Případ nitravské mince; Zločiny na Velké Moravě 4.

Stanislav Češka.

**

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem žijícím i nežijícím archeologům a historikům, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho o této velké době našich dějin podstatně méně.

Zároveň bych chtěl zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuska, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Michal Lutovský Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Lumír Poláček, Josef Poulík, Rudolf Procházka, Čeněk Staňa, Vladimír Turčan.

Dále bych chtěl poděkovat: paní Ludmile Bistákové z Odboru kultury Městského úřadu v Nitře a paní Kerstin Alesik z Kulturního odboru radnice v Řezně (Kulturami, Stadt Regensburg), které mi pomohly při shánění informací týkajících se raného středověku v jejich městech; panu PhDr Vladimíru Turčanovi, CSc, z Archeologického múzea SNM v Bratislavě za poskytnutí informací týkajících se vztahu karolínské kultury a Slovenska; panu PhDr Jánu Hunkovi, CSc, z Archeologického ústavu SAV v Nitře za poskytnutí informací o nitranském čtvrtdenáru z Martinského vrchu, který se stal jednou z inspirací této knihy.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

***

Kapitola 1.

*

Moravgrad rok 905.

Bylo časné ráno. Slunce se právě objevilo nad obzorem a ještě neukázalo svoji sílu. Před vchodem do moravgradské baziliky Panny Marie se honilo pár vrabečků, které pozoroval mladý kos, pochutnávající si na své ranní žížale.

Ptačí divadlo chvíli pobaveně pozoroval vysoký bělovlasý muž. Hluboké vrásky mu na jeho oválnou tvář, lemovanou vlasy splývajícími až na ramena, vyrylo sedmdesát pět let života, bohatého na dramatické události, smutek i radosti, boje za rodnou zem, diplomatická jednání v jejím zájmu, chvíle klidu s rodinou a také pátrání po pachatelích nejtěžších zločinů. Vždy však měl na paměti zájmy své Moravy a veškerá jednání, mírová i válečná, těmto zájmům podřizoval.

Vždy byl také věrný moravským vládcům, i když si to třeba nezasloužili. V době, kdy Svatopluk zradil svého strýce Rastislava, jej lidé vyzývali, aby sám usedl na moravský trůn. On však, i když také patřil do rodu Mojmírovců, odmítl. Byl loajální i ke Svatoplukovi, protože měl podle starého zákona nárok na vládu nad Moravou. Zůstal loajální i přes Svatoplukovo podlé vydání Rastislava Frankům. Měl pro to jediný, avšak ve svých očích rozhodující důvod. Nechtěl vystavit svou rodnou zemi bratrovražedné válce tak, jako to jeho příbuzní předvedli předtím i potom.

Jako dítě zažil knížete Mojmíra blahé paměti.

A jako dospělý muž věrně sloužil třem jeho následovníkům – synovci Rastislavovi, jeho synovci Svatoplukovi a nyní i Svatoplukovu synu Mojmírovi, toho jména druhému.

I když, muž si ztěžka povzdechl, žije ještě král Mojmír? Před delším časem vyjel se svým vojskem ztrestat zpupné Nitravany, kteří se raději spojili s Maďary, a zradili tak Mojmíra, než by s Maďary bojovali. Zprávy, které přicházely, hovořily o tuhých bojích. Teď však již nějakou dobu žádné novinky od Nitravy neměl. Muž měl neblahé tušení, že v tomto případě staré rčení – žádná zpráva, dobrá zpráva – platit nebude.

Sedmdesát pět let byl věk, kterého dosáhlo málo mužových vrstevníků. A pokud už se takového požehnaného věku dožili, byli z nich většinou starci, kteří se neobešli bez pomoci okolí.

U muže před bazilikou tomu však bylo jinak.

Jeho postava byla stále pevná a vzpřímená a vzácný damaskový meč, který mu visel po levém boku v koženém pouzdru zdobeném drahokamy, nenosil jen pro ozdobu. Stále se s ním dokázal ohánět tak, že nahnal strach svému soupeři. A ostatně, nebylo to tak dávno, kdy damasková čepel meče zčervenala krví zabitého maďarského nájezdníka.

Všichni na Moravě znali ten meč a všichni na Moravě dobře znali, obdivovali a uctívali jeho majitele. Byl to kníže Slavomír z Dolnogradu, nejmocnější velmož na Velké Moravě hned po králi. Slavomír byl jedním z mála moravských velmožů, který měl právo titulovat se knížetem.

Tento titul získal už dávno od krále Rastislava spolu s úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu.

Slavomírovo oblečení ukazovalo, jakým majetným a vznešeným velmožem je – měl zlatem vyšívanou hedvábnou halenu a jemné lněné kalhoty.

Obutý byl do vysokých kožených bot, zdobených zlatým vyšíváním, které samy o sobě představovaly malé jmění. Jeho halena byla podkasána širokým řemenem z jemné kůže ukončeným stříbrným nákončím s jemně zpracovanými zlatými ozdobami, jeho masivní přezka byla ze stříbra. Na řemeni bylo na levém boku zavěšeno pouzdro ze stejné ušlechtilé kůže, zdobené drobnými drahokamy, ve kterém byl zasunutý onen vzácný meč s damaskovou čepelí. Jílec meče byl zdobený stříbrem a drobnými drahokamy. Mnoho takových zbraní v Moravské zemi k vidění nebylo, i když místní zbrojíři byli velice šikovní a jejich výrobky byly vyhledávané i za hranicemi. Svůj vzácný meč si Slavomír přivezl kdysi jako mladík z Byzance.

Na pravém boku měl kníže druhé, menší pouzdro s nožem, jehož rukojeť byla zdobena stříbrným plechem.

Starý kníže se jako vždy, když sem přišel, zamyšleně rozhlédl po pohřebišti lemujícím baziliku.

Před dlouhou dobou už pochoval svoji milovanou ženu Ladu. Na poslední cestě vyprovodil i své tři syny a jednu dceru, a dokonce i jeden z jeho vnuků zahynul kdesi v uherské zemi při bojích s Maďary. Při těchto vzpomínkách si trpce řekl, jak je to smutné, když manžel pochová nejen svoji životní družku, nýbrž i všechny své děti. Ještě že se mohl těšit ze svých zbývajících vnuků. Před lety Slavomíra také opustil přítel nejvěrnější, statečný viking Erik, který sní svůj věčný sen pochovaný v moravské zemi vedle své drahé ženy Jany.

Velmož na své blízké tiše zavzpomínal, pomodlil se za ně a pevným krokem vešel do baziliky.

Jako obvykle v poslední době zamířil na svoje oblíbené místo. Vlevo od prostého oltáře, umístěného v bazilice na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu téměř uprostřed hlavní lodi, se mlčky zastavil se sepjatýma rukama a zamyšleně se zadíval na kamenný kryt před svýma nohama. Na krytu byla vytesána jen tři slova „Milovaný bratr Metoděj“. Ta slova byla vytesána písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli před více než čtyřiceti lety.

Slavomír se téměř neznatelně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek.

Znovu se postavil a řekl: „Vidíš, bratře Metoději, už jsem opět v Moravgradu. Ani to není tak dlouho od mé poslední návštěvy. Co jsme si nestihli říct tehdy, když jsi byl ještě mezi námi, to si povíme alespoň nyní. Ty naše rozhovory, milý Metoději, začínají pomalu, ale jsou mojí největší radostí, v dnešní pohnuté době občas mojí jedinou radostí. Je mi moc dobře, když si tu spolu pohovoříme i pomlčíme, můj milý, moudrý a laskavý příteli.“

Slavomír se mírně pousmál a řekl: „O čem si budeme rozprávět dnes?“

Po této otázce kníže zalovil ve vyšíváním zdobeném koženém váčku, který mu visel na opasku, a vyňal z něj nevelkou, stříbrně se lesknoucí minci.

Znovu se usmál a tiše řekl: „Dnes zavzpomínáme na to, jak jsme spolu narazili na tuhle malou, stříbrnou nitravskou minci…“

***

Kapitola 2.

*

Veligrad rok 866 – časné léto.

Erik se smutně zadíval do svého prázdného poháru a poté se marně pokoušel něco dolít z rovněž prázdného džbánu. Nezbyla tam už ani kapka rýnského vína, které Slavomírovi a Erikovi nabídl Vrček s tajuplným úsměvem, když se jim chlubil s nejnovější zásilkou chutného moku, kterou si pro svoji pitírnu nechal speciálně přivézt jedním známým franským kupcem.

Slavomír se potutelně usmíval a těšil se na Erikův komentář o těžkostech života.

Dlouho čekat nemusel. Erik se nadechl a zabručel: Je to hrozné. Člověk se trochu napije a už mu manželka nadává. Chudák mužský pak nemůže následujícího večera udělat nic jiného než se zase odebrat do pitírny. I když má svoji ženu rád, tak poslouchat její kázání je poněkud vyčerpávající. Ještě že jsi měl, Slavomíre, ten vynikající nápad a nechal zřídit ve Veligradu tuhle pitírnu.“

Po této hořké obžalobě těžkostí manželského života se Erik nadechoval, aby pohovořil o tom, jak je vše dvojnásob obtížné, když je navíc prázdný džbán vína. K tomuto projevu se však už nedostal. Vrček totiž zrovna na Slavomírův pokyn donesl druhý džbán rýnského vína, Erik na chvíli zmlkl, protože opět naplnil svůj pohár, a potom ještě o poznání nabručeněji dodal: Já tu vládkyni svého domu moc miluji. Občas by však měla pochopit, že statečný bojovník si potřebuje oddechnout, pohovořit s přáteli, probrat novinky a ochutnat trochu vína nebo medoviny.“

Slavomír se ušklíbl a potměšilým tónem poznamenal: „To máš sice pravdu, milý Eriku, jenže možná tvé drahé Janě drobet vadilo, že jsem tě domů dovedl v takovém stavu, že sis popletl stáj se svým domem. A nebýt mě, šel sis lehnout k dobytku, přesvědčený, že uléháš v manželském loži.“

Erik nadurděně odsekl: „No, nech na hlavě, můj pane, vládce a příteli. Tys včera večer také nevypadal nejlépe.“

„To máš pravdu. Jenže domů jsem trefil sám a na rozdíl od tebe, který jsi noc strávil na kožešině na podlaze, mě moje milovaná Lada do našeho manželského lože pustila.“

Erik ironicky namítl: „To sice ano. Sám ses mi však ráno pochlubil, že ses musel napřed umýt a potom jsi své manželské povinnosti plnil tím způsobem, že jsi celou noc hlasitě chrápal, jak ti ráno vyprávěla Lada. A také ti sdělila, že tvůj nejmladší syn a můj kmotřenec Erik se dokonce strachem probudil.“

Slavomír pokrčil rameny. „Na tom, co jsi teď řekl, je kus pravdy. To nemohu popřít. Nemusíme však tak dalece probírat podrobnosti toho, co se uplynulé noci dělo v mém domě. A mimochodem, Erik je junák po tobě. Hned zase usnul. Ani mě nevzbudil.“

***

Kapitola 3.

*

Veligradský župan kníže Slavomír se toho večera špičkoval, jak bývalo jejich zvykem, se svým nejbližším druhem, vikingem Erikem, před časem povýšeným králem Rastislavem do vladyckého stavu. Příčinou jejich debaty bylo Slavomírovo rozhodnutí o zřízení pitírny U Plného poháru.

Slavomíra mužská část obyvatelstva Veligradu bez výjimky chválila za toto, jak veligradští mužové jednohlasně tvrdili, moudré rozhodnutí. On sám však vždy skromně připomínal, že nápad s pitírnou nevymyslel on. Inspirací mu byly především mnohé příjemné chvíle, které s Erikem zažili za Slavomírových studentských let v šencích ve franském Kolíně a také v podobných zařízeních v Římě a Konstantinopoli. V takových bohulibých zařízeních jste mohli popít, pojíst, a dokonce i pěkné svolné děvče se tam našlo.

Slavomírovi i Erikovi docela vadilo, že podobná zařízení v Moravském království chyběla. Moravané rádi popili, pojedli a poveselili se. Taková setkání však pořádali doma nebo na nějakém vhodném místě.

První podnik podobný franskému šenku vznikl teprve před několika lety díky samotnému králi Rastislavovi v moravgradském Dolnogradu a vedl jej vysloužilý voják Vlastibor.

Pokud byli Slavomír s Erikem v Moravgradu, což bývávalo dříve dost často, patřili k pravidelným hostům Vlastiborova podniku, ve kterém se postupně kromě vína podávaly i jiné nápoje a vynikající jídlo. Když Rastislav jmenoval Slavomíra veligradským županem a on i s Erikem začal trávit převážnou část roku ve Veligradu, začala jim Vlastiborova pitírna chybět.

Moravané bojovali jako hrdinové, jako hrdinové však rovněž uměli pít a jíst. Jak by jinak získali sílu, která tak strašila jejich nepřátele? Jednou takovou posilující akci pořádal Slavomír na svém dvorci. Což o to, Slavomír i všichni jeho muži se nesmírně dobře bavili. Bohužel ovšem před očima manželek, které s rostoucí nakvašeností sledovaly růst veselosti manželů, obracejících do svých hrdel pohár za pohárem. S množstvím vypité medoviny a vína rostlo obojí – bujará nálada bojovníků i nazlobenost ochránkyň jejich domácích krbů.

Návrat do manželského lože měl proto pro všechny poněkud natrpklou příchuť. Někde se konala jen hádka, jinde pán domu, vědom si své převahy, vyrazil dveře svého domu a vylekané manželce i pomocí facek vysvětlil, kdo je doma pánem. V řadě domácností však měla hlasitější slovo manželka. Buď se jí manžel obával, nebo i přes svoji povznesenou náladu neměl to srdce své ženě ublížit, protože ji miloval a v koutku duše uznával, že má jisté, i když v jeho očích ne příliš velké právo se rozčilovat.

Když se ráno opět Slavomír uviděl s Erikem, ten jen smutně zavzpomínal na Vlastibora. A Slavomír, který měl doma toho večera samozřejmě podobné problémy jako jeho vikinský druh, už neváhal a rozhodl se k ráznému, přímo státnickému činu.

Jedním ze starších vojáků, který s ním přišel z Dolnogradu do Veligradu, byl Vrček. Vytáhlé chlapisko, které sloužilo ještě v družině Slavomírova otce Přemila. Vrček, bezdětný padesátiletý vdovec, se ve Veligradu zamiloval do stejně staré vdovy jménem Světla. Ta po svém zemřelém muži podědila hospodářství s velkým vinohradem kousek od Veligradu.

Když se Vrček rozhodl, že už pro něj bylo dost toulavého vojáckého života a chtěl se oženit se Světlou, požádal Slavomíra, aby jej propustil ze svých služeb. Rozhodl se, že na stará kolena bude hospodařit na Světlině statku a starat se o její vinohrad.

Slavomír nebyl proti. Měl však jednu podmínku. Ochutnal Světlino víno a usoudil, že je stejně dobré jako to moravgradské, Vlastiborovo. Přidělil tedy Vrčkovi pozemek na Špitálském vrchu. Udělal to však poněkud vypočítavě, nedaleko od svého dvorce, aby to neměli s Erikem daleko, a nechal tam Vrčkovi postavit obdobu Vlastiborovy pitírny.

Vrčkovi usedlost daroval, ovšem s tím, že desetinu zisku bude dostávat Slavomír a druhou desetinu královská pokladnice.

Vrček si zpočátku nebyl jistý, má-li být Slavomírovi vděčný. Nebyl tak úplně přesvědčený, jestli vedení pitírny zvládne tak dobře a lehce jako moravgradský Vlastibor. U toho mu Slavomír zařídil krátký pobyt, při kterém měl Vrček pochytit, jak svůj nový podnik vést.

Od Vlastibora Vrček bez velkého přemýšlení rychle převzal jeho pozoruhodný způsob účetnictví. Každý mohl platit tak, jak mu to vyhovovalo. Někdo penězi nebo třeba železnými hřivnami, někdo naturáliemi, což byly buď upravené, nebo syrové potraviny, případně nářadí, které Vrček potřeboval do svého a Světlina hospodářství. A pokud někdo neměl čím zaplatit, rozhodně nezůstal hladový a žíznivý. Mohl zaplatit vlastní prací – nasekat dříví, pomoci v kuchyni nebo i na Vrčkově statku či vinohradu.

Všichni tak byli spokojeni stejně jako v Moravgradu. Navíc Vrček, i když měl svoji ženu rád, dokázal ocenit, že se na čas dostal z jejího přísného, byť starostlivého a láskyplného dohledu. Na rozdíl od Vrčka, který trávil skoro všechen svůj čas v pitírně, se Světla musela starat také o jejich hospodářství.

Po nedlouhém čase Vrčkovi jeden z vděčných hostů zaplatil za vypité a snězené tím, že vyrobil velkou dřevěnou tabuli, do které dílem vydlabal, dílem vypálil obraz poháru s vínem. Vrčkův podnik tak získal svůj název U Plného poháru. Nebylo to podle oné tabule. Ta však byla inspirací lidové tvořivosti. Vrčkova pitírna stála totiž na mírném návrší, které připomínalo spíš obrácenou misku, nicméně hlas veligradského lidu ji od té doby podle vývěsního štítu nazýval Plný pohár.

Když si na založení Vrčkovy pitírny Slavomír vzpomněl, musel se vždy usmívat pod vousy. Tento akt byl jedno z prvních Slavomírových rozhodnutí v postavení veligradského župana. A žádné jiné rozhodnutí nezvýšilo Slavomírovu už tak velkou oblíbenost jako tento jeho čin. Tedy alespoň u mužské části obyvatelstva Veligradu.

Veligradské ženy dost často nelibě nesly, v jakém stavu se jim jejich mužské protějšky vrací od Vrčka domů. Nicméně nakonec i ženská část Veligradu vzala Vrčkovu pitírnu na milost. Ženy měly totiž doma větší klid. Hlasité vyřvávání při bujarých zábavách se odehrávalo u Vrčka a zmožení manželé potom doma už jen usnuli. Jediným hlukem bylo jejich bohatýrské chrápání. A k tomu obvykle došlo bez ohledu na to, zda u Vrčka daného večera byli či nikoliv.

***

Kapitola 4.

*

Vrček se po chvilce u Slavomírova a Erikova stolu objevil ještě jednou. Přinesl jim dvě misky s hustým hovězím vývarem okořeněným bylinkami, ve kterém plavaly kousky zeleniny a masa.

K polévce přidal bochník světlého pšeničného chleba. A nedočkavě čekal, co nejnovější polévce připravené kuchařkou Drahou, žijící na sousední usedlosti, řeknou jeho nejváženější hosté.

Slavomír s Erikem si každý ulomili kousek chleba a ochutnali polévku. Oba téměř jednohlasně pochvalně mlaskli. Slavomír se s pobaveným úsměvem zadíval na nervózního Vrčka a uznale mu za Erikova souhlasného přikyvování sdělil:

„Milý Vrčku, vyřiď své kuchařce Draze, že vaří čím dál lépe. Lepší polévku nedělá ani moje hospodyně Halina. A to je paní kuchařka!“

Vrčkovi se viditelně ulevilo, na tváři se mu rozhostil blažený úsměv a spokojeně odvětil: „Slavomíre, tvá pochvalná slova Draze velice rád vyřídím a i jejím jménem ti za ně děkuji. Až dojíte své polévky, mohu donést jehněčí kýtu, kterou jste si objednali?“

Slavomír přikývl: „Budeme rádi. K té jehněčí pečeni nám ještě dones každému velkou misku brusinkové omáčky. A abychom měli jídlo pestřejší, přines ještě jednu misku sýrové omáčky s bylinkami, kterou jsi nám tu nabídl minule. Na zakousnutí k masu by to chtělo Světliny slané placky sypané kmínem.“

Potom ještě Erik nakoukl do džbánu s vínem, ve kterém klesla povážlivě hladina lahodného moku od Rýna, a dodal: „Myslím, že s jehněčím můžeš přinést také další džbán tohoto nebeského pití.“

Vrček uctivě přikývl a odběhl obsloužit další hosty. Slavomír s Erikem si pochutnávali na polévce. Když měli oba svoje misky prázdné, opět se u jejich stolu objevil Vrček, tentokrát s jednou ze svých děveček. Ta poklidila ze stolu a Vrček osobně donesl mísu s jehněčí kýtou, omáčkami a plackami.

Před oba muže položil mělké misky, aby si na ně mohli odkládat ukrojené porce masa. Mezitím děvečka donesla ještě další džbán rýnského vína.

Vrček jim už už chtěl popřát dobrou chuť, když se u stolu objevil vysoký kostnatý muž oblečený do drahé modré haleny se zlatým vyšíváním, ušité z jemné lněné látky. Pod ní měl kalhoty z podobné látky, jen nabarvené nahnědo, a obutý byl do vysokých bot z ušlechtilé kůže ozdobené mosaznými cvočky, do kterých měl zasunuty dolní okraje nohavic. Halenu měl přepásanou úzkým opaskem z jemné kůže s bronzovým kováním se stříbrnou a zlatou tauzií.

Poznámka.

Tauzie – vklepávání drátku z jiného kovu do vyrytých rýh na povrchu kovového předmětu. (konec poznámky).

Po levém boku mu na opasku viselo vyšívané kožené pouzdro s velkým nožem, jehož rukojeť byla také zdobena stříbrnou tauzií. Muž si je prohlížel temně hnědýma, skoro až černýma uhrančivýma očima pod hustým černým obočím. Pohled to byl až nepříjemný, jako by podrobně zkoumal a odhaloval veškerá tajemství. Pozorný pohled tmavých očí nad krátce střiženým plnovousem nenechával nikoho na pochybách, že tohoto muže jen tak nepodvedete.

