dospělí muži. V plotě byla branka, kterou se tam vcházelo.

Jeden z vojáků nakoukl dovnitř, jestli někdo nevykonává svoji potřebu. Protože tam nikdo nebyl, vešli všichni dovnitř.

Vzduch byl v té prostoře těžký a rozhodně nevoněl. Také se tam nikdo nezdržoval déle, než bylo nezbytně nutné.

Slavomír si cestou dvorcem půjčil klíč od mříže uzavírající díru pro provinilce. Když se chystal mříž odemknout, Gumpold zděšeně zaúpěl: „Ty mě do té díry chceš opravdu hodit?“

Slavomír se ušklíbl: „To sis celou tu dobu myslel, že si dělám legraci?“

„To ne, myslel jsem, že na mě jen pouštíš hrůzu, abych ti řekl úplně všechno, co vím.“

Jak vidíš, nepouštím,“ odsekl Slavomír a sklonil se zase k mříži.

„Zastav se!“ zaječel Gumpold, kterého v puchu kolem nich opustil zbytek jeho nevelké odvahy.

Jaroslavovu vraždu připravoval na Hartwigův příkaz, vydaný před delší dobou, Adalbert a Roland mu pomáhal díky svým známostem kupce.“

„A kde ti dva jsou teď?“ vyjel zostra Slavomír na Gumpolda.

„Někde v Železných horách,“ zněla rychlá odpověď a Gumpold stejně rychle dodal: „A pojďte ven z toho smradu. Já vám řeknu všechno, co vím.

Ale kde přesně ti dva jsou, to opravdu nevím. Přede mnou ten svůj úkryt a i jiné věci tajili. Co vím, je to, že kdesi v Železných horách mají vybudovaný tajný úkryt. Kde to však přesně je, to opravdu nevím.“

Slavomír se na Gumpolda zkoumavě zadíval a ten skoro plačky dodal: „Klidně mě do té díry teď hoď.

Já nevím, kde ten jejich úkryt přesně je. Přede mnou to místo skutečně tajili, že bych se prý opil a prozradil je. Vím ale jiné věci, které by vás mohly zajímat.“

Slavomír pozorně sledoval Gumpoldovy oči a výraz jeho tváře. V té chvíli mu bylo jasné, že tlustý Frank opravdu nelže.

Navíc už nechutného puchu kolem odpadní jámy měli všichni dost.

Vydal tedy pokyn k odchodu.

***

Kapitola 54.

*

Všem se ulevilo, když se za nimi branka ve vysokém plotě zase zavřela. Slavomír všechny vyzval, aby šli do domu, kde bydlel s Erikem a Gorazdem. Nechtěl, aby někdo nepovolaný pozoroval a poslouchal, jak hovoří s Gumpoldem.

Slavomír se uvnitř usadil ke stolu s Erikem po své pravici a proti sobě nechali usadit Gumpolda. Dvěma vojákům přikázal, aby za Frankem stáli a v případě potřeby jej umravnili. Jak se však záhy ukázalo, taková situace nenastala. Z Gumpolda už vyprchala jakákoliv bojovnost. Bylo zřejmé, že už chce jen říct, co ví, a potom aby mu dali pokoj. Na lavici proti Slavomírovi a Erikovi seděl naprosto zlomený muž.

Slavomír přísně přikázal Gumpoldovi: „Tak mluv!

Říkal jsi, že nevíš, kde je úkryt Adalberta a Rolanda, že však víš jiné věci, které by mě mohly zajímat. Tak nezdržuj a vyprávěj. A pokud nebudu spokojený, ještě teď za tmy“ – za okny už se skoro setmělo, jak zjistili letmými pohledy z oken domu – „poletíš po hlavě do té smradlavé díry a nechám tě tam bez jídla a pití dva dny přemýšlet nad tvým těžkým osudem!“

Tentokrát Slavomír nic nehrál a myslel smrtelně vážně, co Gumpoldovi říkal. Ten se na Slavomíra ulekaně podíval a bylo zřejmé, že nepochybuje o tom, že by Slavomír splnil, co sliboval.

Gumpold se tedy dal do vyprávění: „Původně tu Adalbert byl jako jeden z mnoha našich Franských kněží. Protože pochází z poměrně chudé rodiny, doufal, že mu služba tady pomůže k rychlejšímu postupu v rámci pasovské diecéze. A samozřejmě také očekával, že si tu pomůže k majetku. Oboje se mu celkem plnilo, protože biskup Hartwig s ním byl spokojený čím dál víc, a majetek mu díky různým církevním poplatkům utěšeně přibýval také. Před časem se za ním přistěhoval jeho bratr Roland, který se věnuje obchodu. Oběma bratrům se společně dařilo ještě víc. Rolanda po krátké době napadlo, že by obchodu pomohlo, kdyby víc zapadl mezi místní. A protože Jaroslava byla volná, přišel s nápadem, že by si ji vzal za ženu.“

Slavomír poznamenal: „Takže to byl Rolandův, ne Adalbertův nápad…“

„Ta svatba ano,“ přitakal Gumpold, „jenže Rolandovi šlo jen o obchod. Když s tímhle nápadem přišel za Adalbertem, ten ihned souhlasil a považoval to za dobrý tah. Potom ovšem začal vymýšlet, jak by se tahle svatba dala využít i jinak. Jak jsem už řekl, Adalbert pracoval podle Hartwigových pokynů. Když jej sem, do Starigradu, biskup posílal, dal mu za úkol mocensky ovládnout Starigrad. A předem mu dal rozhřešení z toho, když bude muset třeba Jaroslava zabít. On měl Hartwig na Jaroslava pifku z dřívějška.

Proč, to však nevím.“

Slavomír s trochou nedůvěřivosti v hlase Gumpolda přerušil: „Jak ses tyhle věci dozvěděl? Říkal jsi přece, že před tebou Adalbert s Rolandem různé věci tajili.

Nevymýšlíš si náhodou? Nezapomeň na tu útulnou díru vedle odpadní jámy!“

Gumpold se ulekaně ohradil: „Co si o mně myslíš, pane?! Jednou jsme tu měli takovou vydařenou pitku.

Adalbert byl kdesi na cestách a opilý Roland se přede mnou začal chvástat. Potom se druhý den ustaraně ptal, co za nesmysly mi prý napovídal. Já jej však ubezpečoval, že nic důležitého neříkal, jak byl opilý.

A já že mu také nic nerozuměl, protože jsem sám měl těžkou hlavu.“

Slavomír se ironicky zeptal: „A měl jsi ji těžkou?“

„To ano,“ přisvědčil Gumpold, „vypil jsem toho tehdy spoustu. Jenže také dost snesu, takže jsem si ty Rolandovy řeči dobře zapamatoval. Napadlo mě, že by se mi mohly někdy hodit. Tím jsem se mu ovšem nechlubil.“

„Dobrá, pokračuj,“ vyzval Slavomír Gumpolda.

„Takže Roland se s tím mým vysvětlením snad tehdy spokojil. Ostatně jeho hlavní starost byla, aby se o jeho řečech nedozvěděl bratr, který by mu dal co proto.“

Slavomír poznamenal: „Řekněme, že nežvaníš.

Tak pokračuj.“

Gumpold se tedy dal opět do vysvětlování: „On na to Adalbert možná nevypadá, má však velký talent k tomu, spřádat nejrůznější složité intriky. Nemusím ti, kníže, jistě vysvětlovat, že vztah mezi naším bavorským klérem a vaším moravským králem není ideální.“

Slavomír se ušklíbl: „Tohle mi vysvětlovat opravdu nemusíš. Jak to vidím já, sloužíte Bohu v naší moravské zemi, takže byste měli také být poslušní našeho moravského krále. Ostatně, pokud vím, slib loajality Rastislavovi jste složili i Adalbert a ty. Jen mám ten pocit, že jste se jím příliš neřídili. Pokud si dobře pamatuji, osmé přikázání z Desatera Božích přikázání říká zhruba ’Nevydáš proti svému bližnímu křivé svědectví.

Nebudeš dychtit po domě svého bližního.‘ Myslíš, že pro vás dva bylo závazné?“

Gumpold nevěděl, kam s očima, a vyhýbavě zabručel: „Nó, tak hrozné to snad nebylo.“

Slavomír ironicky prohlásil: „Je otázka, z které strany tenhle problém posuzuješ. Když budu velkorysý a zapomenu na ten ’dům svého bližního‘, pak zbytek tohoto přikázání říká, že bys neměl lhát. S tím asi budeš souhlasit i ty?“

Gumpold souhlasně pokýval hlavou a Slavomír pokračoval: „Takže když po vás, myslím po vás Franských kněžích, chtěl král Rastislav slib loajality k němu a k Moravskému království, abyste se nezpronevěřili tomuto přikázání, měli jste dvě možnosti – buď ten slib dát a řídit se jím, nebo jej nedat a opustit naši zem, v čemž Rastislav nikomu nebránil. Souhlasíš?“

Gumpold se na své lavici kroutil jako had, až nakonec Slavomírovi přitakal.

Slavomír pobaveně pozoroval Gumpoldovy rozpaky. Zeptal se: „Myslíš, že jste se podle tohoto přikázání chovali?“

„No, jak bych to řekl, tedy abych nebyl špatně pochopen, tedy, tedy tak úplně ne,“ vylezlo nakonec z Gumpolda.

„Vidíš, ani to nebolelo,“ zvolal Slavomír a hned se zeptal: „Zamluvili jsme však ty Adalbertovy intriky.“

Gumpoldovi se evidentně ulevilo, když Slavomír zanechal teologické debaty. „Adalbert si jako první uvědomil, že přes sňatek s Jaroslavou by se mohl bratr Roland dostat k županské hodnosti. A Adalbert uvažoval vždycky hodně dopředu, dál než většina ostatních lidí. Napadlo ho, že by mohl narušit moc Rastislava v této oblasti Moravy a mohl by tím třeba i vytvořit předpolí pro nové tažení krále Ludvíka.“

Slavomír se na Gumpolda přísně podíval a zlým tónem zavrčel: „To vašemu vznešenému králi Ludvíkovi nestačil výprask, který jsme mu uštědřili před sedmi lety?“

Gumpold se přikrčil, protože si najednou nebyl jistý, jestli Slavomíra moc nerozčílil. Opatrně však pokračoval: „Se mnou se král Ludvík pochopitelně nebaví. Dobře však víš, že náš biskup Hartwig je jeho blízký přítel. Adalbert je zase přítel Hartwigúv.

Od Adalberta vím, že Ludvík na svoji potupu na Moravě do dneška nezapomněl a rád by se vám, Moravanům, pomstil. Právě proto přišel Adalbert s nápadem, jak bratrovu svatbu využít ještě jinak než jenom pro obchod.“

„Co říkal Roland takovému bratrovu nápadu?“ zeptal se Slavomír.

„Co by říkal, pochopitelně se mu zalíbil. Rolanda politika nezajímá. Nebo spíš bych měl říct, že jej zajímá jen tehdy, pokud pomocí ní může ovlivnit, ve svůj prospěch samozřejmě, své obchody. A kdyby se mu podařilo domoci se županské hodnosti, obchodu by to určitě pomohlo. To dá rozum.“

„To je pravda,“ přisvědčil Slavomír.

„Adalbert se samozřejmě o svém nápadu poradil s Hartwigem, vlastně vzhledem k biskupovu stavu po mrtvici spíš s jeho lidmi. Na pasovském biskupství se jim tento nápad moc zalíbil. Dali Adalbertovi volnou ruku a navíc mu poradili, aby hledal spojence tady na Moravě.“

„Byl v tom úspěšný?“ zeptal se Slavomír.

Tentokrát se ironicky ušklíbl zase Gumpold. „To by ses divil! Skutečně se našli tady v okolí mladí vladykové, kteří se za slib různých hodností a úřadů pod Rolandovým vedením dali zlákat k podpoře záměrů obou bratrů.“

„Doufám, že mně řekneš, o koho jde!“ výhružně pronesl Slavomír.

Jedná se o různé druhé a další syny malých vladyků z okolí. Tito synkové s neukojenými ambicemi viděli v Rolandově nabídce možnost rychlejšího získání majetku a vlivu. Jejich seznam najdeš v té truhlici s penězi, kterou jste objevili. Je v ní na dně taková dřevěná kazeta, ve které jsou různé pergameny.

Na jednom z nich je seznam těchto vladyckých synků s křížky, kterými se vlastnoručně upsali ke spolupráci s Rolandem a Adalbertem.“

Jakmile to Slavomír uslyšel, poslal Erika, aby kazetu s pergameny vyzvedl z truhlice, kterou odnesli do Jaroslavova domu.

Erik se za chvíli objevil a položil před Slavomíra na stůl kazetu. Ten v ní našel zmiňovaný pergamen.

Bylo v něm uvedeno dvanáct jmen. Nebylo to sice mnoho, ale bylo tak zřejmé, že Adalbert opravdu nezahálel.

Slavomír se přísně podíval na Erika a na dva vojáky, kteří hlídali Gumpolda, a nakonec ukázal i na Gumpolda samotného: „Pokud se někdo z vás někomu dalšímu zmíní o tom, že existují tihle zrádci a že existuje nějaký jejich seznam, vlastnoručně mu zakroutím krkem. Ve vhodné chvíli všechny zajmeme a potrestáme. Teď je však nesmíme vyplašit. Jasné?!“

Všichni souhlasně přikyvovali. Dobře znali Slavomíra a věděli, že právě nyní s ním nejsou žerty. Bylo to naprosto jasné i Gumpoldovi, který si v duchu říkal, že mu mohou být všichni ukradení. On jen touží z téhle šlamastyky vyváznout živý.

Slavomír se přísně zadíval na Gumpolda. „Co víc mi můžeš prozradit?“

Tlusťoch se neklidně zavrtěl a nejistě se zeptal:

„Bylo toho zatím málo?“

„Nebuď moc drzý,“ sjel Slavomír přísně Franka, „málo toho nebylo. Protože ses však pohyboval v těsné Adalbertově blízkosti, jistě víš ještě něco.“

Gumpold se ustrašeně podíval kolem sebe, viděl však jen samé obličeje s nepřátelskými výrazy. V duchu usoudil, že už poví i ten zbytek, co ví. Stejně to je jedno a jemu to snad pomůže. Zeptal se Slavomíra:

„Když vám řeknu i ten zbytek, co vím, necháš mě jít?“

Slavomír se zadíval Gumpoldovi do očí. „Ty nejsi zrovna v situaci, kdy bys mohl smlouvat. Ale dobrá, ty mě vlastně nezajímáš a v podstatě proti tobě nic nemám. Pokud nenajdu důkazy o tom, že ses osobně podílel na Jaroslavově vraždě nebo na její přípravě, nechám tě nejspíš jít. Pokud ses však do této vraždy osobně zamotal, aspoň ti zaručím rychlou a bezbolestnou smrt.“

***

Kapitola 55.

*

Gumpold si v duchu řekl, že mu Slavomír nabídl víc, než čekal. Usoudil, že by se snad mohl opravdu vrátit domů do Bavor živý, zdravý a vcelku. Hořce si uvědomil, že Adalbertovi sice věrně sloužil, ale odměna tomu zrovna odpovídající nebyla. A vlastně mu Adalbert ani nedůvěřoval a řadu věcí před ním tajil.

Jako ten úkryt v Železných horách. Vlastně, kdyby se dostal do problémů, jakože se do nich dostal, ani nevěděl, kam se ukrýt. Takové výhody byly na Adalbertově dvorci jen pro někoho. A ti, kteří mezi vyvolené nepatřili, si mohli tak akorát…

Řekl si, že už chce mít opravdu klid, a dal se do vyprávění: „O tom úkrytu, který si Adalbert s Rolandem zřídili, vím jen to, že existuje a že je někde v Železných horách. Kde, to opravdu nevím. Adalbert byl hodně nedůvěřivý, a pokud je mi známo, tak třeba ani Jaroslava neví, kde ten úkryt je. Kromě Adalberta a Rolanda znalo polohu úkrytu jen pár vyvolených Adalbertových a Rolandových vojáků.“

Slavomír Gumpolda se zájmem poslouchal. Když jej pozoroval, výrazy jeho obličeje, gestikulaci rukou, to, jak nejistě seděl na své lavici, bylo Slavomírovi jasné, že Gumpold opravdu říká vše, co ví. Vyzval tedy Gumpolda: „Pokud neznáš polohu úkrytu, co tak zajímavého tedy víš?“

Gumpold se narovnal, zadíval se Slavomírovi do očí a prohlásil: „V tom úkrytu je sklad zbraní. Těch nejkvalitnějších franských mečů, dýk a kopí s čepelemi z damaškové oceli. Taky tam je pěkná zásoba takových malých přesných luků a šípů. Adalbert totiž připravoval ozbrojené akce proti Moravskému království. S pomocí místních, tím myslím tu družinu druhorozených synků místních vladyků, chtěl nejprve zasévat neklid do okolního kraje. Tu někoho zavraždit, onde zlikvidovat úrodu nebo pobít dobytek.

Chtěl, aby prostě lidé ztráceli důvěru ve starigradského župana a královskou moc. Pokud by tedy tím županem nebyl Roland,“ usmál se Gumpold při poslední větě.

Slavomír se zeptal: „Kdy chtěl s tímhle plánem Adalbert začít?“

Gumpold pokrčil rameny. „Vlastně teď, v nejbližších dnech. Jenže Jaroslav se o těch plánech dozvěděl.“

„Od koho se kníže takové věci dozvěděl?“ otázal se s notnou dávkou zvědavosti v hlase Slavomír, který si uvědomil, že se konečně dozví, co mu chtěl Jaroslav onoho osudného rána sdělit.

„Na našem dvorci byl jeden voják, který pro Jaroslava pracoval jako špeh. Dělal to pro peníze, pokud tedy alespoň já vím. Jenže asi před týdnem se o tomhle zrádci Adalbert s Rolandem dozvěděli. Jaroslava totiž ty dva, toho vojáka a svého otce, náhodou vyslechla, když ten Jaroslavův špeh informoval knížete. Zrovna totiž šla otce navštívit. Když uslyšela tu debatu, ztropila před otcem scénu, jak ubližuje jejímu muži. Hned se vrátila na náš dvorec, všechno povyprávěla Rolandovi, ten s tím seznámil bratra a také nás. A potom už to šlo ráz na ráz.“

Slavomír v té chvíli pochopil Jaroslavovy rozpaky, když se ztěžka odhodlával k jejich rozhovoru. Bylo mu trapné hovořit o chování své dcery. Komentoval Gumpoldův výklad: „Myslíš, že rychle provedli Jaroslavovu vraždu?“

Gumpold přikývnul: „To taky. Jenže nejen to. Nejdříve se Adalbert rozhodl skoncovat s tím zrádcem.

Takže zinscenoval při lovu nehodu, při které si ten muž srazil vaz. No a potom se rozhodl odstranit Jaroslava. Jako na zavolanou se u nás objevil potulný avarský bojovník. Tak mu dal Adalbert takové dva podivné gombíky vyplněné zlatým valounkem jako odměnu a Avar ochotně slíbil, že Jaroslava odstraní.

To taky provedl, ale byli s ním naši tři muži, vedl je Heinrich, kteří jej ihned po dokonaném činu zabili. Jenže nenašli ty gombíky. Hádám, že díky nim jsi na vše přišel?“

Slavomír téměř neznatelně přikývnul.

Gumpold sám a bez vyzvání pokračoval: „Potom poslal Adalbert Heinricha s pěti muži do Petrova, aby tam zabili šperkaře, jmenoval se Svojan, který ty gombíky kdysi pro Rolanda vyrobil. Svojan samozřejmě nevěděl, za co bylo gombíky z jeho dílny zaplaceno.

Mohl tě však přivést k Rolandovi.“

„Takže bezpodmínečně musel zemřít,“ poznamenal temně Slavomír.

„Takže musel zemřít,“ opakoval po něm Gumpold, „jenže když se Heinrich nevracel a ty jsi jel po jeho stopě, bylo Adalbertovi s Rolandem jasné, že je zle.

Na nic nečekali a s pěti Adalbertovými nejvěrnějšími bojovníky ujeli do úkrytu v Železných horách. Mě pověřili správou dvorce a kostela a řekli mi, že se nám sami ozvou, až skončí tvoje pátrání. No a to je všechno, co vím.“

Slavomír pozoroval Gumpolda, který před ním seděl celý schlíplý a bylo na něm zřetelně vidět, jak přemýšlí nad tím, zdali si zachránil život.

Slavomír si byl jistý, že Gumpold už toho opravdu víc neví. Rozhodl se, že však bude lepší nechat tlustého Franka v nejistotě, aby byl ochotnější k případné další spolupráci, pokud by tedy byla potřeba.

Slavomír pokynul na vojáky stojící za Gumpoldem a přikázal jim, aby jej zavřeli v takovém malém srubu, který byl pro podobné účely na Jaroslavově dvorci určený. Pokud tedy dotyčný zločinec nesměřoval přímo do díry vedle odpadní jámy.

Když na něj odváděný Gumpold upřel svůj tázavý pohled, zadíval se na něj Slavomír s hranou lhostejností a poznamenal: „Co se s tebou může stát, jsem ti už řekl. Takže teď musíme počkat, jestli se tvé informace ověří.“

***

Kapitola 56.

*

Když dva vojáci odvedli Gumpolda, přesedl si Erik proti Slavomírovi. Slavomír rozmotal pergamen se jmény dvanácti mladých Moravanů, kteří se upsali do služby Adalbertovi. Šlo vesměs o syny malých vladyků z bližšího či vzdálenějšího okolí. V podstatě se dalo říci, že tihle vladykové pocházeli z trojúhelníka ohraničeného hradišti Rajgrad, Malhostovice a Zelená hora.

Když si Slavomír představil poměrně rozlehlou oblast, kterou zmíněná tři hradiště vyznačovala, s jistou dávkou respektu zabručel: „Ti franští bratři se nám tu pěkně snažili. Nenastat tragédie s Jaroslavovou smrtí, mohli jsme řešit ještě větší problém.“

Erik se vážně podíval na svého pána a přítele. „Co s těmi mladými vladyky chceš dělat? Obávám se, že bez povšimnutí se taková zrada nemůže nechat.“

Slavomír se zamyšleně drbal ve své krátce střižené bradce. Chvíli nechal Erikovu poznámku bez odezvy.

Najednou se probral a pomalu řekl: „Obávám se, že se obáváš zcela právem. To, co těch dvanáct mladíků provedlo, se nemůže nazvat jinak než zrada. A trest je v tom případě jasný – smrt. Protože jde o vladyky, mají tu výhodu, že se nemusí škubat v oprátce a potkají se s mečem popravčího. Abych se přiznal, s tímto trestem nic dělat nemůžu, jedině snad požádat Rastislava o milost, pokud bych těch dvanáct chtěl ušetřit. Jenže to, upřímně řečeno, nechci. Také by se mohlo stát, pokud bych teď projevil shovívavost, že podobný nápad urychlit svoji kariéru dostane víc takových pitomců. Nemluvě o tom, že kdybych Rastislavovi místo zprávy o popravě přivezl těch dvanáct zrádců v řetězech a žádal pro ně milost, díval by se na mě náš milý král hodně divně. A byl by v právu. O své lidi se vždycky stará. Zradu, tu však přímo bytostně nenávidí. Když vychladne, dokáže Rastislav prominout mnohé. Zrádci se však před jeho zlobou mohou zachránit jen útěkem.“

„Tak v čem je, Slavomíre, problém? Vidím na tobě, že ti je tahle záležitost dost nepříjemná,“ zeptal se s účastí v hlase Erik, „mohu ti nějak pomoci?“

Slavomír pokýval s nešťastným výrazem v obličeji hlavou. „Asi ano. Budu rád, když budeš stát za mnou, až budu jejich otcům, pokud tedy žijí, oznamovat potrestání synů. Být nositelem špatných zpráv není nic příjemného. A pro mě to bude obzvlášť nepříjemné u vladyky Maloni z Malhostovic a vladyky Zelena ze Zelené hory. Oba jsou staří přátelé mého otce a jejich první synové, také Maloňa a Zelen, jsou zase ne snad přímo přátelé, ale mí bojoví druzi určitě. Ostatně ty je znáš také. Takže přijít za nimi a oznámit jim – tvůj syn či bratr zradil naši zem a bude za to pykat hrdlem, to nebude nic příjemného.“

Erik se udiveně zeptal: „A to je chceš hned zajmout a nechat popravit?“

„I když by si to bezesporu zasloužili, teď ne,“ pro

hlásil Slavomír a dodal: „Teď musíme především najít tu skrýš Adalberta a Rolanda, dostat ty dva a zajistit jejich sklad zbraní. A navíc si myslím, že s nimi také najdeme ty naše moravské zrádce. Tedy alespoň některé z nich. A pokud ti mladí hlupáci zahynou v boji, bude to pro ně i pro jejich rodiny rozhodně lepší, než kdyby byli hlavními postavami lidové slavnosti na popravišti.“

„Takže zítra ráno pojedeme zřejmě do Kančí Lhoty vyzpovídat Lichutu,“ prohlásil Erik.

„Také ti leží v hlavě, jak Vladan vyprávěl, že Lichuta v horečce řekl jméno Ďáblova tlama?“ už s úsměvem se druha zeptal Slavomír.

Erik opětoval Slavomírův úsměv. „Přesně tak.