Muž mírně sklonil před Slavomírem hlavu na znamení úcty a omluvným tónem řekl: „Promiň, Slavomíre, že vás s Erikem obtěžuji. Právě jsem se vrátil z Bavorska. Mimo jiné jsem tam navštívil Karlomanův dvůr v Řezně a mám od něj pro tebe důležitou zprávu. Na tvém dvorci mi řekli, že budeš tady. Myslím, že tě poselství od Karlomana bude zajímat.“

***

Kapitola 5.

*

Slavomír i Erik pohlédli zvědavě na muže stojícího před jejich stolem. Slavomír nejprve řekl: „Vítej, Bojato. Pokud přinášíš poselství od syna Ludvíka Němce a vládce nad Východní markou a jejím okolím, rádi si vyslechneme tvoje zprávy.

Poznámka.

Východní marka (Marchia oríentalis) – je označení území budoucího rakouského arcivévodství v době vlády Karlovců. Ležela zhruba na území dnešního Dolního a Horního Rakouska.

(konec poznámky).

Přisedni, najíš a napiješ se s námi.“

Bojata poděkoval, posadil se vedle Erika a Slavomír vyzval čekajícího Vrčka, který správně pochopil, že bude ještě třeba jeho služeb, aby jim donesl další kus jehněčího, omáčky, placky a další džbán rýnského vína.

Bojata nebyl válečník, byl to kupec. Se svým vozem jezdil většinou hluboko do Frank, občas se však také objevil až v Byzanci. Byl to zcestovalý a vzdělaný muž, který ovládal několik jazyků a byl znalý umění čtení a psaní. Kromě toho se vyznal i ve filozofii a historii. Prostě nebyl jen obyčejným kupcem. Často sloužil jako neoficiální vyslanec Moravského království. Měl totiž nejen důvěru Moravanů, ale i ve Východofranské říši, Panonii či Byzanci dobře věděli, že se na jeho solidnost mohou spolehnout. Podobní kupci byli i ve službách vládců okolních zemí. Nepsaným pravidlem bylo, že jim nikdo neubližoval. Oni se ovšem na druhé straně museli chovat velmi diskrétně a necpat se v cizí zemi tam, kde nebyla jejich přítomnost vítána.

Vrček se ve chvilce objevil s jídlem a pitím, a tak Slavomír všechny vyzval: „Nejprve se najíme a napijeme. S plným žaludkem se lépe řeší státnické záležitosti.“

Splnit tento Slavomírův pokyn jim nečinilo skutečně žádné problémy. Jídlo i pití bylo jako obvykle u Vrčka vynikající.

Když už jen tak pro chuť uždibovali kousky masa a máčeli je v omáčkách, nechal Slavomír přinést ještě víno a sladké preclíky a vyzval Bojatu:

„Tak mluv. Co jsi nám přinesl za zprávy od našeho váženého, nyní však už zřejmě protivníka Karlomana?“

Bojatovi přelétl při posledních Slavomírových slovech téměř neznatelný úsměv po tváři a řekl:

Jistě, Slavomíre, víš, že mám velmi dobré styky s Karlomanem.“

Slavomír pobaveně odvětil: „To víš, Bojato, že to vím. Od tebe. Pokud se nemýlím, s Karlomanovou rodinou ses seznámil díky našemu moravskému medu.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Bojata, „už je to nějaký rok. Na jednom z pravidelných trhů poblíž řezenské katedrály svatého Petra se u mého stolu obje vila malá Karlomanova dcera Gisela v doprovodu své chůvy a matky Liutswindy a dvou ozbrojenců, kteří je hlídali. Děvče nejprve zaujal pestrobarevný náhrdelník z korálů vyrobený ve Veligradu.

Když si náhrdelník vyzkoušela a matka jí ho koupila, neušel jejímu pozornému pohledu moravský med. Sám víš, že o náš med a vosk je v cizině zájem.“

Slavomír pobaveně přikývl. Kupcova výřečnost byla v naprostém protikladu s přísným výrazem jeho tváře.

Bojata pokračoval ve svém vyprávění: „Když si na to odpoledne u katedrály vzpomenu, musím se usmívat ještě dnes. Vytáhl jsem dřevěnou lžíci, čistě ji otřel, to víš, vznešená dcera z královské krve, a dal jsem děvčeti ochutnat. Tehdy jí bylo šest let, bylo to ještě děcko, otec Karloman byl tehdy náhodou zrovna v Řezně s celou rodinou. Co mám povídat. Oči jí zasvítily a řekla jen – ještě. Nakonec chůva odnášela velkou nádobu našeho medu. Navíc Liutswinda koupila náhrdelník pro sebe i pro chůvu. Od té doby, kdykoliv přijedu do Řezna, musím navštívit Karlomanovu falc a jeho dceři osobně předat nejnovější dodávku našeho moravského medu a dát jí vybrat z mých korálových náhrdelníků. Pokud je na falci přítomen i sám Karloman, nikdy u mého obchodování nechybí a sám si vždy také ode mě něco koupí. Vždy je na něm vidět, jak svoji dceru a i syna Arnulfa a jejich matku Liutswindu miluje. A je mu úplně jedno, že Liutswinda není jeho ženou.

Poznámka.

Ve skutečnosti je otázka Karlomanova manželství poněkud nejasná.
V roce 850 se po narození syna Arnulfa oženil s neznámou dcerou bavorského šlechtice Ernsta z Nordgau. Někteří historici se domnívají, že tato žena a Liutswinda byla jedna a táž osoba.

(konec poznámky).

Pro něj je důležité, že je matkou jeho dětí. No, ale o tom jsem nechtěl hovořit.“

Slavomír poslouchal výřečného kupce s čím dál větším pobavením. Vyzval jej: „Tak jen pokračuj. Snad se stihneš dostat k jádru věci ještě před ránem.“

Bojata se zakuckal a omluvně pronesl: „Promiň, kníže.“

Slavomír se už musel rozesmát. „Není proč se omlouvat. Myslím, že tvou vyřídilkou se s Erikem dobře bavíme.“

„Máš pravdu, trochu své líčení zestručním.“

Erik se přidal ke Slavomírovi: „Ale prosím ne moc. My se Slavomírem dnes večer zase tak příliš, nespěcháme k našim manželkám.“

Bojata přikývl s chápavým výrazem: Je mi to jasné. Pitírna. Moje Myšlena na ni také má dost vyhraněný názor. Dobře tyhle řeči znám. Pořád jsi na cestách. Když jsi potom jednou doma, zase netrávíš večer u rodinného krbu se svou ženou, protože musíš hned k Vrčkovi. Jako by mužský neměl právo dozvědět se nejnovější zajímavosti ze svého domova. Že ano?“

Slavomír i Erik přikývli s neobyčejně vážným výrazem a všichni tři se hlasitě rozchechtali.

Když si také důkladně znovu zavdali rýnského vína, Slavomír si otřel oči uslzené od smíchu a už vážně Bojatu vyzval: „Tak nám prosím konečně pověz, kvůli čemu jsi mě a Erika vyrušil od našeho státnického jednání u rýnského vína.“

***

Kapitola 6.

*

Bojata přikývl a chvíli se přehraboval v kožené mošně s popruhem přes rameno, kterou si s sebou přinesl. Vyňal z ní pouzdro z tmavohnědé kůže a z něj nádhernou dýku. Měla čepel z damaskové oceli, záštitu a hlavici zdobenou zlatým plechem a rukojeť se stříbrnou tauzií. V hlavici byl navíc vsazený velký červený rubín.

Slavomír se nechápavě zadíval na pozoruhodnou zbraň, kterou před něj Bojata položil na stůl.

Ten nic neříkal, ještě jednou zalovil ve své mošně a vyňal z ní malý kožený váček, ze kterého vysypal kousek složené jemné kůže, kterou rozbalil. V koženém obalu byly nádherné a nepochybně hodně drahé byzantské náušnice, jak Slavomír ihned poznal, protože žil delší čas s Erikem v Konstantinopoli a dobře znal práci tamějších skvělých ře meslníků.

Náušnice byly celé ze zlata. K poutku, za které se věšela náušnice do ucha, byl připevněn složitý ornament sestavený z rostlinných motivů, vytepaný a spájený z jemných zlatých drátků.

Slavomír uznale pokývl a zvědavě se zeptal Bojaty: „Tu dýku a náušnice mi nabízíš ke koupi? Já si však u tebe nic neobjednal. I když… dýku bych hned koupil pro sebe a náušnice pro moji Ladu.“

Bojata se usmál. „Dýka a náušnice nejsou na prodej. To je dar pro tebe a tvoji paní. No, dar, spíše pozornost.“

Slavomír namítl: „Počkej, takové drahé věci si od tebe nemohu jen tak vzít.“

Bojata se znovu usmál. „Ale můžeš. Ty věci totiž nejsou ode mě. Ty ti posílá Karloman jako výraz své úcty a respektu k tvým schopnostem při odhalování zločinů a má k tobě jednu prosbu.“

Slavomír zavrtěl hlavou. „Teď už jsi mě zmátl úplně. S Karlomanem se jistě navzájem respektujeme. I když, pravda, stojíme každý na opačné straně bitevního pole. Ostatně, naposledy to tak bylo doslova přede dvěma roky pod Dowinou.

Nikdy by mě proto nenapadlo, abych mu posílal jen tak podobné drahé dary.“

„Ono to také není jen tak,“ pokračoval kupec, „Karloman tě žádá o jistou službu.“

Slavomír se začal mračit, a tak Bojata rychle dodal: „Neboj, nejde o nic proti zájmům naší země.

Aspoň jak to vidím já. Natolik tě Karloman respektuje, že by si nedovolil lákat tě ke zradě. To mi prosím doslova řekl. Věc se má však tak, že až do Řezna se dostal tvůj věhlas jako zkušeného vyšetřovatele nejtěžších zločinů. A proto se na tebe Karloman obrací.“

Bojata sáhl znovu do mošny a vytáhl z ní dřevěné válcovité pouzdro. Otevřel je a vyňal pergamen opatřený pečetí. Podal ho Slavomírovi a řekl:

„Touto průvodní listinou Karloman tobě a tvému doprovodu zaručuje volný pohyb po Východofranské říši v zájmu vyšetřování, ve kterém tě žádá o pomoc. Všichni ti mají být maximálně nápomocni a vycházet vstříc. Co se samozřejmě tohoto vyšetřování týká. Navíc se Karloman domnívá, že vyřešení problému, který jej tíží, je i v zájmu naší země.“

„Můj údiv se postupně mění ve zvědavost, milý Bojato,“ prohlásil pomalu Slavomír, „obvykle si v této době spíš s Franky hrozíme, než abychom spolupracovali. Co může být takový problém, aby jeho vyřešení bylo v zájmu obou našich zemí? Konečně nám to prozraď.“

***

Kapitola 7.

*

Bojata sáhl znovu do své mošny a položil na stůl další malý kožený váček. Rozvázal jej a vysypal z něj několik mincí. Dvě velké, z toho byla jedna v polovině rozlomená. Potom dvě menší, zhruba poloviční.

Kupec ukázal na mince a stručně řekl: „Tyhle mince představují problém, který tíží Karlomana.“

Slavomír vzal do ruky polovinu rozlomené mince a zvědavě se na ni zadíval. Polohlasně zabručel: „Samozřejmě. Ta mince je nějaká divná.

Vždyť je vidět, že její vnitřek je asi z mědi. A ta měď je pokovená čímsi, co vypadá jako stříbro. Moc toho o padělání mincí nevím. Jednou mi však ještě jako chlapci náš dolnogradský šperkař Bořek o mincích vyprávěl. Nejvíc mě tehdy zaujalo právě padělání. Pamatuji se, jak Bořek líčil, že jádro z mědi se pokoví jakousi směsí, tuším ze stříbra a rtuti. Mince pak vypadá jako pravá. Pokud se to tedy umí. Příklad takové padělané mince držím v ruce, Bojato?“

Kupec beze slova přikývl. Slavomír si prohlédl druhou polovinu rozlomené mince. Potom zamyšleně zkoumal velkou minci, jejíž povrch vypadal podobně jako u té rozlomené. Zaraženě pronesl: „Tohle by měly být franské denáry. Dívám se, že na jedné straně je napsáno BLEDONIS, což by měla být mincovna, kde byla mince ražena, a na druhé straně stojí CARLUS REX. To má asi být Ludvíkův bratr a vládce Západofranské říše Karel, řečený Holý. Nebo sé mýlím?“

Bojata zavrtěl hlavou. „Nemýlíš se. Je to tak. Jak mi řekl Karloman, Bledonis znamená mincovnu v jedné poměrně zapadlé obci, nějaké dva dny cesty na stranu západu slunce od Štrasburku, kde si Karel s Ludvíkem před dvaceti čtyřmi lety rozdělili franskou říši. Jednou jsem tam byl, myslím ve Štrasburku. Pozoruhodné město.“

Slavomír přikývl a dál si mince prohlížel. „Vypadá to, že jde o docela zdařilé padělky. Upřímně řečeno, nevím, jestli bych to poznal, kdybych ty mince takhle nezkoumal. A kdybych tu jednu neměl rozlomenou. Výrobce těchto mincí byl skutečně mistr svého oboru. Pokud tedy alespoň mohu soudit jako člověk, který se mincemi zabývá pouze jako platidlem.“

Potom si Slavomír prohlédl ještě obě menší mince se slovy: „Když jsi přede mě položil i tyhle půldenáry, dovolil bych si hádat, že půjde také o padělky. Nejspíš však u těchto mincí nejde o pokovenou měď, jako tomu je u těchto dvou denárů. Na to jsou opravdu moc tenké. Asi v nich však bude podstatně méně stříbra, než by mělo být.

Mám pravdu?“

Bojata přikývl. „Přesně tak. I tady máš pravdu. V těch menších mincích je sotva pětina stříbra. Tedy méně než čtvrtina, které by měly skutečně obsahovat. Možná i méně. Když se Karloman o těch padělcích dozvěděl, hodně vyváděl.“

„To se mu vůbec nedivím,“ poznamenal Slavomír. Jenže mi není pořád jasné, proč tě s tímhle problémem posílá Karloman právě za mnou? Já se v mincovnictví nijak zvlášť nevyznám. U nás na Moravě sice cizími mincemi platíme, svoje však nerazíme. I když jsem už k tomu párkrát zkoušel Rastislava přemluvit. On však neměl zájem.“

Bojata se ušklíbl: Jednak jsi právě předvedl, že jistý přehled v tomto oboru máš, a hlavně si Karloman myslí, že se ty padělané mince vozí do Frank od nás.“

Erik až do této chvíle napjatě mlčky poslouchal. Na poslední Bojatovu větu však udiveně zareagoval: Jak na takovou věc Karloman přišel?

Na Moravě máme spoustu šikovných řemeslníků, pregéři však mezi nimi nejsou. Aspoň co já vím.

Poznámka.

Pregéř – středověký razič, který v mincovně (preghausu) prováděl ražbu mincí. (konec poznámky).

Ostatně, co by tu dělali? Jak říkal Slavomír, žádné mince u nás přece nerazíme.“

***

Kapitola 8.

*

Já se také divil, když mi Karloman říkal o téhle své domněnce,“ přisvědčil Bojata, „jenže ono to jistou logiku má. Ty falešné mince se totiž v menším množství objevily nejprve v Linci, potom v Pasově, Weridu a nakonec v Řezně. Tedy ve městech podél Dunaje, kudy vede hlavní kupecká stezka při cestách od nás do franské říše. Nejvíc se těch padělků objevilo v samotném Řezně a jeho okolí.

No a potom se samozřejmě vyskytují i jinde v bližším i vzdálenějším okolí Řezna.“

Slavomír suše prohlásil: „Velké město, spousta lidí, spousta kupců, řada tržišť. Tam se nejlíp ztratíš.“

„Nějak tak,“ souhlasně přitakal Bojata.

Erik se vmísil do debaty: „Myslím, že Karloman za těchto okolností může mít pravdu v tom, že ty mince pochází od nás. A určitě má pravdu v tom, že by takové podvody měly zajímat i nás. Pokud by se nám tu šířily padělané mince, které by měly jen minimum stříbra, nebo byly dokonce z mědi, jako tady ty dva denáry, moc by to našemu obchodu a důvěře cizích kupců nepomohlo. Vzhledem k tomu, že značná část Rastislavových příjmů jde z poplatků kupců, kteří naší zemí projíždí na všechny strany a uzavírají tu své nemalé obchody, je určitě v našem zájmu zjistit, co na téhle Karlomanově domněnce je.“

Erik se na chvilku zarazil a obrátil se ke Slavomírovi: „Tedy promiň, nechal jsem se trochu unést…“

Slavomír Erika s úsměvem přerušil: „Proč se omlouváš, příteli? Dobře víš, že si rád vyslechnu každý názor. A ten tvůj je navíc navýsost rozumný.

Jsem pro, abychom zase jednou s Karlomanem spolupracovali. To, že si zatím u nás nikdo nevšiml těchto padělaných denárů, ještě neznamená, že se u nás už také nevyskytují. Jedná se o dost vážnou záležitost. Jenže zároveň také o poněkud háklivý problém.“

Erik ironicky poznamenal: „Myslíš sympatie, které náš drahý Rastislav cítí ke svému franskému protějšku Ludvíkovi. A naopak. Samozřejmě.“

Slavomír s ještě větší ironií přitakal: „Přesně tak. Ti dva se jen těžko dokáží na něčem shodnout. To já se s Karlomanem také nemusím často vídat, pravda však je, že my dva obvykle najdeme cestu, alespoň zatím, nějak se se skřípěním zubů domluvit. Nedá se však přesto nic dělat, tohle pátrání nemohu provádět za Rastislavovými zády. Zítra za ním musím zajít.“

Erik se zeptal: „Myslíš, že ho dokážeš přemluvit?“

„Řekl bych, že ano. Napadl mě argument, kterému se Rastislav nebude určitě bránit.“

Na tázavý pohled obou spolusedících se dal Slavomír do vysvětlování: „Oba jistě víte, že nejpozději do konce příštího roku se naši vážení soluňští bratři Konstantin a Metoděj budou muset vydat k papeži Mikuláši, aby tam obhájili své učení, a hlavně aby dosáhli zřízení našeho moravského biskupství a svého biskupského svěcení.

Jedině tak korunují velké dílo, které v naší zemi konají.“

Erik se usmál. „Už tě chápu. Řekové budou muset cestovat přes území přímo ovládané Karlomanem nebo to, které je pod jeho vlivem. Pokud Ludvíkovu synu vyjdeme vstříc nyní, nebude jistě ani on klást žádné překážky cestě našich řeckých bratrů.“

„Máš pravdu, milý Eriku,“ přitakal Slavomír.

„Promiň, Slavomíre,“ ozval se Bojata, „ještě bych měl jeden dotaz.“

Jen se ptej,“ vyzval jej Slavomír.

„Do týdne se vydám zpět do Řezna. Karloman to ví a žádal mě, abych mu řekl, jak ses rozhodl.“

„Hned zítra ráno zajdeme s Erikem za Rastislavem, abychom mu ukázali tyhle falešné mince a sdělili mu, že bychom chtěli s touto záležitostí Karlomanovi pomoci. Myslím si, že náš drahý král nebude proti. V každém případě se zítra sejdeme po západu slunce všichni tři zase tady u Vrčka.“

Potom se Slavomír na chvíli zamyslel a obrátil se ještě k Bojatovi. „Pravda je, že Karloman chce něco po mně. Zdvořilosti a dobrého chování je však dnes čím dál méně. Nerad bych se tak choval a budu raději vzorem této ctnosti. Dones mi na ukázku nějaký pěkný opasek pro Karlomana a, řekněme, zlatý náhrdelník pro jeho Liutswindu.

Samozřejmě ti ty věci zaplatím.“

Pak ještě Slavomír dodal: „K dárkům pro Karlomana ti ještě večer přidám pergamen, kde mu napíšu, co po něm budu chtít zase já. Tedy volný a bezpečný průchod pro oba Soluňany a jejich průvod.“

***

Kapitola 9.

*

Hned ráno se Slavomír s Erikem vydali za králem Rastislavem do královského areálu Na Knížecím poblíž řeky Moravy. Na svých koních sjeli dolů ze Špitálského vrchu a za chvíli už projížděli otevřenou bránou zabudovanou do pevné dvojité palisádové ohrady vysoké skoro jako půldruhého muže, která chránila rozlehlý královský areál.

Zhruba uprostřed královského dvorce byl umístěn kamenný palác, ve kterém se vyřizovaly záležitosti týkající se správy země. Soukromé obydlí Rastislava a jeho ženy Miloslavy, dalmatské princezny, bylo v rozměrném kamenném domě nedaleko od paláce. Dominantou královského dvorce byla kamenná rotunda zasvěcená svatému Michalovi, umístěná rovněž poblíž paláce. Kolem těchto budov byla rozmístěna obydlí Rastislavových úředníků, vojáků i čeledě.

Vjezd do královského areálu hlídali dva vojáci, pozorně sledující blízké i vzdálenější okolí. Slavomírovi přejel pod vousy téměř neznatelný úsměv.

Od Ctibora, velitele Rastislavovy královské posádky na Veligradu, totiž věděl, že před týdnem načapal už za tmy dva strážné. Jeden z nich se věnoval pěknému děvčeti a druhý zlehka pochrupoval za dokořán otevřeným křídlem brány. Ctiborovo hromování bylo slyšet pěkně daleko. Oba vojáci, kteří se pořádně styděli a stali se terčem posměšků svých kamarádů, vyfasovali za odměnu několik nočních služeb a byli moc rádi, že ze svého průšvihu vyklouzli tak lehce. Ctibor - byl to tiž velitel přísný, avšak pokud někdo jednou chyboval, jeho chyba neměla nijak hrozné následky, ale dotyčný výtečník si vzal ze svého poklesku poučení, velitel Ctibor přihmouřil oko. Pokud se ovšem takový poklesek opakoval… Nestávalo se to často. Před lety, když se podobně zachoval jeden voják při válečném tažení, skončil pro výstrahu oběšený na větvi nejbližšího stromu.

Nyní však bylo zřejmé podle pozorných strážných, že nejen provinilci si vzali Ctiborovo láteření k srdci.

Slavomíra i Erika strážní samozřejmě dobře znali. Uctivě je pozdravili a na Slavomírův dotaz po Rastislavovi ukázali ke královskému paláci.

Slavomír s Erikem tam sesedli z koní, jejich otěže předali opodál stojícímu vojákovi a vkročili do paláce.

Veligradský královský palác byl přízemní stavba. Jak palác, tak i rotunda a králův dům byly postaveny z kamene a cihel, které byly dílem z rozebraných římských staveb a dílem domácí výroby – z velké cihlářské dílny místního mistra Byška.

Všechny tři budovy byly bíle omítnuté a za jasných slunečných dní tak zářily do dáli.

I když královský palác ve Veligradu neměl patro jako palác moravgradský, honosil se jinou pozoruhodností. Na rozdíl od moravgradského králova sídla krytého šindelovou střechou byly střechy paláce, rotundy i králova domu kryty taškami, které byly předmětem pýchy celého osazenstva cihelny veligradského mistra Byška.

Když totiž Byšek se svými lidmi rozebíral staré římské stavby, aby z nich získal stavební materiál, se zájmem studoval to, jak asi před dávnými staletími římští vojáci budovali stavby ve svých táborech. Byšek vyráběl cihly už dlouho. Naučil se to od svého otce a ten zase od děda. Samotná stavba budov mu také nečinila problémy. Jenže střešní tašky, to bylo něco zcela jiného. Byšek dlouho zkoušel různé složení materiálu, ze kterého tašky vyráběl. Zkoušel i různé způsoby jejich vypalování. Pořád to však nebylo ono. Nakonec s ním nad tímto problémem hloubal i kněz Gorazd, správce Slavomírova kostela svatých Petra a Pavla na Špitálském vrchu. Gorazd byl totiž syn stavitele a osobně také vedl stavbu Slavomírova kostela.

Když dali Byšek s Gorazdem hlavy dohromady, nakonec se jim dílo podařilo. První úspěšně vypálené tašky pokryly střechu rotundy svatého Michala, další následovaly na střechy královského paláce a domu. Gorazd si potom také odvezl tašky na pokrytí střechy Slavomírova kostela a nedávno i Slavomír nechal vyměnit šindelovou střechu na svém domě ve dvorci na Špitálském vrchu za Byškovy tašky.

***

Kapitola 10.

*

Uvnitř uviděli Rastislava, jak živě gestikuluje a o čemsi se dohaduje se svým velitelem Ctiborem. Oba seděli naproti vchodu do místnosti u nevelkého stolu pod oknem, částečně skryti za dřevěnými schody vedoucími do podkroví. Byli tak zabraní do hovoru, že si ani nevšimli příchodu Slavomíra a Erika.

Slavomír tedy hlasitě zvolal: „Buď zdráv, Rastislave!“

Teprve potom král i jeho velitel zvedli hlavy a přivítali se se Slavomírem a Erikem.

Král oběma mužům ukázal, aby si k nim přisedli.

Na stole stál džbán s medovinou a hliněný tác s několika poháry. Rastislav pokynul, aby si oba nalili.

Král byl vysoký svalnatý muž, to bylo zřejmé, i když právě seděl za stolem. Nebylo mnoho lidí, kterým by plně důvěřoval. Ukazoval proto světu obvykle podmračený obličej s výhrůžným pohledem velkých hnědých očí, kterým dodávalo tvrdost výrazné tmavohnědé obočí. V jeho oválné tváři se s věkem prohlubovaly vrásky, což přidávalo na přísnosti jeho výrazu. Husté tmavohnědé vlasy mu sahaly po ramena a prokvétaly mu, nejen na spáncích, šedinami, stejně jako jeho krátce střižený vous.

I když král stále vypadal dobře a byl plný síly, Slavomír si v duchu říkal, že v Rastislavově tváři je jasně vepsáno, jak dramatická a pohnutá byla jeho vláda a kolik úsilí jej stálo vybudovat z Moravského království mocnou a pevnou říši, kterou museli respektovat i početně silnější Frankové. Když se roku 846 po Kristu Rastislav ujal vlády nad tehdy ještě moravským knížectvím, byl už Slavomír šestnáctiletý jinoch. Přestože mladá léta strávil na studiích po Evropě, odkud s sebou přivedl vikinga Erika, dobře věděl, co vše musel Rastislav podstoupit. Nejprve si v tvrdých bojích za pomoci Franků vybojoval trůn. Potom, jen co upevnil své postavení, odkázal Franky do patřičných mezí. Právě tehdy se východofranský král Ludvík a Rastislav stali zapřísáhlými nepřáteli. Následovalo několik franských pokusů o Rastislavovo podrobení, jejichž výsledkem byla krvavá porážka Ludvíkova vojska před jedenácti lety, jejímž strůjcem byl domů se navrátivší mladý Slavomír. Tehdy moravská vojska navíc těžce poplenila Východní marku. Teprve od té doby zažívalo Rastislavovo království víceméně období klidu, protože franský král Ludvík Němec měl své problémy a nechal, i když nerad, Rastislava i s jeho Moravským královstvím na pokoji. Pravda, ještě před tímto obdobím klidu se pokoušel nejstarší Ludvíkův syn Karloman poplenit Moravu. Chytrému Rastislavovi se však nakonec podařilo Karlomana obrátit proti otci a uzavřít s ním spojenectví.

Karlomanovi pomohl upevnit jeho vliv v Panonii a zajistil zároveň klid své říše v Podunají. Potom se ovšem Karloman s otcem opět smířil a přede dvěma roky Rastislava společně obklíčili na Dowině.

Poznámka.

Dowina – střet Ludvíka Němce a Rastislava se roku 864 pravděpodobně udál na Děvíně u Bratislavy. (konec poznámky).

Tam ovšem zasáhl Slavomír a zajistil všeobecně přijatelný mír.

Mezitím Rastislav na Slavomírův popud pozval do země řecké bratry Konstantina a Metoděje, aby pomohli vybudovat vlastní, moravskou církevní diecézi, protože narůstaly problémy s franskými knězi loajálními franskému králi a pasovskému biskupovi.

Toto vše proletělo Slavomírovi bleskově hlavou, když usedal s Erikem ke královu stolu.

***

Kapitola 11.

*

Ctibor se zeptal: „Mám odejít?“

Slavomír zavrtěl hlavou. „Rozhodnout musí samozřejmě Rastislav. Já však myslím, že tu klidně můžeš zůstat. Víc hlav, víc rozumu.“ A tázavě se podíval na Rastislava.

Ten stručně, prohlásil: Jen zůstaň. Dobře víš, že před tebou nemám žádné tajnosti.“

Potom král vyzval Slavomíra: „A ty nám řekni, proč tak narychlo přicházíš. Jak tě znám, nepůjde o žádnou hloupost.“

„To opravdu ne,“ přisvědčil Slavomír a vysypal před krále mince, které mu přinesl Bojata.

Rastislav si je zvědavě prohlížel. Nakonec vzal do ruky polovinu rozlomeného denáru, ještě si ho chvíli prohlížel a řekl: „Mince vypadá hodně divně. Pokud vím, naši franští sousedé razí svoje mince ze stříbra, ale tahle stříbrný vnitřek určitě nemá.“

Obrátil svůj pohled znovu ke Slavomírovi. „Co je uvnitř? Měď?“

Slavomír přikývl a vylíčil Rastislavovi to, co se dozvěděli od Bojaty. Když se dostal až ke Karlomanově žádosti o pomoc při pátrání po výrobci padělaných mincí a k podezření, že padělky pochází z Moravského království, Rastislav začal pomalu brunátnět vztekem.

Slavomír se však nenechal vyvést z míry, pouze trochu zrychlil svůj výklad, aby zabránil králově výbuchu. Nakonec se dostal až ke své myšlence, že pomoci Karlomanovi by jistě znamenalo pomoci Konstantinovi s Metodějem při zajištění hladkého průběhu jejich cesty k papeži do Říma.

Když touto myšlenkou svůj výklad skončil, napjatě očekával spolu s Erikem a Ctiborem Rastislavovu reakci.

Slavomír měl co dělat, aby se neusmál. Rastislav vyloženě nesnášel krále Ludvíka a tato jeho nechuť se přenášela i na Ludvíkovy syny. Na Rastislavově tváři bylo vidět, jak se v jeho mysli sváří boj nepochybně rozumného Slavomírova návrhu s nechutí až přímo odporem k jeho franskému královskému protivníkovi. Nejprve ještě zůstávala jeho tvář temně zarudlá, jak v jeho nitru doutnal vztek. Potom ovšem začal převažovat chladný kalkul v jeho uvažování. Bylo vidět, že Slavomírův nápad na krále zapůsobil.

Slavomír dobře věděl, jak argumentovat. Misi soluňských bratří Rastislav považoval za hlavní cíl své vlády. Dobře si uvědomoval, že jeho země nebude nikdy skutečně samostatná, dokud nebude mít vlastní suverénní církevní organizaci. Síť kněží řízená pasovským archipresbyterem, kontrolovaná z Bavorska, rozhodně takovou suverénní církevní organizací nebyla. Ta přes všechny přísahy věrnosti Moravě a jejímu králi, které po kněžích Rastislav vyžadoval, byla pořád, alespoň zčásti, vyzvědačskou sítí krále Ludvíka u jeho nepřátel, Moravanů. A dokud alespoň jeden z řeckých bratří nedosáhne od papeže biskupského svěcení a zřízení nezávislé moravské církevní provincie, nic se na tomto stavu nezmění. Protože se samozřejmě nedalo čekat, že by se papež obtěžoval na Moravu, bylo jasné, že Konstantin s Metodějem musí za papežem. Do Říma. A zpět na Moravu. Taková cesta je dlouhá. Na poutníky na ní číhá řada nebezpečí. A pro franské protivníky by řečtí bratři mohli být vítaným cílem útoku.

Slavomír za léta po Rastislavově boku dokonale znal královo uvažování. V jeho tváři mohl číst jako v textu na pergamenu. Když se zarputilá zarudlost Rastislavova obličeje měnila v přemýšlivý výraz, bylo mu jasné, že krále přesvědčil.

Rastislav ještě chvíli uvažoval, potom se téměř neznatelně usmál a řekl: „Zase jsi mě, chytrý Slavomíre, dostal tam, kde mě chceš mít.“

„Ale, Rastislave, přece nechci nic špatného ani pro tebe, ani pro naši zem,“ zaprotestoval Slavomír.

Já také nic takového neříkám,“ uklidňujícím tónem pronesl Rastislav, „jenže má nechuť k Ludvíkovi a jeho rodině mi občas zatemňuje mysl.

Bohužel ne každý dokáže tak rozumně argumentovat jako ty. Dobrá, pomoz Karlomanovi najít ty padělatele. Pokud tedy jsou v naší zemi. Jak to však chceš udělat? Je mi jasné, že jsi nad touto otázkou přemýšlel dřív, než jsi sem přišel.“

„To máš pravdu,“ přisvědčil Slavomír, „ještě jsem o tom nemluvil ani tady s Erikem, trochu jsem však nad tímto problémem hloubal.“

„Co jsi vyhloubal, smím-li to vědět?“ zeptal se král.

Slavomír pokrčil rameny a řekl: „Moc toho zatím není. Vždyť ani nevíme, jsou-li ti padělatelé opravdu z naší země. Takže teď musíme kontrolovat místa, kde se vyskytují mince.“

Erik se zeptal: „Myslíš tržiště? A jak to chceš dělat? Většina našich vojáků se v mincích také moc nevyzná.“

Slavomír pokrčil v rozpacích rameny: Já vím.

Je to potíž. Budeme muset požádat o pomoc naše kupce, aby pečlivě kontrolovali mince, které jim projdou rukama. A možná požádáme o pomoc také řemeslníky, kteří se vyznají v drahých kovech – pasíře, šperkaře. Ať občas pomohou jedni i druzí našim vojákům při jejich kontrolách tržišť.

A jinak? Jinak budeme muset být trpěliví. A čekat, jestli naše pátrání něco objeví.“

Rastislav rázně dodal: „Máš pravdu a mé svolení. Dělej, Slavomíre, v této záležitosti vše, co uznáš za vhodné.“

Potom se král ještě nadechl a dodal: „Vždy však musíš jednat v souladu se zájmy naší země. To však tobě připomínat jistě nemusím.“

***

Kapitola 12.

*

Slavomír dával Erikovi pokyn k odchodu. Rastislav však rázným gestem oba zadržel. Rychle řekl:

Jen ještě seďte a nalijte si medovinu. Přišli jste totiž jako na zavolanou. Právě jsme si se Ctiborem říkali, že vás zavoláme.“

Slavomír se zvědavě zeptal: „Co tak náhlého se přihodilo?“

„Ani ne přihodilo, spíš mohlo by se přihodit,“

odvětil s úsměškem král, „náš vážený protivník král Ludvík má zase jednou problémy ve své rodině.“

„Zase se rozhádal s Karlomanem? Vždyť ti dva jsou poslední roky jedno tělo, jedna duše,“ zapochyboval Slavomír.

„Ale vůbec ne,“ ironickým tónem prohlásil Rastislav, „tentokrát je na řadě stejnojmenný Ludvíkův mladší syn.“

„Aha, nelíbí se mu, že otec teď dává přednost Karlomanovi,“ ušklíbl se Slavomír, „doneslo se mi, že král Ludvík odňal Ludvíkovi mladšímu některá léna, která obratem daroval Karlomanovi. Ten je pochopitelně spokojený. O Ludvíkovi se to však určitě tvrdit nedá.“

„Lépe bych to neřekl, milý Slavomíre,“ prohlásil s neskrývanou ironií a potěšením Rastislav.

Slavomír si upil medoviny, zálibně mlaskl a zeptal se: „Problémy mezi králem Ludvíkem a jeho ambiciózními syny nás mohou těšit. Proč se však jimi zabýváte tady a teď se Ctiborem? Jde jen o přátelské poklábosení…?“

„Kdepak, Slavomíre,“ zašermoval Rastislav ukazovákem své pravice, „máme tu totiž významnou návštěvu.“

„Snad ne přímo Ludvíka mladšího,“ udiveně poznamenal Slavomír, „o něčem takovém bych snad měl jako veligradský župan vědět.“

Rastislav se usmál. Jen se nečerti. Žádná kaše, ani ta nejchutnější, se nejí horká. Ta návštěva totiž přišla tajně. V přestrojení za kupce. A není to Ludvík mladší. Ovšem o významnou osobu jde v každém případě.“

„Tak mě nenapínej, Rastislave,“ řekl Slavomír.

Král se nadechl a pomalu řekl: „Ludvík sem sice osobně nepřijel, poslal k nám však Jindřicha, velitele své vojenské družiny.“

„Toho znám,“ zabručel Slavomír, „je to statečný a chytrý bojovník, zcela oddaný svému pánu.“

Slavomír ještě dodal s mírným úsměškem: „Až si říkám, jestli si takového muže ve svých službách mladý Ludvík vůbec zaslouží.“

„To opravdu nevím, jestli si jej zaslouží,“ prohlásil Rastislav a pokračoval, „v každém případě k nám přijel s naléhavou žádostí o pomoc.“

Doposud mlčící Erik se nedůvěřivě usmál a zeptal se: „O pomoc pro koho? Pro otce Ludvíka, protože je jeho království v problémech, nebo o pomoc pro Jindřichova pána, který se postavil otci, a my mu máme pomoci řešit jeho problémy?“

Rastislav se uculil: „Samozřejmě platí tvá slova o řešení problémů Ludvíka mladšího. Ten rozeslal posly nejen k nám, nýbrž i po celém Duryňsku a Sasku a hledá spojence pro svoji vzpouru proti králi Ludvíkovi. Dokonce přesvědčil k účasti na svém boji proti otci Uta a Berengara, syny hraběte Gebharda z Lahngau, ke kterým byl král Ludvík tak milostivý, že je pro porušení věrnosti pouze sesadil a jinak je nijak nepotrestal. Ludvík mladší jim za jejich pomoc slíbil vrácení hodností.“

Erik zabručel: „Nic jiného jsem si nemyslel, než že jde o mladého Ludvíka.“

Slavomír pobaveně pozoroval svého přítele a zvolna se dal do řeči: „Tedy za normálních okolností nikdy nezaškodí popíchnout proti sobě naše franské přátele. Pokud Ludvík válčí nebo se alespoň hádá se svými syny, nezbývá mu energie na to, aby válčil nebo se snažil válčit s námi. Když však, Rastislave, dovolíš…“

Král přerušil Slavomíra a s úsměvem prohlásil:

„Chceš nám nepochybně sdělit, že normální okolnosti tu teď nemáme.“

„Přesně tak,“ přitakal Slavomír, „až budeme mít zpátky z Říma Konstantina s Metodějem, alespoň jednoho z nich s biskupskou holí, tak potom přijde ta vhodná chvíle opět se vmísit do sporů Ludvíka a jeho synů. Pokud však nechceme, aby se Řekové stali rukojmími a figurkami sloužícími pro franské hrátky, musíme být silní, jednotní a zároveň neprovokovat Franky.“

Rastislav se zjevným znechucením prohlásil:

„Nemám z toho žádnou radost, Slavomíre, že s tebou musím souhlasit. Nic mi neudělá větší radost než Ludvík hádající se se svými moci chtivými syny. Na druhé straně bych ovšem za sebou nechal rád víc než rozhádané Franky.“

***

Kapitola 13.

*

Rastislav najednou nápadně zvážněl, trochu upil medoviny ze svého poháru a zamyslel se.

Zbylí tři muži u stolu nerušili svého krále v jeho rozjímání a zvědavě čekali, co řekne.

Rastislav je nezklamal. Po chvíli se probral ze svého zadumání a hlasem, který byl najednou na krále neobvykle tichý a pokorný, pomalu řekl:

„Musím se vám u tohoto stolu k něčemu přiznat.

Ještě jsem to neřekl nikomu kromě své ženy. Už když jsem se, přiznávám, že s notnou dávkou vypočítavosti, dostal s pomocí krále Ludvíka k vládě nad touto zemí, umínil jsem si, že po mně musí zůstat něco, co prospěje všem Moravanům, něco, co položí základy pevné vlády v naší zemi na dlouhá léta. Chtěl bych zbavit vlivu pasovského biskupa a jeho lidi na život v této zemi. Mít vlastní, moravskou církevní organizaci, která bude oporou moravského krále a jeho vlády. A tomuto svému cíli hodlám podřídit vše. Nevím, jestli nový Bůh, kterým jsme nahradili ty staré, je mocnější nebo není. Pokud však v jeho jménu zbudujeme pevné základy své vlasti, budeme moci být této nové víře vděční. Takže musíme veškeré své snažení podřídit tomu, aby cestě Konstantina a Metoděje do Říma a zpět nemohly být kladeny žádné překážky. Jindřichovi dáme pořádně najíst a napít, pošleme po něm nějaké dary jeho pánovi, avšak ve vší zdvořilosti odmítneme míchat se do záležitostí jeho rodiny.“

Ctibor, kterému na obličeji bylo vidět, že smířlivost vůči Frankům mu radost nedělá, se zeptal:

„Myslíš opravdu, že uděláme dobře, když mladému Ludvíkovi nepomůžeme? Já ho nijak rád nemám a jeho otce mám rád ještě méně. Normálně bychom přece Ludvíkovi aspoň trochu pomohli. Zbraněmi, najali bychom nějaké žoldáky, co já vím. Víš, králi, že tě vždy respektuji a udělám, co si přeješ. Promiň mi mou opovážlivost, nejsem si však jistý, zda děláš dobře.“

Slavomír s Erikem mlčky pozorovali spor Ctibora s Rastislavem.

Králi přelétl na chvíli mráček přes tvář, protože nebyl zrovna zvyklý, aby mu někdo odporoval. Pak však klidným hlasem svému veliteli odpověděl: „Tobě nemám co odpouštět, milý Ctibore. Dobře znám tvou věrnost a oddanost.

Jak mně, tak i naší zemi. Pozorně jsem poslouchal tvá slova, ve kterých jsem cítil obojí. Přesto si však myslím, že se v této chvíli mýlíš. Smířlivost vůči Frankům mě stojí hodně přemáhání, to mi věř.

V tom se naše vnitřní pocity určitě shodují. Jsem však pevně rozhodnutý udělat vše pro zdar díla, které tu započali budovat naši řečtí bratři. A cítím, ne, jsem od srdce přesvědčený, že musíme udělat vše pro zdar jejich díla a pro jejich bezpečí. Pojedou přes Karlomanovo území. Karloman v této chvíli stojí za otcem a stát za ním bude, protože vzpoura bratra Ludvíka je namířena i proti němu.