Když si Běšek myslel, že Lichuta jen blouznil, a vyprávěl o tom, jak je tahle jeskyně těžko dostupná, hned mě napadlo, že by právě proto mohla sloužit jako ideální úkryt.“

„Přesně tak,“ přitakal Slavomír příteli, „vidíme to stejně. Jenže musíme být opatrní. Pokud se opravdu v té jeskyni Frankové a jejich moravští pomahači skrývají a pokud je ta jeskyně dnes tak těžko přístupná, bude tu bandu těžké odtud dostat. A když už tam zaútočíme, budu to chtít zaonačit tak, abychom ty čubčí syny překvapili a měli co nejmenší ztráty.

Čím víc členů téhle fransko-moravské bandy pobijeme, tím líp. Aspoň s nimi potom bude míň starostí.

Nemám však vůbec chuť kvůli takové verbeži pohřbívat naše vojáky.“

Erik zamyšleně přikývl a Slavomír dodal: „No, necháme rozumování. Tenhle pergamen dáme zpět do kazety a jdeme spát. Zítra brzy ráno vyrážíme. Ještě však zařídíš jednu věc. Gumpold říkal, že Adalbert s Rolandem prchli s pěti vojáky. Moravanů podle tohoto pergamenu bude maximálně dvanáct a osobně si myslím, že právě oni hlídali normálně ten franský sklad zbraní, ať už byl kdekoliv. V té jeskyni nebo někde jinde. Dohromady by nás tedy čekalo devatenáct nepřátel. Takže pro jistotu vyber čtyřicet vojáků, kteří s námi zítra ráno pojedou. Zase to třeba rozděl na polovinu. Vezmi dvacet našich a dvacet místních, starigradských.“

***

Kapitola 57.

*

Následující ráno, sotva slunce vyšlo nad obzor, opouštěli půlnoční branou druhé předhradí starigradského hradiště Slavomír a Erik, následováni čtyřiceti jezdci v plné zbroji. Veligradské vedl Vladan, starigradské Běšek.

Slavomír s Erikem ráno chvíli uvažovali nad tím, jeli opravdu rozumné a nutné vzít s sebou takovou armádu. Potom se však shodli na tom, že lepší bude mít čtyřicet dva vojáků s sebou a být tak schopni na cokoliv nečekaného reagovat, než se dívat, jak jim nepřátelé prchají, protože měli málo sil na to, aby je zastavili.

Svižným tempem ujížděli po kupecké cestě směřující do Železných hor. Slunce ještě ani nezačalo pořádně hřát, aby zaměnilo ráno za dopoledne, a před nimi se rozestoupil les a mírným klesáním se dostali do Ochodji. Bylo vidět, že vesničané si nežijí špatně.

Vesnice byla tvořena napůl zemnicemi, napůl sruby, mezi kterými byla ještě jednoduchá dřevěná stavení sloužící jako sýpky nebo stáje.

Ve vsi se ani nezastavili a na Běškův pokyn zahnuli na úzkou a o poznání hrbatější odbočku doleva, která je měla dovést do Kančí Lhoty.

Stezka, po které jeli, nejprve mírně stoupala a potom se přehoupla přes oblý hřeben a začala naopak mírně klesat.

Pozvolna klesající údolí, v jehož středu protékal malý potok, je přivedlo až k překvapivě velké mýtině, na které stála Kančí Lhota. Ves to byla nevelká, menší než Ochodja. Tvořily ji jen prosté zemnice kryté došky, u kterých byly jednoduché dřevěné přístavky s malými ohradami, v nichž bylo vždy pár slepic a sem tam koza. Kolorit vesnice dotvářelo několik prostých dřevěných sýpek, tři jednoduchá stavení s proutěnými stěnami, sloužící jako stáj pro dobytek, kolem kterých byl postavený nízký dřevěný plot, vymezující výběh pro zvířata. V jednom se nudili dva koně, ve druhém tři krávy. Celkový obrázek dokreslovaly dvě studny, zakryté jednoduchými dřevěnými přístřešky.

Když se Slavomír rozhlédl po vsi, musel se usmát.

Hned totiž uhodl, která chalupa patří bábě Maruně.

V štítové zdi jednoho stavení bylo na opačné straně, než byl vchod, docela velké okno s dřevěnou okenicí, nad kterým ještě přečnívala střecha.

Pod střechou k nim stál zadkem obrácený kůň, který byl opravdu zajímavě vybarvený. Hlavu měl vraženou do okna zemnice, takže mohli obdivovat pouze zadní část zvířete. Ta byla ovšem obdivuhodná. Jasně rezavý zadek byl ozdobený ocasem, smíchaným z pozoruhodné kombinace černých a rezavých žíní.

Kůň si občas dupnul jednou z černě zbarvených nohou a evidentně se zajímal pouze o vnitřek stavení.

Kolem zemnice byli rozmístěni Běškovi vojáci, pozorně sledující okolí. Když poznali, kdo přijíždí, chtěli náležitě pozdravit. Slavomír si však položil prst na ústa, aby byli všichni potichu, protože chtěl vi

dět, co se děje uvnitř stavení. Stráž mu potichu udělala místo a Slavomír tiše sestoupil po dvou dřevěných schůdcích, aby se přikrčil pod malým přístřeškem, kryjícím vchod do Maruniny zemnice.

Na udusané hliněné podlaze skromně zařízeného stavení byla v protilehlých rozích nízká dřevěná lůžka, vyložená kožešinami. U stěny u vchodu bylo lůžko vlevo a vpravo měla kořenářka v rohu prostou dřevěnou truhlici.

Lichuta ležel na lůžku u okna. V druhém rohu u této stěny byla nevelká hliněná pec. Mezi kmínky tvořícími kostru střechy měla Maruna zavěšeny konopné a lněné provázky, na kterých se sušily nejrůznější bylinky, z nichž některé Slavomír ani nikdy neviděl. Protože měla Maruna stěny svého stavení zbudované srubovým způsobem z klád, jejichž mezery byly vyplněny mechem, a stěny tak byly dostatečně pevné, měla na nich Maruna připevněny jednoduché dřevěné police, na kterých bylo uloženo prosté hliněné nádobí. Slavomírovi bylo jasné, že kořenářka hladem neumírá, avšak nijak bohatá není. Podobně jako bába Filomena, která před čtyřmi roky zachránila život Erikovi. Umínil si, že jí bude muset trochu pomoci, protože mu bylo jasné, že pro lidi v okolí bude stejným požehnáním jako Filomena pro lidi z hradiště Hrbku, odkud pocházela jeho Lada.

Potom však Slavomír nechal pozorování chalupy a chvíli se bavil Lichutou a jeho koněm Ferdou.

Jméno věrného koníka Slavomír znal od Běška. Bylo zřejmé, že se oba, tedy Lichuta s Ferdou, mají moc a moc rádi. Ferda měl svoji velkou hlavu celou strčenou v okně a skloněnou ke svému pánovi. Ten jej hladil kolem tlamy, Ferda na to vždy zareagoval tichým zařehtáním a vyceněním svých žlutých zubů na pána, což vypadalo jako, a zřejmě i bylo, koňské zasmání.

Lichuta koníkovi zase cosi zašeptal a tak by zřejmě pokračovali ještě hodně dlouho, kdyby si Ferda nevšiml ve vchodu stojícího Slavomíra.

Kůň na Slavomíra upřel svoje chytré velké oči, a tak si jej s udiveným výrazem ve tváři všiml i Lichuta. Protože Slavomíra znal už z dřívějších návštěv Starigradu, chtěl jej pozdravit. Snažil se posadit se na lůžku, avšak s bolestí zkřivenou tváří si musel hned lehnout. Jen omluvně zašeptal: „Promiň mi, pane, moji slabost.“

Slavomír si k Lichutově lůžku přitáhl prostou dřevěnou stoličku, posadil se a jemně Lichutu poplácal po nezraněné ruce. Jen klid, nic se neděje. Hlavně se uzdrav.“

Potom se zadíval na Ferdu, který je neustále pozoroval plný starostí o svého pána. Slavomír s úsměvem řekl: „Moc se mi líbilo, jak si rozumíš se svým koníkem. Je vidět, že tě má moc rád a ty mu to stejně oplácíš.“

Lichuta s úsměvem přisvědčil: „Přesně tak, pane.

Nebylo to poprvé, kdy mi Ferda moc pomohl. Ale tentokrát bych bez něj už nebyl mezi živými. A sám přitom schytal nějakou tu ránu. Kdyby hleděl jen na sebe, utíkalo by se mu určitě líp. On však za mě nasadil svůj život.“

Ferda na ta pochvalná pánova slova jen pokyvoval hlavou, jako by mu rozuměl. A Slavomír věděl, že rozumí. Zvířata lidem rozuměla často víc, než si byl člověk schopný a ochotný připustit. A Slavomír se svým koněm udělal také dvakrát takovou zkušenost, kdy jej zraněného statečné zvíře bez ohledu na svá zranění vyneslo z bitevní vřavy a zachránilo mu život.

Moudrý bojovník se o svého koně proto staral často lépe než o sebe.

Protože Slavomír, sám velký milovník koní, jako ostatně spousta Moravanů, tušil podobný Lichutův zážitek, připravil se předem. A nyní sáhl do torny, kterou měl přehozenou přes rameno a podal Lichutovi pět velkých šťavnatých červených jablek. Když tu nádheru Ferda uviděl, zařehtal, tentokrát ovšem tak, že Marunina chalupa málem spadla.

Protože by Ferda, těšící se na jablíčka, nejraději i se štítovou stěnou kolem svého krku napochodoval dovnitř, hned mu Lichuta podal první z nich.

***

Kapitola 58.

*

Slavomír zavolal dovnitř Erika, Vladana a Běška, posadil se znovu na stoličku, Erik, Vladan a Běšek se uvelebili na Marunině lůžku, Lichuta dal Ferdovi další jablko a Slavomír se jej zeptal: „Cítíš se už dost silný na to, abychom tě vyzpovídali?“

Lichuta přikývl: „Jak mi řekla Maruna, životu nebezpečná ta má zranění nejsou. Docela však ty hluboké sečné rány bolí. Podle Maruny to chce klid a její léčivé byliny. Dnes ráno mi říkala, že jsem dva dny spal po jakémsi jejím utrejchu, který mi dala právě proto, abych necítil bolest. Teď mě ty rány sice ještě také bolí, už se to však dá vydržet. A mluvit můžu a hlava mi, zaplať pámbu, slouží také dobře, jak se aspoň zdá. I když do té jsem také dostal ránu. Naštěstí jen obuškem. Tak se ptej, pane.“

Slavomír se rozhlédl po chalupě. „Mimochodem, kde je vlastně bába Maruna?“

Ještě v noci mi přiložila nové obvazy s čerstvými hojivými bylinami a odešla sbírat další bylinky. Řekla mi, že se vrátí někdy k polednímu,“ vysvětlil Lichuta.

„Tak dobrá,“ řekl Slavomír, „povyprávěj nám tedy, co se ti vlastně přihodilo. A klidně si dej na čas, srovnej si myšlenky v hlavě. Každá maličkost může pro nás být důležitá. Ty se možná divíš, že se zrovna já zajímám o tvé zranění. Při vší úctě k tvé statečnosti,“ a Slavomír se usmál, „a ke statečnosti tvého Ferdy, důvod naší přítomnosti je jiný a smutnější. Zatím ti asi nikdo neřekl, že před třemi dny byl zavražděný kníže Jaroslav. Už je pohřbený a my teď stíháme jeho vrahy.“

Bylo vidět, že s Lichutou ta zpráva pořádně otřásla. Párkrát polkl a zeptal se: „Kníže byl jako můj druhý otec. Dokonce sliboval, že přijede k nám do Polomu na moji svatbu. Víte už aspoň, kdo ten hnusný čin spáchal?“

„Knížete zabil jeden potulný avarský bojovník, toho hned po činu zabil Heinrich, pracující pro vašeho kněze Adalberta. Heinricha potom zabil tady Erik, když jsme zlikvidovali jej spolu s jeho pěti druhy u Petrova. A tím, kdo vše připravil, byli Adalbert a jeho bratr Roland, které nyní stíháme. Víme, že se ukryli v nějaké své skrýši někde v Železných horách, kde mají také svůj sklad zbraní. Co je na celé věci nejsmutnější, za pomoci některých mladých vladyků tady z okolí chtěli vytvářet neklid v kraji pomocí zločinů a chtěli získat starigradský županský úřad přes sňatek Rolanda s Jaroslavou. To je ve stručnosti vše, co nyní víme. A doufáme, že jsi třeba zaslechl něco, co nám pomůže v našem pátrání.“

Při Slavomírově vyprávění Lichuta jen bezmocně zatínal pěsti a výraz jeho obličeje říkal vše. Když Slavomír skončil se svým líčením, jen zavrčel: „Kéž by si ďábel vzal ty čubčí Franky i jejich místní pomocníky.

Ti zrádci vlastní země jsou ještě větší zkurvenci než Adalbert s Rolandem. Ani si, pane, nedokážeš představit, jak mi je líto, že nemohu nasednout na svého Ferdu a vyjet s vámi.“

Slavomír Lichutovi laskavým tónem řekl: „Ty sis už své v tomto případě, jak tak hádám, vybojoval. A pokud se od tebe dozvíme něco, co nás přivede na stopu těch zplozenců pekla, můžeš klidně spát. Slibuji ti, že udělám vše možné i nemožné, aby Jaroslavova vražda nezůstala nepotrestána.“

Když Slavomír viděl, že Ferda mezitím schroustal všech pět jablek, podíval se ještě do své torny a našel tam dvě jablka, která původně zamýšlel schroustat sám. Když ale viděl, jak koníkovi chutná, podal je s úsměvem Lichutovi a následovalo další Ferdovo spokojené zařehtání.

Slavomír se uvelebil na stoličce a zeptal se:

„Jedna věc, jak bys nám možná mohl pomoci, mně napadá.

Tady Vladan s Běškem mi říkali, že když byli předevčírem u tvého lůžka a tys blouznil z horečky, říkal jsi cosi jako Ďáblova tlama. Mělo to nějaký význam ve spojitosti s tvým zraněním?“

Lichutovi zasvítily jeho chytré oči. „O tom jsem ti chtěl právě vyprávět. Ale vzal bych to od začátku, když dovolíš.“

Jak si přeješ,“ přikývl Slavomír.

***

Kapitola 59.

*

„Všechno se přihodilo, když jsem jel domů. Což bylo ten den, kdy se vdávala naše Živa za Vladana. Pokud dobře počítám, bylo to před čtyřmi dny?“

Když Slavomír souhlasně přikývl, Lichuta pokračoval: „Asi víš, že jsem byl doma, tedy u nás v Polomu, protože chystám také svoji svatbu. Vracel jsem se však dřív, abych poblahopřál novomanželům. Také asi víš,

že Jaroslav po nás vždy vyžadoval, abychom se starali o pořádek a bezpečí v našem kraji. Měli jsme si všímat každé neobvyklosti. No a kousek před Ochodjou dělá cesta takovou prudkou zatáčku. Pomalu se tam obracíš skoro do protisměru, takže vlastně můžeš slyšet, co se děje na tom sousedním úseku cesty za zatáčkou, ale přes hustě rostlé stromy tam nevidíš. Když jsem k tomu místu přijížděl, mého Ferdu otravovali dva ovádi život a on dal hlasitým zařehtáním najevo, že se mu to nelíbí.“

Všichni se museli zasmát, protože kůň mající stále hlavu v okně a sledující svého pána, vztyčil obě uši a zpozorněl, když uslyšel své jméno.

Lichuta pokračoval: „Jak jsem si potom uvědomil, několikrát a dost hlasitě jsem na Ferdu zavolal jménem, abych jej uklidnil.“

Když kůň pokýval souhlasně hlavou, Lichuta s úsměvem pokračoval: „Abyste rozuměli dalšímu, musím ještě dodat, že můj Ferda je známý po celém Starigradě, takže pokud za zatáčkou byl místní, věděl, kdo se přibližuje. No a já jsem tedy Ferdu uklidnil a pokračovali jsme dál. Když jsme zatáčku projeli, všiml jsem si čerstvě ušlapané trávy. Někdo chvíli před mým příjezdem zabočil z cesty do lesa. Bylo mi to dost divné, protože tam nebyla žádná stezka a les je tam docela hustý. V té chvíli mě napadlo, že se přede mnou někdo schovává. Nějak mi to prostě přišlo na mysl, když jsem si uvědomil, že jsem hlasitě volal Ferdovo jméno, a tudíž ten, kdo zabočil do lesa, věděl, že jedu já. Tedy ne že bych si o sobě tolik myslel, jenže jsem, vlastně byl jsem, Jaroslavův voják a dbám tu na pořádek.“

„A co jsi tedy potom dělal dál?“ zeptal se zvědavě Slavomír.

„Protože jsem jednak zvědavý a jednak jsem se vždy snažil plnit Jaroslavovy příkazy, řekl jsem si, že musím zjistit, kdo se v tom lese schoval,“ ušklíbl se Lichuta a pokračoval: „Protože ty stopy byly úplně čerstvé, rozhodl jsem se o kousek popojet a počkat si, kdo se vynoří. Kdybych totiž přímo po těch stopách šel mezi stromy, určitě by mě ti lidé slyšeli, protože tam je les hustě zarostlý a neslyšně se pohybovat nemůžeš.

A vzhledem k tomu, že ani já jsem nic neslyšel, řekl jsem si, že se nejspíš ti, jejichž stopy jsem sledoval, zastavili a možná mě sledují a čekají, co udělám.“

Slavomíra Lichutovo líčení zaujalo a vyzval jej, aby pokračoval: „Tak co jsi udělal?“

„Kousek jsem s Ferdou ještě popojel směrem ke Starigradu. Potom jsme se schovali v křoví při okraji cesty tak, abych viděl na místo, kde ti lidé sešli z cesty. Sesedl jsem však z Ferdy, aby mě nebylo vidět. Ferdovi jsem sáhnutím na čumák naznačil, aby byl zticha, tomu on už rozuměl.“ Následovalo opět chápavé koníkovo pokývání hlavou, kterému se už nikdo nedivil.

Lichuta pokračoval: „Po chvíli na cestu z lesa vyjelo pět jezdců. Čtyři jsem poznal, byl to Heinrich a ještě tři vojáci z Adalbertova dvorce, toho pátého jsem tu však nikdy neviděl. Nevypadal jako našinec nebo jako Frank. Měl takovou nevysokou postavu, byl to však docela pořízek. Měl husté černé vlasy, jeho oči byly trochu šikmé. Po chvilce mě napadlo, jestli se nejedná o Avara. Potomci těchto bojovníků se tu občas potulují a dávají se najmout k boji. Rozhlédli se kolem a potom Heinrich zavelel, aby vyjeli k Ďáblově tlamě. Vydali se tedy opačným směrem, než jsem přijel já. Odbočka do Ďáblova údolí, kudy se dá potom dostat k té jeskyni, byla totiž nedaleko od místa, kde jsem na ty Franky narazil. Asi víš, že jde o místní jeskyni?“

Jednu z mnoha,“ usmál se Slavomír a zeptal se:

„Té Ďáblově tlamě jsi rozuměl jasně?“

„Naprosto jasně,“ přisvědčil Lichuta.

„A co bylo dál?“

„Chvíli jsem přemýšlel, jestli je nemám nechat jet.

Jenže mi to bylo celé divné. Co hledali v Ďáblově tlamě? A co tu pohledává ten Avar? Takoví potulní bojovníci obvykle nevěstí nic dobrého, protože bývají najímaní na špinavou práci. A o té jeskyni jsem věděl, že je už léta nepoužívaná a téměř nepřístupná, protože svah pod ní je tak zarostlý, že se tam skoro nedá projít. Asi před dvěma roky jsem se totiž pod ni zatoulal při lovu, takže si dobře pamatuji, jak to tam vypadalo.“

„Takže jsi za těmi pěti jezdci vyjel,“ poznamenal Slavomír.

„Přesně tak,“ přisvědčil Lichuta, „vyskočil jsem na Ferdu, vyjeli jsme ze svého úkrytu a zavolal jsem na ty jezdce, aby zastavili.“

Jak Heinrich reagoval?“ zvědavě se zeptal Slavomír.

„Nestačil jsem se divit,“ vyprávěl Lichuta, „jakmile mě uviděl, jen zařval, aby mě okamžitě zabili, že nesmím uniknout.“

„Ty ses samozřejmě na útěk nevydal,“ pousmál se Slavomír.

Lichuta pokýval hlavou. „V první chvíli mě napadlo, že by bylo nejmoudřejší utéct, protože se proti mně obrátili všichni kromě Heinricha. Jenže pak jsem si řekl, že Jaroslavovi vojáci neutíkají, a navíc ten Avar sahal po luku a na tu vzdálenost by mě určitě trefil. Tak jsem vytáhl svůj meč, postavil se jim, prvnímu z nich probodl srdce. Druhého jsem seknul do zápěstí ruky, kterou držel meč, jenže v tom okamžiku už u mě byli zbylí dva a tomu Avarovi se mě podařilo seknout tady do prsou ve chvíli, kdy jsem sekal ruku tomu Frankovi a byl jsem odkrytý. Třetí Frank mi pak udělal tady ta další zranění na ruce a noze. Z posledních sil jsem ještě oběma vyrazil jejich meče z rukou, zavolal na Ferdu a ten se mnou vyrazil pryč. Já se jen vší silou držel Ferdy a nakonec, kvůli krvácení z ran, omdlel a probudil se až v téhle chalupě bylinkářky Maruny. Ta mi vlastně až dnes v noci, kdy už jsem byl při smyslech, povyprávěla, že mě sem bezvládného dovezl Ferda a že jste tady nechali vojáky, aby mě hlídali. To je všechno, co vám mohu povědět. Pomůže vám to?“

Slavomír lehce poplácal Lichutu po ruce. „Určitě nám to pomůže. Hledáme totiž úkryt Franků, kde by měli mít schované zbraně. Podle toho, cos ty slyšel, to bude nepochybně ta jeskyně, Ďáblova tlama.

A na sebe můžeš být hrdý, bojoval jsi jak medvěd a to platí samozřejmě i pro tvého Ferdu.“

Slavomír koníka pohladil po hlavě a ten tentokrát tiše zaržál a ještě si nastavil hlavu pro další pohlazení, což mu Slavomír samozřejmě nemohl odmítnout.

Slavomír ještě Lichutovi řekl: „Teď jen v klidu odpočívej, aby ses brzy uzdravil. Zachoval ses statečně a neboj, my ty vrahy potrestáme i za tebe. Vojáky pro tvoji ochranu tu zatím necháme. Nebudeme pokoušet náhodu.“

***

Kapitola 60.

*

Slavomír s Vladanem a Běškem vyšli ven z šera chalupy a museli na chvíli přimhouřit oči před sluncem venku. Přivítalo je zamečení kozy v ohrádce vedle stavení. Zvíře však nezdravilo je, nýbrž vrásčitou, mírně shrbenou ženu, která se pomalu blížila s plátěnou tornou pověšenou za popruh přes rameno. Byla to Maruna, jak Slavomír ihned pochopil. Žena měla oblečené staré, spravované, avšak čisté lněné šaty, šedivé vlasy jí zakrýval pestrobarevný šátek, který byl zřejmě jedinou cennější věcí, již vlastnila, na nohou měla nazuty prosté lýkové střevíce.

Když ji Slavomír pozdravil a představil sebe a Vladana – Běška už samozřejmě znala – Maruna se Slavomírovi uctivě uklonila.

Usmála se na něj ústy, ve kterých byly vidět překvapivě zdravé zuby, a řekla: „Je pro mě velkou ctí, že mě navštívil tak významný muž jako ty, Slavomíre. Co vám mohu nabídnout za občerstvení?“

Slavomír se usmál: „Děkujeme ti, jsi velice laskavá, bude nám stačit, když si tu budeme moci nabrat vodu z vaší studny. To spíš já bych se tě měl zeptat, co ti máme dát za léčení statečného Lichuty. A rád bych se zeptal, kdy bude moci sednout na koně?“

„Lichutovy rány byly docela hluboké a ztratil hodně krve. Někdo jiný na jeho místě, kdo by nebyl tak silný a zdravý, by kvůli té ztrátě krve mohl zemřít. Lichuta však bude v pořádku. Jednak díky svému koni, který jej sem donesl včas, a potom také díky mým bylinkám. Potřebuje jen čas, aby se jizvy zacelily a tělo zesílilo. Myslím, že by tak za sedm dní mohl vstát z lůžka, a pokud byste pro něj poslali vůz, měkce jej vyložili slámou a jeli opatrně a pomalu, tak po tom týdnu byste si jej mohli odvézt do Starigradu. Potom bych to odhadovala asi na čtrnáct dní, než by zase mohl Lichuta začít opatrně jezdit na koni. A co bych chtěla za Lichutovo léčení? Nějaké jídlo mi místní dají za moji pomoc, chalupa mi zatím nepadá. Potřebovala bych však lněné plátno na pytlíky na bylinky. A pokud by to tedy nebylo příliš, už bych potřebovala také novou kozu. Ta moje je už moc stará.“

Slavomír se zasmál a Maruna se na něj polekaně podívala. V duchu si říkala, jestli nebyla příliš drzá na toho velkého pána, protože Slavomír a jeho činy byly známé ve všech koutech Moravského království a všichni dobře věděli, jak na něj a jeho mínění král Rastislav dá a že je Slavomír v podstatě po králi ta nejvýznačnější postava země.

Slavomír samozřejmě okamžitě zaznamenal úlek v Marunině tváři, ostatně se s takovou reakcí při svých hovorech s prostými lidmi nesetkal poprvé. Pobaveně se staré bylinkářky a léčitelky zeptal: „Teď si říkáš, jestli jsi nebyla moc drzá a neřekla sis příliš za léčení Lichuty?“

Maruna s polekaným výrazem ve tváři přikývla.