Potom by pro Karlomana nebylo nic jednoduššího, než si jako rukojmí vzít naše řecké bratry při jejich cestě do Říma. Pokud však Ludvíka nepodpoříme a naopak Slavomír Karlomanovi pomůže při pátrání po padělatelích těchto mincí, Karloman se nám bude jistě cítit zavázán. Natolik jej zase znám a uznávám. Je schopný nám s radostí připravit léčku, na druhou stranu nám nikdy nezůstává nic dlužný To myslím v dobrém slova smyslu. Na dobré vždy odpoví dobrým. Ostatně, tady Slavomír i já se jinak nechováme. Karloman je sice náš velký protivník, ale čestný muž a bojovník je to také. Při vší nechuti k jeho otci musím uznat, že i král Ludvík se v tomto od svého syna moc neliší. Takže nepochybuji o tom, že pokud budeme vstřícní ke Karlomanovi a jeho královskému otci, bude vstřícný i on k nám a Konstantin s Metodějem v bezpečí doputují do Říma. A to musí být naším hlavním cílem.“

Ctibor pozorně poslouchal králova slova a prostě řekl: „Když to tak podáváš, Rastislave, musím uznat, že tvá slova zní rozumně. Máš pravdu, že boj proti králi Ludvíkovi by nám teď nepomohl.“

Rastislav se usmál a dodal: „Ovšem co není teď, může přijít za rok za dva.“ Potom se obrátil na Slavomíra: „Takže ty zařiď, ať se kontrolují tržiště, jak jsi říkal před chvílí. No a já mile pohovořím s Ludvíkovým velitelem Jindřichem a pošlu jej domů.“

„Dobrou zábavu,“ usmál se Slavomír a už vážně dodal, „hned jak se vrátím na svůj dvorec, zařídím vše potřebné tady ve Veligradu, a navíc také okamžitě pošlu posly s potřebnými pokyny na všechna významná hradiště naší země.“

***

Kapitola 14.

*

O tři týdny později.

Bylo ještě poměrně brzy ráno. Slunce však už docela pálilo a Slavomír s Erikem i deset Slavomírových mužů, kteří postávali kolem nich, si utíralo zpocené zátylky a navzájem si sdělovali, jak se těší na to, až slunce vystoupá na vrchol své dráhy a bude teprve pořádně pálit.

Vrata v palisádové ohradě dvorce na Sadové, který si Konstantin s Metodějem vybrali za své hlavní sídlo a kde se věnovali jak své státnické, tak i duchovní práci, byla dokořán. Uvnitř čekalo dvacet mužů ze strážní jednotky, kterou Slavomír přidělil k ochraně řeckých bratří. Když Soluňané přišli před třemi roky na Moravu, obzvlášť Metoděj se bránil vojenské ochraně. Nechtěl si od Slavomíra nechat vysvětlit, že ne všichni mají radost z práce, kterou Metoděj se svým bratrem na Moravě koná.

Nešlo ani tak o Moravany samotné. Téměř veškerý lid, ať už vznešený či prostý, Řeky vzal okamžitě za své a bezmezně je miloval. Všude, kam přišli, byli Konstantin s Metodějem srdečně vítáni, a byli tak zpočátku přesvědčeni o tom, že jim žádné nebezpečí nehrozí a hrozit ani nemůže.

Slavomír, zodpovědný za jejich bezpečí, protože i Sadová patřila k Veligradu, znal poměry ve své zemi lépe. Dobře věděl, s jakou nechutí přijímala působení Řeků naprostá většina duchovních podléhajících pasovskému biskupovi a jaké bylo jejich odhodlání působení Řeků když už ne úplně zabránit, tak alespoň omezit. A bylo samozřejmé, že v tomto snažení pasovští duchovní nezůstali sami. Pomáhala jim sice nepříliš početná, avšak rozhodně nepřehlédnutelná skupina domácích, kteří byli buď na pasovském duchovenstvu existenčně závislí, nebo měli jiné důvody stavět se proti Rastislavovi a jeho vládě.

Tento problém byl před dvěma roky důvodem ostrého střetu Slavomíra s Metodějem, i když byli oba velice blízkými přáteli. Metoděj byl poněkud svéhlavý a Slavomírovy obavy nechtěl pochopit.

Dokud ovšem nedošlo k událostem, při kterých musel Metoděj svého křehkého bratra bránit svým mečem. Kdyby tehdy nebylo Slavomírovy předvídavosti a jeho včasného zásahu, kdo ví, jak by oba Řekové dopadli. Dobře asi ne.

Teprve pak Metoděj uznal, že Slavomír své práci skutečně rozumí, dobře ví, co dělá, a už se nevzpíral absolvovat cesty po moravské říši pod vojenskou ochranou. Jako tomu bylo ostatně i dnes.

Čekala je třídenní cesta do Nitravy. Na slavnostní mši tam měli oslavit výročí postavení místního kostela svatého Emmerama a zasvěcení kostela tomuto bavorskému světci.

Měli ještě chvíli času. Otevřenými vraty viděli, že se mezi svou stráží objevil Metoděj a cosi vojákům vysvětloval, potom se ovšem ihned vrátil do domu, který obýval spolu se svým bratrem Konstantinem.

Slavomír i jeho muži toto divadlo sledovali s dobromyslnými úsměvy. Mnozí z nich totiž doprovázeli před třemi roky Řeky i s jejich pomocníky na jejich cestě na Moravu. Dobře tehdy oba bratry poznali. Metoděj byl nejen kněz, ale i voják. Důkazem toho byl meč, který na cestách vozil po boku, a jeho pevná, svalnatá postava. Nebýt kříže na prsou, těžko by v něm někdo hledal hluboce zbožného muže, jakým byl.

Avšak Metodějův bratr Konstantin, to byla jiná.

Nebyl sice o mnoho menší než jeho bratr, ale jeho křehká postava dávala tušit, že zdaleka nemá Metodějovu fyzickou sílu a odolnost. Co však Konstantinovi chybělo po fyzických předpokladech, dokázal dohánět nezlomnou vůlí.

Založení obou bratří odpovídalo i jejich oblečení.

Pokud Metoděj zrovna nepřisluhoval svému bratrovi jako jáhen při mši svaté, kdy byl oblečen v kněžském ornátu, vypadal jako vladyka a byl také tak oblečený.

Obvykle měl na sobě hedvábnou halenu přepásanou širokým řemenem zakončeným postříbřeným bronzovým nákončím. Pod ní byly lněné kalhoty zastrčené do vysokých kožených bot.

Na opasku měl Metoděj zavěšená kožená pouzdra se zasunutým mečem a velkou dýkou, vedle dýky měl váček na drobnosti, rovněž z kůže. Vypadal spíš jako bojovník. Na omyl vás však upozorňoval už zmiňovaný stříbrný kříž velký skoro jako dlaň, který Metodějovi visel na prsou.

Konstantin oproti svému bratrovi vypadal i žil asketičtěji. Býval oděný do prosté tmavohnědé lněné kutny přepásané neméně prostým úzkým koženým řemenem, na kterém měl zavěšený váček s osobními věcmi a nevelký nůž v docela obyčejném koženém hnědém pouzdru. Jednoduché nízké kožené střevíce měl připevněné k nohám řemínky omotanými kolem lýtek. Jediným, luxusněji vyhlížejícím kusem oděvu, který Konstantin nosil, pokud bylo chladno, byl kožešinový plášť.

Svalnatá Metodějova postava byla zakončena podlouhlým obličejem lemovaným hustými hnědými vlasy. Měl krátce střižený plnovous, nad kterým vás pozorovaly chytré oči. Když jste před Metodějem stáli, bylo vám jasné, že stojíte před člověkem sice laskavým, avšak zároveň chytrým, kterému nemá cenu věšet bulíky na nos.

Konstantin měl štíhlou, až hubenou postavu, téměř černé vlasy mu sahaly na ramena. Asketicky vyhlížející obličej byl napolo skryt v dlouhém plnovousu. Jeho pohled byl také laskavý. Avšak na rozdíl od bratra laskavě mírný, plný pochopení pro člověka, který před ním stál, i když si to třeba vůbec nezasloužil. Dokázal být, na rozdíl od svého bratra, poněkud svéhlavý, jak poznal i Slavomír, avšak zároveň i tvrdý, pokud to situace vyžadovala.

Ani jeden nebyl suchopárným vědátorem, jak by si někdo mohl myslet při jejich vzdělání, životních zkušenostech a zážitcích.

Chování bratří odpovídalo jejich vzhledu. Slavomír je rád pozoroval, když je doprovázel při cestách po Moravském království. Mírný Konstantin obvykle tiše seděl a pozorně poslouchal často poněkud drsnější debatu, mezi vojáky obvyklou.

Do hovoru se zapojoval minimálně, na jeho očích, ve kterých při obhroublých vojenských vtípcích pohrávaly veselé ohníčky, však bylo zřejmé, že se dobře baví. Jedl jen s mírou a s mírou také pil medovinu nebo víno, které si navíc často ředil vodou.

To Metoděj byl pravým opakem svého bratra.

Ve vyprávění si nezadal s nejvýmluvnějšími vojáky. Pravda, jeho slova byla podstatně vybranější než jejich. Rád a hodně také jedl i pil, ovšem při pití vždy znal svoji míru a nikdy jej nikdo neviděl zmoženého alkoholem. Vojáci, kteří s nimi cestovali, měli rádi a uznávali oba řecké bratry. A byli ochotní za ně třeba položit život. Ovšem Metoděje, na rozdíl od jeho bratra, považovali jakoby za jednoho z nich a bylo pro ně naprosto přirozené, když se s nimi bavil a vtipkoval. I když mu samozřejmě vzdávali úctu a cítili před ním respekt.

***

Kapitola 15.

*

Konečně se znovu objevil Metoděj a za ním vyšel z domu Konstantin, doprovázený vojákem, který nesl zřejmě docela těžkou dřevěnou truhlici, ve které byly, jak všichni věděli, bohoslužebné potřeby a knihy, které Konstantin považoval za nutné vézt s sebou. Kromě toho měl voják ještě přes rameno kožený vak obsahující ornáty pro Konstantina i Metoděje.

Když Slavomír pozoroval onoho funícího vojáka, který byl sice pořádný kus chlapa, ovšem Konstantinův náklad se i jemu docela pronesl, pod vousy se tiše usmál. Byl totiž svědkem několika debat mezi soluňskými bratry, kdy se Metoděj snažil trpělivě Konstantinovi vysvětlit, že takový náklad s sebou opravdu vozit nemusí. Že stačí jejich slovanský překlad Písma svatého a misálu a ostatní knihy může nechat doma. Při takových rozhovorech se Konstantin vždy jen tiše usmíval a nechal bratra, kterého měl ze srdce rád a nikdy by jej nepřerušoval v řeči, do sytosti vymluvit. Potom Konstantin mírně prohlásil, že by ta jeho cestovní knihovna mohla být přece jen třeba. A že ty liturgické nádoby v kostele, kam právě jedou, také nejsou nejvhodnější. Metoděj jen v takových chvílích obrátil bezmocně oči v sloup a už mlčel. Potom přišel chudák voják a za velkého hekání hodil těžkou bednu na rameno. Nakonec Metoděj ve svém přesvědčování rezignoval a voják si zvykl.

Metoděj zamířil ke Slavomírovi s Erikem, s nimiž je pojilo velice úzké přátelství. Srdečně se pozdravili, vojáci tak učinili uctivou úklonou hlavy.

Slavomír zavelel a průvod se ze Sadové vydal dolů na kupeckou cestu vedoucí do Nitravy.

Slavomír srovnal krok svého koně s Metodějovým a zeptal se: „Co to je za slavnost v nitravském kostele na Hradním kopci? Pokud mě paměť neklame, tak svátek svatého Emmerama, kterému ten kostel nebožtík Pribina zasvětil, když jej nechal postavit pro svoji bavorskou manželku, se slaví až někdy na podzim?“

Metoděj přikývl: „Přesně. Jenže my jedeme slavit výročí dostavění a zasvěcení Pribinova kdysi hlavního nitravského chrámu.“

Erik oba zvědavě poslouchal a zeptal se:

„Omlouvám se, že vás přerušuji. Už mě však párkrát napadla otázka, kdo to vlastně byl ten svatý Emmeram? Sice vím, že byl, ale to je asi tak všechno. A abych pravdu řekl, tak i to jméno Emmeram mi připadá do zdejších končin docela podivné.“

Mezitím se k nim přidal i Konstantin a s pro něj typickým laskavým úsměvem poznamenal: „To je od tebe, Eriku, pěkné, že se zajímáš o životopisy svatých.“

Erik totiž neoplýval přílišnou horlivostí v náboženských věcech a Konstantin to dobře věděl.

Zato byl však pohotový a hned zareagoval: „To víš, milý Konstantine, když jedu někam tři dny daleko s tak chytrými muži, jako jste vy dva, byl by hřích se nepoučit.“

Konstantin se tiše rozesmál: „No dobrá, milý bratře, je mi jasné, že tě nevede při tvém dotazu zbožnost, nýbrž zvědavost.“

Erik se nedal a trochu přidrzle prohlásil: „A to vadí? Není důležité, jak dosáhneš požehnaného cíle. Podstatné je to, že jej dosáhneš. Pouze musíš volit Bohu milé cesty.“ Načež se viking zatvářil nesmírně pokorně, což pro něj zrovna obvyklé nebylo.

To už se kromě Konstantina rozesmáli i Metoděj a Slavomír. Metoděj se až zakuckal a pronesl: „Když poslouchám tvá ctnostná slova, milý Eriku, napadá mě jediná věc: Nechceš odložit meč a vstoupit do naší kněžské školy na Sadové? Z tebe by byl sluha boží jedna radost.“

Erik se mírně uklonil a pronesl vznešeně znějícím hlasem: „Tvá nabídka, milý Metoději, mi neobyčejně polichotila. Jenže především nemohu nechat bez ochrany tady svého pána a přítele Slavomíra. A potom, jaký bych já byl kněz. Sice bych odložil meč, ale každého hříšníka bych potom ztloukl klackem. A to by nedělalo dobrotu. Navíc by nebylo vhodné, abych jako kněz vysedával se Slavomírem ve Vrčkově pitírně a hlídal jej, aby se neopil. Pokud bych na Slavomíra nedával pozor, tak…“

To už se po vikingovi ohnal chechtající se Slavomír se slovy: „Že ti ústa neupadnou, ty drzoune jeden. Kdopak asi koho táhl domů přede dvěma týdny od Vrčka, ve stavu připomínajícím polomrtvého, a složil jej k nohám jeho milující manželky Jany. Ta pometlem kromě tebe přetáhla málem i mě, nehledě na mé vysoké postavení v této zemi.“

Erik před sebe dal ruce v obranném gestu a rázně prohlásil: „Tyto nepodstatné drobnosti teď nemusíme probírat. V každém případě je myslím jasné, že pro kněžské povolání, co povolání, poslání, se v této zbožné zemi jistě najdou mnozí vhodnější adepti, než jsem já.“

Metoděj na tato Erikova slova reagoval dost ironickým tónem: „Lidé v této zemi jsou velice milí a vstřícní. Že by byli však nadmíru zbožní, to nevím. V každém případě se však mezi nimi jistě najde spousta adeptů kněžského povolání i poslání podstatně vhodnějších, než jsi ty. To máš, milý bratře Eriku, naprostou pravdu.“

„Tak to jsem si oddechl,“ prohlásil s hraným ulehčením viking a pokračoval, „jenže jsme při naší debatě přešli moji původní otázku. Kdo to vlastně byl ten nitravský Erameram?“

***

Kapitola 16.

*

Teď už vážný Konstantin se chystal ujmout slova a naplno ukázat tu podobu své osobnosti, která mu byla nejvlastnější. Podobu učitele. Před lety jím byl na konstantinopolské univerzitě Magnaura, nyní v sedlech koní na cestě pomalu stoupajících k hraničním hvozdům pokrývajících Bílé hory, kdysi oddělující Mojmírovo moravské knížectví od Pribinova nitravského knížectví. Dnes však obě země tvořily základ mocného Rastislavova Moravského království.

Konstantin se dal do vyprávění: „Emmeram je velice tragická postava a opravdový mučedník. Narodil se zhruba před 250 lety, možná později, přesně se to neví, v dnešní Západofranské říši ve městě Poitiers.

Postupně dosáhl biskupského svěcení a stal se putujícím biskupem, jak bylo obvyklé. Tehdy ještě byli biskupové, kteří neměli svoji stálou diecézi. Putovali zemí a šířili křesťanskou víru. Emmeram tak někdy před dvěma sty roky přišel do bavorského Řezna.

Tam vládla dynastie Agilolfingerů. To byla dynastie prvních bavorských vévodů, které zbavil moci císař Karel, děd našeho ctěného protivníka krále Ludvíka.

To se však stalo dobrých sto třicet let po smrti Emmerama. V době, kdy on přišel do Řezna, tam vládl jistý vévoda Theodo. Ten měl dceru jménem Uta, která se zamilovala do syna jednoho otcova úředníka. Už to byl problém, horší ovšem bylo, že milá Uta s oním hochem čekala dítě. Když by se to prozradilo, Uta by si užila své, avšak pro chudáka jejího milence by asi byly následky tragické.

Děvče se proto svěřilo Emmeramovi, který jí poradil, aby počkala, než se vydá na poutní cestu do Říma, kam se chystal, a po jeho odjezdu sdělila otci, že otěhotněla s Emmeramem. Chtěl tak oba milence ochránit. Děvče to provedlo, načež se její bratr Lantpert vydal se svými muži stíhat Emmerama, protože v jeho očích samozřejmě zneuctil sestru Utu.

Emmerama se mu podařilo dostihnout, chudáka biskupa polapil, nechal jej přivázat na žebřík a zaživa mu odtrhávat kusy těla, až nebohý biskup zemřel.

Theodo se však posléze dozvěděl pravdu.

Nechal ostatky biskupa vyzvednout a slavnostně převézt do Řezna. Před nějakými sto lety řezenský biskup Gaubald nechal přenést Emmeramovo tělo do nové hrobky a kolem ní vyrostl klášter svatého Emmerama, který v Řezně samozřejmě stojí dodnes.“

Erik se otřepal, podobně jako i jiní vojáci, kteří se kolem nich sjeli a za jízdy poslouchali Konstantinovo poutavé vyprávění.

Erik jen poznamenal: „Tedy to byla historie.

Chudák Emmeram. Ty jsi, Konstantine, úplná chodící kronika. Co ty všechno nevíš.“

Konstantin se skromně usmál: „To nic není. Jen musíte trochu číst staré kroniky.“

Jeden z vojáků špitl: „No právě. Asi se budu muset opravdu naučit číst.“

***

Kapitola 17.

*

Cesta jim ubíhala, ani si toho při svém hovoru nevšimli. Když skončil Konstantin svůj výklad, zeptal se Metoděj Slavomíra: Jak jsi daleko při svém hledání padělaných mincí? Už jsi našel nějaké důležité stopy?“

Slavomír s Erikem se s Metodějem pravidelně navštěvovali, a tak Řek dobře věděl o Slavomírově nejnovějším pátrání.

Slavomír zavrtěl zklamaně hlavou. „Pravidelně kontrolujeme tržiště i jiná místa, kde se vyskytují mince, jako je třeba Vrčkova pitírna nebo kostely.

Zatím jsme však na nic podezřelého v tomto směru nenarazili. Snad budeme mít víc štěstí při naší společné cestě.“

Projeli kolem nevelkého dvorce Vlčnova, pod kterým ležela vesnice vystavěná ze srubových zemnic pokrytých došky. Když místní viděli, že je míjí průvod vedený Slavomírem, který doprovází Konstantina s Metodějem, zastavovali se v práci a uctivě zdravili.

Ve chvíli, kdy končil Konstantin své vyprávění o pohnutém osudu biskupa Emmerama, objevilo se před nimi poslední hradiště před hraničním hvozdem. Hradiště Lipinka. Toto mohutně chráněné sídlo vypadalo podstatně impozantněji než nevelký vlčnovský dvorec. V jeho okolí byl vyklučený les, aby případní útočníci nemohli překvapit obránce.

Hradiště rozložené na horní části kopce, kterému se Lipinka říkalo odedávna, bylo opevněno mocným hliněným valem, před kterým byl vyhloubený hluboký příkop. Hliněný val byl zakončen pevnou palisádovou hradbou zbudovanou ze silných kmenů.

Blížilo se poledne, a tak Slavomír vydal pokyn, aby se zastavili a odpočali si u břehu nevelkého potoka tekoucího pod hradištěm. Po chvíli k nim přijel pán hradiště Těchan doprovázený deseti vojáky, kteří přivezli džbány s medovinou a uzenou zvěřinou, aby Slavomíra a řecké bratry pozdravili a pohostili je.

Po krátkém odpočinku se Slavomírův průvod zase zvedl a vydal se na stoupající cestu vedoucí hustým lesem vzhůru k mělkému sedlu v hřebeni Bílých hor tyčících se majestátně před nimi.

Na krajinu už padala tma, když se utábořili u malé studánky schované kousek od hraničního sedla. Erik se postaral o rozmístění hlídek. Nešlo jen o lapky. Ostatně, poslední dobou bylo na kupeckých cestách docela bezpečno, protože král Rastislav nechal po zemi rozmístit vojenské posádky, které se staraly o bezpečnost. Ne že by se přepadení a loupeže nevyskytovaly. Bylo jich však podstatně méně než před deseti roky, kdy ještě doznívaly vzpomínky na velkou válku s Franky, vedenými Ludvíkem, a pohraniční oblasti království sousedící s Východní markou zkoušela plenit franská vojska, tehdy vedená Karlomanem.

Od doby, kdy se Karloman stal načas Rastislavovým spojencem, se situace změnila, a Rastislav mohl věnovat zvýšenou pozornost bezpečnosti nejen na hranicích své země, nýbrž i v jejím vnitrozemí.

Tábořili však v hlubokém lese, kde žila spousta dravé zvěře. Největší a nejnebezpečnější byli medvědi, zubři a pratuři. Člověku však také mohl ublížit třeba rys nebp divoké prase, zvlášť tehdy, když zvíře, cítící se v ohrožení, bránilo své mladé.

Opatrnosti proto nebylo nazbyt a jedině pozorní strážci mohli zajistit bezpečí spících.

***

Kapitola 18.

*

Ráno se spáči vzbudili velice brzy. Mezi korunami mohutných staletých stromů nesměle prosvítala ranní, šmolkově modrá obloha. Vycházející slunce sice bylo ještě schováno za hřebenem hor, i tak však z oblohy, která postrádala přítomnost jakéhokoliv mráčku, bylo zřejmé, že přichází další pořádně horký den.

Slavomír se ještě chvíli protahoval v přikrývce, do které byl zabalený. Náhle však rázně vstal, u studánky si opláchl obličej, napil se a od jednoho z vojáků vděčně přijal kus slané placky s kozím sýrem a plátkem uzeného masa.

Seděl v trávě a pomalu žvýkal, když se k němu přidali Erik a Metoděj. Ten s úsměvem ukázal na probouzejícího se bratra a komentoval jeho udivený výraz: „To je pro mého milého bratra typické. Probouzí se celý udivený, že nad sebou nevidí dřevěný strop našeho obydlí v Sadové. Teď mu bude chvíli trvat, než si uvědomí, kde je.“

Metoděj už byl se svojí snídaní hotový, když k nim Konstantin konečně přišel. Odvedl bratra na chvíli stranou, aby se spolu pomodlili. Přidalo se k nim několik vojáků.

Po modlitbě se Konstantin také rychle najedl. Pak Slavomír vydal pokyn, aby všichni nasedli na koně, naložili na ně náklad, který s sebou vezli, a vydali se na další cestu.

Po chvilce vystoupali na hřeben, který byl bezlesý, a tak se jim otevřel výhled do krajiny na moravskou i nitravskou stranu.

Slavomír ukázal na stranu východu slunce, kde se zvedal hřeben dalších hor, vyšších než ty, na kterých právě stáli. Obrátil se k Metoději a Konstantinovi, kteří sice nejeli do Nitravy poprvé, avšak poprvé putovali po kupecké cestě, na které se právě zastavili. „To jsou Inovecké hory. Tam v tom údolí před nimi, jak vidíte místa bez stromů, protéká staroslavná řeka, které místní lidé odedávna říkají Váh. Tato řeka má pro ně význam podobný jako pro nás naše Morava.“

Potom Slavomír ukázal před sebe na cestu, vedle které se klikatila nevelká říčka, a řekl: „Tudy se vydáme dolů. Pozdě odpoledne dojedeme k velkému hradišti, ve kterém se místní lidé věnují ve velkém zpracování železa a výrobě keramiky. Tomu hradišti říkají Pobědim. Županem tam je můj přítel vladyka Hojmír, u kterého přenocujeme. Bojovali jsme spolu před jedenácti lety ve velké válce proti Frankům. Možná však dnes ještě pojedeme o kousek dál a přebrodíme řeku Váh.

Za ní má totiž Hojmír svůj dvorec. Jmenuje se Ducigrad. Leží na strmém vrchu a žije tam Hojmírova rodina. Hojmír dělí svůj čas mezi Pobědim a svůj dvorec.“

Metoděj se zvědavě zeptal: „A proč vlastně ten tvůj přítel nesídlí přímo na Pobědimi? Vždyť tam musí být bezpečněji.“

Slavomír se usmál. „On pochází z nebohatého rodu sídlícího mnohem výš na Váhu, směrem na půlnoční stranu. Je to moc krásný, avšak ztracený a opuštěný kraj, kde je mnohem více klidu než u nás. A když Rastislav jmenoval Hojmíra, který je statečný a chytrý muž, županem na Pobědimi, ten si vymínil, že svoji rodinu ubytuje na Ducigradu, který s Pobědimi obdržel. Právě proto, že chce se svojí rodinou žít v klidnějším místě. A na Ducigradu není v nějakém nebezpečí. Místo chrání jak terén, tak i palisádová hradba a vojáci. Pokud by hrozilo náhodou nějaké velké válečné nebezpečí, není problém stáhnout se do nedaleké Pobědimi za její mohutné valy. Ostatně, tam má Hojmír samozřejmě také svůj dvorec, kde přebývá.“

Za hovoru se pustili mírně klesající a klikatící se cestou dolů směrem k údolí řeky Váh.

Jak sestupovali, začala se místy, podobně jako na opačné straně hor, objevovat vyklučená místa s malými vesnicemi obklopenými poli a sady.

Z hlavní cesty také občas odbočovaly více či méně znatelné stezky, které dávaly tušit v hloubi lesa další vesnice. Vsi u cesty měly tu výhodu, že lidé si mohli přivydělat prodejem svých produktů kolem jedoucím kupcům. Vsi skryté v hloubi lesa měly zase výhodu většího bezpečí.

Když se blížilo poledne, zastavili se u studánky s čistou vodou, aby si na chvíli odpočali, něco snědli a nechali napást koně.

***

Kapitola 19.

*

Zanedlouho poté, kdy se průvod pod Slavomírovým vedením vydal na další cestu po poledním odpočinku, uslyšeli z dálky řinčení zbraní a křik vypovídající o tom, že někde nedaleko před nimi se odehrává zuřivá šarvátka.

Slavomír přikázal dvaceti mužům ze stráže řeckých bratří, aby udělali kolem obou Řeků obranný kruh a sám se s Erikem a svými deseti muži vydal rychlou jízdou vstříc šarvátce před nimi.

Přiblížili se k ostré zatáčce, za kterou se už nepochybně odehrávala bitka, která je přilákala. Slavomír pokynul Erikovi, aby sesedl z koně a opatrně prozkoumal prostor za zatáčkou.

Erik za okamžik tiše referoval: „Za zatáčkou je cesta víceméně rovná. Dlouhá takových sto koňských délek. Potom opět zatáčí. Ne ovšem doprava jako před námi, nýbrž doleva. Kousek před tou protější zatáčkou, asi necelých deset koňských délek, stojí kupecký vůz se čtyřmi lidmi. Tak tak se brání. Přepadla je skupina osmi ozbrojenců. Ti ozbrojenci, jak to vypadá aspoň takhle z dálky, nejsou žádní trhani. Nevypadají na lupiče. Spíš jako by šlo o dobře situovaného vladyku s jeho družinou. Myslím, že ti kupci se moc dlouho neudrží.“

Slavomír šeptem zavelel: „Rychle k zatáčce.

Musíme kupcům pomoci a zjistit, o co jde. U zatáčky se srovnáme do dvojic. Já pojedu první s Erikem, vy ostatní za námi. Jakmile zatáčkou projedeme, pobídneme koně do trysku a s bojovým pokřikem se vrhneme na ty útočníky! Vím, útok potichu by byl lepší. Chci však útočníky polekat a kupcům dát trochu času.“

Jak Slavomír přikázal, tak to udělali. Když se vyřítili ze zatáčky, s bojovým pokřikem se nadzvednutí v sedlech řítili na útočníky. Ti však evidentně neměli pražádný zájem střetnout se se Slavomírem a jeho muži. Zastrčili meče do pochev a zmizeli ve zdánlivě hustém a neprostupném křoví lemujícím cestu. Jak však Slavomír uviděl po příjezdu na místo střetu, z hlavní cesty tam odbočovala jedna z téměř neznatelných stezek.

Erik se horlivě zeptal: „Budeme je pronásledovat?“

„V žádném případě,“ prohlásil rezolutně Slavomír, „ta stezka, po které lupiči ujeli, vypadá hodně zapadle. Nikdo z nás to tu mimo hlavní cesty nezná. Mohli bychom klidně padnout do léčky. Nevíme, o co jde v tomhle přepadení. A hlavně se musíme starat o Konstantina s Metodějem.“

Slavomír poslal jednoho z vojáků, aby přivedl Soluňany s jejich strážci.

Mezitím se Slavomír s Erikem sklonili k přepadeným kupcům. Podle oblečení šlo zřejmě o kupce a jeho tři pomocníky. Jeden z mužů měl lepší oblečení než další tři. Než lupiči utekli, stačili dva z pomocníků zabít – jeden z mrtvých měl rozseknutou hlavu, druhý bodnou ránu v srdci.

Zbylým dvěma se už pokoušeli ulevit dva ze Slavomírových vojáků, kteří namočili šátky v blízkém potoce a snažili se jim omýt rány. Třetí pomocník měl zřejmě propíchnuté plíce, protože u úst se mu dělala krvavá pěna a už pouze chrčel.

Bylo zřejmé, že za chvíli zemře.

Kupec měl zkrvavenou hedvábnou halenu na břiše a snažil se jim ještě něco říct. Slavomír se k němu sklonil a opatrně halenu vyhrnul. Když uviděl dvě velké sečné rány v břiše a vyhřezávající střeva, bylo mu jasné, že ubohý kupec na světě už moc dlouho nepobude a že mu nikdo z nich nemůže pomoci.

Slavomír si vzal jeden ze šátků namočených do studené vody potoka, přiložil jej kupci na čelo, sklonil se k němu a co nejmírnějším hlasem se jej zeptal: „Chceš nám něco říct?“

Kupec viditelně přemáhal obrovské bolesti. Namáhavě se snažil pohnout rty, které se mu však jen chvěly. Potom se mu s nesmírným úsilím podařilo pootevřít rty a zašeptal: „A… A… Al… Alb… Alb…“

Potom se mu tělo vzepjalo v poslední křeči, obličej se mu zkřivil bolestí a zemřel.

Slavomír mu pravicí zatlačil oči a postavil se.

Podíval se na druhého zraněného, tomu však právě stejnou poslední službu poskytoval druhý voják se šátkem.

Všichni se kolem čtveřice mrtvých shromáždili, Konstantin se za ně krátce pomodlil a na závěr se všichni pokřižovali.

***

Kapitola 20.

*

Slavomír se zeptal všech, jestli někoho z mrtvých znají. Všichni však vrtěli hlavami, že ne.

Když prohlédli náklad na voze, uviděli především pasířské zboží. Ať už samostatné přezky a nákončí nebo i celé opasky. Kromě toho také ostruhy. Potom nějaké šperky a různé druhy nožů, pinzet a břitev. V každém případě však náklad vozu nějak vzácný nebyl a celé to přepadení připadalo Slavomírovi jakési divné.

„Cosi se mi na tomhle všem nezdá,“ kroutil hlavou Erik, jako by četl Slavomírovy myšlenky, „když už bych chtěl nějakého kupce přepadnout a kvůli jeho nákladu jej zabít, tak bych si určitě vyhlédl nějakého movitějšího kupce, než byl tenhle. A potom… Viděl jsem ty lupiče poměrně z dálky. Ale.

Ale přísahal bych, že jako lupiči určitě nevypadali. Nemohu si pomoci. Tihle kupci kvůli tomu, co vidíme na jejich voze, určitě zabití nebyli. Tedy aspoň já si to myslím.“

Slavomír jen mlčky zachmuřeně přikývl a dal příkaz k tomu, aby mrtvé naložili na jejich vůz, ten otočili a vydali se i s ním směrem k Pobědimi. Než se rozjeli, všiml si Slavomír dvou svých mladých vojáků, jak si něco říkají a potřásají pochybovačně hlavami.

Vyzval je: „Copak, vy dva? Nechcete nám něco říct?“

Ten odvážnější z dvojice se podrbal za ušima:

„Víš, kníže, nechtěli bychom být za hlupáky…“

„Nikdo se vám smát nebude,“ uklidňoval je Slavomír, „co řeknete, to si s Erikem nějak přebereme. Nebojte se. Horší je mlčet a nechat si nějakou důležitou skutečnost pro sebe. Jen mluv, Častoňo, a neboj se. Víš přece, že tě neukousnu.“

Častoňa se podrbal ještě jednou, tentokrát na bradě, a potom pomalu řekl: „Nejprve jsme ti řekli, že ty mrtvé neznáme. Potom jsme si tady s Bojšou ještě jednou ty mrtvé pořádně prohlédli, když jsme je nakládali na jejich vůz…“

„No a co?“ zeptal se zvědavě Slavomír. „Poznali jste je snad?“

Teď se za ušima v rozpacích podrbal mladší Bojša a trochu nejistě ze sebe vysoukal: „Úplně jistí si tím nejsme. To víš, na našich pravidelných měsíčních trzích, které se pořádají ve Veligradu, se vystřídá spousta lidí. Kupujících i prodávajících.

A pokud zrovna u některého z kupců nenakupuješ, kdo by si je všechny pamatoval…“

Častoňa navázal na druhovu řeč: Jednou jsme však při pravidelné hlídce s Bojšou uklidňovali jakousi strkanici, která na tržišti vznikla. A shodli jsme se na tom, že ten kupec, kvůli kterému tahle hádka začala, měl svoje zboží rozložené čirou náhodou právě vedle tady toho zavražděného kupce. Ten s celou záležitostí nic společného neměl, takže jsme si ho nijak zvlášť nevšímali. Jen máme ten pocit, že když jsme odcházeli, tak tady ten mrtvý se bavil s jakýmsi zákazníkem. Dokončovali obchod, který museli přerušit kvůli té strkanici. A že ten náš mrtvý tehdy tomu svému zákazníkovi říkal, že sídlí v Nitravě.“

„V Nitravě?“ zeptal se Slavomír. „To je dost široký pojem. Nepamatujete si náhodou, o kterém z nitravských hradišť ten mrtvý mluvil?“

„My jsme už odcházeli, když se ten kupec bavil se svým zákazníkem,“ vmísil se do debaty opět Bojša, „oba jsme se však shodli na tom, že zřejmě mluvil o Martinském vrchu. Vlastní hlavu bychom na toto tvrzení asi nevsadili, bylo to však nejspíš tak, jak říkám.“

Když Častoňa souhlasně přikývl, Slavomír rázně prohlásil: „Pokud to nevyjde, nadávat vám dvěma rozhodně nebudu. To se nemusíte bát. Stejně tu ty mrtvé jen tak nemůžeme nechat napospas divé zvěři, aby je rozsápala. Do Nitravy jedeme v každém případě. Takže zabité i s jejich vozem dovezeme do Nitravy na Martinský vrch, kde zkusíme zjistit, o koho jde.“

Potom Slavomír ještě dodal: „Třeba budeme mít štěstí v Pobědimi nebo Ducigradu. Tohle jsou určitě kupci. A ti mívají svoje stálé cesty, na kterých je lidé znají. Takže dost možná je znají také na pobědimském hradišti nebo ducigradském dvorci.“

Potom Slavomír zatleskal a zakřičel: „Tak jedeme, jedeme! Ať se nezdržíme na cestě do tmy!“

***

Kapitola 21.

*

Odpoledne už bylo dávno ve své druhé polovině, když se Slavomírův průvod přiblížil k mírné vyvýšenině na pravém břehu řeky Váh, na kterém stálo mocné hradiště Pobědim. Hradiště bylo vystavěno na významné křižovatce obchodních cest. Jednak tudy vedla cesta z Veligradu do Nitravy. Pokud jste jeli směrem na Nitravu, směřovali jste zároveň na jedno z nejmocnějších hradišť Nitravska, do Bojné. Poledním směrem jste se vydali k Dowině a Preslavi. Tato cesta pokračovala opačným, půlnočním směrem k hradišti Mesciská, odkud potom vedla dál, přes hory do vislanských rovin.

Všemi cestami do Pobědimi přijížděla řada kupců, takže hradiště bylo centrem obchodu. Navíc zde byla řada dílen zabývajících se zpracováním železa a výrobou železných výrobků, pasířské dílny, keramické dílny a široko daleko byly pro svoji kvalitu pověstné pobědimské žernovy.

Nebylo divu, že díky poplatkům kupců za průjezd hradištěm, ziskům z obchodu i vlastní výroby obyvatelé hradiště i jejich župan, vladyka Hojmír, byli docela zámožní.

O majetku obyvatel Pobědimi svědčily mocné hradby chránící hradiště, ke kterým Veligradané přijížděli krajinou s dřevěnými vesnicemi i osamocenými hospodářstvími rozmístěnými kolem hradiště, která tvořila jeho zemědělské zázemí. Mohutná dřevěná brána, kterou projeli kolem uctivě zdravící stráže do hradiště, byla vystavěna v hliněném valu vysokém jako dva dospělí muži, a navíc v horní části ukončeném mohutnou palisádou. Před valem byl široký a hluboký příkop, který byl sám o sobě pastí na nepřátele. Navíc jej bylo možné v případě ohrožení napustit vodou z Váhu.

Toho dne měli štěstí. Jak se dozvěděl Slavomír od stráže, vladyka Hojmír pobýval na svém dvorci umístěném uprostřed hradiště hned vedle bíle omítnutého kostela zářícího do dáli v slunečním světle.

Jeli kolem zemnic i solidních srubů na kamenných podezdívkách patřících nejmajetnějším řemeslníkům. Za chvíli se ocitli u palisády ohraničující vladykův dvorec.

Přísně vypadající strážný roztáhl ústa do širokého úsměvu, když poznal Slavomíra, Erika a soluňské bratry. V té chvíli už také ze svého velkého srubu s na bílo omítnutou kamennou podezdívkou a kvalitní šindelovou střechou vybíhal pán hradiště, vladyka Hoj mír.

Omluvil svoji ženu, která zůstala na Ducigradu kvůli nemocným dětem, potom uctivě přivítal Konstantina s Metodějem a nakonec se srdečně objal se Slavomírem i Erikem.

Na všechny čekalo bohaté pohoštění, protože na Pobědimi samozřejmě věděli, že tudy Slavomír povede řecké bratry na slavnost do Nitravy.

***

Kapitola 22.

*

Slavomír příteli poděkoval, nejprve mu však předvedl vůz s mrtvými kupci.

Hojmír si zabité pozorně prohlédl a potom bez váhání potvrdil domněnky Častoni a Bojši: „Ten mrtvý v hedvábné haleně je Herbert. Je to Frank, který tu žije už dlouhá léta. Tedy ne u nás na Pobědimi, bydlí v Nitravě s bratrem. Ten se jmenuje Albert a je pasířem. V podstatě to u nich funguje, tedy fungovalo, tak, že Albert vyráběl a Herbert jezdil po světě a prodával.“

„Kde v Nitravě ti dva bydleli?“ zeptal se Slavomír.

Jejich dvorec je hned vedle kostela svatého Martina na Martinském vrchu,“ dal se Hojmír do vysvětlování, „pokud vím, tak Herbert s Albertem jsou velice váženými osobami. Docela se jim daří, majetek jim utěšeně přibývá, takže nemalou částkou přispěli na přebudování kostela na Martinském vrchu a i jinak finančně významně podporují místní kostel a jeho společenství.“

„Říkáš, že ti dva jsou Frankové,“ zamyšleně pronesl Slavomír, „jak se vlastně dostali až sem na Nitravsko? U nás kolem řeky Moravy žije Franků poměrně dost, pokud však postupuješ na stranu východu slunce, Franků v této zemi je méně a méně.“

Hojmír se rozpačitě podrbal ve vousech. „A víš, milý Slavomíre, že mě nikdy nenapadlo nad touto otázkou uvažovat? Já přišel do tohoto kraje po velké válce s Franky před jedenácti lety. Jak si uvědomuji, tak to už tu Herbert s Albertem žili. Mám takový pocit, že jsem před lety zaslechl, že ti dva bratři sem snad přišli s nějakým franským velmožem. Tak se jim tu zalíbilo, že už u nás zůstali. To jsem však jen kdysi vyslechl víceméně nechtěně čísi debatu a nijak jsem se o oba Franky nezajímal.“

„Tady v Pobědimi by mi někdo řekl víc?“ zeptal se Slavomír.

Hojmír zavrtěl hlavou. „Nevím o nikom. Já bych se na tvém místě asi zastavil u Hildebranda, správce kostela svatého Martina na Martinském vrchu v Nitravě. A možná ještě lepší bude vyptat se starého Waltrama. Ten spravoval kostel na Martinském vrchu před Hildebrandem. Teď žije na odpočinku na dvorci Thiema, správce kostela svatého Emmerama na nitravském Hradním kopci. Ano, to bude nejlepší. Jestli někdo může o Herbertovi vědět něco bližšího, bude to nejspíš on. Nikdo jiný mě opravdu nenapadá. Do Nitravy jedete stejně. Vezeš Konstantina s Metodějem do kostela svatého Emmerama na Hradní kopec, tam najdeš Waltrama. A potom zajet na Martinský vrch do Albertova dvorce není žádný problém. To víš sám. Přebrodíš řeku Nitravu a jsi tam.“

Slavomír pokýval souhlasně hlavou. „Máš pravdu, příteli. Nic jiného se dělat opravdu nedá. No nic, dej nám teď trochu času, abychom se postarali o koně a trochu se opláchli. Potom si můžeme konečně sednout ke stolům, které jsi připravil.