„Přesně tak, vznešený pane. Já vím, s tou kozou jsem asi byla drzá. Sama jsem koza, omlouvám se.“

To už Slavomír nevydržel, odhodil svoji důstojnost, jejíž jistou dávku ke své nelibosti zkrátka musel vzhledem ke svému postavení dodržovat, a naplno se rozřehtal. Protože svého pána a velitele dobře znali a tušili, k čemu debata s Marunou směřuje, Slavomíra v řehotu následovali i Erik s Vladanem. Erik navíc díky vlastní zkušenosti hned pochopil, co Slavomíra tak rozesmálo. Běšek je jen udiveně sledoval, protože nebožtík Jaroslav byl sice spravedlivý pán a velitel, kterého měli všichni nebo skoro všichni na Starigradě i v okolí rádi, byl však na rozdíl od Slavomíra poněkud kožený, i když nebyl tak odtažitý ve svém vztahu k prostým lidem, jako tomu bylo obvyklé u většiny velkomoravských velmožů.

Když si Slavomír konečně otřel slzy smíchu z očí, laskavým tónem řekl vylekané Maruně: „Ale milá Maruno, vůbec jsi nebyla drzá. Naopak, žen, které toho tolik znají o bylinách a léčení jako ty, si musíme vážit. A pokud osud a Hospodin někomu nadělili více pozemských statků, jako třeba mně, měli by se takoví z nás cítit povinni zase podporovat takové šikovné bylinkářky a léčitelky, jako jsi ty.“

Tentokrát začaly téci slzy z očí zase Maruně, která takové jednání zažila snad poprvé v životě. Tedy, pokud pomáhala stejně chudým lidem z okolí nebo obyčejným vojákům, jako byl třeba Lichuta, zažila hodně vděku. Jenže když její schopnosti a služby potřeboval nějaký velmož či vladyka z okolí, tak to většinou končilo nedůstojným handrkováním o Maruninu odměnu.

Slavomír pohladil starou ženu po rameni a řekl jí:

„Víš, já se nesmál proto, že by sis toho přála příliš. Ale před čtyřmi lety na tom byl tady můj věrný Erik ještě podstatně hůř jak Lichuta. Měl šípem propíchnuté plíce a přežil jen díky takové šikovné bábě kořenářce tam od nás, od Dolnogradu, Filomena se jmenovala.

A když jsem se jí ptal, co by si za svoji námahu a umění přála, chtěla přesně totéž, co nyní ty. Lněné plátno a kozu. Jo, a ještě se jí rozpadala chalupa.“

Maruna se provinile zadívala na Slavomíra: „No, chalupa se mi sice nerozpadá, ale střecha by opravit potřebovala.“

Slavomír, kterému stále pohrával po tváři úsměv, řekl: „Dobrá, uděláme to takhle: odměnu za Lichutovo léčení by ti měl správně vyplatit starigradský župan, protože Lichuta je jeho voják. Nějakou dobu to však bude trvat, než král jmenuje Jaroslavova nástupce. Takže se o to postarám já. To už sice ve Starigradu asi nebudu, tady Běškovi však nechám peníze na to, aby, když za týden pošle vůz pro Lichutu, spolu s vozem poslali také pro tebe kozu a krávu, protože kravské mléko je přece jen chutnější než kozí. K tomu ti nechám poslat lněné plátno. Toho bude dost nejen na pytlíky na tvé bylinky, bude ho dost i na nové šaty pro tebe. A nakonec s tím vozem přijedou dva tesaři, aby ti spravili na chalupě, co bude třeba, a k tomu přestavěli tvůj starý přístřešek pro kozu tak, aby tam bylo dost místa i pro tvoji novou krávu. A jak tady vidím, máš dvě slepice. Tak ti nechám poslat ještě další tři a navíc kohouta. A těm tesařům zaplatím, aby ti pro tu drůbež zbudovali také pořádný kurník, aby ti ty slepice a kohouta v noci nesežrala liška nebo kuna.

A za to, pokud tě s prosbou o pomoc navštíví některý ze starigradských vojáků, postaráš se o ně ze všech svých sil. Budeš tak spokojená?“

Stará bylinkářka byla chvíli tak vyjevená z toho štěstí, které ji potkalo, že jí to chvíli trvalo, než se sebe vykoktala poděkování.

***

Kapitola 61.

*

Když se Maruna uklidnila, Slavomír ji požádal:

Ještě než odjedeme, něco bych od tebe potřeboval.“

Jen se ptej, pane,“ ochotně řekla bylinkářka, „pokud budu vědět, ráda ti odpovím.“

„Ty určitě dobře znáš lesy tady v okolí?“ zeptal se Slavomír.

Maruna souhlasně přikývla. „Znám je jako svoje boty. Mám je prochozené ve dne v noci. A mohu asi trochu pyšně říct, že v nich nezabloudím ani v noci, když je měsíc v novu a každý, nebo snad skoro každý by se v lese přizabil.“

„Takže budeš jistě dobře znát i Ďáblovo údolí?“

„To jistě, tam sbírám některé byliny, které jinde nerostou. A promiň, pane, proč se ptáš zrovna na Ďáblovo údolí?“ zadívala se Maruna zvědavě na Slavomíra. „Tebe taky zajímají lesní skřeti a jejich tance kolem úplňku?“

Slavomír udiveně vytřeštil oči: „Cože? Jaké tance skřetů?“

Do debaty se vmísil Běšek: „Promiň, pane. Já se ti o tom asi měl zmínit už dřív. Jenže ve víru zmatků kolem smrti našeho knížete jsem na to zapomněl. Já vím, je to asi moje chyba. Na druhé straně, když jste přijeli z Veligradu na svatbu, tak bylo dávno po úplňku a ten další úplněk nás čeká skoro za deset dní. Takže jsem na skřeti pověsti upřímně řečeno zapomněl.

Zvlášť když na ně sám zrovna nevěřím.“

Slavomír pobaveně zaregistroval, jak si Erik broukl:

„Jen aby. Už je to tady. Já to říkal.“

„Co jsi říkal?“ zeptal se Slavomír Erika.

„Nic, vůbec nic,“ bránil se Viking, „ať nám to objasní Běšek nebo Maruna. Ti se tu vyznají líp než já.“

Slavomír tázavě pozdvihl obočí a Běšek se dal do vysvětlování: „Já bych za tím viděl pověry vesničanů.

To jsme tu už jednou měli, stalo se to před pár roky, takové neobyčejně velké pozdvižení. Že prý nám v lese kolem Ďáblovy říčky běhají zlí trpaslíci.

Bylo tam slyšet chrochtání, mlaskání a vidět světýlka, jak se kousek nad zemí míhala sem a tam. Tehdy ten problém rychle vyřešil můj nebožtík děda. Už dávno předtím si všiml, že trouchnivějící dřevo ve tmě svítilo – takovým divně zelenavým, docela jasným světlem. Děda si tím lámal hlavu, proč se to děje, nikdy však tu záhadu nerozluštil. Oheň to nebyl. To světlo bylo vidět jen ve tmě. Ještě když děda žil, střetávali se kněží vyznávající víru v naše staré bohy a noví kněží z Frank, kteří přišli s vírou v Hospodina. Obojí se tehdy pustili do vymítání zlých duchů, aby ta pohybující se světélka zničili, a děda je pobaveně pozoroval, protože neuspěli ani jedni, ani druzí, i když obojí usilovně poskakovali za všelijakého zařikáni na okraji lesa, protože se za tmy neodvážili vejít dovnitř. Děda si zavdal medoviny a prohlásil, že to je holt příroda a jednou tomu snad někdo porozumí. Potom jej staří kněží prohlásili za zrádce a noví za neznaboha. Děda si z toho nic nedělal. Pravda ovšem byla, že jediný přišel na to, co se vlastně děje. Ještě toho večera, kdy jej obojí kněží prokleli, jednoho kamaráda vzal v noci s sebou do lesa, pravda, oba se pro jistotu před tím výletem trochu posilnili medovinou.

Tihle dva potom přišli na to, že šlo o stádo divočáků, které rozrylo zem kolem jednoho obřího ztrouchnivělého kmene, který tam světélkoval. Jak se ta prasata ryla kolem v zemi, zasvinila se od trouchnivějícího dřeva. Vesničany tehdy přesvědčili dost jednoduše, i když pár žen při tom vysvětlování omdlelo. Děda s tím kamarádem se totiž podobně jak ta prasata zašpinili od toho trouchnivého kmene. Když se vraceli zpět, vesničané je málem ubili, protože viděli dva zelenající se ďábly, jak se k nim blíží. Naštěstí je děda s tím jeho kamarádem včas zarazili, protože měli dost výrazné hlasy.“

Při Běškových posledních slovech se už smáli všichni včetně Erika.

Když se všeobecné veselí uklidnilo, Běšek ještě pokračoval: „Myslím, že to nynější pozdvižení bude něco podobného. Když jsme v posledních měsících jezdili na hlídkách tady po okolí, vyslechli jsme si od vesničanů z Ochodji, Mokré Vsi a z Hostějova Dvora – to poslední je nevelký dvorec vladyky Hostěje tady poblíž – že vždycky pár dní před úplňkem začínají a pár dní po úplňku končí v Ďáblově údolí takové jakési reje lesních skřetů. Že se ozývá zase chroch tání, mlaskání, někdy i kvičení a celé je to doprová zeno zeleným světélkováním. Místní už do Ďáblova údolí raději nechodí.“

Slavomír se zeptal: „A co jste dělali? Byli jste se podívat na ten rej skřetů?“

Běšek s úsměškem odpověděl: „Je pravda, že některým mým vojákům se moc nechtělo. Nakonec si však dali říct, že nejsou žádné bojácné baby a do toho údolí se za mého vedení vydali: Dvakrát, když se ten světelný roj konal – to prostě před námi najednou ta světla zmizela. Kdyby to byli opravdu duchové, určitě by nás napadli, když jsme je vyrušili. Tohle však byla jasně nějaká lesní zvěř, která před námi utekla.

Potom jsme ten les prošli ještě za světla, ale také jsme nic zvláštního nenašli.“

Slavomíra však Běškovo vyprávění najednou viditelně zaujalo. Zeptal se: „Kdy se ty jevy objevily? Byl ještě sníh? To myslím kvůli stopám, které by v něm byly vidět.“

Běšek se zamyslel. „Pokud se dobře pamatuji, začalo to někdy na jaře, když už byl sníh pryč.“

„A když jste ten les prohledávali, byli jste také u jeskyně Ďáblova tlama?“

Běšek udiveně zavrtěl hlavou. „Ne. A proč taky?

Ďáblovo údolí jsme samozřejmě projeli. A několikrát. Proč bychom se však škrábali tím hustým mlázím do prudkého kopce k Peci – promiň, tak se té jeskyni říká také. Pokud by tam byla nějaká prošlapaná cestička, všimli bychom si jí. Tam však bylo všechno zarostlé a netknuté.“

***

Kapitola 62.

*

Maruna navázala na Běškovo vyprávění: „Mně o těch tancích skřetů říkala Běla, bylinkářka z Mokré Vsi. Bylo to tak, jak vyprávěl Běšek. Když přišli lidé z Mokré Vsi v noci k okraji Ďáblova údolí v době kolem úplňku, ozývalo se tam chrochtání a všelijaké divné zvuky. Všechno to bylo doprovázené kmitáním zelenavých světel. Před vojáky prý vše opravdu zmizelo, další noc se ty úkazy zase objevily. Takže výsledek je, že vesničané raději do Ďáblova údolí nechodí, a když potřebují putovat údolím Ďáblovy říčky, tuhle část raději obcházejí.“

Slavomír kroutil s pochybovačným výrazem hlavou a s úšklebkem prohlásil: „Ty duchy bych rád viděl! Kdyby je člověk trochu pošimral mečem, určitě by se jim to nelíbilo. V každém případě si však myslím, že je důležité to, co teď řekla Maruna – totiž že vesničané raději do Ďáblova údolí nechodí. Ten, kdo pořádá ty skřeti tance, je jistě pořádá právě s tím cílem, aby měl v Ďáblově údolí klid. Což se mu díky pověrčivosti lidí může podařit. Každý není jako naše statečná a chytrá Maruna.“

A potom ještě Slavomír dodal: „A skutečně bych rád ty duchy viděl zblízka a sáhnul si na ně svým mečem.“

Polichocená Maruna se zachichtala a řekla: „Nemusíš se, pane, obtěžovat. Já jsem ty duchy vyzkoušela sama.“

Slavomírovi se stará bylinkářka zamlouvala čím dál víc. Jak jsi to udělala?“

Maruna s úsměvem ve své vrásčité tváři prohlásila: „No jednoduše. Šla jsem se na ty duchy podívat.

To, co teď vyprávím, se stalo při posledním úplňku.

Když mi Běla vyprávěla s vyvalenýma očima o těch hrůzách, co se u nich děly, bavily jsme se o tom, když jsem ji navštívila u ní v Mokré Vsi. Já si její slova vyslechla a umínila si, že musím zjistit, co jsou ti duchové zač. Já na to sice moc nevypadám, já vím, ale na takové věci zrovna nevěřím. Jsem v tom zajedno tady s Běškem.“

Slavomír se Maruny s úsměvem zeptal: „A to ses vůbec nebála? Nemyslím duchů, jenže pokud nešlo o ně, šlo o lidi, kteří nejspíš neměli počestné úmysly.“

Maruna mávla rukou: „Za prvé, vznešený pane, asi na to nevypadám, už tady však jsem jednasedmdesátý rok. Takže své mám odžito, jsem vděčná za každý rok navíc a smrti se vůbec nebojím. A hlavně za druhé, tyhle lesy znám jako málokdo a mám navíc ten dar, že docela dobře vidím i potmě. Takže v noci mě nějaký kašpar chytí jen náhodou.“

Slavomír se dobře bavil bylinkářčiným vyprávěním. Vyzval ji: „Tak nás nenapínej. Co jsi objevila?“

Maruna se ušklíbla: „Viděla jsem pár vojáků, kteří šaškovali, seč mohli, k tomu vydávali nejpodivnější zvuky pomocí vábniček a ta světla dělali kusy ztrouchnivělých kmenů. Takže o žádná kouzla samozřejmě nešlo.“

„Poznala jsi v té tmě někoho?“ zeptal se Slavomír.

„Ona zase nebyla taková tma, protože den před tou nocí byl úplněk,“ řekla Maruna a dodala: „Já si řekla, že musím užít také trochu legrace, a tak jsem si dala tmavý šátek přes obličej, aby na mě jeho světlá barva neupozorňovala. Šaty mám jinak tmavé, vlasy ještě zaplať pámbu také, tak jsem v té tmě nebyla vidět.

A dávala jsem si vždycky pozor, aby na mě mezi stromy nezasvítil měsíc. Potichu jsem se přiblížila k jednomu z těch mamlasů, který kolem sebe mával ztrouchnivělým kusem dřeva, postavila se za něj a z ničeho nic hlasitě zahučela.“

Všichni se bavili Maruniným vyprávěním a Běšek jen špitl: „Jak to dopadlo?“

„Jak to mohlo dopadnout,“ pokrčila Maruna ramena, „ten chudák se tak leknul, že se z toho úplně posral.

Teda co ti žrali, to nevím, puch to ale byl hrozný.

A jak se celý posraný strachem pomalu otočil, poznala jsem v něm v tom měsíčním světle Křistu. To je čtvrtý syn vladyky Hostěje z Hostějova Dvora.“

Slavomír se s úsměvem na rtech Maruny zeptal:

„Křista byl jediný, kterého jsi poznala?“

„Kdepak! Neříká se marně, že s jídlem roste chuť.

Když se mě povedlo Křistu tak pěkně vylekat, byla jsem sama zvědavá, jestli nepoznám ještě někoho. Už jsem si však říkala, že je nebudu strašit, protože kdo má potom čichat ten smrad z kalhot. No, o kousek dál jsem viděla Běloše, to je třetí Hostějův syn, potom jsem tam poznala jednoho Franka. Jak se jmenuje, to nevím, vím však určitě, že jsem jej vídávala na Adalbertově dvorci, když jsem tam chodila prodávat bylinky. A potom jsem ještě poznala dalšího z franských vojáků. Jenže pak jsem málem překvapením vykřikla a prozradila se tak. Mezi těmi, kteří mě míjeli, jsem poznala vladyku Hostěje!“

Slavomír se udiveně zeptal: „To myslíš vážně?! Byl to otec Hostěj nebo jeho nejstarší syn?“

Maruna si stála na svém: „Samozřejmě že mluvím o starém Hostějovi. Toho jsem poznala naprosto jistě.“

Slavomír byl z toho, co právě uslyšel, mírně vyvedený z míry. Zatím slyšel jen o syncích, kteří zrazovali otce i svou zem. Vladyka Hostěj sice nebyl bohatý, patřil však k nejstarším rodinám v zemi. A zrada od takového muže opravdu bolela. Slavomír, viditelně otřesený tím, co se právě dozvěděl od Maruny, se musel chvíli vzpamatovávat. Maruna jej zase pozorovala s obavami a říkala si, jestli neměla raději o Hostějovi mlčet.

Po chvíli se jí však ulevilo. Slavomír, který překousl zklamání, jež právě zažil, už měl zase přívětivý výraz v obličeji a Marunu pochválil: „Musím říct, že jsi nám moc pomohla. Sice jsi mě příliš nepotěšila tou zprávou o Hostějovi, co však nadělám. Ty za jeho činy nemůžeš. Není to tvá vina, že se paktuje s Franky.“

Bylinkářka byla ráda, že na špatnou zprávu, které byla poslem, nedoplatila, a tak se hrdě vypjala a řekla:

„To však ještě není všechno. Nechci se dotknout Běška, ale trochu se mýlil s Ďáblovou tlamou. Víceméně náhodou jsem té noci došla až ke svahu pod tou jeskyní. Ďáblova tlama je v podstatě taková placatá díra v dlouhé skalnaté stěně. Ono se jí kvůli jejímu tvaru také říká Pec. A zleva podél té skalnaté stěny tam měli ti samozvaní duchové stromy a keři zakrytý průchod, kterým stoupali nahoru. Určitě stoupali ke vchodu do té jeskyně. Kam by šli jinam?“

Slavomír se zamyslel. Já vím, byla jsi tam za tmy, takže jsi vše vidět nemohla. Avšak přece jen – jak je možné, že se Běšek mýlil, když říkal, že tam on a jeho muži neviděli žádné stopy, jen husté mlází, a všechno vypadalo neprostupně?“

Maruna se krátce zamyslela. „Tak moc jsem si to tam pochopitelně prohlížet nemohla, jedné věci jsem si však všimla. Půda pod mýma nohama na stezce, která vede kolem svahu pod Ďáblovou tlamou, byla docela tvrdá, kamenitá. Takže na ní nebylo vidět, kolik jezdců tam projelo nebo koní prošlo. A kolem té skalní stěny se ti muži protahovali velice opatrně. To jsem si všimla i v té tmě. Já bych řekla, že dělali vše proto, aby nikdo nezjistil, že se tam schovávají.“

„To máš pravdu,“ přemýšlel Slavomír a mnul si bradu, „s koňmi tam však být nemohli, po těch by tam jistě stopy, myslím třeba ulámané větve, zůstaly…“

Erik přerušil Slavomírovy úvahy: „Promiň, Slavomíre, ale kvůli koňům Frankové právě potřebovali Hostějův dvorec. Tam si je jistě schovávali, tedy vlastně nejspíš schovávají.“

„Asi to tak bude. Taky mě to mohlo napadnout.“

Potom však Slavomír pochybovačně dodal: „To ale myslíš, že o tom věděl celý dvorec, že Hostěj pomáhá Frankům?“

Erik namítl: „Proč celý dvorec? Stačil Hostěj a jeho synové. K tomu možná přední čeledín. Prostým lidem na dvorci se už mohlo navykládat cokoliv. Třeba že ty koně našli nebo ukradli. Hostějovi lidé by určitě nevystupovali proti svému pánovi.“

Slavomír se krátce zamyslel. „Asi budeš, Eriku, mít pravdu.“

Potom Slavomír zamyšleně řekl: „Jak si tak uvědomuji, starý Hostěj nebyl uvedený na tom pergamenu, co nám ukazoval Gumpold. Myslím ten seznam Moravanů, kteří se zaprodali Frankům.“

„Zřejmě pokládal Adalbert za nutné zapsat si tam jen méně významné mladíky, u kterých si nebyl jistý tím, jestli zase hned neotočí,“ poznamenal Erik.

„To zní docela rozumně,“ souhlasil Slavomír, „Adalbert zřejmě nechtěl urážet staré vladyky, jako byl Hostěj, pokud jich tedy bylo víc, nějakým podpisováním. Jenže potom máme malý problém. Pokud takových Hostějů bylo víc, nejspíš je neobjevíme.“

Erik přikývl. „S tím toho asi moc nenaděláme. Ještě můžeme trochu skřípnout Gumpolda. Moc bych si od toho však už nesliboval. Ten určitě nevěděl vše. Jedině pokud bychom polapili Adalberta s Rolandem – ti všechno organizovali, takže mají o všem přehled.

Obávám se však, že tihle povedení franští bratři nám nebudou chtít padnout živí do zajetí.“

„Nejspíš budeš mít zase pravdu,“ přitakal Slavomír a obrátil se opět k Maruně: „Všimla sis ještě něčeho, co by nám pomohlo?“

Ta zakroutila hlavou. „Už si na nic nevzpomínám.“

„Nevadí, i tak ti děkujeme, dozvěděli jsme se toho od tebe spoustu. A nebude vám tu vadit, když si vezmeme vodu pro sebe a pro koně tady z vaší studny?“ zeptal se Slavomír.

Maruna spráskla ruce: „Pane, že se na takovou věc vůbec můžeš ptát!“

***

Kapitola 63.

*

„Přemýšlím, co teď udělat,“ zabručel Slavomír, když se do sytosti napil dobré chladivé vody ze studny, „ať to však beru, z které strany chci, vychází mi jediné. Měli bychom obsadit tu jeskyni, Ďáblovu tlamu, a vykouřit z ní tu bandu.“

Erik přisvědčil: „Máš pravdu, teď už nic jiného nemůžeme dělat. Problém je však v tom, že tam nemusíme všechny zastihnout. Asi by bylo dobré přepadnout je buď brzy ráno, nebo naopak večer, těsně před soumrakem. To by jich tam mělo být nejvíc.“

„Dobrý nápad,“ pochválil Slavomír Erika, „myslím, že by to ráno bylo lepší. Jednak ráno je doba, kdy si stráž nejspíš zdřímne. A potom všichni spí, takže než se proberou a začnou se bránit, bude po všem. Protože už nemá smysl na nic čekat, přepadneme tu jeskyni tedy zítra. Zítra při rozednění.“

Slavomír si ještě zavdal osvěžující vody, spokojeně mlaskl a požádal Erika: „Přiveď sem ještě Marunu, prosím.“

Bylinkářka za chvilku stála před Erikem se zvědavým výrazem ve tváři. Přemýšlela, co po ní bude Slavomír chtít.

Ten si Marunu s úsměvem prohlédl a zeptal se jí:

„Umíš držet jazyk za zuby?“

Bylinkářka přikývla a Slavomír se jí zeptal: „Říkala jsi, že místní lesy znáš jako své boty. Že se v nich vyznáš i ve tmě. Takže okolí jeskyně Ďáblova tlama znáš jistě také?“

Maruna přitakala: „To víš, pane, že ano. I tam chodím pravidelně na byliny.“

„O co mi jde,“ vysvětloval Slavomír, „podle toho, co jsem vyslechl o tom, jak to nyní kolem té jeskyně vypadá, nemá žádný smysl hrnout se k ní odspodu.

Bude tam asi vysekaný jen ten průchod kolem skály, protože svah pod jeskyní je zarostlý hustým mlázím. A takovou úzkou příchozí cestu nebude žádný problém bránit. I kdybychom se k té jeskyni probili, což by se nám nakonec určitě podařilo, znamenalo by to nepochybně značné ztráty mezi námi. Navíc bychom přišli o moment překvapení. Tomu všemu bych se rád vyhnul.“

Maruně zasvítily její chytré oči. „Aha, je mi to jasné. Ty se potřebuješ k té jeskyni dostat nepozorovaně, abys ji mohl rychle a pokud možno beze ztrát mezi tvými muži obsadit.“

„Vidíš, tebe bychom mohli hned posadit na koně a jmenovat tě velitelkou,“ prohlásil s šibalským úsměvem Slavomír.

Maruna se hrdě vypjala a dala se do vysvětlování: „Máš pravdu s tím, že útok zespodu, tedy nahoru po svahu pod jeskyní, by byl naprostá zoufalost.

Já bych radila něco jiného. Útok seshora. Já jsem už před chvilkou říkala, že ta jeskyně je díra v takové poměrně dlouhé skalnaté stěně. A k té stěně se pochopitelně také dostaneš zezadu lesem. Pokud vím, nikdo tam nechodí, protože les je tam docela zarostlý, a k tomu je tam taková hrbatá skalnatá půda, je to dobré tak akorát na zlomení nohou.“

Usmívající se Slavomír poznamenal: „Ty jsi však na nějakou zlomeninu nekoukala a chodíš tam.“

Jak to víš?“ zeptala se udiveně Maruna. Je to přesně tak. Je tam takové místo, kde nasbírám bylinky, které jinde nejsou, tedy jsou, ale nemají takovou sílu.

Takže tam pro ně chodívám, když kvetou.“

„Určitě bys nás tam mohla zavést,“ řekl Slavomír.