Trochu pojíst, popít a pohovořit o tom, co nás potkalo od našeho posledního setkání. Určitě nám to přijde vhod.“

Oba přátelé se s úsměvem rozešli. Erik všechno zvědavě poslouchal. Zkoumavě se zadíval na Slavomíra a zeptal se: „Napadlo tě také totéž co mě?“

Slavomír se uculil a vyzval přítele: „Tak schválně, mluv.“

Na Erikově tváři se rozhostil hodně rozpačitý výraz. „Tedy já nevím. Ti lupiči z Herbertova vozu určitě nic neukradli. To bychom i na tu dálku viděli. Jak nás zmerčili, ujeli pryč. Prohlédl jsem si pozorně náklad na Herbertově voze. I když bych předpokládal, že ve Veligradu ještě něco nakoupí, aby to posléze ve franské říši prodal, rozhodně mi nepřipadalo, že z takového obchodu nebo obchodů by byl tak velký zisk, aby Herbert s Albertem mohli platit přestavbu kostela a významně přispívat na jeho fungování. Protože léta žiji vedle tebe, dobře vím, kolik tě stála stavba kostela na Špitálském vrchu a kolik stojí financování jeho provozu.

Takhle movitý mi Herbert rozhodně nepřipadal, i když měl oblečenou hedvábnou halenu.“

Slavomír ironickým tónem prohlásil: „Mluvíš mi z duše. Přesně tohle mě při Hoj mírově vyprávění napadlo také. Pokud bychom viděli jen Herbertův vůz a jeho náklad, žádné podezření by mě nenapadlo. Prostě bych si myslel, že jsme pouze narazili na kupce, který sice hladem neumírá, žádné velké bohatství však nemá. Po Hojmírově výkladu však nevím, co si myslet. Protože to, co nám říkal, je určitě pravda. Natolik ho znám. Nikdy nevykládal nesmysly.“

Erik se ušklíbl: Jak tedy myslíš, že oba Frankové přišli k penězům? Jako lapkové? A jejich druhové je teď přepadli?“

Slavomír zavrtěl nesouhlasně hlavou. „To si nemyslím. Loupežnickým řemeslem se živí většinou, tedy mimo jiné, zchudlí vladykové někde ze zapadlých dvorců, kde nejsou pod kontrolou.

Albert však, jak říkal Hoj mír, sedí doma a věnuje se svému řemeslu. Herbert zase jezdí a obchoduje. Na loupež by čtveřice mužů s těžkopádným kupeckým vozem nebyla zrovna nejvhodnější.

Za tím bude něco jiného. Ale co?“

Po chvilce se Slavomír zeptal Erika: „Vzpomínáš, co řekl umírající kupec?“

Erik přitakal: „No jistě. Znělo to jako ’alb‘.
Myslíš, že myslel bratra? Alberta?“

„To je otázka,“ pokrčil rozpačitě rameny Slavomír, „určitě by se dalo najít víc jmen začínajících na ’alb‘. Teď mě napadá třeba Albrecht. Jenže další otázka je, co nám vlastně umírající chtěl říct. Chtěl poslat vzkaz bratrovi? Chtěl ukázat na vraha?“

Slavomír nazlobeně praštil dlaní své pravice do zatnuté pěsti levice. Zlostně zabručel: „To kdybychom věděli.“

***

Kapitola 23.

*

Když se o chvíli později Slavomír s Erikem vysvlečení do půli těla oplachovali v korytě s vodou na nádvoří dvorce, vyrušil je vzrušený Bojša.

Slavomír měl právě hlavu ponořenou v korytě, takže si mladého vojáka hned nevšiml. Erik však při pohledu na Bojšu neskrývajícího napětí ihned pochopil, že mladého vojáka přivádí něco nadmíru vzrušujícího a důležitého.

Poklepal proto na Slavomírovo rameno. Když k němu kníže udiveně otočil hlavu, stále částečně ponořenou ve vodě, ukázal Erik na nedočkavého vojáka.

Slavomír se postavil a tázavě na Bojšu pohlédl. Ten vzrušeným hlasem vyhrkl: „Promiň, kníže, že vás dva vyrušuji při koupeli. Posílá mě pro vás Častoňa. Potřebuji, abyste šli se mnou.“

„Kam šli?“ zeptal se Slavomír.

„K Herbertovu vozu,“ odpověděl Bojša a mnohovýznamně dodal, „budete se divit. Oba. A opravdu hodně.“

Slavomír souhlasně kývl, rychle si otřeli alespoň obličeje a natáhli na sebe svlečené spodní haleny.

Vydali se za Bojšou ke kupeckému vozu. Brzy zjistili důvod jeho vzrušení. Sedátko kočího bylo rozmontované a na zemi na rozloženém lněném pytli uviděli vysypané mince. Vše udiveně sledovali Slavomírovi vojáci a pár místních čumilů z okolí.

To však nebylo vše. Právě když se Slavomírovi vojáci shromáždění u vozu rozestoupili, aby nechali projít svého pána doprovázeného Erikem, vysypala se na zem další dávka mincí. A po chvíli ještě jedna.

Bylo to Častoňovo dílo. Voják ležící pod vozem odložil železný hák, který držel v rukou, a vysoukal se zpod vozu, kde úspěšně vypáčil dvě prkna, čímž uvolnil za nimi schované mince. Otřel si rukávem pot z čela a udýchaně prohlásil: „Tohle už asi bude vše. V tom voze už žádné další bohatství být nemůže.“

Celá scéna nepostrádala jistou komiku. Kolem vozu postávali shromáždění vojáci s udivenými výrazy ve tvářích. Někteří ani nestihli zavřít ústa. Slavomír s Erikem na tom byli podobně. Slavomír si v duchu říkal, že se sice on a Erik tváří nejinteligentněji, zato zase v promočených halenách navlečených na mokrá těla rozhodně nevypadají důstojně jako dva velmoži. Vše potom korunoval zpocený Častoňa, hrdě stojící nad třemi hromadami mincí, které právě objevil. A aby toho nebylo málo, nade vším tím nadělením trůnila čtyři mrtvá těla, která byla naložená na voze. Aspoň že je vojáci zakryli plachtou, kterou kdesi objevili.

Plachta však byla podle vzhledu dost stará a také hodně špinavá, což dokreslovalo pochybnou malebnost celé scény.

Takže Slavomír jen obrátil oči v sloup.

Potom se zadíval na Častoňu a pochvalným tónem mu řekl: „Tohle se ti tedy povedlo, milý Častoňo!“

Voják se skromně usmál a řekl. „Ona to jen moje zásluha není. První nápad přišel od Bojši.

Jen ať se ti pochlubí sám.“

Mladý voják najednou nevěděl kam s očima.

Bylo zřejmé, že mečem se umí ohánět podstatně lépe než jazykem.

Slavomír Bojšu pobaveně pozoroval a mírným tónem jej vyzval: Jen se nestyď a pochlub se. Všiml sis věci, která nám unikla. Za to zasloužíš uznání.“

Bojša si dodal odvahy a dal se do řeči: „Asi si, pane, pamatuješ, že pocházím z rodiny stolaře.“

Slavomír přikývl. S Bojšou se totiž seznámil poněkud neobvyklým způsobem. Už před lety se byli společně s Erikem podívat na velkých měsíčních trzích, které se od jara do podzimu pořádaly ve Veligradu. Čerstvě ženatý Erik chtěl tehdy koupit nějaký šperk své Janě a Slavomíra si vzal jako rádce. Ten neodmítl, navíc si řekl, že svoji Ladu také něčím potěší.

Už měli nakoupeno, ale ještě se chvíli procházeli po trhu, oba je bavilo pozorovat ruch, který zde vládl. Najednou je přilákalo nějaké pokřikování. Po chvíli zjistili, že jistý opilý vladyka odmítal jednomu pasíři zaplatit za vybrané nákončí. Dokonce na chudáka řemeslníka neváhal vytáhnout svůj meč. Slavomírovi vojáci tržnici normálně střežili a podobné konflikty likvidovali v zárodku. Jenže tržiště bylo velké a vojáci nemohli být všude.

Erik už chtěl drzého vladyku umravnit, avšak Slavomír jej zadržel. Zvědavě pozoroval svalnatého mladíka, který s otcem, zřejmě stolařem, prodával dřevěné zboží o pár míst dál. Když mladík uviděl, co se děje, přiskočil k napadenému pasíři a zdvořile, leč důrazně vyzval opilého vladyku, aby zastrčil meč do pochvy, zboží buď zaplatil, nebo je pasíři nechal a šel pryč.

Drzý vladyka byl dost opilý na to, aby byl agresivní. Na druhé straně ovšem nebyl tak opilý, aby neudržel v ruce meč a nebyl nebezpečný. Místo omluvy se rozmáchl a chtěl nebezpečnou zbraní rozseknout mladíkovi hlavu. Ten však jen uskočil stranou, čímž vladyku vyvedl z míry. Slavomír si v té chvíli uvědomil, jak je mladík předvídavý a pohotový. I když mladíkův skok vypadal náhodně, náhodný nebyl. Mladík se totiž ocitl vedle místa, kde měl své zboží rozložené jakýsi kovář. Ten tam měl připravené různé zemědělské nářadí.

Pro ty, kdo měli zájem, měl také nachystané dřevěné násady ke svým rýčům, lopatám, motykám a nebo hrábím.

Mladík přiskočil právě k hromadě násad. Než se vladyka vzpamatoval, uchopil jednu tyč do své pravice, rozmáchl se, přičemž uhnul ještě jedné vladykově ráně mečem. A vší silou jej praštil do hlavy. Omráčený vladyka se bez hlesu sesul k zemi. A byl klid.

To se už na místě objevili dva muži ze Slavomírových hlídek. V domnění, že mladík napadl vznešeného muže – podle meče a násady bylo zřejmé, kdo je rodem urozený a kdo nikoliv, chtěli mladíka odvést.

To už se však před svými udivenými vojáky objevil jejich velitel Slavomír. Uvedl věc na pravou míru. Vladyka nevladyka, poručil svým vojákům, aby opilého násilníka dali pod zámek v jednom z pevně postavených srubů na královském dvorci, který byl uzpůsoben pro takové účely. Aby ze srubu nemohli vězni utéci, byli připoutáni tenkými řetězy ke skobám pevně zaraženým do nosných trámů srubu. Slavomír svým vojákům důrazně připomněl, aby nezapomněli opilého vladyku k jednomu z řetězů přikovat. Nechal jej tam potom bez ohledu na jeho vladycký stav týden, aby vychladl a podobných výstřelků se vyvaroval.

U mladíka to ovšem bylo jiné. Toho se Slavomír ihned zeptal, nechce-li nastoupit k jeho vojákům.

Z překvapeného mladíka, který se představil jako Bojša, vypadlo, že jde o jeho sen. Takže ještě toho dne se rozloučil s otcem, kterého spolu s mladším bratrem zanechal jejich řemeslu.

Po krátké době se Bojša naučil bez větších potíží šermovat s mečem i všechny ostatní dovednosti, které Slavomír po svých mužích vyžadoval.

A Slavomír měl o jednoho schopného, věrného a udatného vojáka víc.

***

Kapitola 24.

*

Bojša se po Slavomírově přikývnutí dal do vysvětlování: „Otec ve své dílně postavil několik vozů podobných, jako je tenhle před námi. Já mu u té práce s bratrem pomáhal, takže vím, jak má takový vůz vypadat. No a na tomto voze se mi pár věcí nezdálo.“

Slavomír vojáka poslouchal se vzrůstající zvědavostí. Vyzval jej: Jen mluv dál.“

Na Bojšovi bylo vidět, že si rovná myšlenky. Pomalu pokračoval: „Takový vůz musí být pevný, aby vydržel věčné drkotání na hrbolatých cestách. Drkotání o to horší, že kupci mívají své vozy často vrchovatě naložené. Takže vůz musí mít pevnou konstrukci, ovšem na druhé straně se nesmí dřevem při jeho stavbě plýtvat, aby nebyl vůz těžký.“

Slavomír začal chápat, kam voják se svým výkladem směřuje. „Začíná mi to být jasné. Třeba to sedátko, že?“

Bojša přikývl. „Přesně tak. Jakmile jsem se podíval na sedátko pro kočího a jeho spolujezdce, bylo mi jasné, že je zbytečně silné. Takhle by ho otec nikdy nedělal. Stačilo by na něj jen jedno z těch dvou prken, navíc by mohlo být i slabší. Když jsem to silné sedátko pozoroval, hned mě napadlo, že by mohlo něco ukrývat.“

Bojša se nejistě usmál a skromně dodal: Já nejsem tak prohnaný. Jen jsem si vzpomněl na svého šikovného otce. Jednou podobnou skrýš na voze pro jistého kupce dělal. Nešlo o zlodějnu, ten kupec jen chtěl mít na nejistých cestách uschované své peníze. Takže jsem prostě poprosil Častoňu, který je silnější než já, a po kratším namáhání se mu podařilo sedátko rozloupnout a vysypat z něj uschované mince. Otec tehdy skrýš dělal tak, aby sedátko šlo bez problémů otevřít, ovšem pro nezasvěceného nebylo jasné jak. Tady jsem však na nic podobného nepřišel, a museli jsme použít Častoňovu sílu.“

Slavomír se při posledních Bojšových slovech zadíval na zakryté mrtvoly na voze a uvědomil si, že mrtvý kupec Heřbert byl podobný kus chlapa jako Častoňa, takže měl také dost síly na to, aby dostal mince z vozu na světlo boží.

Bojša si povšiml, že se Slavomír zamyslel, a tak zmlkl. Kníže mu však pokynul, aby pokračoval ve svém vyprávění.

„Potom jsem si ten vůz prohlédl pořádně celý.

Všiml jsem si, že na dvou místech, tady a tady, pod korbou mezi koly, jsou upevněny stejné dvojice prken, která jsou navíc stejně spojená jako ta u sedátka. Zdánlivě mají korbu vozu zpevňovat.“

„Jen zdánlivě?“ udiveně si prohlížel Slavomír spodek vozu, na kterém po Častoňově zásahu zůstala jen horní z obou dvojic prken. „Já vím, máš asi pravdu. Mně však ta prkna připadají normální a jako by sem patřila.“

Bojša se usmál. „Kdepak. Podívej se tady a tady.

To by ta prkna musela být jinak upevněná, aby něco udržela. Takže mě napadlo, že i v těchto dvojicích prken budou asi další dvě skrýše.“

Častoňa se ušklíbl: „Což znamenalo, že nastoupila opět hrubá síla mých rukou a ukázalo se, že náš chytrý Bojša měl i v tomto případě pravdu.“

Slavomír pochvalným tónem řekl: „Měl jsi, Bojšo, opravdu výborný nápad. A tobě, Častoňo, také děkuji. Díky vám dvěma už tušíme, co asi ti, kteří tyhle kupce přepadli, chtěli získat.“

Slavomír si všiml, že si Erik hromádky mincí pozorně prohlíží. Zeptal se jej: „Copak, nejsou to náhodou stejné padělky jako ty, co nám ukazoval Bojata?“

Erik se postavil a ušklíbl: Jak jsi na to přišel?

I když ono to nebylo ani tak těžké uhodnout, že ano?“

„Taky bych řekl,“ poznamenal s notnou dávkou ironie Slavomír.

Erik podal Slavomírovi do ruky denár. Na jedné straně mince bylo vyražené jméno BLEDONIS, na druhé straně stálo CARLUS REX. Mince vypadala úplně stejně jako exempláře, které jim přinesl Bojata od Karlomana.

Slavomír si minci chvíli prohlížel a potom zamyšleně prohlásil: „Vypadá to, že Karloman měl pravdu a padělané mince putují do Bavor skutečně od nás. Musíme však mít jistotu.“

Slavomír vyzval vojáky: „Kdo má svůj sekáč? Potřeboval bych rozseknout tu minci.“

Bojša svým saxem minci snadno rozpůlil.

Poznámka.

Sax, scramasax – sekáč, velký nůž s ostřím na jedné straně čepele, šířka čepele cca 3 až 5 centimetrů, délka čepele cca 20 až 50 centimetrů; existuje řada typů různých velikostí; objevily se ve čtvrtém století před Kristem, ve Skandinávii.

(konec poznámky).

Slavomír si s ironickým výrazem ve tváři prohlédl řez mincí a suše prohlásil: „Myslím, že jsme se přiblížili zdroji Karlomanových padělaných mincí. Tenhle kousek je vyrobený z mědi a pouze pokovený. Stejně jako mince od Karlomana.“

Erik se krátce podíval na druhou půlku mince a vážně přikývl: „Přesně tak. Tahle mince má v sobě asi tolik stříbra, kolik já mám v hlavě nemravných myšlenek od svatby s mou milovanou Janou.“

Slavomír se uculil: „To myslíš vážně?“

Erik udělal uraženého a prohlásil: „To bych prosil, můj pane a příteli.“

Potom viking už vážně dodal: „Myslíš s tím paděláním mincí na Herbertova bratra Alberta?“

Slavomír pokrčil ramena. „Kdo ví? Možné to je.

Uvidíme, až přijedeme do Nitravy. Albert je sice pasíř, při troše snahy by však asi pregéřské řemeslo zvládl také.“

Potom se Slavomír sklonil k hromádkám mincí a řekl: Je to opravdu úplně stejný výběr jako u Bojaty. Denáry, půldenáry. Těch druhých tak moc není.“

Slavomír se obrátil k Častoňovi: „Najdi tu rychle nějakého stolaře a kup od něj skříňku se zámkem, do které sesypeme tyhle mince. Tady máš denár.“

Slavomír se ještě ušklíbl a ironicky dodal: „Tenhle je, jak vidíš, pravý. Čerstvě vytažený z mého váčku.“

Potom zahrozil na vojáky: „Pozor, ty mince jsou padělané. Pokud by si někdo chtěl nějakou vzít a případně s ní platit, bude mít co dělat se mnou, jasné? Falešné peníze v naší zemi trpět nebudu!“

Vojáci vážně přikývli, protože Slavomíra dobře znali a bylo jim jasné, kdy Slavomír mluví smrtelně vážně a není radno s ním žertovat.

Za chvíli se vrátil Častoňa se skříňkou a Slavomír mu přikázal sesypat do ní nalezené mince a vybrat čtyři muže, kteří budou střídavě skříňku hlídat.

Potom už nic nebránilo tomu, aby poseděli s Hojmírem a jeho lidmi.

***

Kapitola 25.

*

Brzy ráno následujícího dne už Slavomír se svými muži projížděl bránou pobědimského hradiště na straně východu slunce. Chtěli do Nitravy přijet ještě za světla.

Netrvalo dlouho a ocitli se před řekou Váh.

Na místě brodu bylo dno docela pevné, takže neměli problém ani s vozem. Pouze bylo třeba chvílemi trochu zatlačit a pomoci páru koní, kteří táhli vůz.

Vyjeli na protější břeh a po široké cestě se vydali směrem k Nitravě.

Na půlnoční straně se zdvihal vrch Kostolec, jehož vrchol byl korunovaný mocnou palisádovou hradbou dvorce Ducigrad.

Protože s pánem Ducigradu, vladykou Hojmírem, se setkali předchozího dne, pokračovali v cestě dál směrem k Nitravě a dvorec za chvíli zůstal za nimi.

Cesta se ponořila do nazelenalého temna hlubokého lesa a vystoupala v pozvolných obloucích k vrcholům posledních výběžků Inoveckých hor.

Na cestě byl docela čilý provoz, tuto trasu totiž putující používali, nejen když jeli do centra knížectví, do Nitravy, ale řada kupců tudy také putovala z Pobědimi do mocné Bojné – soustavy mohutných hradišť s početnou vojenskou posádkou, jedné z opor nitravské knížecí moci.

Brzy dojeli na rozcestí, ze kterého odbočovala cesta do Bojné.

Ani poté, co minuli toto rozcestí, provoz na cestě nezeslábl. Ti, jejichž cílem nebyla Nitrava, protože putovali mezi Pobědimi a Bojnou, nahradili další, kteří cestovali mezi Nitravou a Bojnou.

Po překonání hřébene Inoveckých hor je oblouky klesající cesty přivedly do mírně zvlněné nížiny řeky Nitravy. Kdyby nebyli ponořeni v hlubokém lese, mohli by v dáli vidět hřeben Tribečských hor končící vrchem Zobor, který se tyčil nad Nitravou.

Poté, co Slavomír se svými muži opustil Inovecké hory, vedla pohodlná široká cesta podél říčky, které místní odpradávna říkali Radošinka.

Kolem Radošinky byla úrodná půda, a tak nebylo divu, že na mnoha místech byl les vyklučený a na takových mýtinách lidé postavili svoje prosté vesnice z dřevěnic, kolem kterých obdělávali svá pole a starali se o sady. Kraj vypadal přívětivě a úrodně. Stejně přívětivě se tvářili vesničané, když poznali knížete Slavomíra, dobře známého a oblíbeného i v tomto kraji. Pokud se mezi vesničany, kolem kterých projížděli, vyskytoval někdo, kdo při nějaké pouti poznal i Konstantina s Metodějem, byly projevy úcty ke Slavomírovu průvodu dvojnásobné.

Když bylo slunce na obloze nejvýše, zastavili se u jedné takové vesnice. Od místních lidí si koupili čerstvé mléko a sýr, který zajedli plackami, jež si vezli. Nakonec odjeli o něco později, než Slavomír zamýšlel. Vesničané nedali jinak, než že Konstantin s Metodějem pro ně uspořádají krátkou pobožnost na louce, kde se Slavomírův průvod zastavil. Rychle se seběhli lidé i ze vzdálenějších políček a Slavomír se laskavě usmíval a obdivoval se jejich charismatu. Byl účastníkem takové bohoslužby nebo prostého setkání s lidmi už mnohokrát, vždy však s úžasem pozoroval, jak si oba soluňští bratři dokázali získat lidi kolem sebe. I ty nejprostší, a to i tehdy, pokud se s nimi viděli poprvé.