„To mohu udělat,“ přisvědčila Maruna, „kde projde stará bába, projdeš ty a tvoji vojáci také. Jen musíte vědět, kudy jít.“

„Napadá mě ještě jedna věc,“ zeptal se Maruny Slavomír, „nemůže tam být nahoře hlídka?“

Maruna zavrtěla hlavou. „Nemyslím. Přímo od jeskyně se tam nijak nedostaneš. Musel by ses vydat stezkou, co vede do Hostějova Dvora, nebo to obejít opačným směrem po stezce do Mokré Vsi. Takovou procházku určitě obyvatelé té jeskyně nedělají. Avšak především na tu skálu nikdo nechodí, tedy kromě mě, protože, jak jsem řekla, je problém se tam dostat.

Takže nějaké hlídkování tam nemá smysl. Pokud tam tedy budeš chtít jít, samozřejmě vás na tu skálu zavedu. Můžeme být opatrní, tím nic nezkazíme. Myslím však, že ta opatrnost bude zbytečná. Pouze to musíme udělat tak, že půjdete pokud možno v mých stopách, aby nebylo zezdola slyšet praskání větví nebo vaše klení, když někde zakopnete. Povedu vás tak, abychom šli buď po mechu, nebo po skalnatém povrchu. To zvládnu. Vy se jen musíte držet za mnou.“

Slavomír zakončil jejich debatu: „Tak je rozhodnuto, dnes se tu utáboříme a zítra za úsvitu musíme být na tom skalnatém útesu nad Ďáblovou tlamou.“

***

Kapitola 64.

*

Všichni se začali rozcházet, aby se utábořili vedle vesnice, když Vladan ukázal na cestu od Ochodji.

„Podívejte. Někdo tam přijíždí.“

Od lesa se skutečně blížil svižným klusem nějaký jezdec. Když se přiblížil, zvolal udiveně Běšek: „To je přece Hostěj, mladý Hostěj. Syn vladyky z Hostějova Dvora.“

Po chvíli k nim mladý vladyka dojel, seskočil z koně, přistoupil před Slavomíra, poklekl před ním a pokorně sklonil hlavu.

Slavomír jej vyzval: „Postav se přece, přede mnou nemusíš klečet. A co tě vlastně přivádí?“

Hostěj se pomalu postavil a nejistě se podíval na Slavomíra. „Od smrti vznešeného knížete Jaroslava nemám klidné spaní. A tak, když jsem se dozvěděl od lidí, co přijeli na náš dvorec, že vyšetřuješ Jaroslavovu vraždu, rozhodl jsem se za tebou zajet. Jel jsem nejprve do Starigradu, tam mi však řekli, že tě najdu tady.“

Potom se Hostěj na chvíli odmlčel a pokračoval otázkou: „Řekni mi prosím, Slavomíre, čemu má čestný muž dát přednost? Věrnosti k vlasti, nebo věrnosti k rodině?“

Slavomír začal po takovém úvodu tušit, co Hostěje přivádí. A v duchu si přiznal, že z toho má vlastně radost. Radost kvůli mladému Hostějovi. Slavomír mladého vladyku dobře znal z války proti Frankům před sedmi roky. Byl jedním z těch, kteří bojovali pod přímým Slavomírovým velením. Hostěj tehdy totiž náhodou pobýval ve Veligradě, a když Slavomír odváděl veligradské vojáky, aby vtrhli do zad franským vojskům, stojícím před moravgradskými hradbami,

bez nejmenšího zaváhání se k nim přidal. Dobře si pamatoval, jakým statečným a obětavým bojovníkem tehdy Hostěj byl. V duchu si tedy řekl, že jej nechá, aby se vyjádřil sám, na druhé straně však na něj přísný nebude.

Slavomír odpověděl: „Samozřejmě by to mělo být tak, aby zájmy rodiny nebyly v protikladu se zájmy vlasti. Ty však asi máš na mysli, co dělat tehdy, když tví příbuzní svou vlast zrazují, ty s tím nesouhlasíš, zároveň však nechceš vystupovat proti svému otci a svým bratrům?“

Hostěj přikývnul. „Přesně tak. Nesouhlasím s tím, co dělá můj otec, věřím, ne, já vím, že je špatné, co dělá. Jde však přece o mého otce a mé mladší bratry!“

Slavomír vážně odpověděl: „Jak jsem tě, Hostěji, poznal, vím, že jsi čestný a statečný muž. Důkazem toho je i tvůj příchod sem. Jenže, nezlob se, na svoje otázky si musíš odpovědět sám. A sám musíš také potom nést důsledky svých rozhodnutí.“

Slavomír se mírně pousmál a dodal: „Jedno ti říct mohu, i když ti to příliš nepomůže. Vůbec ti tvé rozhodování nezávidím. A jsem rád, že nejsem na tvém místě.“

Hostěj si povzdechl: „To jsi mi opravdu moc nepomohl. No, co se dá dělat. Já vím, že nejsem v situaci, kdy bych si mohl klást nějaké podmínky. Avšak přece jen bych měl jednu, ne podmínku, spíš je to prosba. A vzhledem k tomu, že se známe, budeš jistě věřit, že ta prosba není vedena mou zbabělostí. Když ti teď řeknu, co vím, nebudeš potom po mně chtít, abych bojoval proti vlastním lidem? Opakuji, ty dobře víš, že to neznamená, že bych se bál vzít svůj meč do ruky. Bojovat ale proti vlastnímu otci a bratrům, to bych opravdu nemohl. To by pro mě bylo příliš!“

Slavomír se s účastí podíval Hostějovi do jeho smutných očí: „Buď klidný. Nikdy bych tě nenutil bojovat proti tvé rodině. Je mi jasné, že už teď ti není lehko.“

Hostěj pokýval ztěžka hlavou. „No dobrá, už jsem se rozhodl. A snad si za to nebudu někdy nadávat.

Můj otec Hostěj a mí dva mladší bratři Běloš a Křista zaprodali svoje duše Frankům. Mladší bratr Krasík se toho neúčastní, protože už před časem se vydal na zkušenou do světa.“

„Jak otec s tvými bratry, jak říkáš, zaprodali duše Frankům?“ zeptal se Slavomír, i když značnou část odpovědi tušil či znal.

„Začalo to už před pár měsíci,“ dal se do vyprávění Hostěj, „na náš dvorec tehdy přijeli Adalbert, Roland a Heinrich. Otec už před tímto dnem jezdíval na Adalbertův dvorec a začal se chlubit tím, jak si s Franky rozumí. Já se mu to snažil rozmlouvat, ale to víš, otec je otec. Takže tehdy se ti tři Frankové zavřeli s otcem v našem domě a delší dobu se o něčem dohadovali. Potom se zvedli a jeli pryč. Otec nám toho odpoledne nic neřekl. Jen na něm bylo vidět, že o něčem usilovně přemýšlí. Druhého dne ti tři přijeli znovu. To už se s otcem bavili jen chvíli. Potom nás otec zavolal a sdělil nám, že se domluvil s Adalbertem, že vstupujeme do jeho služeb. Že by se Jaroslav prý měl vzdát svého županského úřadu ve prospěch Rolanda a že otec se má stát velitelem Rolandovy osobní družiny. My tři potom prý máme časem velet jednotlivým oddílům. Potom před nás strčil otec jakýsi pergamen, na kterém už bylo asi pět jmen, otcovo však ne, jak jsem si stačil všimnout.“

„Ty umíš číst?“ zeptal se Slavomír.

„Číst a psát jsem se naučil od jistého kněze z Akvitánie, který u nás pobýval jednou přes zimu,“ přisvědčil Hostěj a pokračoval: „Otec nám třem řekl, že tam Adalbert napíše naše jména a my se máme podepsat, tedy já podepsat a bratři mají udělat křížek. Tím stvrdíme věrnost Adalbertovi, Rolandovi a také otci ve své nové službě.“

„A co bylo dál?“ zvědavě se zeptal Slavomír.

„Bratři se ihned vrhli k pergamenu, aby tam Adalbert napsal jejich jména a oni je stvrdili křížkem.“

„Proč byli tvoji bratři tolik horliví?“

„Důvod byl celkem jednoduchý,“ ušklíbl se Hostěj, „každý poté, co udělal svůj křížek, dostal od Rolanda jeden zlatý solidus a deset stříbrných denárů.“

„A co jsi udělal ty?“

„Musím se přiznat, že v první chvíli jsem si řekl, že by mi ty peníze přišly vhod. Jenže potom jsem si vzpomněl na to, jak jsem před sedmi lety krajany téhle povedené trojice, zaklínající se vírou v Hospodina a Ježíše Krista, hnal z naší země poté, co tu napáchali spoustu zvěrstev. A uvědomil jsem si, že kdybych viděl svůj obraz někde na vodní hladině, nemohl bych se sám na sebe podívat. Musel bych se stydět.

A tak jsem jim řekl, že si své peníze mohou nechat, že mě nezajímají a služba u nich mě nezajímá také.“

„To tě po tvém odmítnutí nechali jen tak jít?“ zeptal se udiveně Slavomír.

Hostěj se hořce pousmál. „To víš že ne. Já si v té chvíli zhnuseně uvědomil, jak je otec s těmi Franky domluvený a zapletený. Slova se totiž ujal on a Adalbert s těmi dalšími dvěma jej sledovali s takovými křivými úsměvy. Já mám totiž milou. Je to Běla, dcera kováře z Mokré Vsi. Otci se nelíbí, že to děvče není z vladycké rodiny. Má mi tuhle lásku moc a moc za zlé.“

Slavomír se pousmál a Hostěj se jej udiveně zeptal: „Řekl jsem něco špatně?“

Slavomír pobaveně odpověděl: „Ale vůbec ne. Jen mi průběh tvé lásky připomíná to, jak jsem si sám také vybojoval svoji ženu Ladu proti vůli svého otce.

Tak pokračuj.“

„Otec se na mě zadíval hodně zle. Řekl mi, že si o mně vždycky myslel, že jsem hlupák. A že teď vidí, že je to pravda, když si nedokážu vážit příležitosti, která se mi nabízí. Tak jsem se otočil, že půjdu pryč.

Otec na mě zařval, ať nejsem drzý a počkám. A potom mi ledovým hlasem sdělil, že pokud bych se někde někomu zmínil o tom, čeho jsem byl svědkem, tak že té, a to jsou přesná otcova slova, čubce Běle z Mokré Vsi osobně podřízne krk. Abych si to dobře pamatoval a abych vypadnul.“

„A co je teď s tím tvým děvčetem? Nemůže se jí něco stát, když tu jsi s námi?“ zeptal se Slavomír.

Hostěj se pousmál. „Ne. Když už jsem se rozhodl, že náš dvorec opustím, odjel jsem ještě za tmy, vzal si dva koně a zastavil se pro Bělu. Tu jsem odvezl ke šperkaři Spytihněvovi a jeho manželce Věromile. On mi totiž byl Spytihněv za kmotra, proto jsem jej požádal o to, aby u sebe Bělu ubytovali.“

Potom se ještě Hostěj nadechl a řekl: „Nevím, co teď připravujete, když tu vidím tolik vojáků. Možná vás však bude zajímat, že Adalbert s Rolandem jsou teď, nebo vlastně byli, když jsem odjížděl, na našem dvorci. A další věc, která pro vás může být důležitá.

Frankové si vybudovali v jedné z jeskyň v Ďáblově údolí skrýš. Jednou jsem vyslechl jejich opilecké blábolení, ve kterém mluvili už poněkud zkomoleně, jak byli ožralí, avšak natolik fransky rozumím, abych pochytil, že řeč šla o Ďáblově tlamě. To by podle mého názoru bylo docela možné, protože u nás na dvorci si teď Frankové schovávají koně. Jezdci od těch koní určitě daleko nebudou. A navíc, v posledních měsících se vždycky kolem úplňku rojí a tancují skřeti v Ďáblově údolí. Tedy naši pověrčiví lidé to tvrdí. Také jsem to párkrát pozoroval. Z údolí se ozývá chrochtání, kvičení, míhají se tam taková divná zelenavá světla.

Jenže já na rozdíl od ostatních prostých obyvatel našeho dvorce a jeho okolí tomu příliš nevěřím. Spíš si myslím, že někdo, vlastně ne někdo, Frankové dělají tyhle šaškárny, aby se lidé vylekali a nerušili je v Ďáblově údolí.“

Slavomír na to řekl: „Děkujeme ti, Hostěji. Hodně jsi nám pomohl. Teď tě požádám, abys zůstal tady ve vsi. Zítra brzy ráno odjíždíme a necháme tu pět vojáků a tebe, abyste pro jistotu hlídali našeho zraněného druha Lichutu, který se zde léčí.“

***

Kapitola 65.

*

Něco pojedli ze zásob, které si s sebou vezli, a Slavomír se s Erikem, Běškem, Vladanem a Marunou, kterou přizvali ke své poradě, usadili stranou, aby se domluvili na tom, co podniknou následující den.

Slavomír si zavdal medoviny ze svojí cestovní čutory, dal nádobu kolovat a prohlásil: „Zítra musíme udělat dvě věci. Obsadit tu jeskyni, Ďáblovu tlamu. A musíme mít pod kontrolou Hostějův Dvůr.

Ve vhodné chvíli ten dvorec musíme také obsadit, především však musíme zajmout každého, kdo by chtěl jet do Ďáblovy tlamy. Budeme na tohle všechno potřebovat spoustu lidí, takže s Lichutou ponecháme jen pět vojáků pod Hostějovým velením. To by mělo bohatě stačit.“

Erik se pousmál: „A zároveň by měli naši vojáci dohlédnout zřejmě také na to, aby Hostěj zůstal pro jistotu v Kančí Lhotě.“

Slavomír přisvědčil: „Přesně tak. Upřímně řečeno, nemyslím si, že by k nám Hostěj přijel s nekalými úmysly. To by vůbec neodpovídalo tomu, jak jej znám z dřívějška. Ale máš pravdu, opatrnosti nikdy nezbývá.“

Vladan se přidal do debaty: „Kolik mužů bude podle tebe potřeba na obsazení Ďáblovy tlamy?“

„Když dovolíte,“ odpověděl Běšek, „nikdo z vás to u té jeskyně asi nezná. Já tam byl. Pokud se spustíme na lanech ze skály, myslím si, že víc jak dvacet lidí nemá smysl. Když vpadneme do té jeskyně, pokud nás tam bude víc jak deset, můžeme si ublížit sami.

A vlastně i těch deset bojovníků je možná moc. A ti zbývající do dvaceti by měli jistit prostor před jeskyní a případně být připraveni nahradit někoho zraněného nebo zabitého uvnitř.“

Erik poznamenal: „Zapomenout bychom neměli také na to, abychom měli pod kontrolou prostor v okolí jeskyně.“

Běšek Erika doplnil: „Svah, nad kterým je skála s Ďáblovou tlamou, je v podstatě neprostupný. Kolem něj ovšem vede stezka údolím Ďáblovy říčky, ke které kolem Ďáblovy tlamy vedou stezky do Hostějova Dvora a Mokré Vsi. Takže stačí mít pod kontrolou tyhle stezky. Pokud by někdo z jeskyně unikl, musí jít po zmíněných třech stezkách, nebo je přejít a zmizet v lese, což však není tak úplně jednoduché, protože les kolem Ďáblova údolí je místy hodně divoký a neprostupný a ztratíš se tam raz dva.“

„Nesmíme zapomenout, že budeme mít jednu výhodu, koně,“ dodal k Běškovým slovům Vladan.

„Kdyby nám Adalbertovi lidé zmizeli v lese, máme sice smůlu, ale na těch stezkách je na koních dostihneme snadno. Oni ty své komoně mají v Hostějově dvoře, tam jim moc nepomůžou.“

Slavomír debatu rázně završil: „Každý řekl svoje, teď to nějak dáme dohromady. Myslím, že můžeme považovat za jisté, že Adalbertovi lidé mají vybudovaný úkryt v Ďáblově tlamě, kde skladují zbraně a zároveň si tam vybudovali nouzové bydlení, do kterého by se uchýlili po připravovaných zločineckých akcích. Navíc používají jako úkryt pro své koně Hostějúv dvůr, přičemž jim pomáhá Hostěj se dvěma ze svých synů. Podle toho, co víme od mladého Hostěje, Adalberta s Rolandem nyní nejspíš zastihneme na Hostějově dvorci. Tohle je stav, který nás čeká.

Souhlasíte?“

***

Kapitola 66.

*

Všichni jen souhlasně přikývli, takže Slavomír pokračoval: „Naším cílem bude především zítra hned za úsvitu obsadit Ďáblovu tlamu. Při tom musíme být rychlí a využít moment překvapení. K tomu patří také to, že své nepřátele, což jsou nejen Frankové, ale bohužel i naši krajané, kteří Frankům slouží, musíme rychle, účinně a naprosto nemilosrdně zneškodnit. Když říkám zneškodnit, myslím zabít. Pokud byste někoho chtěli ušetřit, můžete na to jen doplatit ve zmatku, který nepochybně rozpoutáme. Pamatujte si, že jediný nepřítel, který vám určitě neuškodí, je mrtvý nepřítel. Já vím, v případě boje proti Moravanům to nebude jednoduché. Nesmíte však rozlišovat, jestli proti vám stojí Frank, nebo našinec. Je to jasné?“

Všichni zase Slavomírovi souhlasně přikývli a kníže se tedy dostal k další části svého výkladu: „Rozdělíme se do několika skupin. V každé z nich musí být někdo, kdo se v tomto kraji vyzná. O rozdělení našich bojovníků do těchto skupin se postaráte vy tři, Erik, Vladan i Běšek společně. Jedna skupina v počtu dvaceti mužů se po lanech spustí ze skály nad jeskyní, vpadne do ní a pozabíjí co nejvíc nepřátel. Opakuji, čím víc, tím líp. Bude zbývat našich dvacet bojovníků a k tomu si vezmeme deset mužů z Lichutovy stráže. Z těchto třiceti mužů vyčleníme dvanáct na to, aby hlídali prostor kolem jeskyně a likvidovali případné uprchlíky. Z těchto dvanácti by řekněme tři bojovníci měli být připraveni s luky a šípy u skály u onoho průchodu, který nám popsala tady Maruna. Zbytek bude na koních kontrolovat stezky vedoucí v okolí jeskyně. A konečně zbylých osmnáct mužů bude hlídat Hostějův dvůr. Pokud z něj Adalbert, Roland a případně starý Hostěj budou chtít ujet, pokusí se je zastavit, pokud se to nepodaří, budou je sledovat a zároveň také někoho pošlou pro nás, kteří budeme u jeskyně. A co je důležité, přepad jeskyně, kterým vše začneme, musí začít s úsvitem, abychom naše protivníky překvapili ještě ve spánku. Ještě zbývá určit, kdo z nás kde bude. Přepadu jeskyně ze skalní stěny budu velet osobně a po svém boku chci mít Erika. Vladan bude velet vojákům střežícím stezky kolem jeskyně a Běšek bude velitelem těch, kteří budou střežit Hostějův Dvůr. Pokud z dvorce někdo ujede, což se může stát, bude jej třeba stíhat, a k tomu je nezbytná znalost místní krajiny. Tu má z nás Běšek samozřejmě největší. Souhlasíte?“

Všichni opět přikývli a Erik řekl: „Abychom byli na skále nad jeskyní za úsvitu, musíme vyrazit už za tmy. A tady poprosíme o pomoc naši chytrou Marunu. Budeš tak hodná a dovedeš nás opravdu ještě k Ďáblovu údolí a k Hostějovu Dvoru?“

Maruna se hrdě vypjala a řekla: „Už se těším, jak budu za zimních večerů vyprávět sousedům, že jsem s vámi válčila.“

***

Kapitola 67.

*

Ještě za tmy vyrazil dlouhý průvod z Kančí Lhoty k Ďáblovu údolí. Slavomír nabídl Maruně, že ji vezme na svého koně, bylinkářka však odmítla, protože pěšky mohla lépe sledovat cestu. Protože za tmy stejně nemohli po nerovných stezkách jet rychle a navíc čilá Maruna pochodovala navzdory svému věku rychleji než mladý voják, vůbec to nevadilo.

Aby se vyhnuli i třeba náhodnému setkání s někým z Ďáblovy tlamy, kdo by si třeba vyrazil na lov, vedla bylinkářka Slavomírovy vojáky oklikou po stezce do Mokré Vsi.

Když stezka sestoupila do údolí Ďáblovy říčky, bylo to kousek pod místem, kde se tomu údolí ještě říkalo Ďáblovo. Jakmile říčku přebrodili, dala Maruna pokyn k zastavení.

Bylinkářka se obrátila ke Slavomírovi a ukázala mu úzkou stezku, která vedla po levém břehu Ďáblovy říčky vzhůru do údolí. „Říkal jsi, pane, že necháš několik jezdců, aby hlídali stezky vedoucí kolem Ďáblovy tlamy. Tady by bylo dobré nechat polovinu těch jezdců. Tato stezka je dovede až pod jeskyni.

Tam z ní doprava do kopce odbočuje stezka k Hostějovu Dvoru. Takže bych radila, aby hned, jak se rozední, pár tvých jezdců vyjelo proti proudu říčky vzhůru. Pod jeskyni by měli dojet v okamžiku, kdy ji přepadnete. A zbylí by měli hlídat okolí tohoto rozcestí a také tuhle stezku vzhůru k Mokré Vsi.“ Maruna ukázala na svah protilehlý tomu, po kterém sjeli do údolí.

Slavomír přikázal Vladanovi, aby vybral šest ze svých mužů, které zde zanechají. Když se tak stalo a vojáci dostali patřičné pokyny, vydali se ostatní pod Maruniným vedením vzhůru do svahu po stezce vedoucí do Mokré Vsi.

Do vesnice samotné je však Maruna nedovedla.

Kousek před Mokrou Vsí zahnuli doleva na úzkou, v lesním podrostu téměř neznatelnou stezku, kterou by nejspíš těžko hledali i za dne, jak si řekli. Maruna však vojáky vedla naprosto jistě lesem dál.

Po chvíli opět průvod zastavila a obrátila se ke Slavomírovi: „Teď zavedu tebe, Erika a vaše bojovníky na skálu nad jeskyní. Vy se tam připravte na přepad a já mezitím dovedu zbylé vojáky k Hostějovu Dvoru a ke stezce vedoucí od Hostějova Dvora kolem jeskyně. A ještě jedna důležitá věc. Nechte tu svoje koně pod dozorem jednoho muže. Ke skále to už stejně není daleko, na koni tam nedojedete, museli byste je vést za sebou a hlavně by vás vaši koně mohli svým zaržáním prozradit.“

Slavomír souhlasně přikývl, koně připoutali, jednoho muže pověřil jejich hlídáním a přikázal Běškovi, Vladanovi a jejich mužům, aby v tichosti počkali na Marunu.

Ta zatím Slavomíra, Erika a jejich vojáky dovedla až na skalní masív nad Ďáblovou tlamou. Ukázala jim, protože ještě byla tma a dole pod skalou toho moc neviděli, kde si mohou přivázat provazy, po kterých se spustí k jeskyni tak, aby sjeli dolů před jeskyní nebo v její blízkosti. Protože to místo dobře znala, hned jim ukázala, které stromy nebo kusy skály jsou dostatečně pevné, aby je bezpečně udržely. Potom jim přísně přikázala, aby byli zticha, protože každý zvuk se tam dobře nese do dáli a mohl by tak varovat zatím nic netušící bojovníky v jeskyni nebo před ní, pokud by spali venku, což se jim také v zatím vládnoucí tmě zdálo, když se opatrně podívali přes okraj skály na prostor před jeskyní.

Jak Maruna řekla, tak to i udělala. Chvíli před svítáním se znovu objevila na skále nad Ďáblovou tlamou mezi Slavomírem, Erikem a jejich muži. Ti už měli připraveno deset pevně uvázaných provazů. Jediné, co chybělo, bylo shodit je dolů a spustit se po nich.

Maruna ukázala Slavomírovi, které provazy budou viset před vchodem do jeskyně. Bylo jich pět. Slavomír si vybral prostřední místo, Erik místo po jeho levici. Slavomír dál určil osm vojáků, kteří se spustí dolů s nimi dvěma. Ze zbylých devíti potom mělo sjet dolů dalších pět, jakmile budou lana volná. Zbylí čtyři měli být přichystáni se svými luky a šípy, aby pomohli seshora a dolů se měli spustit jen v okamžiku nejvyšší nouze.

***

Kapitola 68.

*

Slavomír i jeho muži byli navenek klidní. Už se mnohokrát stalo, že se pouštěli do nebezpečných a krkolomných kousků. Takže uměli ovládnout své vzrušení. Přesto byli všichni rádi, když se objevily první známky rozednívání. Pod nimi se povalovaly řídké chuchvalce ranní mlhy, a přesto však viděli, co potřebovali.

Opatrně nahlédli dolů přes okraj skály. Na nevelkém travnatém prostranství tam leželo kolem dvou vyhaslých ohnišť dvanáct těl zachumlaných do přikrývek. Jeden z mužů, zřejmě hlídka, seděl také zamotaný v přikrývce, byl opřený o strom a znuděně se díval kolem sebe.

Na Slavomírův pokyn se všichni stáhli za okraj skály a shromáždili se kolem svého velitele.