***

Kapitola 26.

*

Sice se tak poněkud opozdili, avšak Slavomír neměl to srdce setkání vesničanů s Konstantinem a Metodějem rázně ukončit, když viděl, jak byli místní lidé ze setkání s Řeky šťastní.

Kvůli zdržení při polední zastávce se tak dostali k místu, kde se Radošinka vlévala do větší řeky Nitravy, přitékající z půlnoční strany, až v době, kdy se slunce pomalu schovávalo za obzor.

U soutoku řek se nacházelo rovněž rozcestí dvou významných cest. Té, po které přijeli od Pobědimi, a další, která vedla půlnočním směrem k významnému hradišti Vyšehrad, střežícímu hojně využívanou obchodní stezku vedoucí až na území Vislanů do jejich velkého hradiště Krakov.

Les zmizel a vystřídaly jej vesnice, osamocená hospodářství, pole a sady. Bylo to podobné jako u Slavomírova Veligradu. Nitrava byla velké sídlo, spolu s Veligradem a Moravgradem největší v Moravském království. Tomu také odpovídalo množství vesnic a hospodářských usedlostí ve velkém půlkruhu rozmístěných kolem nitravských hradišť schovaných pod majestátním a tajemným vrchem Zobor. Vesnice dodávaly potraviny a jednodušší řemeslné zboží, a tvořily tak hospodářské zázemí metropole nitravského knížectví. Podobně jako tomu bylo i na Veligradu, z nitravských hradišť a jejich blízkého okolí putovaly zase opačným směrem výrobky specializovaných řemeslníků – šperkařů, kosťařů, tkalců, výrobců keramiky.

Městská nitravská hradiště se prostě neobešla bez svých okolních vesnic a naopak.

Nitravské knížectví mělo zvláštní postavení v moravské říši už od dob knížete Mojmíra blahé paměti, který vyhnal nitravského knížete Pribinu, dnes už také spícího svůj věčný spánek, a před třiatřiceti roky spojil své i Pribinovo knížectví v jeden stát. Válka o Nitravu nebyla příliš krutá. Jednak Mojmír nechtěl místní lid zdeptat a popudit proti sobě, jednak se Pribina příliš nebránil a ustoupil před přesilou bojovníků z druhé strany Bílých hor.

Od té doby byla Nitrava údělným knížectvím, jehož vládce měl být příštím panovníkem celé moravské říše. Stejně tak i Rastislav sídlil na Nitravě předtím, než se s pomocí Franků stal po svém strýci vládcem dnešního Moravského království a přesídlil do Moravgradu a Veligradu, odkud střídavě vládl celé říši.

Dnes byl údělným nitravským knížetem Svatopluk, Rastislavův synovec, syn jeho bratra Bogislava. Svatopluk byl o pět let mladší než Slavomír.

Matka mu zemřela krátce po porodu a otec Bogislav zahynul před dvaceti lety, když se v krvavé válce střetl se starším bratrem Rastislavem v boji o moravský trůn. Byli to Frankové, kteří tehdy v boji zabili Bogislava, a pomohli tak jeho bratrovi stát se vládcem. Bylo to hlavně proto, že se přímý Bogislav hodlal s Franky bavit pouze mečem.

Rastislav na druhé straně dobře chápal, že Morava po Mojmírově smrti ještě nemá tolik síly, aby byla Frankům rovnocenným soupeřem. Proto se před nimi nejprve sklonil, získal tak jejich důvěru a s tou a franskou pomocí i moravský trůn. Potom ovšem začal postupně upevňovat svoji moc a jednotu země. Když si franský král Ludvík plně uvědomil, jaký soupeř mu v osobě Rastislava vyrostl, bylo už pozdě. Ludvík sebral tak mohutné vojsko, jak velká byla jeho zloba na nevděčného Rastislava. V čele svých bojovníků vytáhl před jedenácti lety na Moravu, aby vzpurného Rastislava ztrestal, přivedl k poslušnosti a jeho zem opět podřídil svému vlivu. Především díky chytrému a odvážnému Slavomírovi se mu to tenkrát nepovedlo.

Moravanům nikdy nechyběla odvaha v boji, často vedoucí až k sebeobětování. Když ovšem před jedenácti roky moravští velmoži viděli velikost Ludvíkova vojska, mnohem silnějšího než bylo vojsko moravské, skoro všichni radili Rastislavovi, aby se Ludvíkovi podrobil a dojednal s ním mír. Až na Slavomíra a několik stejně mladých velmožů a vladyků kolem něj. Chytrý Rastislav okamžitě poznal genialitu mladého Slavomíra a chytrost jeho válečného plánu.

Moravané tehdy podle Slavomírova návodu vlákali Franky do léčky před nepokořitelné hradby Moravgradu, a to tak, že před útočícími Franky zdánlivě ustrašeně ustupovali. Když se Ludvíkovo vojsko zastavilo před Moravgradem, který nebylo schopno dobýt, se vší zuřivostí mu do zad vpadli bojovníci přivedení Slavomírem od Veligradu.

Mocné franské vojsko se potom ve zmatku obrátilo na útěk a Moravané vedení Slavomírem je hnali až za Dunaj do Východní marky, kterou důkladně poplenili.

***

Kapitola 27.

*

Jedním z těch, kteří pod Slavomírovým vedením hnali Franky zpět do Východní marky, byl i o pět let mladší Svatopluk. Horkokrevný a poněkud namyšlený mladík tehdy nelibě nesl, že vrchním velitelem při vpádu do Východní marky Rastislav učinil Slavomíra, a nikoliv jeho, Svatopluka, Rastislavova následníka na moravském trůnu.

Tehdy dvacetiletému Svatoplukovi ovšem nezbylo nic jiného než se podrobit strýcovu rozhodnutí. Rastislav už tehdy tušil, že se svým synovcem bude mít problémy. Svatopluk byl odvážný a inteligentní. Na druhé straně ovšem také netrpělivý a vznětlivý. Rastislav si v duchu říkal, že notnou dávku vznětlivosti má se svým synovcem společnou. Rastislav ovšem v případě potřeby dokázal svoje emoce dát stranou a chladně kalkulovat nad svými dalšími kroky. Ne tak Svatopluk. Ten své problémy nejraději řešil hned a silou. Pravda, většinou mu to vycházelo. Ovšem Rastislavovi jako zkušenému vládci bylo jasné, že panovník by se tak chovat neměl.

Protože však Rastislav vlastní děti neměl, dva synové, které mu jeho milovaná Miloslava dala, zemřeli v dětském věku, byl Svatopluk jeho legitimním nástupcem podle zvyku vládnoucího na Moravě.

Rastislav byl moudrý muž, a bylo mu proto jasné, že mladého a horkokrevného velmože musí na vládu nad celou zemí řádně připravit. Proto když Svatopluk oslavil svých dvacet pět let, jmenoval jej Rastislav údělným knížetem nitravským.

Nenechal jej ovšem bez dozoru. Zdáli, pomocí svých věrných velmožů, mladého Svatopluka kontroloval a snažil se nenápadně rozhodnutí mladého vladaře ovlivňovat. Občas jej také přijel navštívit, případně za sebe poslal Slavomíra, o kterém věděl, že se na něj může spolehnout. Ostatně, i při této cestě měl Slavomír dva úkoly. Doprovodit řecké bratry a podívat se v Nitravě na to, jak si Svatopluk vede.

Upřímně řečeno, Rastislav by svým nástupcem nejraději jmenoval právě Slavomíra a také mu to naznačil. Moudrý Slavomír, myslící především na svoji zem, však králi jeho nápad velice zdvořile vymluvil. Podle moravských pravidel se vládnoucí moc měla dědit z otce na syna, případně na synovce. Až potom měli přijít na řadu další členové mojmírovské dynastie, mezi které patřil i Slavomír, jehož otec Přemil byl bratrancem knížete Mojmíra blahé paměti. A Slavomírovi, stejně tak i Rastislavovi, bylo jasné, že Svatopluk by se dobrovolně nároku na trůn nikdy nezřekl.

V takovém boji by Slavomír nejspíš zvítězil, protože jej lidé uznávali mnohem více než Svatopluka. Slavomír ovšem nechtěl kvůli vlastním ambicím vystavovat zem vyčerpávající bratrovražedné válce. Jen by ji tak oslaboval a ona by mohla být snadným cílem pro Franky číhající na podobnou příležitost za jejími hranicemi. Ostatně, byl to právě Rastislav, který Franky úspěšně mnohokrát oslabil tím, že šikovně zaséval rozpory mezi krále Ludvíka a jeho syny. Takže i pod dojmem této své zkušenosti dal na slova moudrého Slavomíra a více jej nenutil k tomu, aby se stal jeho nástupcem na moravském trůnu. V duchu si však Rastislav přiznával, že on by se tak zachovat nedokázal.

A Slavomíra za jeho moudrost o to více obdivoval.

***

Kapitola 28.

*

Když přebrodili řeku Nitravu, Slavomír si vzpomněl na svoji debatu s Rastislavem o tom, zdali mít, či nemít vládcovské ambice. V duchu se ušklíbl. Kdyby tehdy Rastislavovu nabídku přijal, nejspíš dnes do Nitravy necestoval, protože by tam bylo jeho sídlo.

Místo mudrování však dal rukou pokyn a pokračovali po cestě dál až k nevelké říčce. Nad tou se po jejich levici zvedalo návrší, na jehož vrcholu byly vidět valy chránící první z nitravských hradišť na cestě, po které putovali, hradiště Lupka. Jeho mohutná vojenská posádka chránila příchod do Nitravy směrem od Pobědimi. Zároveň však toto hradiště bylo známé díky svým šikovným hrnčířům.

Slavomír si s mírným úsměvem uvědomil, že mu jeho Lada kladla na srdce, aby se tam při zpáteční cestě zastavil a doplnil své ženě zásoby kuchyňského nádobí. Řekl si, že na to nesmí zapomenout. Přinejmenším musí někoho ze svých mužů na Lupku poslat, aby tam pro Ladu nakoupil žádané zboží.

Slunce už pomalu zapadalo, když opět přebrodili řeku Nitravu. Po chvíli se ocitli na křižovatce ležící mezi dvěma z nitravských hradišť – po pravé straně stoupala příjezdová cesta k rozlehlému hradišti, nepříliš vynalézavě pojmenovanému Vršek. Známé bylo především svými skláři. K jeho mohutnému hliněnému valu, zepředu zpevněnému kameny, však toho dne nemířili.

Dali se vlevo, přejeli dřevěný most přes Nitričku, pobočné rameno řeky Nitravy obtékající po polední straně knížecí hradiště. Kopec s knížecím sídlem byl vlastně ostrovem. Bahnité louky v nivě řeky napomáhaly jeho obraně. Dojem z mocného hradiště na kopci, ze tří stran obtékaného hlavním korytem Nitravy a chráněného mocným obranným valem, byl vskutku impozantní. Klikatící se odbočka z kupecké cesty stoupala k hlavní vstupní bráně nejmocnějšího z nitravských hradišť, odjakživa zvaného Hradní kopec.

Když se ocitli u pevných vrat krytých dřevěnou věží, Slavomír se jako vždy s obdivem zahleděl na mohutnou hradbu obepínající rozlehlý areál na vrcholu kopce. Snad jen kamenná část obranného valu Slavomírova Veligradu byla mohutnější než hradba na nitravském Hradním kopci.

Tvořily ji dvě kamenné stěny široké jako asi dvě třetiny výšky dospělého bojovníka. Mezi nimi byl hliněnokamenný val v šířce výšky dvou dospělých bojovníků, zpevněný dřevěnými, napříč kladenými kmeny. Za normálních okolností, při obsazení dostatečným množstvím bojovníků odhodlaných hradiště bránit, šlo o nedobytnou pevnost.

Slavomír byl osobností známou po celém Moravském království. Nebylo proto divu, že strážní u brány jej bez jakýchkoliv dotazů uctivě zdravili a jen jej úslužně vyzvali, aby se svým průvodem vjel branou do hradiště.

Cestu ke knížecímu dvorci, kde se měli ubytovat, Slavomír samozřejmě znal. Zeptal se však, zdali je přítomný kníže Svatopluk, kterého chtěl navštívit nejdříve a vyřídit mu pozdravy od Rastislava.

Strážný přisvědčil, že kníže dlí ve svém domě.

Slavomír se tedy vydal se svými lidmi do knížecího dvorce a před nimi rychle na koni vyjel jeden z místních vojáků, aby Svatopluka o Slavomírově příjezdu informoval.

***

Kapitola 29.

*

Slavomír, následovaný Erikem a Řeky, se vydal do Svatoplukova domu. Knížecí dvorec se nacházel až v nejvzdálenější, protější části hradiště. Jen hradba jej oddělovala od skalnatého srázu, strmě padajícího k řece Nitravě.

Dvorec byl ohraničen palisádou ze silných kmenů. Jeho nejvýstavnější část tvořily čtyři kamenné budovy. Knížecí palác s velkou síní, ve které se Svatopluk věnoval svým knížecím povinnostem a přijímal oficiální návštěvy. Dům, ve kterém s rodinou, po smrti jeho ženy tvořené dvěma malými syny, šestiletým Mojmírem a tříletým Svatoplukem, bydlel. Dále to byl menší dům sloužící pro ubytování vzácných návštěv. A konečně chrám svatého Emmerama, první kostel zasvěcený křesťanské víře v nitravském knížectví, který byl za nebožtíka knížete Pribiny postavený dokonce ze vzácného bílého kamene dovezeného až z Litavských hor na pomezí franské Východní marky Vždy, když Slavomír vstoupil do tohoto ne zrovna obrovského, avšak působivými freskami vyzdobeného kostela, cítil zvláštní úctu před uměním malíře, který vyzdobil loď kostela obrazy z Ježíšova života.

Nyní však všichni čtyři kostel svatého Emmerama minuli a vstoupili těžkými dubovými dveřmi, které jim úslužně otevřel voják stojící u vchodu, do velké vstupní místnosti Svatoplukova domu. Místnost s kamennou podlahou a krbem v jednom ze zadních rohů zabírala téměř polovinu plochy domu zastřešeného kvalitními šindeli a s okny vyplněnými skleněnými kotouči.

V protější stěně byly dvoje dveře vedoucí do menších místností v zadní části domu. Jak Slavomír věděl, v jedné lehával Svatopluk se svou milovanou ženou, která jej k jeho zármutku opustila poté, co dala život malému Svatoplukovi. Druhými dveřmi se vcházelo do místnosti, kde spali chlapci se svojí chůvou.

Smrt ženy Svatopluka změnila. Za jejího života to byl docela veselý a bezstarostný mladý muž, který si života dokázal užívat. Když ovdověl, najednou ztvrdl a zatrpkl. Stal se ještě víc nedůvěřivým ke svému okolí než strýc Rastislav. A na rozdíl od něj přímo nenáviděl kritiku svých činů.

Král se tak navenek tvářil také, ovšem v soukromí, když byl třeba sám jen se Slavomírem, dokázal přijmout jeho výtky, a především, i když se Slavomírovými slovy nesouhlasil, přemýšlel o nich. A obvykle si potom uvědomil, že moudrý veligradský kníže mu radil dobře. Občas potom Slavomírovy nápady vydával za své, což však knížeti postrádajícímu vlastní sebestřednost vůbec nevadilo.

U Svatopluka to však bylo jiné. Na rozdíl od Rastislava neuměl číst ani psát, protože tyto dovednosti nepokládal za potřebné. Od toho měl, alespoň podle svého názoru, kněží kolem sebe, případně některé úředníky. Svatopluk byl však jinak velice inteligentní a statečný, takže tento jeho nedostatek příliš nevadil. Ostatně, většina velmožů umění čtení a psaní neovládala. V tom nebyl Svatopluk výjimkou. Problematický byl jiný rys jeho povahy. Velká panovačnost umocněná silně zbytněným egem. Jeho manželka jej v tomto brzdila. Když však zemřela, nebyl už nikdo, komu by Svatopluk naslouchal a koho by poslouchal. Obvykle se rozhodoval sám, většinou také nacházel správná řešení mnohem rychleji než jeho okolí. Pokud si však, výjimečně, vzal do hlavy nějaký nesmysl, bylo téměř nemožné jej od toho odradit.

Občas se to povedlo jen Slavomírovi, ale bohužel ne vždy.

***

Kapitola 30.

*

Pohled, který se vcházející čtveřici naskytl, byl poněkud nezvyklý. Tedy nezvyklý pro ty, kteří nikdy neviděli Svatopluka v jeho soukromí. Lezl po podlaze po všech čtyřech a na zádech vozil malého Svatopluka. Vše sledoval smějící se starší syn Mojmír.

Slavomír si s úsměvem uvědomil, že sám se jako otec chová v soukromí stejně. Zároveň si však s trochou hořkosti řekl, jaká je škoda, že jediní lidé, kterým Svatopluk dnes bezvýhradně důvěřuje a které miluje, jsou jeho malí synové. Skutečně velký vládce nemůže všechno zastat a vědět sám. Pokud nemá lidi, na které se může spolehnout, není to dobré pro zem ani pro něho.

Teď však Slavomír takové myšlenky zahnal.

Svatopluk totiž nechal opatrně sesednout svého synka ze svých zad a povstal, aby se přivítal s příchozími.

Představovat se navzájem nemuseli. Se Slavomírem a Erikem se samozřejmě znal léta a Konstantin s Metodějem v Nitravě také nebyli poprvé.

Když Slavomír vyřídil Svatoplukovi pozdravy jeho strýce, krále Rastislava, neobešlo se to bez chvilkového výrazu znechucení na Svatoplukově tváři. Slavomír ten mráček přelétnuvší přes Svatoplukův obličej nepřehlédl. Dobře znal oba – strýce i synovce. A dobře znal ambicióznost mladšího z nich. Zatím dokázal Svatopluk držet své chování na uzdě a respektoval, že Rastislav je jeho králem.

Slavomír však tušil, že doba jejich konfliktu pomalu, ale jistě přichází. A že to nebude doba dobrá pro nikoho.

Svatopluk pokynul pravicí k velkému dubovému stolu uprostřed místnosti, kolem kterého byly rozmístěny pohodlné dřevěné židle. Nechal přinést víno, uzené maso a slané placky a pohostinně je vybídl: Jen si poslužte. Po cestě vám muselo vyhládnout.“

Po chvíli, kterou jim nechal na zahnání největšího hladu, se zeptal: „Slavomíre, doneslo se mi, že po cestě sem jste zabránili přepadení našeho kupce Herberta?“

Slavomír pomalu odpověděl: „Bohužel tato zpráva není úplně přesná, Svatopluku. Lupiče jsme sice zahnali, avšak životy Herberta a jeho tří mužů jsme už nezachránili. Vlastně ani nemohli zachránit. Když jsme přijeli k místu přepadení, bylo už pozdě. Sám Herbert a jeden z jeho lidí zemřeli v našem náručí. Znal jsi toho kupce nějak blíž?“

Svatopluk zavrtěl hlavou. Jen jsem znal jeho jméno a asi dvakrát jsem u jeho bratra Alberta nakoupil.“

Kníže ukázal na opasek visící na háku umístěném vedle jednoho z oken. „Kování na tomhle opasku je od Alberta. Je to šikovný řemeslník. Jak jsem však řekl, nijak blíž jsem jeho ani nebohého Herberta neznal.“

Slavomír se jemně pousmál: „Co ti říká padělání mincí?“

Svatopluk mu úsměv vrátil a řekl: „O tobě vím, že takové otázky nedáváš bezdůvodně. Odpověď zní – nic mi to neříká. Pouze jednou jsem držel v rukou padělaný franský denár vyrobený z postříbřené mědi. A vlastně ani ten peníz nebyl postříbřený. Šlo o jakýsi kov připomínající stříbro.

Proč se tedy ptáš na takovou věc? Vždyť u nás, a to ani tady v Nitravě, mince nerazíme. Jen používáme ty cizí.“

„Svatopluku, jsi si jistý, že se v Nitravě mince nerazí?“ ironickým tónem se jej zeptal Slavomír.

Svatopluk poněkud nakvašeně opáčil: „Co tím chceš říct? O takové věci bych snad měl vědět. Musel bych to být já nebo můj vznešený strýc Rastislav, kdo by ražbu mincí v Nitravě povolil. A ty dobře víš, že strýci se do takové akce nechce.“

Slavomír uštěpačně poznamenal: „To máš sice pravdu. Jenže sám jsi mi teď řekl, že jsi držel v rukou padělaný denár. Myslíš, že ten vznikl se souhlasem krále Ludvíka?“

***

Kapitola 31.

*

Svatopluk se zadíval podezřívavě na Slavomíra:

„Počkej, počkej. Co se mi tu chystáš naznačit? Nechceš mě snad obviňovat z toho, že v Nitravě nechávám razit mince za Rastislavovými zády? Takové obvinění se mi pranic nelíbí!“

Najednou byli svědky počínajícího výbuchu zlosti typického pro horkokrevného Svatopluka, předvádějícího svůj temperament v plné kráse.

Knížeti naběhly žíly na krku, zrudl obličej a tmavohnědé oči pod hustým, skoro černým obočím se dívaly hodně zle. Svatoplukův podlouhlý obličej najednou ztvrdl, vrásky na čele se prohloubily, jak se mu v tváři objevil výraz počínajícího vzteku.

Pro Slavomíra s Erikem takové představení nitravského vládce nebylo žádnou novinkou. Konstantin s Metodějem však Svatopluka sledovali s mírným údivem.