Slavomír jim potichu řekl: „Se starým Hostějem by našich nepřátel mohlo být dvacet, pokud tu tedy budou všichni. Hostěj s Adalbertem a Rolandem budou zřejmě ve větším pohodlí na Hostějově dvoře. Takže tu klidně můžeme čekat sedmnáct bojovníků. Třináct jich je před jeskyní, takže čtyři, možná víc, možná míň, můžeme čekat v jeskyni. Pozor na ně!“

Slavomír sundal ze zad toulec s lukem a šípy a všem přikázal: „Teď se nás deset, co jdeme první dolů, a ty, ty a ty postavíme potichu na okraj skály. Já si vezmu na mušku strážce, vy ostatní potom ty spáče.

Abyste nestříleli dva na stejného protivníka, tak jak budete odleva stát, miřte také odleva na ty spící. Jakmile nás deset vystřelí, odhodíme luky, spustíme provazy a rychle se slaníme dolů. Potom, jak jsem vám už přikázal – zabíjejte, zabíjejte, zabíjejte! Jakmile nás deset bude dole, spustí se hned dolů zbylých pět. Vy zbývající pozorně sledujte, co se bude dít před jeskyní. Vězte, že na vás spoléháme, že vaše přesná trefa nám v nouzi pomůže. A vše musí probíhat v klidu.

Tentokrát žádný válečný pokřik, jak je u nás obvyklé.

Pokud ty dole v ranním šeru přepadneme beze slov, o to větší bude jejich hrůza. Je všechno jasné?“

Všichni souhlasně přikývli. Slavomír tedy ukázal k okraji skály.

Třináct mužů se potichu postavilo s napnutými luky a vloženými šípy k okraji skály. Sedící strážný v té chvíli ze sebe shodil deku, zívl, postavil se, protáhl se a najednou mu cosi řeklo, aby se obrátil a podíval se vzhůru na skálu nad jeskyní.

Ten pohled byl posledním pohledem v jeho životě. V první chvíli si povšiml třinácti přízračných postav, stojících v ranním šeru na okraji skály nad ním.

Chtěl výkřikem varovat své druhy, ale z jeho hrdla se ozvalo jen téměř neslyšitelné zachrčení. Očima rozšířenýma údivem a hrůzou totiž uviděl to úplně poslední ve svém životě – Slavomírův šíp, který mu prolétl pravým okem a zaryl se mu do mozku.

Strážný se zhroutil k zemi a dvanáct mužů ležících na loučce před jeskyní se toho rána už neprobudilo. Jejich smrt byla svědectvím lukostřeleckého umění moravských bojovníků. Jak Slavomír s potěšením zaznamenal, starigradští vojáci lukem nestříleli o nic hůř než jeho bojovníci.

Aby své spící oběti zabili jednou ranou, všech zbývajících dvanáct lukostřelců mířilo také na hlavy svých obětí. A všech dvanáct šípů našlo neomylně svůj cíl.

Slavomír ukázal na provazy, shodil dolů ze skály ten svůj a rychle se po něm spustil, následovaný devíti druhy.

Slavomír se rychlým pohledem ubezpečil, že třináct těl před jeskyní je třináct mrtvol. Obrátil zrak k jeskyni. Chvilku zíral do udivených očí rozespalého muže, drbajícího se v rozkroku a jdoucího si ven ulevit. Než stačil ten rozespalec zakřičet, měl už v srdci zabodnutou Slavomírovu velkou dýku, kterou po něm Slavomír bleskurychle hodil.

Slavomír, následovaný druhy, se rozběhl k jeskyni, kde, jak ukázal třemi vztyčenými prsty, se celí rozespalí probouzeli ještě tři muži. Prvnímu přesekl rázným úderem hrdlo Slavomír, než se stačil postavit, druhému proklál srdce Erik, když už se zvedal s mečem v ruce.

Pouze třetí stačil vyskočit a bránit se. Postavil se zády ke skále s mečem v pravici a dýkou v levici. Proti Pozdešovi, který na něj tvrdě zaútočil spolu s jedním ze starigradských vojáků, však neměl šanci. Po chvíli leželo jeho mrtvé tělo na kamenitém dnu jeskyně s ranou v prsou od starigradského vojáka a s hlavou rozseknutou od Pozdeši.

***

Kapitola 69.

*

Slunce sotva stačilo vyjít nad obzor a Slavomír se svými muži se nestačili ani zadýchat a bylo po všem.

V jeskyni a před ní leželo sedmnáct mrtvých těl. Podle oblečení to bylo pět Franků a dvanáct Moravanů.

Slavomír si s úlevou v duchu pomyslel, že se tak vyhnou soudu s moravskými zrádci, o který zrovna příliš nestál. A jak znal krále Rastislava, tomu bude to, co se právě Slavomírovi a jeho mužům podařilo, také vyhovovat.

Slavomír přikázal, aby mrtvá těla vojáci nanosili ke skalní stěně ve vchodu do jeskyně. Bylo mu jasné, že tam musí poslat vesničany, aby mrtvé odvezli do Starigradu, kde se musí určit, kdo je kdo, a mrtví se potom musí pohřbít. Franků by Slavomírovi líto nebylo, protože na Moravu přišli, aby vraždili, a stihl je zasloužený trest. V případě zabitých Moravanů je však samozřejmě nutné oznámit smrt synů jejich rodinám a seznámit je s tím, jak se jejich synové provinili na rodné zemi. Slavomír byl rozhodnutý dál zradu mladých vladyků, když už byli mrtví, nedávat ve známost a jejich rodiny nijak nepostihovat.

To ovšem jen v případě, že tyto rodiny uznají chybu svých synů a na odboji proti královské moci se nijak nepodílely.

Když se postarali o mrtvé, konečně se rozhlédli po jeskyni. U jedné stěny uviděli několik jednoduše vyrobených velkých dřevěných truhlic, které působily dojmem, že byly sbity na místě. Když sundali z truhlic víka, jen udiveně zírali dovnitř.

Bylo to tak, jak jim líčil Gumpold. Před nimi ležela v truhlicích opravdu sbírka nejkvalitnějších franských zbraní s čepelemi z damaškové oceli. Uviděli výborné meče různých velikostí. Kromě nich však truhlice ukrývaly i dýky a kopí. Velkou pozornost mezi vojáky budily také malé pevné luky podobné tomu, jaký si kdysi Slavomír dovezl z Byzance a moravským zbrojířům se jej nepovedlo zcela napodobit. Luk, který Slavomír držel, byl ještě o něco menší než ten jeho. Zcela zřejmě však byl pevnější, a když jej Slavomír vyzkoušel, šípy z něj vystřelené měly větší průraznost. Všechny zbraně byly velmi dobře ošetřované, čisté, beze stopy rzi. Bylo vidět, že se tu o ně moc dobře starali.

Erik se zeptal: „Co budeme s těmi zbraněmi a vlastně s celou franskou kořistí dělat?“

Slavomír pokrčil rameny: „To, co děláme s každou kořistí. Co se týče peněz a cenností, které jsme zabavili na Adalbertově dvorci, oddělíme pětinu pro krále a zbytek si tu rozdělíme. I když u těch zbraní to uděláme přece jen trochu jinak. Kdo nemá kvalitní zbraň, dostane novou z těch, které jsme tu našli. Menší díl potom dostane v cennostech. Tak to bude spravedlivé. No a ten zbytek rozdělíme tak, že třetinu tu necháme pro potřeby starigradského župana a zbylé dvě třetiny přivezeme Rastislavovi do skladů pro jeho vojáky.“

Slavomír se rozhlédl kolem: „Vypadá to tak, že tady už toho na práci moc nemáme. Skončili jsme pomalu dřív, než jsme začali. Musíme si však přiznat jedno, že na našem úspěchu má velký díl Maruna. Díky její znalosti místa a nápadu s útokem z té skály nad námi se nám tak krásně zadařilo a nikdo z nás neutrpěl nejmenší škrábnutí, pokud nepočítám sem tam nějaký puchýř z toho šplhání po provaze. A abych nezapomněl, to šplhání, které nám tak šlo, nás teď čeká ještě nahoru.“

Erik se zašklebil: „To snad nemyslíš vážně!“

„Bohužel to vážně myslím,“ pronesl tragickým hlasem Slavomír, „dva, ale ne, raději čtyři muže tu necháme, aby pohlídali jeskyni, než sem někoho pošleme pro kořist i mrtvé. Pátého muže pošleme za Vladanovými muži, aby přijeli k Hostějovu dvoru. No a my máme koně nahoře, takže my zbylí musíme po té skále zase zpátky, tedy nahoru. U dvorce vladyky Hostěje bychom měli být co nejdříve. Cosi mi říká, že Běšek to tam tak jednoduché mít nebude.“

***

Kapitola 70.

*

Jak Slavomír řekl, tak také udělali. Sice ti čtyři vybraní, kteří měli zůstat hlídat jeskyni se zbraněmi a mrtvolami, ze svého úkolu radost neměli, jenže někdo u Ďáblovy tlamy zůstat musel.

Cesta zpět nahoru po skále nebyla tak hrozná, jak se Erik obával. Podle Slavomírových pokynů použili vždy dvě lana. Jedno si uvázali kolem prsou a vytahovali je ti, co byli nahoře na skále. Druhého lana se potom při šplhání vzhůru přidržovali. Za chvíli byli všichni nahoře a jedinou nepříjemností byl u někoho jen nějaký puchýř, který přibyl na rukou.

Když byli všichni nahoře, Slavomír se postavil před Marunu a řekl jí: „Tobě dnes vděčíme za mnoho. Nikdo z nás nemá nejmenší zranění, když nepočítám sem tam puchýř na ruce z cesty po skále, což nestojí za řeč. Kdyby nebylo tvé chytrosti a znalosti místního kraje, nejspíš by dnes vedle těch sedmnácti mrtvých nepřátel, kteří čekají v jeskyni na odvoz, ležel i někdo z nás. Že tomu tak není, je především tvoje zásluha. Už dávno jsem se naučil tomu, že bitvy se vyhrávají především chytrostí a vtipem. Dnes jsme dosáhli úspěchu do značné míry díky tvé chytrosti. Takže ti tady slibuji, že tesaři, které ti nechám poslat, jak jsem slíbil v Kančí Lhotě, ode mě nedostanou úkol spravit ti střechu. Zaplatím jim, aby ti postavili novou chalupu – pěkný srub včetně vybavení. Co ty na to?“

Bylinkářka zůstala chvíli stát s otevřenou pusou, potom zkoušela něco neúspěšně říct a nakonec se dojetím rozplakala.

Slavomír ji jemně pohladil a řekl jí: „Tak pojď. Musíme ještě potrestat ty, kteří všechno zlo, co se tu událo, způsobili – Adalberta a Rolanda.“

Když došli ke koním, posadil si tentokrát Erik Marunu k sobě, aby se nezdržovali.

Zanedlouho dojeli na stezku vedoucí z Ďáblova údolí do Hostějova Dvora.

Slavomír se rozhlédl kolem a najednou uviděl, jak k nim od dvorce vladyky Hostěje někdo tryskem přijíždí. Ukázalo se, že je to mladý Herlík, jeden z veligradských vojáků, který byl přiřazen do Běškovy skupiny, jež měla hlídat Hostějův Dvůr.

Když mladý voják uviděl Slavomíra, zastavil u něj svého koně a celý udýchaný Slavomírovi hlásil: „Pane, posílá mě za tebou Běšek. Mám ti vyřídit, že Hostějovi se podařilo vyvést nepozorovaně Adalberta a Rolanda ze svého dvorce a teď všichni tři prchají kamsi na půlnoční stranu do Železných hor.“

Jak se to mohlo stát?“ zeptal se Slavomír mladého vojáka.

Ten pokrčil rameny. „Byla to hloupá smůla. Byli jsme kolem dvorce rozmístěni tak, aby nás odtud nebylo vidět. Nějaký čeledín ze dvorce však šel na houby a náhodou narazil na mě a na Běška. Smůla byla, že to byl čeledín, který pravidelně jezdívá do Starigradu a Běška zná, jak mi Běšek řekl. Běšek tomu dobrému muži navykládal, že honíme dva uprchlé koně.

Ten čeledín moc chytře nevypadal a uvěřil nám. Jenže zřejmě se o setkání s námi zmínil Hostějovi a ten poznal, že jde o lež.“

„To jste toho čeledína nechali jen tak jít?“ zeptal se už trochu nazlobeně Slavomír.

„To víš, že nenechali,“ odpověděl Herlík, „jenže jsme si říkali, že pokud se ten muž nevrátí na dvorec, vzbudí to tam podezření. A tak jsme jej nechali odejít. Když však ten čeledín zmizel mezi stromy, Běšek mi řekl, abych oběhl naše vojáky, aby se přiblížili ke dvorci bez ohledu na to, jestli budou vidět, nebo ne. Problém je totiž v tom, že zadní část dvorce se tiskne k lesu a uhlídat se z dálky nedá. Sám Běšek si vzal dva muže a vydal se za tím čeledínem do Hostějova dvora. Když však ti tři přijeli na dvorec, bylo už pozdě. Buď se nezdálo Hostějovi čeledínovo vyprávění, nebo si někdo všiml našich vojáků přibližujících se ke dvorci. Zkrátka Hostěj s Adalbertem a Rolandem utekli zadem do lesa, kde měli schované koně. Jak nám řekl zase jiný čeledín, pán to tak přikázal, že tam musí být stále připravení koně, a pána se nikdo nedovolí ptát, proč jsou věci zařízeny tak, a ne jinak. Zřejmě Hostěj na svém dvorci vládl pevnou rukou. A Běšek se čtyřmi muži jej nyní stíhá. To jsem ti měl ještě také vyřídit.“

***

Kapitola 71.

*

Na Slavomírovi bylo vidět, že z Herlíkova vyprávění příliš radosti nemá. Mladého vojáka se však zastala Maruna: „Promiň, pane, ale ten mladý voják má v téhle věci skutečně pravdu.“

„Myslíš?“ nedůvěřivě zabručel Slavomír.

„Nechci, aby to znělo drze nebo namyšleně,“ řekla s úsměvem Maruna, „ale nemyslím, nýbrž to vím.“

„Tak rychle povyprávěj, co víš,“ vyzval Marunu už podstatně méně nabručeným hlasem Slavomír.

„Problém, nebo lépe řečeno, náš problém je v tom, že palisáda kolem Hostějova dvorce není určená k tomu, aby odolala nějakému velkému nepřátelskému nájezdu. Ta je spíš postavená na ochranu kvůli zvěři a dá se snadno přelézt. Navíc tam mají vzadu do lesa branku, kterou se dá pohodlně vyjít ven.

A dvorec samotný nebyl postavený jako obranný dvorec, jak vypadá třeba Adalbertův dvorec u Starigradu. Hostějův Dvůr byla původně jen neopevněná ves s usedlostí vladyky, která byla postavená pod ochranou lesa. Teprve někdy před patnácti lety tam přistavěli nynější palisádu. No, palisádu, on je to spíš pevnější plot. A vzhledem k tomu, že zadní část tvrze je zanořená do lesa, je tam ta branka, jak jsem řekla, opravdu není problém zmizet zadem do lesa. A pravda je také to, že Hostějovi lidé měli ze svého pána dost obavy. Ten nebyl jako ty. Ten pro ránu nikdy nechodil daleko.“

Poslední slova Maruna pronesla dost rozpačitě Slavomír se neudržel a rozesmál se: „No dobrá, ty zastánkyně mých vojáků. Dám na tebe. Asi budeš mít pravdu. Když však všechno víš, nevíš náhodou také, kam může mít Hostěj s Franky namířeno?“

Maruna se podrbala za uchem a s provinilým výrazem špitla: „Jistě to samozřejmě tvrdit nemohu. Asi však tuším, kam Hostěj vede Adalberta s Rolandem.“

Je také něco, co nevíš?“ zeptal se smějící se Slavomír a přidal další otázku: „Kam tedy ta trojice jede?“

„Říká ti něco jméno Neradíce?“ zeptala se Maruna Slavomíra.

„Mně to neříká vůbec nic,“ řekl Slavomír a zeptal se svého okolí: „Někomu z vás ano?“

Přihlásil se jeden z místních vojáků: „Je to taková malá vesnice s dvorcem menším, než je ten Hostějův. Ta vesnice je už dost daleko v Železných horách.

Když se tam jede odtud, cesta míjí takovou hrozně hlubokou skalnatou díru v zemi. Jde z ní doslova hrůza, lidé jí tam také říkají Ďáblova díra. Proč by tam však měl Hostěj jet, to opravdu netuším.“

Slavomír obrátil svůj tázavý pohled k Maruně a ta se dala do vysvětlování: „On to skoro nikdo neví a já se tuhle věc dozvěděla kdysi dávno od nebožky Hostějovy ženy, když jsem ji tehdy léčila. Ten dvorec v Neradících patří jistému Neřádovi. Je to takový celkem nemajetný vladyka. Co se mu nedostává na penězích, to mu přebývá na špatné pověsti. Dřív se o něm říkalo, že si pomáhal loupežemi. Co však král Rastislav začal tyto zločiny přísně stíhat, tyhle pověsti ustaly.

Nerad je tak aspoň známý jako hrubián a bručoun.

Nebožku svoji ženu údajně utrápil až do hrobu. A tenhle Nerad je nevlastní bratr Hostěje, myslím starého vladyky Hostěje. Jeho otec se kdysi zapomněl s Neradovou matkou. Ta to ovšem nikdy neřekla Nerádovi staršímu, který nikdy netušil, že jeho syn vlastně není jeho syn. A Hostějova žena, která si mimochodem s Hostějem také užila své, mi tehdy trpce řekla, že ten Nerad je snad jediný člověk, který se s Hostějem snáší. Oni se občas navštěvovali a vždycky se přitom hrozně opili. Takže si myslím, že pokud se Hostěj potřebuje někde schovat, jede k Nerádovi.“

„Cestu do těch Neradíc znáš?“ zeptal se Slavomír Maruny.

„Znám.“

„A jak je to daleko?“

„Kdybys jel na koni, pokud bys toho koně nechal jít, mohla by cesta trvat tak půl dne,“ zněla Marunina odpověď a Maruna ještě dodala: „Pokud bys ovšem toho koně nutil do běhu, byl bys tam dřív. Záleželo by také na tom, jak vypadá stezka. Cesty v tom kraji už jsou všelijaké.“

Slavomír se na chvíli zamyslel a potom se znovu zeptal Maruny: „Umíš jezdit na koni?“

„Když jsem byla mladší, koně jsem měla a jezdila na něm za lidmi, které jsem léčila,“ zněla Marunina odpověď.

„Když ti tedy teď půjčíme koně, jsi schopná na něm jet a vést nás do těch Neradíc?“ obrátil se Slavomír k Maruně.

„Ty mi tedy, pane, dáváš úkoly,“ uchichtla se Maruna a dodala: „Ale ano, snad to zvládnu.“

Potom se ještě jednou uchichtla a řekla: „Aspoň toho bude víc k vyprávění sousedům za dlouhých zimních večerů. Nikdy mě nenapadlo, že si budu na stará kolena tak užívat.“

„Dobrá,“ řekl Slavomír, „vezmu s sebou Erika, Pozděšu, Uhleje a Herlíka, povede nás Maruna. Jedeme do Neradíc!“

Potom se ještě Slavomír obrátil k Vladanovi: „Než se vrátíme, postaráš se o vyklizení Ďáblovy tlamy. Je tam velký sklad zbraní a sedmnáct mrtvých. Zbraně i mrtvá těla převezete do Starigradu a postaráte se o to, aby se určilo, kdo jsou ti mrtví. Jakmile zjistíš jména mrtvých moravských bojovníků, pošleš rychlé posly k jejich rodinám, aby si buď zařídily pohřeb ve Starigradu, nebo tělo mrtvého odvezly domů. Zároveň však chci se všemi mluvit, takže je zdrž do našeho návratu.“

***

Kapitola 72.

*

Slavomír spolu se svými druhy a Marunou ujížděli rychle půlnočním směrem do hloubi Železných hor.

Maruna je nejprve vedla po úzké stezce přes Ďáblovo údolí. Z něj vystoupali vzhůru a dostali se na kupeckou cestu vedoucí ze Starigradu do Železných hor.

Maruna jim rukou ukázala, že směrem doleva by zanedlouho přijeli do Ochodji. Slavomír si uvědomil, že tam, kde se cesta ztrácí mezi stromy, je zatáčka, o které jim vyprávěl Lichuta. V ní narazil na skupinu Franků vedenou Heinrichem a na avarského bojovníka.

Pod Maruniným vedením se však vydali opačným směrem. Cesta se vlnila, chvíli stoupala, chvíli klesala, postupně však stoupali víc a víc.

Cestou potkali dva vozy obchodníků s železnými hřivnami, jedoucích od dolů a hutí Železných hor.

Obojí kupci jim potvrdili, že je minuly dvě skupiny jezdců. Nejprve jeli tři muži na koních a potom následovala další skupina sestávající z pěti jezdců. Bylo jasné, že před sebou mají Hostěje s oběma franskými bratry, stíhané Běškem a jeho čtyřmi muži.

Po nedlouhé době potkali další kupecký vůz. Jeho majitel jim potvrdil, že jej minula pětice jezdců, žádné další bojovníky na koních však nepotkal.

Zastavili se a Slavomír se tázavě podíval na Marunu. Ta se krátce zamyslela a řekla: „To je jasné. Ten kupec jel od hutí kolem Železného údolí, teď se tomu začíná říkat Josefovo údolí. Dva franští kněží tam nechali postavit dřevěný kostel pro místní hutníky a horníky a zasvětili jej otci Ježíše Krista, tomu, jak mu říkají Josef.“

Slavomír si s trochou pobavení všimnul tónu, jakým Maruna vyslovila poslední slova. S úsměvem se jí zeptal: „Ty asi nejsi nadšená novou vírou, která ovládla naši zem?“

Bylinkářka pokrčila rozpačitě rameny. Jak bych to řekla… Už jsem stará žena a hned mě tak něco nepřekvapí. Vychovaná jsem byla v mládí ve víře v naše přírodní bohy a bůžky. V té víře, ve které vyrůstali naši rodiče a prarodiče. Avšak velkou část svého života jsem potom prožila v lese na mnoha místech, o kterých mnozí věří, že jsou kouzelná nebo že tam řádí různí skřeti a bůžci. Já však poznala, že skutečnost bývá jiná, jen se ji nesmíš bát poznat. Na druhé straně může být dobré v něco věřit. Taková víra tě může udělat lepším. Tedy možná, že tě může udělat lepším.

Hlavně musíš chtít.“

Slavomír Marunu mlčky poslouchal a v duchu tu prostou venkovskou ženu obdivoval. Bylo zřejmé, že i když jí chybí vzdělání, je nesmírně chytrá, mnohem chytřejší než většina lidí kolem ní.

Maruna vytrhla Slavomíra z jeho krátkého zamyšlení: „Nebude to už dlouho trvat a dojedeme na místo, kde tahle kupecká cesta zahýbá doleva k tomu Josefovu údolí. Ti kupci, které jsme potkali, určitě jeli odtud, protože jenom do toho údolí vede cesta sjízdná pro tak velké vozy, jaké měli. Hostěj s Franky v tom místě, kde cesta zatáčí vlevo, však určitě pokračovali přímo. Vede tam taková úzká stezka, po které se dostaneš do malých vesnic v hloubi Železných hor.“

Slavomír se zeptal: „Jeden z vojáků vyprávěl cosi o nějaké díře v zemi. Co to je zač? Vzpomínám si, že jsem o něčem takovém slyšel už jako chlapec, když jsme jezdili do Starigradu za Jaroslavem.“

Je to tak,“ přisvědčila Maruna, „taková díra tam je.

Vypadá to tam, jako by se kdysi zem propadla, a nevím o nikom, kdo by se odvážil sestoupit dolů, tak je ta díra hluboká. Však jí také místní říkají Ďáblova díra.

A ta stezka, o které jsem mluvila, vede nedaleko od té Ďáblovy díry. Kousek před ní se větví do dvou stran.

Nalevo vede například do Neradíc, kam míříme, napravo do takových malých vesnic skrytých v lesích, kde žijí hlavně uhlíři vyrábějící ve svých milířích dřevěné uhlí. Protože však to rozcestí je kousek před tou nebezpečnou dírou, ke které od něj také vede stezka, to víš, lidé jsou zvědaví, občas se někomu stane, že si to namíří špatně, jede rychle, nebo je zem kluzká po dešti, a do Ďáblovy díry spadne.“

Slavomír i jeho druzi se otřásli při té představě a Slavomír za všechny řekl: „Doufám, že nám se něco podobného nepřihodí.“

Maruna se usmála: „Když pojedete tam, kam vám ukážu, v té díře určitě neskončíte.“

Jak Maruna předpověděla, po chvíli přijeli k místu, kde kupecká cesta dělala široký oblouk vlevo a přímým směrem z ní odbočovala užší a podstatně hrbatější stezka, po které se vydali na Marunin pokyn dál.

Okolí odbočky bylo v takovém dolíku poblíž malého potoka, takže zde bylo docela vlhko, a navíc zde v noci zřejmě udeřila bouřka, jejíž rachot ostatně slyšeli i při své noční cestě k Ďáblově tlamě. Ze stop bylo tudíž poměrně lehce poznat, že před nimi z kupecké cesty odbočily dvě skupiny jezdců.

I když po hrbaté stezce nemohli uhánět tak rychle jako předtím po kupecké cestě, postupovali stále velice svižně vpřed.

Maruna se právě rozhlédla kolem a prohlásila, že se pomalu blíží k Ďáblově díře, když se před nimi objevilo mírné stoupání, za jehož vrcholem slyšeli vzrušeně znějící hlasy.

Když vystoupali nahoru, objevil se před nimi Běšek se čtyřmi jezdci. Běšek měl právě z dlaní udělaný trychtýř a volal kamsi před sebe: „Hostěji, vzdejte se! Nechte se zajmout! Váš útěk nemá smysl! Jsme vám v patách a za námi jede kníže Slavomír s mnohem více vojáky. Pokud nechcete ztratit své životy, vzdejte se nám dobrovolně!“

Vtom si jeden z Běškových mužů všiml přijíždějícího Slavomíra a zatahal svého velitele za rukáv. Ten pozdravil Slavomíra lehkou úklonou hlavy a znovu zavolal před sebe: „Kníže Slavomír už je zde. Čím dál budete utíkat, tím to pro vás bude horší!“

Po Běškových slovech se ozvalo: „Ať divoký kanec ojebe tvoji matku a vezme vás všechny do pekla!“

Slavomírovi blesklo hlavou, že by rád věděl, proč právě divoký kanec by je měl dopravit do pekla, nerozumoval však nad tím a jen zavelel: „Maruna s Běškem vpřed, protože to zde znají, a my ostatní za nimi!“

Po chvíli bylo jasné, že koně Hostěje a franských bratrů nejsou tak dobří jako koně moravských vojáků. Prchající trojice už byla vidět v dálce před nimi a pomalu se jí přibližovali.

Viděli, že Hostěj a Frankové dojeli na jakési kravinami zarostlé rozcestí a na chvíli zde zastavili a rozhlíželi se, kam dál.

Maruna se otočila ke Slavomírovi a rychle ze sebe vypravila: „To je rozcestí před Ďáblovou dírou, o kterém jsem vám před chvílí vyprávěla.“

Potom se dala prchající trojice znovu do pohybu, a když bylinkářka letmým pohledem zjistila, kam se vydali, jen varovně na všechny křikla: „Pozor, ti mamlasové jedou přímo k Ďáblově díře!“

Na dotvrzení Maruniných slov se ozvaly téměř současně tři výkřiky plné smrtelné úzkosti.

Ihned všichni zpomalili a Slavomír varovně řekl:

„Pozor! Jen aby to nebyla past! Raději sesedneme z koní a opatrně se přiblížíme krytí stromy.“

Jak za chvíli uviděli, Slavomírova opatrnost byla tentokrát zbytečná. Když došli k Ďáblově díře, bylo jasné, co se stalo. Půda před Ďáblovou dírou byla porostlá trávou a mírně se svažovala. V noci napršelo i zde, takže to po trávě docela klouzalo. Když se potom prchající trojice přiřítila na svých koních, nestačila už zastavit a i s koňmi sklouzli všichni dolů.

Když před sebou uviděli stopy v měkkém povrchu stezky vedoucí na trávník nad Ďáblovou dírou a potom už jen pošlapanou trávu, jen se všichni hrůzou otřásli a pokřižovali.

Najednou uslyšeli z Ďáblovy díry slabé volání o pomoc. Erik se chtěl vrhnout k okraji propasti, Slavomír jej však zadržel: „Počkej, raději se přivážeme našimi provazy, ať tam dole neskončíme také.“

Erik jen souhlasně přikývl, a tak si oba pevně kolem pasu přivázali provazy, které měli u sebe od přepadu jeskyně. Druhé konce provazů přivázali k blízkému stromu. Opatrně se vydali k Ďáblově díře a před jejím okrajem si raději lehli do trávy a pomalu se k okraji připlížili.

Když oba opatrně nahlédli dolů, zatajil se jim dech. Uviděli hrůzu budící hlubinu, jejíž skoro kolmé skalnaté stěny byly porostlé keři či stromy. Dole bylo vidět jakési jezírko. Slavomír se málokdy něčeho bál, při pohledu do tajemné díry v zemi se však dobře rozhodně necítil. Pohledem na Erika zjistil, že Viking je na tom podobně.

Když překonali první hrůzu z toho, co viděli pod sebou, konečně si začali všechno pořádně prohlížet, protože znovu uslyšeli slabé volání o pomoc. Na skalnatém dně viděli ležet tři koně, avšak jen dvě těla. Konečně objevili v hlubině pod sebou naříkajícího Rolanda. Asi v dolní třetině hloubky Ďáblovy díry tam sténal napíchnutý na jakousi suchou větev.

Když Erik naříkajícího Franka uviděl, jen s obličejem plným hrůzy polkl a odmítavě zavrtěl hlavou.

„Toho odsud nevytáhneme. Sám se neuvolní, někdo by se pro něj musel spustit. Jenže i kdybychom navázali naše provazy na sebe, při takové délce by nejspíš nevydržely váhu dvou těl. Navíc je vůbec otázka, protože je nás tu jen pár, jestli máme provazů tolik, aby dosáhly až k tomu zraněnému. A dva tak dlouhé provazy dohromady nedáme v žádném případě. Lézt přitom do takové hloubky bez jištění je hloupost.“

Slavomír přikývl: „Máš pravdu. Jenže, ačkoliv si ten Frank zaslouží trest za Jaroslavovu vraždu, tohle je přece jen příliš. Že bychom jeho trápení alespoň ukončili šípem?“

Erik přikývl. Je to hodně daleko a takhle vleže se bude střílet špatně. Ale aspoň zkusit bychom to snad mohli.“

V té chvíli však uslyšeli zezdola slabé zapraskání, jak se větev s Rolandem ulomila. Frankovo tělo se pomalu vydalo na zbytek své cesty ke dnu Ďáblovy díry.

Těsně předtím, než Roland dopadl na kamenité dno, uslyšeli jeho poslední, smrtelný výkřik. Ještě dlouho zněl Slavomírovi i Erikovi v uších.

***

Kapitola 73.

*

Když se Slavomír s Erikem odpoutali z provazů, kterými se jistili před pádem do Ďáblovy díry, bylo jim všelijak ze zážitku, který se jim právě naskytl. To však nic neměnilo na tom, že i ostatní byli zvědaví na pohled do hrozivé hlubiny, nyní vyzdobené třemi mrtvými lidskými těly a třemi mrtvými těly koní.

Když se všichni vystřídali přivázaní k provazům, shodli se na tom, že pohled do Ďáblovy díry sice byl zajímavý, jednou v životě však takový zážitek stačil.

Na Slavomírův pokyn se vydali na cestu zpět. Tentokrát už nebylo proč spěchat, a tak byla skoro tma, když se opět objevili v Kančí Lhotě u Maruniny chalupy Slavomír rozhodl, že tu přenocují, protože nemělo žádný smysl, aby se trmáceli dál nocí do Starigradu, byť to už nebylo daleko. Kromě toho také Slavomír usoudil, že Lichuta bude rád, když mu povypráví, jak byli potrestáni vrahové knížete Jaroslava.

Za mihotavého světla olejové svítilny seděli Slavomír, Erik a Běšek kolem Lichutova lůžka a vyprávěli.

Za nimi občas vykukovala Maruna, která se rděla studem, když Slavomír vyzvedával její zásluhy na úspěchu všeho, co za uplynulý den podnikli.

Nakonec se Slavomír i všichni jeho muži zachumlali do přikrývek a uložili se do měkké trávy za Maruninou chalupou.

Ranní slunce je něžně vzbudilo svými teplými paprsky a všichni po chvilce mžourání příjemně odpočatí vstali. Včerejší námaha byla ta tam. Do dřevěného koryta, které měla Maruna u své chalupy, nanosili vodu ze studny a opláchli se. Potom posnídali zbytky svých zásob – trochu pečeného masa a chleba. Maruna jim k tomu přidala kus kořeněného kozího sýra, který byl její specialitou, jak jim prozradila, a kdo chtěl, mohl se napít kozího mléka.

Po jídle si ještě Slavomír na chvíli sedl s Běškem a Marunou. Slavomír Běškovi před Marunou připomenul, aby nezapomněl za týden poslat slámou měkce vystlaný vůz pro Lichutu. Připomenul mu také svůj slib, týkající se Maruniny odměny. Tedy aby nezapomněl s vozem poslat mladou krávu a mladou kozu a k nim kohouta a tři slepice. Dále aby pro Marunu koupil u nějakého tkalce ve Starigradě dostatek lněného plátna na pytlíky na bylinky i na nové šaty.

A především aby poslal dva, ne, raději tři šikovné tesaře, kteří Maruně postaví nový srub se stájí pro její krávu a kozy a bytelný kurník pro drůbež. S nimi ať také přijede pecař, který Maruně v chalupě postaví kamennou pec. A až skončí s chalupou, ať ti tesaři Maruně vyrobí do nové chalupy nový nábytek – stůl, židle, dvě postele, nějakou truhlu a poličky Prostě tak, jak to má zařízené ve staré chalupě. A ať řemeslníci svoji práci provedou podle Marunina přání.

Pak se Slavomír zamyslel a dodal: „Také těm tesařům přikážeš, ať po postavení domu nasekají Maruně dřevo na zimu. Dva mohou vyrábět zařízení chalupy, jeden sekat to dříví. Hned, jak se vrátíme do Starigradu, ti na vše dám dostatek peněz a ty to zařídíš. Nejlepší bude, když sem sám dojedeš a na všechno osobně dohlédneš, Běšku! Po tom, co pro nás Maruna udělala, se jí musíme patřičně odvděčit! To, že jsme všichni živí a zdraví, je do značné míry její zásluha!“

Běšek jen sklonil hlavu a slíbil, že se Slavomír může spolehnout na to, že bude spokojený on i Maruna. Potom se už s dojatou bylinkářkou všichni rozloučili a vydali se na cestu do Starigradu. Vzali s sebou i mladého Hostěje s vojáky, kteří hlídali Lichutu.

Tomu už teď žádné nebezpečí nehrozilo.

***

Kapitola 74.

*

Bylo ještě dopoledne, když projížděli půlnoční bránou do druhého starigradského předhradí. Hned za branou Slavomír pokynem ruky zastavil Erika, Pozdešu, Uhleje a Herlíka i Běška s Hostějem a všemi vojáky, kteří je doprovázeli. Obrátil se k nim, ukázal k nedalekému dřevěnému kostelu svatého Kříže, kolem kterého byl rozmístěn starigradský hřbitov.

Slavomír vážným hlasem pronesl: „Než pojedeme dál, sluší se, abychom se pomodlili u hrobu statečného knížete Jaroslava a povyprávěli mu o tom, že jeho podlá vražda je pomstěna.“

Pomalu dojeli k dřevěné palisádě, ohraničující kostelní okrsek. Sesedli z koní a přivázali je ke sloupům palisády.

Přijíždějící bojovníky zvědavě pozorovali tři umounění kluci, kteří si cvrnkali opodál kuličky. Jeden z nich si po chvilce dodal odvahy, přistoupil k nim, postavil se před Slavomíra a zvědavě si knížete chvíli prohlížel.

Slavomír klučinu pobaveně pozoroval a čekal, co přijde.

Klučina si dodal odvahy a řekl: „Zdravím tě, vznešený pane! Že jsi slavný kníže Slavomír, který z naší země vyhnal Franky?“

Slavomír chlapci s úsměvem odpověděl: „Jak jsem nebo nejsem slavný, to musí zhodnotit jiní, ne já. Ale jinak máš pravdu. Jsem kníže Slavomír. A s těmi Franky jsem se opravdu trochu pobavil. A jak se jmenuješ ty?“

I přes umouněný obličej bylo vidět, jak klučina studem zčervenal. „Jé, promiň, pane. Já se měl představit první. Jenže s takovým pánem, jako jsi ty, jsem ještě nemluvil. Rodiče mi dali jméno Drslav.“

Slavomírovi se řečný klučina zalíbil, a tak se jej zeptal: „Co dělají tvoji rodiče?“

Malý Drslav se hrdě vztyčil a prohlásil: „Můj táta je hrozně silný a je to kovář. A máma se stará o malého bráchu a náš sad.“

„A čím chceš být ty?“ zeptal se Slavomír. „Chceš být také kovářem jako tvůj otec?“

Klučina zavrtěl hlavou: „Ne. Chci být tak silný, jako je on. To ano. Až však budu tak silný jako táta, chtěl bych si s otcovou pomocí vykovat takový meč, jako máš ty, a stát se bojovníkem.“

Když Slavomír pozoroval chlapce před sebou, uvědomil si, že tak nějak zřejmě začínal také Lichuta. A dobře věděl, že z takových prostých klučinů často vyrůstají ti nejstatečnější a nejvěrnější bojovníci.

Když chlapce pozoroval, cítil, že u něj by to mohlo být také tak. Sáhl proto do zdobeného váčku zavěšeného u svého opasku a vylovil z něj stříbrný denár.

Ukázal jej chlapci a zeptal se: „Víš, co to je?“

Klučina údivem polkl a pomalu ze sebe vysoukal:

Je to obrovské bohatství. Stříbrný denár. Dá se za něj koupit třeba deset slepic. Někdy jej otec také dostane za svoji práci.“

Je vidět, že jsi chytrý kluk, máš samozřejmě pravdu,“ s úsměvem přisvědčil Slavomír a dodal: „Podívej se na zadní stranu té mince. Je tam vyražené malé písmeno ’s‘. To je začátek mého jména. Lidé, kteří mě znají, vědí, že takové mince dávám jen dobrým přátelům.

Až budeš tak velký a silný, že udržíš meč, který s otcem vykováte, a budeš chtít sloužit přímo u mě, potom sedni na koně a s mečem i mincí se přihlas na mém dvorci ve Veligradě. Buď klidný, paměť mám dobrou a na naše dnešní setkání nezapomenu. Pokud by se ti nechtělo opouštět rodný Starigrad, hlas se s mečem i mincí u místního župana. Když ten tu minci uvidí, jistě tě přijme do služby A teď nám pomůžeš, ano?“

Drslav měl oči navrch hlavy, v umouněné dlani pevně svíral stříbrnou minci a celý rozechvělý ze sebe vysoukal: „Moc ti děkuji, vznešený kníže Slavomíre. A spolehni se, určitě přijedu za tebou do Veligradu. A jak takovému hrdinovi, jako jsi ty, může pomoci obyčejný kluk, jako jsem já?“

Slavomír se pousmál: „Chceme se jít pomodlit k hrobu vašeho knížete Jaroslava, tak nám zatím prosím pohlídej naše koně.“

Klučina hrdě vypjal svoji hubenou hruď a slavnostně prohlásil: „Spolehni se, pane, vaši koně u mě budou v naprostém bezpečí!“

V té chvíli ještě Slavomír netušil, že v Drslavovi bude jednou mít jednoho ze svých nejstatečnějších a nejobětavějších bojovníků. Ta doba však byla ještě hodně vzdálená.

***

Kapitola 75.

*

Malý Drslav jim popsal, kde leží Jaroslavův hrob.

Díky tomu jej našli velice snadno. Ostatně, velký dřevěný kříž, umístěný na čestném místě hned vedle kostela, byl těžko k přehlédnutí. Bylo vidět, že lidé měli Jaroslava rádi. Jeho hrob zdobila spousta květin, některé zcela čerstvé.

Slavomír a jeho muži se postavili před Jaroslavovým hrobem se skloněnými hlavami a sepnutýma rukama. Každý se tiše modlil za Jaroslavovu duši, jak uměl. Slavomír mu alespoň v myšlenkách povyprávěl, jak pomstili Jaroslavovu vraždu.

Konečně se probrali ze svého soustředění a opustili hřbitov. Drslav i s kamarády vážně stáli u jejich koní. Slavomír pohladil hlavu malého hrdiny, nasedli na koně a vydali se konečně na starigradskou akropoli do Jaroslavova dvorce.

Na nádvoří Jaroslavova dvorce panoval čilý ruch, který svědčil o tom, že Vladan během Slavomírovy nepřítomnosti nezahálel.

U velkého stolu na nádvoří, kde před pár dny slavili Vladanovu svatbu, byli shromážděni zástupci všech osmi vladyckých rodin, jejichž synové se zúčastnili spiknutí vedeného Franky. Mrtvá těla těchto moravských spiklenců nyní ležela připravena k odvozu domů ve sklepě pod dvorcem. Kromě Hostějova rodu byly ještě dvě rodiny, ze kterých se Adalbertovi upsali dva synové – šlo o vladyky z Malhostovic a vladyky ze Zelené Hory. Ve sklepení leželi třetí syn Rohan a čtvrtý syn Trmík vladyky Zelena ze Zelené Hory a čtvrtý syn Kacan a pátý syn Výšek vladyky Maloně z Malhostovic.

K rodinám čekajícím na Slavomíra si přisedl mladý Hostěj, který právě přijel se Slavomírem, a všichni se rychle utišili při pohledu na zjevně nazlobeného knížete.

Slavomír se postavil před čelo stolu a přísným pohledem přejel všechny shromážděné. Chvíli tak mlčky stál a potom k nim začal mluvit nesmlouvavě znějícím hlasem: „Teď tedy víte, doufám, že teprve teď, doufám ve vašem vlastním zájmu, že teprve teď, že jste netušili, co vaši synové podnikají. Opakuji, nyní víte, že ve sklepení pod tímto dvorcem leží jejich mrtvá těla, a víte, proč zde leží jejich mrtvá těla! Těch dvanáct mladých moravských vladyků je ostudou své země a zároveň i ostudou vás, kteří jste je vychovali!

Spojili se s Franky vedenými správcem zdejšího kostela Adalbertem a jeho bratrem Rolandem, aby pomohli získat Rolandovi županský úřad ve Starigradu.

Frankové doufali, že se jim tak podaří podkopat zde moc našeho vznešeného krále Rastislava. A vaši synové, právě vaši synové, se tak podíleli na přípravě rozvratu ve své vlastní zemi! Jejich osobní prospěch jim byl bližší než prospěch země, která je jejich domovem! Všechny tyto zrádce spolu s těmi, kdo je získali pro zradu proti jejich vlasti, jsem osobně potrestal se svými vojáky. Podle starého rodového práva by mělo následovat i potrestání jejich rodin. Byli to jejich rodiče, kteří je tak špatně vychovali. Byly to jejich rodiny, které, doufejme, pouze svojí nevšímavostí umožnily, aby se jejich synové chovali, jak se chovali, a dělali, co dělali. Podle starého rodového práva bych měl vaše dvorce převzít ve jménu krále a vás potrestat na hrdle nebo prodat do otroctví. Dobře víte, že zde zastupuji Rastislavovu vůli. Kdybych konal tak, jak jsem řekl, král mi to za zlé mít nebude. Naopak, pochválí mě. Rozhodl jsem se však jinak. Už jste byli dost potrestáni ztrátou svých synů, někteří dokonce ztrátou dvou svých synů. Budiž vám tato smutná událost poučením. Když budete své syny pohřbívat, dobře se zamyslete nad tím, jak ty živé vychováváte. Doufám, že jsem mluvil dostatečně jasně!“

***

Kapitola 76.

*

Všichni seděli zaraženě a bylo zřejmé, že by už byli nejraději na cestě domů. Až na jednoho. Na konci stolu povstal zamračený podsaditý, asi padesátiletý muž s tváří orámovanou rozježenými vousy i vlasy – vladyka Maloň z Malhostovic. Slavomír jej dobře znal a nikdy toho úlisného a tvrdého muže neměl rád. Říkalo se o něm, že si svůj majetek občas rozmnožuje tím, že přepadá kupce cestující krajem kolem jeho dvorce. Nikdy mu to však nebylo dokázáno, i když se o to nebožtík Jaroslav mnohokrát snažil, jak Slavomír věděl z Jaroslavova vyprávění.

Maloň svým chraplavým hlasem pronesl: „Nezbývá nám nic jiného, Slavomíre, než tvé rozhodnutí respektovat. Buď si však jistý, že já ti nezapomenu, co jsi mé rodině provedl. Když se před šestnácti lety spojil Rastislav s Franky, aby se zmocnil vlády nad Moravou, tak jsi takto jistě neřečnil. Když se moji synové chovali stejně jako tehdy Rastislav, zabil jsi je!“

Po těchto Maloňových slovech všichni sklonili své hlavy a zaraženě pozorovali desku stolu před sebou.

Zalekli se vladykovy opovážlivosti a zaraženě čekali na Slavomírovu reakci.

Slavomír se na vzpurného vladyku přísně zadíval a hromovým hlasem doslova zaburácel: „Co si, Maloni, ve své pýše myslíš, že jsi? To si opravdu myslíš, že takový bezvýznamný vladyka jako ty se může poměřovat s králem tak mocným, jako je náš vznešený Rastislav? S mužem, kterého se obávají ti, s nimiž se tví proradní synové paktovali kvůli svému mrzkému zisku? Tví synové, kteří byli ochotni zabíjet své krajany kvůli svému prospěchu? Vůbec bych s tebou při svém postavení nemusel diskutovat. Já ti můžu jen nařizovat a trestat tě, když neposlechneš. A věř mi, že se nyní musím moc zdržovat, abych tě tady na místě za tvou drzost ihned nepotrestal. Avšak přece jen.

Do své hloupé a vzpurné hlavy si natluč, že v době, kdy se Rastislav ujímal moci nad naší zemí, mi bylo šestnáct let a byl jsem v cizině. Po slovech, která jsi právě ve své vzpurnosti pronesl, by se nikdo nemohl divit, kdybych ti tady na místě osobně setnul hlavu. Já však k tobě budu velkorysý a budu věřit, že nechceš zrazovat svou zem a svého krále jako tvoji dva synové, že ti pouze smutek nad smrtí těchto synů zatemnil tvůj hloupý mozek. A teď si vezmi jejich mrtvá těla a kliď se mi z očí, než si vše rozmyslím!“

Potom už klidným hlasem, ve kterém však byla cítit účast, Slavomír dodal: „A vy ostatní, vezměte si také těla svých synů a křesťansky je pohřběte na svých dvorcích. Budiž vám osud vašich synů poučením, abyste příště vy i vaši synové a dcery věnovali více péče výchově svých potomků.“

Když se nádvoří vyprázdnilo, obrátil se Erik ke Slavomírovi a řekl mu: „Obávám se, že s tímhle Maloněm se nesetkáváme naposledy.“

Slavomír Erikovi přisvědčil: „Když jsem toho vzpurného vladyku, o kterém jsem si odjakživa nic lichotivého nemyslel, pozoroval, také jsem si říkal, že mi asi nezbude nic jiného, než si s ním v budoucnu povykládat a definitivně mu vše vysvětlit pomocí mého meče.“

Erik se ušklíbl: „A nebylo lepší mu tu hlavu setnout hned teď a tady, jak jsi říkal? Vždyť jsi měl pravdu v tom, že bys na to po jeho drzých slovech napadajících krále Rastislava a koneckonců i tebe měl plné právo.“

„Víš, Eriku, tohle jsem si také hned říkal,“ vážně svému příteli odpověděl Slavomír, „a za normálních okolností bych tak asi také jednal. Jenže měli jsme tu dalších osm rodin postižených jako ta Maloňova. A já si v té chvíli uvědomil, že pro jednotu naší země by nebylo dobré, pokud by se tihle lidé, tyhle vladycké rodiny, teď zalekly a potom v nich doutnala myšlenka na vzpouru. Možná se mýlím, avšak myslím si, že tím, co jsem udělal, jsem je spíš přinutil zamyslet se nad sebou a nepodnítil v nich nepřátelství ke mně, což by mně bylo jedno, ale především nepodnítil nepřátelství k Rastislavově královské moci, čímž bych oslaboval jednotu naší země. Teď bychom tu mohli mít osm nespokojených vladyckých rodin a taková nákaza by se mohla šířit jako nějaká nebezpečná nemoc. Pokud však ukážeš trochu velkorysosti, otupíš osten jejich smutku, ze kterého může snadno vyrůst nenávist.

A co jiného by si mohl král Ludvík a jeho Frankové přát? Rozhádané Moravské království by pro něj bylo lahůdkou. Já si myslím, že ten vřed zrady a nejednoty, který jsme tu objevili, bylo třeba vyříznout. Vyříznout však čistě, rychle a způsobit tím co nejmenší ránu.“

Erik se zamyslel a po chvíli pronesl s neskrývaným obdivem v hlase: „Vidíš, takhle komplikovaně jsme u nás na severu nikdy neuvažovali. Problémy se řešily mečem nebo sekyrou, tu odlétla jedna hlava, tuhle zase jiná hlava, a bylo hotovo. Jenže pravda také byla, že jsme mezi sebou válčili skoro pořád. Uvažovat tak, jako jsi to nyní předvedl ty, nebylo by to věčné válčení mezi Vikingy asi nutné.“

***

Kapitola 77.

*

Téměř vše, co bylo třeba udělat, Slavomír zařídil.

Jaroslav byl pohřbený, jeho vrahové byli potrestáni, stejně tak spravedlivý trest stihnul ty, kteří intrikovali proti vlastní zemi.

Zůstal poslední problém, osazenstvo dvou stodol na Adalbertově dvorci a Gumpold zavřený v malém srubu na Jaroslavově dvorci.

Slavomír se usadil s Erikem, Vladanem a Běškem u džbánu medoviny. Zeptal se Běška: „Co by místní lidé říkali tomu, kdybychom z Gumpolda udělali, alespoň prozatím, správce místního kostela? Pokud se mi doneslo, ještě když jsme byli ve Veligradě, biskupa Hartwiga stihl záchvat mrtvice. Tak se snad Gumpoldově jmenování zdejším církevním správcem nebudou v Pasově bránit. Kněze tu potřebujete, jde mi však o to, vědět, jak se snášíte s Gumpoldem?“

„Ne že by jej zdejší lidé zrovna milovali,“ pronesl pomalu Běšek, „pravda však je, že Gumpold nebyl nikdy tak povýšený k místním lidem jako Adalbert.

Na rozdíl od Adalberta jej místní celkem respektovali.

Jak já to vidím, ten tvůj nápad je docela dobrý.“

Erik se zeptal: „Kromě Gumpolda máme zavřených také devět franských vojáků, tři franské ženy a Jaroslavu. Co uděláme s těmi? Řekl bych, že ty Franky by bylo nejlepší poslat domů, co však uděláme s Jaroslavou? Přímo o otcově vraždě vědět nemusela, s bratrem a švagrem ji však jistě pojily mnohé zájmy.“

„Co kdybychom ji poslali do nějakého kláštera?“

navrhl Vladan. „Soudit ji nebo ji někde tady ve Starigradě držet zavřenou, to by asi nebylo nejšťastnější.“

Slavomír se krátce zamyslel: „Je to zajímavý nápad.

Vím, že v Salzburgu mají ženský klášter, jmenuje se to tam tuším Nonnberg. Tam by Jaroslavu určitě přijali.

A arcibiskup Adalwin by asi nebyl proti. Jenže by určitě přemýšlel nad tím, jak Jaroslavu po nějaké době využít proti naší zemi. Taková moravská knížecí dcera by mohla být zajímavá partie! Navíc, Jaroslava by se při své povaze k takovým hrátkám jistě dala ráda zneužít. Jen by jí museli dopřát život v přepychu a bohatství. Kdepak, tohle nemůžeme dopustit! Na druhé straně máš však také pravdu v tom, že držet Jaroslavu tady by nejšťastnější nebylo.“

„Zakroutit jí krkem? Fuj, to by se mi zdálo nevkusné. Ta tvá bývalá nápadnice je sice pěkná káča, ale tohle…“ otřásl se Erik.

Vladan se podrbal ve svých hustých vlasech a zamyšleně řekl: „Možná bych měl řešení. Je to odtud dost daleko na půlnoční stranu, ještě kus za hradištěm Povel. Stojí tam v takovém zapomenutém údolí hradiště, kterému místní říkají Moravičany. Znám je proto, že pánem hradiště je můj strýc. Jmenuje se Moraša a je to bratr mé matky. Myslím, že kdybychom k němu Jaroslavu poslali a přidali k ní něco peněz,

Moraša by se o ni postaral. Myslím, že by ta ženská byla dost daleko z dohledu a neškodila by. Pokud bys souhlasil, tak bych Morašovi napsal, oba umíme totiž psát i číst. Pošleme s ní pro jistotu čtyři vojáky, a pokud bys ty přidal nějaké peníze…“

Slavomír s pobavením řekl: „Dobrý nápad, Vladane! Jaroslavě se asi moc líbit nebude, když ji pošleme kamsi do zapadnlého hradiště daleko odtud, to mě však trápit nebude. Pokud si myslíš, že tvůj strýc nebude proti, potom já mu rád něco pošlu za starost o naši knížecí dcerku.“

Slavomír si spokojeně promnul dlaně. „Myslím, že tímhle Vladanovým nápadem jsou naše potíže vyřešeny. Ještě nám zbývá devět franských vojáků a ty tři franské ženy. Tady bych řekl, že můžeme být trochu velkorysí vzhledem k našemu milému Gumpoldovi. Jemu samotnému by tu bylo těžko a třeba by měl chutě utéci. Pokud bude mít společnost, bude to jiné.

Dvě z těch ženských a dva vojáky bychom mu mohli povolit, aby se tu necítil tak opuštěný.“

Erik pobaveně prohlásil: „Vsadím se, že vím, které ženské si Gumpold vybere.“

Všichni se na Erika tázavě podívali a ten jim prozradil své mínění: „Je tam jedna taková mladá, pěkná, štíhlá jako proutek, druhá je taková nic moc a ta třetí je sice postarší a tlustá, když jsme ji však odváděli do stodoly, tak to bylo od plotny, kde moc voněla jakási kaše, ostatně tu jsme potom snědli a byla opravdu chutná.

Takže jsem přesvědčený, že tu mladou si Gumpold vybere na potěšení těla a tu starou na potěšení žaludku.“

Všichni se rozesmáli a Slavomír, když si utřel slzy smíchu z tváře, prohlásil: „Myslím, že se s tebou nemá cenu sázet. Máš dobrý postřeh.“

Potom Slavomír dodal už vážným hlasem k Běškovi: „Adalbertův dvorec samozřejmě obsadíš svými vojáky, mohou odsud vyjíždět na kontrolu kupeckých cest. Jako místo předsunuté obrany Starigradu ten dvorec také nebude k zahození. Gumpolda s jeho babincem a dvěma vojáky přestěhujeme do toho srubu, co zde je vedle kostela. Ostatně, pokud se pamatuji, původně sloužil k ubytování kněze. Aspoň tak budete mít Gumpolda i s jeho lidmi pod kontrolou.

No a zbytku Franků se zbavíme co nejrychleji. Hned poté, co si Gumpold vybere své lidi, pošleš ten zbytek pod dozorem deseti vojáků co nejkratší cestou do východních Frank – provincie Marcha Orientalis za řekou Dyjí se na ně jistě už těší.“

„Máte ještě někdo nějaké připomínky nebo nápady?“ zeptal se Slavomír, a když tomu tak nebylo, vyzval Běška: „Teď prosím jdi a přiveď nám sem Gumpolda. Musím si jej ještě před odjezdem vychutnat.

Vlastně ještě počkej, než se tu s Gumpoldem objevíte, zařiď, ať mi někdo donese pergamen, psací brk a nádobku s inkoustem.“

***

Kapitola 78.

*

Když se o chvíli později otevřely dveře, kterými přivedl Běšek Gumpolda, Slavomír tak, aby jej Gumpold neviděl, na všechny významně mrknul a zatvářil se nesmírně přísně na tlustého Franka, který vypadal po několikadenním věznění poněkud schlíple a zcela nepochybně nic dobrého neočekával.

Slavomír jej nechal stát před stolem, u kterého seděl s Erikem, Vladanem a Běškem. Chvíli si Gumpolda prohlížel, při kteréžto činnosti si dal nesmírně záležet na tvrdém a nepřístupném výrazu ve své tváři.

Ostatní tři se svému veliteli ihned přizpůsobili.

Chudák Gumpold před nimi stál, snažil se pohledem najít spřízněnou duši, viděl však jen samé, jak mu alespoň připadalo, krvežíznivé pohledy, a už se pomalu loučil se životem. Pleš měl strachem celou zpocenou a stejně tak mu tekl pramínek potu i na zádech pod sutanou.

Když už se začal Gumpold v duchu modlit poslední otčenáš, Slavomír si poposedl ve svém křesle a vážným hlasem začal mluvit: „Milý Gumpolde, nevím, kolik toho už víš. V každém případě ti však se vší vážností mohu sdělit, že stejně jako u všech ostatních zločinů, které jsem kdy vyšetřoval, i zde spravedlnost zvítězila a zlo bylo po zásluze potrestáno. Takže to doupě vzpoury proti naší zemi v Ďáblově tlamě, které jsme i díky tobě našli, bylo zlikvidováno a nikdo z jeho obyvatel nepřežil. Stejně tak tvoji páni Adalbert a Roland už nebudou této zemi škodit a vraždit moravská knížata. Skončili spolu se svým průvodcem, moravským zrádcem, s roztříštěnými těly v jedné nesmírně hluboké díře v zemi na půlnoční stranu odtud. Ta díra má, to jen pro tvou informaci, velice příhodný název Ďáblova díra.“

Poslední větu Slavomír pronesl se zvýšeným důrazem a zadíval se na Gumpolda obzvláště přísně. Ten už byl chudák zpocený úplně celý a brada se mu doslova třásla strachem.

Slavomírovi se už Gumpolda zželelo, tak se rozhodl, že přejde konečně k věci: „Teď už nám zbýváš z původců téhle ošklivé historie, milý Gumpolde, pouze ty!“

Jak já, kníže,“ zablekotal Gumpold, „já jsem o ničem nerozhodoval a spoustu věcí přede mnou Adalbert s Rolandem tajili, to přece víš!“

Slavomír se na Gumpolda lhostejně zadíval a namítl mu: „To je sice pravda, stejně jsi však měl jít za knížetem Jaroslavem a říci mu, co víš.“

„To by mě však Adalbert zabil, pokud by se to dozvěděl,“ zaprotestoval Gumpold a potom zanaříkal:

„Teď mě však necháš zabít zase ty. Jestli já nejsem nešťastný člověk. Ať udělám, co udělám, vždycky to pro mě špatně dopadne!“

Slavomír se neubránil úsměvu, který však nebohému Gumpoldovi připadal jako hrozný výsměch nad jeho tragickým osudem.

Už byl naprosto smířený s tím, že se rána nedožije, když najednou nemohl věřit svým uším. Od Slavomíra uslyšel: „Není tak úplně nutné, abys špatně skončil. My, Moravané, nejsme tak proradní a krutí jako tví krajané.“

Gumpold si v duchu rychle řekl, že o tom, kdo je krutější, by se dalo dlouze diskutovat, nicméně Slavomírova poslední slova zněla jeho uším jako zpěv andělů. Plný nové naděje se Gumpold nadšeně zeptal:

„A co bych měl udělat, abych se dožil zítřka, vznešený kníže?“

Slavomír hlasem najednou plným všeobjímající lásky ke svému bližnímu se Gumpolda zeptal: „Tys byl nejen Adalbertův poskok, ty máš i kněžské svěcení, že ano?“

Gumpoldovi sice nebylo tak zcela jasné, kam Slavomír svojí otázkou směřuje, protože však knězem opravdu byl, souhlasně přikývl.

Slavomír ve stejně laskavém duchu pokračoval:

„Vzhledem k tomu, že Adalbert leží s roztříštěnými kostmi kdesi v Železných horách, potřebujeme tady ve Starigradu jeho nástupce v kněžském úřadě. Protože asi také víš, že tvůj biskup Hartwig ještě stihl dát úkoly tvému nebožtíku pánovi, avšak krátce po vašem odjezdu z Pašova přede dvěma roky jej sklátila mrtvice a dnes nemůže mluvit, tak bychom na jmenování nového kněze asi čekali dlouho. Napadlo mě tedy pomyslet v této souvislosti na tebe, jestli bys nechtěl svému novému domovu pomoci, a my bychom se zase na oplátku příliš nezabývali tím, jak moc či jak ochotně jsi svému pánovi Adalbertovi pomáhal. Pokud by ti ovšem tvoje morální zásady bránily…“

Gumpoldova kulatá tvář zazářila novou nadějí a Gumpold jako znovuzrozený rychle drmolil: „Ne, ne, ne, žádné zásady mi samozřejmě nebrání. Úkolem kněze je služba, služba bližním…“

***

Kapitola 79.

*

Slavomír se usmál. „To jsem velice rád, že svoji kněžskou službu chápeš tímto způsobem. Potom ti jistě také nebude vadit, když mi tu něco napíšeš a oba to stvrdíme svými podpisy.“

V té chvíli byl vidět úlek v Gumpoldově tváři. Slavomír se jej proto zeptal: „Nějaká potíž?“

„Ne, vůbec ne.“

„Tak si sedni, vezmi si tady ten brk a piš na pergamen, který před tebou leží,“ řekl Slavomír.

Gumpold před sebe rozvinul pergamen, namočil brk do inkoustu a Slavomír začal diktovat: „Já, níže podepsaný Gumpold ze Salzwegu…“

„Ty víš, odkud pocházím?“ překvapeně se zeptal Frank.

Slavomír se ušklíbl. „Já vím tolik věcí, že by ses divil, milý Gumpolde. Můžeme pokračovat?“

Gumpold přikývl a Slavomír znovu začal: „Já, níže podepsaný Gumpold ze Salzwegu, zde potvrzuji před zástupcem moravského krále Rastislava Slavomírem z Dolnogradu, že o vlastní vůli přijímám úřad administrátora svaté katolické církve v kostele svatého Jiří ve Starigradě. Tento úřad budu vykonávat podle zásad Desatera, pokynů Svatého otce v Římě a svého nadřízeného biskupa v Pasově. Především však budu při vykonávání tohoto úřadu zcela loajální ke králi Rastislavovi a k Moravskému království, které se stalo mým druhým domovem. V případě, že výše zmíněné pokyny se nebudou slučovat se zájmy krále Rastislava a Moravského království, nebo budou dokonce proti nim namířeny, budu o tom neprodleně informovat krále Rastislava a župana ve Starigradu.

V žádném případě takové pokyny nevyplním, pokud k tomu nebudu výslovně zmocněn králem Rastislavem. K tomu mi dopomáhej Bůh. Ve Starigradě v září léta Páně 862.“

Když Slavomír skončil, Gumpold zíral na dokument, který před ním ležel.

Slavomír houkl na váhajícího Gumpolda: „Copak?

Máš nějaký problém s tím, tento dokument podepsat?“

„Ne, určitě ne, v žádném případě,“ brebentil Gumpold chvějícím se hlasem a připojil pod text svůj rozmáchlý podpis.

Slavomír se podepsal vedle Gumpoldova podpisu, pergamen sroloval a vložil do připraveného pouzdra a s úsměvem Gumpoldovi řekl: „Takže ti blahopřeji ke tvé nové funkci a doufám, že svůj významný úřad budeš vykonávat ke spokojenosti obyvatel Starigradu. A abych nezapomněl, ve vašem bývalém dvorci, ve kterém bude nyní starigradská vojenská posádka, ještě zadržujeme devět franských vojáků a dvě tvé krajanky. Teď se tam odebereš tady s Běškem a vybereš si dva vojáky, které ti necháme k ochraně, a dvě ženy, které si můžeš nechat k vedení domácnosti.

Spokojený?“

Gumpold jen beze slova přikývl, polkl a podle jeho vyjeveného výrazu bylo zřejmé, že nemůže uvěřit tomu, jak se jeho situace vyvinula.

Potom však přece jen sebral odvahu a stísněným hlasem pronesl: „Promiň, vznešený kníže, především bych ti rád poděkoval za tvoji neobyčejnou velkorysost k mé osobě.“

Slavomír pokývl hlavou a řekl: „Doufám, že mě, Gumpolde, nezklameš. Podruhé už bych k tobě tak mírný nebyl. To mi věř.“

„To ti rád věřím, kníže,“ pípl Gumpold, „mohl bych však mít jednu otázku?“

Jen se ptej.“

„Co se stane nebo stalo s paní Jaroslavou?“

Je to od tebe křesťanské, že se staráš o své ovečky,“ pochválil Slavomír Gumpolda a pokračoval: „Paní Jaroslavu však už ke svým ovečkám počítat nemusíš. Nemusíš se bát, nic se jí nestalo a nestane. Pouze jsme dospěli k rozhodnutí, že její křehké zdraví vyžaduje změnu podnebí, a tak ji zítra pošleme odtud do jejího nového domova.“

„Mohu se zeptat, kam to bude?“ nesměle se otázal Gumpold.

Slavomír se na něj zeširoka usmál. „Zeptat se, milý Gumpolde, jistě můžeš. Na každou otázku však nemusíš dostat odpověď. A toto byla jedna z takových otázek. Opakuji však, buď klidný, paní Jaroslavě se nic zlého nepřihodilo a, doufejme, ani nepřihodí.

A teď už jdi s Běškem a ujmi se svého úřadu. Běšek ti také ukáže nové bydliště tvé a tvých lidí.“

Když Gumpold s Běškem opustili místnost, Slavomír se s Erikem a Vladanem hlasitě rozesmáli.

Když se utišili, Slavomír už vážně řekl: „Tak, Vlada

ne, nalož na vůz věci své krásné novomanželky a přichystej jí na něm pohodlné sezení. Apak také oba s Erikem zařiďte, ať jsou zítra všichni připraveni k odjezdu domů do Veligradu. A samozřejmě, abych nezapomněl, podíl z franské kořisti, který patří našemu králi Rastislavovi, naložte na nějaký menší vůz.“

***

Kapitola 80.

*

Druhého dne ráno vyjely ze Starigradu tři průvody. Ten nejmenší s Jaroslavou půlnoční branou. Další dva potom rajgradskou branou. Desítka vojáků s Franky pokračovala směrem na Rajgrad, zatímco velký průvod vedený Slavomírem z rajgradské cesty zahnul doleva do údolí vedoucího ke Zlaté říčce.

Když si Slavomír s Erikem prohlíželi Franky odváděné ze Starigradu, usmáli se na sebe. Erik měl samozřejmě pravdu s tím, které dvě ženy si Gumpold ponechá.

Pro cestu domů použili stejnou trasu, jako když jeli do Starigradu. Přenocovali opět na Nechvalíně a druhého dne k večeru se již před nimi tyčila mohutná dřevěná věž nad moravgradskou bránou v opevnění Veligradu.

Když Slavomír přijel do brány, uctivě jej pozdravil strážný a hned na něj volal: „Vznešený kníže, máte všichni, a zvlášť Erik, spěchat do vašeho dvorce.

A ihned poté, co ty, kníže, pozdravíš rodinu, máš se vydat za králem do jeho dvorce Na Knížecím.“

V Erikovi by se v té chvíli krve nedořezal. Jen zamumlal: „Proboha, snad se něco nestalo s mojí Janičkou…“

Po těch slovech Erik pobídl svého koně a tryskem vyrazil ke Slavomírovu dvorci na Špitálním vrchu.

Slavomír se ohlédl k Vladanovi a křikl na něj: „Jedu za Erikem. Ty doveď průvod do dvorce.“

A Slavomír se také tryskem vydal za Vikingem.

Když projeli branou, na nádvoří dvorce panoval čilý ruch. Z Erikova domu právě vyšla Lada s úsměvem na tváři. Když uviděla bledého Erika následovaného manželem, zavolala: „Eriku, máš nedočkavého syna. Už je mezi námi. A neboj, Jana i malý Viking Erik jsou v naprostém pořádku.“

Erik seskočil z koně a Ladě dal pusu, jen to mlasklo na celý dvorec.

Slavomír s úsměvem pokrčil rameny, seskočil také z koně, objal svoji Ladu a řekl jí: „Abys mi nemusela něco vysvětlovat!“

„Ale jdi, ty!“ řekla Lada a její manžel od ní dostal polibek, který okolí ohodnotilo uznalým pokývnutím.

Když si oba všimli, jak je lidé kolem pozorují, Slavomír zavolal: „Ještě to proberu s novopečeným otcem.

Připravte se však na to, že zítra v poledne začínáme oslavovat!“

Tato Slavomírova slova následovalo nadšené provolání slávy a kníže si v duchu povzdechl, že nejspíš pozítří ráno povede své muže zase ke koupeli do řeky Moravy, aby se probrali z další kocoviny.

***

Kapitola 81.

*

Slavomír se rychle opláchl, nechal Erika jeho radosti s prvorozeným potomkem, vzal si čerstvého koně a vydal se do královského dvorce Na Knížecím.

Královský palác ve Veligradě nebyl tak velký jako palác v Moravgradě. Nebyl také patrový, měl pouze přízemí. Na rozdíl od moravgradského králova sídla měl však střechu krytou taškami z cihelny mistra Byška. Toho zaujaly tašky z domů římských vojáků, které Moravané na jihu země často nacházeli, když stavěli svá obydlí či jejich opevnění nebo když obdělávali pole. Zkazky vyprávěné u zimních ohnišť o tom, jak před staletími stály na jihu Moravy tábory mocné římské říše, byly stále živé. Cihláře Byška staré historie příliš nezajímaly. Římské tašky na pokrytí střechy jej však zaujaly nesmírně. Když pochopil, k čemu jsou, dlouho zkoušel ve své cihelně jejich výrobu, až byly jeho tašky lepší než římské originály. Původně byla střecha královského paláce šindelová, když však Byšek přišel se svými novými výrobky, Rastislav neodolal a taškami nechal pokrýt kromě paláce také rotundu svatého Michala, stojící v jeho blízkosti, a rovněž dům, který mu sloužil k bydlení, když byl ve Veligradě.

Jak palác, tak i rotunda a králův obytný dům byly postaveny z kamene a cihel, které byly dílem z rozebraných římských staveb a dílem domácí výroby

– převážně opět od mistra Byška. Domy měly bíle omítnuté stěny, které se zvlášť pěkně vyjímaly v zářícím slunci.

Královský palác měl půdorys písmene L. Větší část zabíral trůnní sál, kde, podobně jako v moravgradském paláci, byly na dřevěném podstavci umístěny dva pohodlné dřevěné trůny vyložené kožešinou pro Rastislava a jeho manželku, dalmatskou princeznu Miloslavu. V sále přijímal Rastislav velké návštěvy, konaly se tu rovněž porady velmožů a také královské hostiny Světlo do sálu přicházelo přes okna zasklená barevnými skly Kratší část písmene L tvořil přístavek, do kterého se vcházelo dveřmi z trůnního sálu. Zde měl Rastislav svoji pracovnu, ve které opět, podobně jako v té moravgradské, přijímal nejbližší spolupracovníky.

Když Slavomír přijel do královského dvorce, čeledín od něj převzal koně a poslal knížete právě do Rastislavovy pracovny. Slavomír místnost dobře znal.

Uprostřed byl pevný dubový stůl, v jeho čele stálo pohodlné dubové křeslo vyložené kožešinou, ve kterém sedával král. Kolem stolu bylo potom sedm dalších dubových křesel a u stěn dřevěné truhlice.

Rastislav měl ten zvyk, že pro zvlášť milé hosty nechal také připravit kožešinu do jejich křesla. Teď bylo takto připravené křeslo po králově levici. Slavomír pochopil, že je nachystáno pro něj, a unaveně se do něj sesul, protože po dvoudenní cestě ze Starigradu, které předcházely dny, kdy si kníže vůbec neodpočinul, se Slavomír cítil právě tak zralý na to, jít do postele.

Bylo vidět, že Rastislav je ke svým lidem stejně uznalý jako Slavomír. Po chvíli se objevily dvě děvečky a před Slavomíra položily džbán s medovinou, další džbán s vínem, poháry na pití, misky s vodou na opláchnutí rukou, velké kusy pečeného jehněčího, brusinkovou omáčku, prosnou kaši se slaninou a sladké medové placky plněné lesními plody – prostě vše potřebné k tomu, aby se hladový bojovník pořádně nasytil, jak si s úsměvem řekl Slavomír.

Když Slavomíra děvečky pobídly aby jedl a pil, nedal se pobízet. A při této bohulibé činnosti jej vyrušil Rastislav.

Slavomír chtěl krále povstáním pozdravit, ten však jen mávl rukou, přisedl si k němu, nalil medovinu a trpělivě čekal, až Slavomír zažene největší hlad.

Rastislav byl vysoký svalnatý muž. Už mu pomalu táhlo na padesát let. Jeho tělo však bylo stále pevné a pružné a síly měl na rozdávání. Lidé před ním měli respekt, protože viděli muže s věčně podmračeným obličejem, ze kterého se obvykle výhružně dívaly velké hnědé oči, ukryté pod výrazným tmavohnědým obočím. Hluboké vrásky mezi obočím dodávaly králově oválné tváři notnou dávku přísnosti. Obličej Rastislavovi rámovaly husté tmavohnědé vlasy sahající po ramena, mezi kterými se už na spáncích tu a tam objevovaly šediny. Bradu zdobil krátce střižený vous, rovněž místy prokvetlý šedivými nitkami.

Kdo však krále blíže znal, věděl, že jeho podmračený výraz je spíš určený k oklamání okolí. Mezi svými blízkými byl z Rastislava jiný člověk, mnohem příjemnější. Pravda však byla, že tuto příjemnější stránku královy osobnosti znalo jen málo lidí. V podstatě to byla jen jeho manželka Miloslava a moravgradský správce, starý Ladislav, kterého Rastislav zdědil ještě po strýci Mojmírovi a který byl v poslední době nejdůležitějším Rastislavovým rádcem a trávíval s ním proto i dobu pobytu ve Veligradě. A konečně třetím z nejužšího kroužku Rastislavových důvěrníků byl Slavomír.

Pouze těmto třem lidem král bezpodmínečně důvěřoval a dal na jejich rady, protože pouze u nich si byl jistý tím, že nikdo z těchto tří mu nechce ublížit a snaží se mu upřímně pomoci.

***

Kapitola 82.

*

Když Rastislav viděl, že Slavomír zahnal hlad a žízeň, přiťukl si s ním medovinou a vyzval jej, aby vylíčil, co se vlastně ve Starigradě dělo. Věděl, že tam Slavomír jel na svatbu a Jaroslavova vražda pro něj byla velice nemilým překvapením.

Slavomír králi vylíčil celou historii jejich cesty.

Když byl u smrti Jaroslava, u toho, jak se vypořádali s Heinrichem a jeho lidmi, u přepadení Ďáblovy tlamy a konečně u dramatického finále u Ďáblovy díry, král jen zatínal pěsti a nabíhaly mu žíly na spáncích.

Rastislav si zvědavě prohlížel jeden z podivných gombíků, které jim pomohly usvědčit vrahy a který mu Slavomír přinesl. Král souhlasil se Slavomírem, že způsob řešení, který kníže zvolil, byl nejrozumnější, a navíc jej pochválil za to, jak se vypořádal s Jaroslavou a zbylými Franky. A když Slavomír líčil, jak uzavřel smlouvu s Gumpoldem, král se srdečně bavil.

Když Slavomír se svým vyprávěním skončil, Rastislav ještě chvíli přemýšlel nad tím, co všechno si právě vyslechl.

Po chvíli Rastislav zamyšleně řekl: „S vladykou Maloněm jsi to provedl dobře. Jen mám také ten pocit, že s ním ještě budou potíže. Jenže, bohužel, musíme počkat, až ty potíže opravdu nastanou. Měl jsi pravdu, že zdrženlivost byla při jeho výbuchu na místě.

No ale s tím tlustým Gumpoldem, to se mi líbilo. To jsi mě opravdu pobavil. Škoda že jsem u té komedie nemohl být. A ten pergamen se smlouvou máš?“

Slavomír sáhl do vaku, který mu ležel u nohou, a podal pouzdro s pergamenem Rastislavovi. Ten, protože patřil k té menšině velmožů, která ovládala čtení a psaní, si dokument rozbalil a bylo zřejmé, že se při jeho čtení dost pobavil.

Rastislav se zeptal: „Mohu si tu smlouvu nechat?“

Jistě, poslušnost ten tlustý Frank nesliboval mně, nýbrž tobě a tvé říši. Takže jsem si říkal, že se ti ten pergamen třeba bude někdy hodit,“ prohlásil vesele se šklebící Slavomír.

„Tak to ti, milý Slavomíre, velice děkuji,“ prohlásil usmívající se král, zasunující opět srolovaný pergamen do pouzdra.

„Upřímně řečeno, už mě ta smečka proradných franských kněží dost pije krev,“ prohlásil nazlobeně Rastislav a pokračoval: „To je také důvod, proč tě chci požádat o ne zrovna příjemnou věc.“

***

Kapitola 83.

*

Slavomír se překvapeně zadíval na Rastislava a zeptal se jej: „Ty mě lekáš, Rastislave. O co jde?“

Král upil trochu ze svého poháru, avšak v té chvíli ani nevnímal chuť výborné medoviny, protékající mu hrdlem. „Vzpomínáš si, Slavomíre, jak jsme seděli před čtyřmi roky v mé pracovně v Moravgradu a ty jsi přišel tenkrát s nápadem svým a vašeho starého kněze Udalricha, a sice pozvat k nám byzantské misionáře a s jejich pomocí vybudovat vlastní biskupství, a tedy i vlastní moravskou církevní organizaci, ve které by nám nedělali potíže franští kněží, sloužící franskému biskupovi a Franskému králi?“

Jistě, od té doby jsme se o tomhle nápadu bavili víckrát. Shodli jsme se na tom, že je nutné nejprve o zřízení vlastní diecéze požádat římského papeže Mikuláše…“

Rastislav Slavomírovi skočil do řeči: „… který nám podle našeho očekávání nevyhověl. A tak tedy Udalrich poslal dopis svému příteli, konstantinopolskému patriarchovi Fotiovi, ve kterém odkazoval na jejich dřívější korespondenci, informoval jej o papežově odmítnutí naší žádosti a zeptal se jej, zda tedy bude ochotný poslat nám sem vlastní misionáře – ty dva chytré bratry Konstantina a Metoděje, jak jsi mi o nich vyprávěl.“

Slavomír se nechápavě díval na Rastislava. „Dobrá, a co je na tomhle nepříjemného?“

Rastislav se usmál: „V době, kdy jste byli ve Starigradě, přijel od tvého otce z Dolnogradu posel. Kromě úředních písemností týkajících se vlády v Moravském království přivezl také dopis od Udalricha, ke kterému byla připojena Fotiova odpověď na naši žádost. Tady máš oba dopisy, přečti si je.“

Slavomír se začetl do obou pergamenů. Když skončil, usmál se na Rastislava: „To je ale naopak velice příjemná zpráva! Fotios nás přece vyzývá, abychom ihned poslali zvláštní vyslance k byzantskému dvoru s oficiální žádostí o vyslání obou bratří na misijní cestu k nám na Moravu! To jsme přece chtěli!“

Rastislav s rozpačitým úsměvem pohlédl na Slavomíra. „Máš pravdu, to jsme opravdu chtěli. Koho však na takovou cestu mám asi poslat? Udalricha ne, ten už je starý muž, který si zaslouží trochu klidu.“

Slavomírovi teprve teď došlo, k čemu Rastislav oklikou směřuje. Nesměle namítl: „Mám teď malou dceru a Erikovi se právě narodil první syn…“

Rastislav přisvědčil: „Já vím. Jenže znáš někoho vhodnějšího v této zemi, kdo by mohl vést takovou výpravu do Byzance? Vždyť vy dva jste odtud přijeli, a navíc to tam dobře znáte a znáte i cestu do Konstantinopole!“

Slavomír si vzdychl: „A ty bys určitě chtěl, abychom odjeli co nejdříve?“

Rastislav přisvědčil: „Přesně tak. Především byste měli ujet před naší zimou. Navíc jsi sám četl, jak Fotios i Udalrich píší, že by se naše výprava měla vydat na cestu co nejdříve. Mám představu, že by to mělo být takových padesát jezdců, aby se jednalo o dostatečně reprezentativní poselstvo, odpovídající významu a moci našeho království. Bude chvíli trvat, než takovou výpravu připravíme, domnívám se však, že za měsíc byste v každém případě měli být na cestě.

A samozřejmě všechny náklady s touto cestou spojené ponesu já.“

***

Kapitola 84.

*

Slavomír si povzdechl: „Když pominu to, že se mi na takový výlet vůbec nechce, raději ani nemyslím na to, jak tvůj nápad přivítají má Lada a Erikova Jana.“

„Odmítnout ti to nemůžeme, to je jasné,“ vzdychl si znovu Slavomír, „cosi však od tebe budu, vlastně budeme chtít.“

Rastislav mávl rukou. „Neměj strach, řekl jsem, že ponesu veškeré náklady a samozřejmě i moje odměna pro vás bude královská. Jak se sluší a patří.“

Slavomír se usmál: „O tom při tvé velkorysosti nepochybuji. Jenže kromě toho, čím nás oba, jak doufám, bohatě odměníš, chci ještě něco. Ne pro sebe, ale pro Erika.“

„Co by to mělo být?“ zeptal se zvědavě Rastislav.

Jeho povýšení do vladyckého stavu. Já vím, je to rodem obyčejný chudý vikinský bojovník. Jenže za ta léta, co žije v naší zemi, už mnohokrát ukázal svoji odvahu, chytrost a věrnost nové domovině. A je určitě mnohem chytřejší a schopnější jak řada našich domácích vladyckých synků.“

A po chvilce Slavomír ponuře dodal: „Včetně těch, které jsme sprovodili ze světa v Ďáblově tlamě.“

Rastislav se usmál: „Ty víš, jak na svého krále zapůsobit. Máš ale pravdu, Erik si zaslouží být vladykou.

Mělo mě to napadnout už dávno. Než vyjedete, tak jej vlastnoručně opásám vladyckým opaskem, ke kterému dostane meč vpravdě královský!“

Rastislav se po těch slovech zkoumavě zadíval na Slavomíra a zeptal se jej: „Nemáš ještě něco za lubem? Jak tě tak pozoruji, zdá se mi, že ti ještě něco leží na srdci.“

Slavomír s úsměvem přikývl. „Máš pravdu. Ve Starigradě je třeba jmenovat nového župana. A navíc, když mě chceš poslat s Erikem na mnoho měsíců na cesty, budu potřebovat na tu dobu předat veligradský županský úřad do spolehlivých rukou. Měl bych pro obsazení obou úřadů, myslím, dobré návrhy. O jednom se však potřebuji ujistit. Napadlo mě totiž, že po Jaroslavově smrti a po všem, co s ní souviselo, asi nebudeš chtít županem jmenovat případného nového manžela Jaroslavy?“

Jak jsi na takovou pitomost přišel? Jaroslava a její manžel! Pchá! Koho navrhuješ na ten úřad?“

Slavomír si promnul krátké vousy na své bradě.

„Chtělo by to ještě dvě povýšení na vladyku. Myslím totiž na Běška pro starigradský úřad župana a na Vladana jako svého zástupce pro úřad veligradského župana. Vladana sám dobře znáš a s Běškem, který je velitelem starigradských vojáků, ses při válce s Franky také poznal. Jediné, co oběma pro vykonávání takového důležitého úřadu podle mého mínění chy

bí, je, podobně jako u Erika, urozený původ. Oba, Vladan i Běšek, jsou stateční, obětaví, ale především také velice schopní při řízení podřízených a přirozeně chytří. Upřímně řečeno, po Jaroslavově smrti nevidím mezi starigradskými velmoži i vladyky schopnějšího nad Běška a tady ve Veligradu, když se mnou odjede Erik, také nevidím nikoho zároveň tak chytrého a spolehlivého, komu zcela věřím, jako Vladana.

A ten drobný nedostatek obou, který spočívá v jejich neurozeném původu, můžeš ze své královské moci snadno napravit. A mezi námi, povýšení do vladyckého stavu by byl také pěkný a zasloužený dárek pro Vladana k jeho svatbě.“

Rastislav se usmál: „Ty bys umluvil i kamenný sloup. Pravda však je, že by tenhle tvůj nápad s Vladanem a Běškem nemusel být vůbec hloupý.“

Potom Rastislav chvíli mlčky přemýšlel. Najednou se usmál a řekl: „Uděláme to takto: Vladana povýším určitě spolu s Erikem před vaším odjezdem do Byzance, prostě ty opasky a meče hodné nových vladyků připravím dva. Máš pravdu, oba si takové povýšení zaslouží. A co se týče Běška, ještě si jeho jmenování županem promyslím. Ale zřejmě také dám na tvou radu. Musím přiznat, že kdykoliv jsem tě poslechl, neprohloupil jsem.“

Slavomír se pousmál. „Tvá chvála mě těší, Rastislave. Samozřejmě, nech si můj nápad s Běškem projít hlavou. Rozhodnout se musíš sám. A abych nezapomněl, zítra od poledne budeme slavit narození prvního syna našeho vikinského vladyky. Tak doufám, že tě při té oslavě na mém dvorci budeme moci přivítat?“

Rastislav vesele řekl: „Přijdu rád. A ty už jdi za ženou a dětmi. Tvoje rodina tě dlouho neviděla a ještě déle tě v příštích měsících neuvidí. Tak si jich užij.“

***

Kapitola 85.

*

Moravgrad, dnešní Valy u Mikulčic, roku 905.

*

Slavomírovi pohrával na tváři mírný úsměv.

Podíval se na kamenný kryt Metodějova hrobu a řekl: „Vidíš, milovaný bratře Metoději. Tak se seběhlo nakonec to, že jsme pro tebe a tvého bratra vyjeli s Erikem v čele našeho velkého poselstva na podzim onoho požehnaného roku 862.“

Po chvilce dodal: „A abych nezapomněl, ta oslava narození malého Erika se velice vydařila. Ráno po téhle oslavě jsme měli opět všichni, včetně našeho milého Rastislava, velice těžké hlavy. Takže jsem zase zavelel k tomu, abychom se šli probudit do naší řeky Moravy. A tenkrát to bylo poprvé a naposledy, kdy s námi takovou koupel absolvoval i moravský král. Mimochodem, nepamatuji si, že bych Rastislava někdy viděl tak šťastného jako tehdy, když s námi oslavoval příchod malého Erika na svět a když se potom s námi nahatý probíral k životu v chladné Moravě.“

Slavomír se mírně pousmál, poklekl, udělal prsty křížek na kamenném krytu na nápisu „Milovaný bratr Metoděj“ a tiše řekl: „Tak se tu měj pěkně, milovaný bratře Metoději. Zase za tebou brzy přijdu a zavzpomínáme si na to, jak jsi k nám přišel. A opět bych tě o něco poprosil. Tam, kde jsi, prosím pozdravuj také moji Ladu, Erika a jeho Janu. Už to nejspíš opravdu nebude moc dlouho trvat a budete mě mít mezi sebou. Léta mi přibývají, co nadělám.“

Když starý velmož vyšel z baziliky ven, nad Moravgradem se už zase klenula jasně modrá obloha, ze které pálilo horké slunce. Tiše si povzdechl, jak dlouho ta pohoda bude asi trvat.

***

Historická poznámka na závěr.

*

Stejně jako u prvního dílu mé velkomoravské série vám moc děkuji, pokud jste tuto knížku dočetli až sem. A pokud se vám navíc líbila, děkuji dvojnásob.

Jako malý bonus bych si opět dovolil připojit historickou poznámku na závěr. Kdykoliv jsem totiž sám četl nějaký historický román, vždy mě zajímalo, co na něm bylo pravda a co byla fantazie autora…

Pro čtenáře vzdělané v historii následující tři poznámky nepřinášejí neznámá fakta. Pro ty, u kterých (a byl bych tomu opravdu rád) zájem o historii Velké Moravy probudila tato kniha, však na úvod několik následujících malých vysvětlení:

1. Pozorný čtenář si jistě všiml, že jsem se v knize vyhýbal tomu, nazývat Velkou Moravu Velkou Moravou. Nevíme totiž bezpečně, jak vlastně staří Moravané své zemi říkali. Co však víme, je to, že termín Velká Morava použil až někdy v polovině desátého století byzantský císař Konstantin sedmý Porphyrogennetos (Porphyrogenitus) ve svém díle „De administrando imperio“ kde přináší zprávy o zemích a národech sousedících s Byzancí.

2. To, jak Moravané svoji zemi nazývali, nevíme díky tomu, že se nedochovaly žádné místní, moravské psané památky. Nevíme ani, jaká jména Moravané dávali svým sídlům. Dá se asi předpokládat, že ve vzdělaném prostředí, které se vytvořilo kolem arcibiskupa Metoděje, byl nějaký kronikář. Bohužel, dá se rovněž předpokládat, že mnohé písemnosti byly zničeny při nelítostném honu na Metodějovy pomocníky a učedníky po jeho smrti. Co se týče psaných údajů o moravské říši, jsme tedy odkázáni především na kusé, často tendenčně zabarvené informace v cizích kronikách. Kromě toho potom existují různé nábožensky zaměřené legendy, jejichž opisy známe z pozdějších let a k údajům v nich je třeba přistupovat velmi kriticky.

3. Díky pilné práci a invenci řady českých a slovenských archeologů však víme, jak staří Moravané žili – jak vypadaly jejich domy, vůbec celá sídla, co jedli, jak se oblékali, jaké byly jejich zbraně, jaká (překvapivě vysoká) byla úroveň jejich řemeslníků. Vždyť v přemyslovských knížecích Čechách dosáhli řemeslníci úrovně svých velkomoravských předchůdců až za pěkných pár desítek, vlastně spíš stovek let. Z archeologických nálezů lze vyčíst i osudy moravských sídel – tak například víme, že Mikulčice byly dobyty, podobný úděl však nepostihl Staré Město.

Kniha, kterou jsem napsal, není historická práce a ostatně ani já nejsem profesionální historik. Při psaní svého příběhu jsem se snažil řídit jednoduchými pravidly:

– budu brát jako dané, co archeologie (a historická věda) prokázala;

– nebudu používat to (události či věci), kde archeologové nebo historici prokázali, že daná věc neexistovala nebo se daná událost tak nemohla odehrát;

– v ostatních případech si dovolím zapojit vlastní fantazii.

Příběh, který moje kniha vypráví, je smyšlený.

Odehrává se však na reálném historickém pozadí, stejně jako tomu bude u všech příběhů této velkomoravské série. Fuldské letopisy nás informují o tom, že roku 846 se s pomocí Franků a krále Ludvíka Němce dostává k moci synovec Mojmíra prvního Rastislav. Ten ovšem, jakmile upevnil svoji moc v zemi, začal provádět nezávislou domácí i zahraniční politiku, což se králi Ludvíkovi Němci pochopitelně nezamlouvalo.

Roku 855 vytáhl na Moravu na velkou trestnou výpravu, která ovšem pro něj a jeho Franky skončila fiaskem, když Frankové narazili na „nepřítele, opevněného, jak se vypravuje, velmi pevnou hradbou“ jak píší Fuldské letopisy.

Tedy jinými slovy Frankové nedokázali dobýt některé z velkých moravských sídel (Mikulčice, nebo snad Staré Město), a potom je Moravané vyhnali a pustošili franská území za Dunajem

– to je válka, v níž se v mém románu jako strůjce vítězství Moravanů vzpomíná kníže Slavomír.

V následujících letech se Ludvík znovu připravoval ke vpádu na Moravu, avšak tyto úmysly mu překazily vnitřní problémy v jeho říši a vzpurní Pobaltští Slované. Chytrý Rastislav naopak obratně využíval sporů mezi Ludvíkem a jeho synem Karlomanem k prospěchu své země.

Stejně tak se historici shodují na narůstajících problémech mezi Rastislavem a převážně bavorským klérem, podléhajícím pasovskému biskupovi. Tito kněží tvořili jakousi pátou kolonu na Moravě, což je další motiv použitý v tomto (i předchozím) příběhu.

Protože si Rastislav velmi dobře uvědomoval, že plně suverénně bude vládnout jedině tehdy, pokud se bude moci opřít o loajální domácí církevní strukturu, žádal o její vytvoření nejprve papeže Mikuláše prvního.

Ten podle očekávání této žádosti nevyhověl, a tak se Rastislav obrátil na východ do Byzance, kde mu naopak vyšli vstříc. Já jsem tuto záležitost použil jako další motiv ve svém příběhu.

Co se týče míst, kde děj probíhá, je třeba zopakovat, že názvy, které Moravané dali svým sídlištím, jsou neznámé. Pomohl jsem si tedy svojí fantazií a (podobně jako v prvním příběhu) knihou Roberta Nového „Velká Morava na plátně dějin“. Nakolik jsem se strefil, nevím. Alespoň tedy ještě jednou shrnu stará a nová jména existujících moravských sídlišť zmiňovaných v knize:

Dolnograd – Břeclav-Pohansko, Moravgrad – Mikulčice-Valy, Veligrad – Staré Město-Uherské Hradiště, Povel – Olomouc, Starigrad – Staré Zámky u Líšně, Znojem – Znojmo, Nechvalín – Nechvalín, Rajgrad – Rajhrad, Petrov – Strachotín, Moravičany – Moravičany, Malhostovice – Malhostovice, Zelená Hora – Radslavice. Popis hradiště Staré Zámky u Líšně jsem co nejvíce přizpůsobil tomu, co archeologové vykopali.

A pro zajímavost, zřejmě zde opravdu stála popisovaná věž. Vedoucí výzkumu Čeněk Staňa totiž objevil „soustavu třiceti šesti kůlových jam v pěti řadách sestavených do čtverce o straně 7,5 m zapuštěných do společné jámy hluboké 1,15 až 2 m“ kterou interpretoval jako věž pravděpodobně související s branou dvorce.

*

(Viz Procházka, Vývoj opevňovací techniky na Moravě a v českém Slezsku v raném středověku, str. 157)

*

Stejně tak do značné míry odpovídá skutečnosti popis Veligradu-Starého Města – pouze místu, kde žil Slavomír, se dnes říká Špitálky a prostor Na Knížecím se dnes jmenuje Na Dědině.

*

Nechvalínské hradiště je mojí fikcí. Je ovšem skutečností, že zde docent Klanica odkryl dvě rozsáhlá velkomoravská pohřebiště a stopy po dalším. Mimo jiné se zde nalezly čtyři meče – více jich archeologové našli pouze ve Starém Městě, Mikulčicích a Pohansku, takže bojovníci zde žili a ani existenci hradiště tudíž není možno vyloučit, protože nálezy mečů signalizují život vyšších společenských vrstev v tomto prostoru.

V Rajhradě velkomoravské hradiště pravděpodobně bylo, jeho vzhled však známý není, a popis v knize je tedy mojí fikcí. Otázkou je existence obranného valu tohoto hradiště. Na mapách z osmnáctého století je zachycen val rozbořený při barokní přestavbě kláštera. Osídlení toho prostoru ve velkomoravské době je nezpochybnitelné. To, zda rozbořený val má návaznost na průběh opevnění z doby Velké Moravy, je však předmětem diskusí.

Strachotínské hradiště také existovalo. Bylo to v prostoru zvaném Petrova louka, dnes zatopeném nádržemi Nové Mlýny. Jeho areál však pravděpodobně vypadal zhruba tak, jak jej popisuji – tedy silně opevněný velmožský dvorec, kolem kterého bylo hůře opevněné hradiště.

Vyznavači turistiky v románu nepochybně poznali Moravský kras, především jeho jižní část s údolím Říčky a jeskyní Pekárnou (Ďáblovou tlamou nebo Pecí). To, co Erikovi nahánělo strach, jsou propadání a vyvěračky potoka Říčky, a především tak zvaně „Hádecká estavela“ tedy místo v údolí Říčky, kde podle stavu Hostěnického potoka voda buď vyvěrá, nebo mizí.

Ďáblovou dírou je samozřejmě míněna propast Macocha. Stejně tak názvy vesnic odkazují na skutečné, dnes existující obce Kanice, Ochoz, Mokrá, Horákov a Hostěnice. Jestli byly tyto obce osídlené i v době Velké Moravy, to opravdu nevím.

*

Vzhled Adalbertova dvorce je mojí fikcí. Je však skutečností, že na popisovaném místě v Brně-Líšni byly opravdu v nedávných letech odkryty zbytky velkomoravského dvorce, pravděpodobně silně opevněného.

Skutečnými historickými osobami jsou samozřejmě v knize zmiňovaní pasovští, salcburští a hamburští biskupové a arcibiskupové. Reálnou historickou postavou je pochopitelně také král Ludvík Němec.

Totéž platí pro významnou postavu východní církve, konstantinopolského patriarchu Fotia, a samozřejmě také pro Konstantina a Metoděje.

U Moravanů máme ovšem problém. Díky výše zmiňované neexistenci moravských písemných pramenů máme historicky doložena pouze jména moravských panovníků (v příběhu vystupuje Rastislav a je zmiňovaný Mojmír I.) a kromě nich známe pouze jména několika málo dalších osob.

Slavomír je zmiňován Fuldskými anály jako vůdce povstání proti Frankům v roce 871. Píše se zde o něm jako o knězi. Někdy je však považován za knížete a v tomto postavení jsem si jej „přivlastnil“ i já.

Jeho životní osudy a detektivní nadání jsou však samozřejmě mojí fikcí. Slavomírův kněz Gorazd se stane žákem a nástupcem Metodějovým – tedy další historická postava.

O Miloslavě jako Rastislavově manželce se zmiňuje Tomáš Pěšina z Čechorodu. Nakolik je tato úvaha reálná, netroufám si soudit. Možná však měl k dispozici podklady, které zničil čas.

Na tomto místě bych chtěl vysvětlit ještě jednu maličkost. Někteří čtenáři se možná divili (a platí to i pro román „Případ úzké dýky“), proč Rastislava označuji jako krále, když jsme se ve škole učili o velkomoravských knížatech. Skutečností je, že Rastislav se zřejmě (minimálně sám) tituloval jako král. Například v knize Zdeňka Měřínského „České země od příchodu Slovanů po Velkou Moravu 2“ je možno na straně 259 najít následující: „… markrabí Karloman se spojil s Rostislavem prvním, jenž je v Annales Bertiani titulován ’regulus‘, tj, hierarchicky malý, menší král vůči franskému ’rex‘.“

*

Ostatní postavy v knize, stejně jako příběh sám, už jsou dílem mé fantazie.

Co se týče reálií v knize popsaných, snažil jsem se pokud možno držet archeologických výzkumů. Například obydlí, oděvy a stravu jsem popisoval tak, aby co nejvíce odpovídaly tomu, co si představují archeologové. To platí třeba i pro popis Maruniny chalupy.

A tady se musím ještě zastavit u podivného gombíku, který dal knize jméno. Velkomoravský gombík je pojem symbolizující velkomoravské šperkařství.

Dutá kovová kulička s ouškem, různě zdobená, vyrobená z různých kovů. Mívá různé velikosti, průměr může být kolem 2 centi metrů, bývá však větší i menší. Existují také skleněné gombíky. O jejich užití se archeologové dodnes dohadují. Nejrozšířenější názor je ten, že dvojice gombíků spojovala za pomoci poutka konce pláště.

Kovové gombíky se zřejmě vyráběly tak, jak to popisuje Slavomír – nejprve se v dřevěné formě vytvarovaly pomocí kladiva a tlouku polokuličky, které byly základem gombíku. Do jedné z nich se udělal otvor, kterým se připevnilo ouško. Potom se zabrousily hrany polokuliček, potřely pájkou (zřejmě mědňatá sůl), držely pinzetou pohromadě a v ohni se obě části spojily dohromady. Následovalo zdobení povrchu gombíku. Podrobnosti najdete v knize „Tajemství výroby velkomoravského šperku“ autorů Čápa, Ma cháčka a Špačka, vydané nakladatelstvím KLP v Praze roku 2011.

Ten zvláštní gombík plněný zlatem, kterým se v mé knize platilo za vraždu, kterému se Slavomír tak divil a kterému by se nejspíš divili i archeologové, kdyby jej našli, jsem si však vymyslel. Kdo ví, třeba jednou něco podobného archeologové vykopou.

A tak vás na konec už mohu jen vyzvat, podobně jako jsem to učinil u předchozího příběhu:

Pokud vás dějiny Velké Moravy zaujaly tak jako moji paní a mě, vydejte se po stopách této podivuhodné říše. Navštivte stejně, jako jsme to už vícekrát udělali my, památníky v Mikulčicích, Starém Městě u Uherského Hradiště, Břeclavi-Pohansku. Zajeďte se podívat třeba i jinam, kde zůstaly památky po Velké Moravě – navštivte například Archeoskanzen v Modré u Uherského Hradiště, vystoupejte na Horu svatého Klimenta v Chřibech. Tam všude se zastavte, zasněte a představte si, jaké to asi bylo, když místy kde právě stojíte, jel na svém koni Slavomír, doprovázený věrným Erikem…