Konstantin už už otevíral ústa, aby Svatopluka zklidnil.

Slavomír jej však zarazil gestem své pravice a uklidňujícím tónem pronesl ke Svatoplukovi:

„Promiň, milý příteli, avšak pochopil jsi má slova poněkud nesprávně. A promiň ještě jednou, mohl bys také vědět, že nikdo z nás čtyř tě nechce z ničeho obviňovat, ani proti tobě nějak intrikovat.

Od toho máš dostatek lidí tady, na svém dvoře.“

Svatopluk ještě vztekle klepl pěstí do stolu, načež si uvědomil, že jeho reakce nebyla zrovna nejvhodnější, a pomalu se uklidnil. Cosi nezřetelně zabručel, což měla být zřejmě omluva, a potom vyzval Slavomíra: „No dobrá. Vysvětli mi tedy, co měla tvá slova vlastně znamenat.“

Slavomír Svatoplukovi povyprávěl o tom, jak jej Karloman požádal o pomoc, jak se dohodli s Rastislavem, že mu vyhoví, a jak našli ve voze přepadených a zavražděných kupců náklad padělaných mincí.

Svatopluk vše pozorně vyslechl s pevně sevřenými ústy a opět vzrůstajícím rozčilením, které ovšem tentokrát nesměřovalo proti jeho hostům.

Když Slavomír se svým líčením událostí skončil, Svatopluk znovu praštil vztekle pěstí do stolu.

Tentokrát ovšem tak silně, až na něm všechno poskočilo.

Svatopluk vztekle soptil: „To je drzost nejvyššího řádu! Razit falešné mince! Na Franky se můžeme vykálet, ale takové svinstvo by mohlo poškodit náš obchod! Vždyť to by se spousta kupců naší zemi vyhýbala!“

Slavomír mírným hlasem prohlásil: „Poškodit náš obchod by taková záležitost jistě mohla. Jenže, nezlob se, Svatopluku, nemůžeš z téhle záležitosti vynechat Franky. Naše vzájemné konflikty jsou tu silnější, tu slabší, ale obchod mezi námi jen kvete. A je celkem jedno, jestli se falešné mince objeví v Nitravě, Moravgradu nebo Řezně.

Pokud to je tam, kde putují kupci mezi oběma našimi zeměmi, je v zájmu nás všech takovému svinstvu zamezit.“

Svatopluk zmlkl a bylo na něm vidět, že na něj Slavomírova slova udělala jistý dojem. Potom pohodil svými hustými vlasy a nakvašeně zabručel:

„No dobrá. Na tom, co říkáš, Slavomíre, je cosi rozumného.“

Svatopluk se najednou usmál a pokračoval:

„Ostatně jako vždy, když mluvíš.“

Potom opět zvážněl a dodal: Jenže stejně si myslím, že zrovna s Karlomanem se dávat dohromady nemusíte. Od té doby, co je zadobře s otcem Ludvíkem, už naším přítelem není.“

Slavomír se ušklíbl: „Nikdo také netvrdí, že jsme si s Karlomanem padli do náruče a slíbili věčné přátelství. Já se o tom vlastně ve svém vyprávění ještě nezmínil. Hlavním důvodem, proč jsem Rastislava přemluvil ke spolupráci s Karlomanem, jsou,“ a ukázal na Konstantina s Metodějem, „tady naši řečtí bratři. Víš, že se již brzy vydají do Říma, aby tam alespoň jeden z nich dosáhl biskupského svěcení a svolení ke zřízení naší vlastní, křesťanské církevní provincie.“

Svatopluk se vychytrale usmál: Je mi to jasné.

Jde ti o jejich bezpečí. Aby se dostali v pořádku do Říma i zpět na Moravu. Budou putovat přes Karlomanovo území.“

Slavomír s úsměvem přikývl a Svatopluk dodal: Jenže myslíš si, že Karlomanovy dobré úmysly podepřené vděčností za vypátrání padělatelů vydrží až do návratu našich bratrů z Říma? To už může být všechno jinak, alespoň podle mého mínění, jak znám Franky a také nás, samozřejmě.“

Zvážnělý Slavomír přikývl. „To máš asi naprostou pravdu, milý Svatopluku. Je jasné, že pokud Karloman něco slíbí teď, nebude jeho ochota trvat věčně. Jenže především musíme našim zde přítomným řeckým bratřím pomoci dostat se ve zdraví do Říma. A teprve potom má smysl dumat nad tím, jak je bezpečně dopravit zpět na Moravu. Už jen proto, že v Římě určitě pobudou pár měsíců, ne-li víc. A navíc si myslím, že pokud budou v Římě u papeže úspěšní a alespoň jeden z nich se bude vracet s biskupskou holí, bude to pro ně znamenat jistý stupeň ochrany. V dnešní osvícené době je přece jen rozdíl mezi tím zavraždit obyčejného kněze a zavraždit biskupa. Jenže pro tu biskupskou hůl a prsten a samozřejmě pro svolení ke zřízení našeho biskupství je třeba si zajet do Říma k papeži.“

***

Kapitola 32.

*

Svatopluk se znechuceně zašklebil a pomalu řekl: „Obávám se, že na tom, co jsi teď řekl, je opět velký kus pravdy. Nejde mi to z úst zlehka, máš však asi, bohužel, je to k odplivnutí, skutečně pravdu. Je to tak.“

Svatopluk si mocně zavdal ze svého poháru medoviny, otřel si hřbetem ruky vousy a po chvilce pronesl: „Tak dobrá. Přesvědčil jsi mě. Dělej si zde, co uznáš za vhodné. Co si vlastně myslíš, že je za tím přepadením nitravského kupce a jeho lidí?“

Slavomír se zadíval do svého poháru medoviny, pomalu si promnul vousy na bradě a zamyšleně řekl: „Upřímně řečeno, nejsem si jistý. Nevím, vlastně neví to nikdo z nás, odkud pochází ty falešné mince. Dnes už je pozdě, zítra hned ráno se však vydáme s Erikem na Martinský vrch. Pobědimský župan vladyka Hojmír nám řekl, že tam mají Albert s nebožtíkem Herbertem svůj dvorec a Albert také svoji pasířskou dílnu.“

Svatopluk přikývl. „Je to tak. Jak jsem řekl, ty dva nijak blíž neznám. V tomhle má však Hojmír pravdu. Dvorec Franků je hned vedle kostela.

Na té straně, kde je presbytář. V podstatě na jedné straně palisády ohraničující kostelní okrsek je presbytář kostela svatého Martina a na druhé straně, hned za ohrazením dvorce Franků, které se tam dotýká kostelní palisády, je postavena jedna z jejich hospodářských budov. Na opačné straně ohrazení kostelního areálu je vchod do něj. Přímo před vchodem do samotného kostela.“

Slavomír přikývl: „Vím, co myslíš. Už jsme v kostele na Martinském vrchu s Erikem byli.“

Svatopluk dodal: Jen bych se být vámi zítra ráno, nejlépe hned po východu slunce, zastavil nejprve ve dvorci správce našeho kostela svatého Emmerama.“

Ukázal na Řeky a pokračoval: „Konstantin s Metodějem tam musí stejně zaThiemem, duchovním správcem na našem hradišti. Vy dva s Erikem běžte s nimi. S Thiemem totiž bydlí starý Waltram, bývalý správce kostela na Martinském vrchu. Když zestárl, poslal sem biskup Hartwig, to byl ještě při síle, mladého Hildebranda. Waltrama si potom vzal k sobě Thiemo, protože tady má větší a pohodlnější dům. Starý Waltram totiž žije v Nitravě, pokud vím, už dobrých dvacet let, možná i víc, a pamatuje, jak sem Albert s Herbertem přišli.

Do Nitravy doprovodili Albgise.“

Erik se zeptal: „Albgise? Jakého Albgise? Když před našima očima Herbert umíral, poslední, co řekl, bylo cosi jako ’alb‘. Nemohlo to být jméno toho Albgise?“

Svatopluk pokrčil rameny. Já nevím. Onen Albgis je zástupcem velitele stráží na našem hradišti Lupka, kolem kterého jste jeli. Sice je to Frank, ale velice statečný a spolehlivý. A já jen vím, že sem přišel už před pěknými pár lety, bylo to ještě před válkou s Franky před jedenácti lety, mimochodem, bil se tam se svými bývalými krajany jako hrdina. Albgis, tuším, utekl z Frank se svojí milou.

Herbert s Albertem jej jako jeho přátelé doprovodili. Přesně však tu historii neznám. Ten pravý vypravěč bude starý Waltram.“

***

Kapitola 33.

*

Noc strávili Slavomír, Erik a oba Řekové v domě pro vzácné hosty na Svatoplukově dvorci. Hned brzy ráno se vydali podle Svatoplukovy rady, která ostatně byla stejná jako rada Hojmíra, do dvorce patřícího knězi, který byl správcem chrámu svatého Emmerama. I když kostel sám stál v areálu knížecího dvorce, jedno z prvních nařízení Svatopluka po jeho jmenování nitravským knížetem bylo, že duchovní část správy hradiště vyexpedoval z knížecího dvorce a přidělil jim k bydlení prostor vedle něj. Svatopluk opravdu netoužil být pod neustálou kontrolou pasovských kněží. Těm se toto opatření příliš nelíbilo, museli se však samozřejmě mladému a ráznému knížeti podrobit.

Největší budovou na Thiemově dvorci byl bytelný a prostorný srub vystavěný na bíle omítnuté kamenné podezdívce. Z boku k němu byl přistavený další podobný, avšak menší srub, který měl jednak vlastní vchod, jednak, jak uviděli po vstupu do něj, byl spojen nevelkými dveřmi s Thiemovým obydlím.

Starý kněz je už očekával. Krátce se pozdravil s Řeky, kteří potom přešli do Thiemova domu, aby s ním probrali podrobnosti přípravy poutě věnované postavení a zasvěcení kostela svatého Emmerama.

Waltram měl už svoji postavu ohnutou stářím, pohyboval se ztěžka a při chůzi si pomáhal holí.

Z jeho vrásčitého obličeje, orámovaného šedivými vlasy spadajícími mu až na ramena, vás však pozorovaly živé oči s poněkud pichlavým pohledem. Bylo zřejmé, že tělo už starému knězi slouží s obtížemi, mysl však má jasnou a čilou.

Ukázal Slavomírovi s Erikem k dubovému stolu, který stál u nevelkého okna, jehož otevřenými okenicemi měl Waltram výhled na vstupní bránu dvorce.

Na stole je už čekal připravený džbán s červeným nitravským vínem a keramickými kalíšky.

Erik všem nalil. Když si připili, Slavomír s Erikem pochválili výborné víno, které pocházelo z vinic patřících Thiemovi, jak jim Waltram řekl.

Všichni tři se pohodlně usadili v dřevěných křeslech vyložených kožešinou a Waltram se zvědavě zeptal: „Prý jste za mnou přišli kvůli Herbertově smrti?

Aspoň mi to vyřídili od knížete Svatopluka.“

Je pravda, že jsme to byli my, kterým Herbert zemřel v náručí. Bohužel jsme k místu jeho přepadení přišli o malou chvíli později,“ přisvědčil Slavomír, „ale touto událostí, jakkoliv je smutná, bychom se nezabývali. Tento případ by si jistě vyřešil Svatopluk sám. Herbertova smrt nás zajímá z jiného důvodu. V jeho voze jsme totiž našli ukrytý náklad padělaných franských denárů. To by už samo o sobě bylo pozoruhodné. Jenže stejné denáry se objevily před časem v Ludvíkově království, v podstatě na cestě mezi Moravou a Řeznem.“

Starý kněz pokrčil rameny a poněkud neochotně zabručel: „No dobrá, to je jistě zajímavé. Co však má s touhle záležitostí společného starý muž jako já? Snad si nemyslíte, že si na stará kolena přivydělávám paděláním franských denárů?“

Slavomír se usmál. „To si jistě nemyslíme, drahý Waltrame. Za tebou –nás poslal Svatopluk s tím, že znáš blíž jak Herberta, tak i jeho bratra, pasíře Alberta. Prý bys nám mohl povědět, jak se sem před mnoha lety dostali, s Albgisem.“

; Waltram předvedl, že kolena ohýbá stěží, myslí mu to však stále dobře. S lehkým podtónem nepřátelství nerudně zabručel: „Pokud tě dobře chápu, jde ti o to, abys dokázal, že autorem těch padělaných mincí je pasíř Albert. Usvědčit jej chceš pomocí toho, co ti povím. A to, co ti povím, chceš použít také proti Albgisovi. Který, ač Frank, mnohokrát obětavě bojoval za tuto zem. Ta se k němu chce nejspíš zachovat dost nevděčně.“

Waltram mluvil vášnivěji a vášnivěji. Konec poslední věty skoro vykřikl. Ze své vzrušené řeči se nakonec tak rozkašlal, že si musel dolít vína a své podrážděné hrdlo jím uklidnit.

Slavomír počkal“ až Waltramovo rozčilení pomine a klidným, leč důrazným hlasem knězi řekl:

„Milý Waltrame, je od tebe pěkné, že se tak vehementně zastáváš svých krajanů, nicméně bys mohl vědět, takovou pověst mám snad i v Nitravě, že se při svých vyšetřováních zajímám jen o pravdu a spravedlnost. Je mi jedno, na koho ukážu jako na viníka. Bohatý nebo chudý, Moravan nebo Frank, to je mi skutečně úplně jedno. Zajímá mě pouze to, jestli se dotyčný provinil nebo neprovinil proti našim zákonům a zvykům. A je tomu tak i v tomto případě. A navíc, to jsem ti ještě nestačil říct, o pomoc při pátrání po zdroji padělaných mincí mě požádal Ludvíkův syn Karloman.

Právě proto, že do oběhu se dostaly na území, kde on vládne. Od Lince až po Řezno. Jaké tresty se ve franské říši dávají padělatelům mincí, jistě víš.

Oběšení je ještě jedno z těch mírnějších. A pokud mi odmítneš odpovídat na mé otázky, postavíš se nejen proti našemu králi Rastislavovi, nýbrž také proti východofranskému králi Ludvíkovi a jeho synu Karlomanovi. Pokud chceš hrdě vzdorovat dvěma nejmocnějším vládcům v této části světa jen proto, abys chránil své přátele, jistě tě taková věrnost šlechtí. Následky si však poneseš sám.“

***

Kapitola 34.

*

Slavomírovi bylo Waltrama vzhledem k jeho vysokému věku docela líto. Na druhé straně jej ovšem knězovo bezdůvodné střečkování rozčililo. Nechtělo se mu s ním dlouho dohadovat. Jeho svědectví mohlo být docela důležité. A nakonec, vůbec mu nelhal. Pokud by si na Waltrama postěžoval, ať už u Rastislava nebo u Karlomana, že odmítal pomoc při pátrání po padělatelích, mělo by to pro Waltramův život bezpochyby velmi nepříjemný dopad. Bez ohledu na jeho věk. Jedno totiž měli Rastislav i Karloman společné. Velice nelibě nesli, když se někdo bezdůvodně protivil jejich příkazům. A za takový důvod rozhodně nepovažovali soudržnost s přáteli. Zvlášť když se tím mařilo vyšetřování zločinu, na jehož objasnění měl dotyčný panovník eminentní zájem.

Na výrazu Waltramova obličeje bylo zřejmé, že jeho myšlenky se ubíraly podobným směrem jako Slavomírovy. I když knězova reakce nebyla neobvyklá. Slavomír už byl zvyklý na to, že franští kněží bez ohledu na přísahu věrnosti složenou Rastislavovi a Moravě stále brali za svoji vrchnost pouze pasovského biskupa a odmítali se skutečně podrobit vládci Moravy. V tomto případě ovšem případný knězův odpor znamenal též odpor proti franskému vládci. A to už bylo něco jiného než revolta proti Rastislavovi.

Waltram se zatvářil provinile a omluvným tónem řekl: „Promiň, kníže. To jsem nevěděl, že tahle záležitost je tak vážná, že se o ni zajímá i Karloman.“

Slavomír si řekl, že trocha tvrdosti nezaškodí.

Dívaje se vylekanému Waltramovi přímo do očí, výhrůžně pronesl: „Tak pozor, milý Waltrame! To mi chceš říct, že jsi ochoten odpovídat na mé otázky pouze kvůli Karlomanovi? Že by tě jinak nezajímalo, jestli zločin padělání mincí, který vyšetřuji a který je už ozdoben čtyřmi zavražděnými, bude potrestán? Ty mě udivuješ, kněže! Jak se tohle shoduje s tvojí křesťanskou vírou, Waltrame? Neměl by ses zamyslet nad tím, co ti říkají boží přikázání?

V tomto případě páté, které nám zakazuje zabíjet, a sedmé, které zakazuje krást?“

Starý Waltram najednou nevěděl kam s očima.

Slavomírovi to pochopitelně neušlo, a tak jedovatě dodal: „Já si totiž myslím, že takové padělání mincí není nic jiného než velká krádež. Okrádáš jak panovníka, tak i ty, kteří dostávají za své zboží falešné peníze. Že by ti to nevadilo?“

Waltram zajíkavě odpověděl: Já nevím. Tedy vlastně vím. Jistě to tak není. Tedy chci říct, že to tak je. Že máš totiž pravdu. Že proti padělání mincí se má bojovat.“

Slavomír se ušklíbl, Waltrama změřil hodně ironickým pohledem a prohlásil: „To je od tebe opravdu milé, že se mnou souhlasíš. Tak se mohu ptát?“

***

Kapitola 35.

*

Waltram přikývl a Slavomír, sledován pobaveným Erikovým pohledem, jej požádal: „Tak nám prosím konečně vysvětli, jak se Frankové Herbert s Albertem dostali až sem na Moravu.“

Waltram začal poněkud neočekávaně: „Byla za tím láska.“

Erik se udiveně zeptal: „To se zamiloval kdo?

Herbert, nebo Albert?“

„Ani jeden z nich,“ prohlásil Waltram, „tím zamilovaným byl Albgis. Je to franský velmož původem z Řezna. Žije tu také, ostatně sám jsi před chvílí zmiňoval jeho jméno. Dnes je zástupcem velitele stráží na nitravském hradišti Lupka. Jenže před čtrnácti lety byl tenhle Albgis docela významným úředníkem krále Ludvíka. Byl totiž mincmistrem v mincovně, která byla založena v místě zvaném Blainville. Mince tam ražené označovali nápisem BLEDONIS, což bylo jiné pojmenování onoho místa. Tohle sídlo je směrem západu slunce od staroslavného města Štrasburk, kde uzavřeli spojenectví král Ludvík a jeho bratr, vládce Západofranské říše král Karel zvaný Holý.“

„Myslíš Štrasburské přísahy podepsané léta Páně 842, ve kterých Ludvík a Karel stvrdili spojenectví proti staršímu bratru Lotharovi,“ poznamenal Slavomír zcela úmyslně, aby udělal na Waltrama dojem s tím, co ví. Slavomírovi samozřejmě nešlo o to, aby se chlubil. Dobře však věděl, že většina moravských velmožů nebyla příliš vzdělaná. Spousta franských kněží rovněž nepatřila mezi velké mudrce. Jen výjimkou však byl mezi nimi někdo, kdo neuměl číst a psát. Pokud tomu tak bylo, sloužil v nějaké hodně zapadlé oblasti Moravského království. Tato znalost jim pochopitelně umožňovala mít větší či menší vědomosti z různých věd, mezi které patřila i historie. Díky tomu často kněží jednali poněkud přezíravě s Moravany a dávali jim najevo svoji intelektuální převahu. Ostatně, mnohdy tomu nebylo jinak ani ve franské říši. I tam bylo normální, že pouze výjimečně některý šlechtic ovládal umění čtení a psaní. Díky své intelektuální převaze měli tak duchovní na královském dvoře nemalý vliv.

Negramotným šlechticům se to mnohdy nelíbilo, vzdělané kněze však pro chod svých úřadů a hospodářství potřebovali.

Inteligentní Waltram, který patřil mezi ty nejvzdělanější příslušníky pasovského kléru, ihned pochopil, co mu svojí poznámkou chtěl Slavomír sdělit. S mírným úsměvem poznamenal: Jak je vidět, kníže, pověsti o tobě nelžou. Jsi velice vzdělaný muž.“

Slavomír se jen mírně usmál a zeptal se: Jak se však vlastně Albgis dostal do Blainville? Tohle místo už musí přece být v Západofranské říši krále Karla.“

„Přesně tak, tvůj odhad je správný,“ přisvědčil Waltram, „pokud vím, Karel prostě potřeboval odborníka na vedení mincovny. Albgis jím byl.

V rámci přátelství mezi Ludvíkem a Karlem tak bratr vypomohl bratrovi.“

„A jak se k tomu všemu dostali Herbert s Albertem?“ zeptal se Erik.

Jednoduše. Albgis pochopitelně potřeboval k ruce pomocníky, na které se mohl spolehnout a kteří měli zkušenost s ražbou mincí. Albert je původem pasíř, naučil se však také umění pregéřskému a pod Albgisovým vedením tak pracoval kdesi ve Východofranské říši. Herbert s nimi šel proto, že se vyznal ve všech úředních záležitostech spojených s ražbou mincí.“

„Tak teď víme, jak se ti tři seznámili,“ pronesl Slavomír. Jak se však dostali až sem? Nitrava je od onoho Blainville nebo Bledonisu dost daleko.“

Waltram se usmál. Jak jsem řekl, může za to láska. Nejen Albgis, také Albert s Herbertem jsou z Řezna. Znali se od mládí. Žijí tam, myslím v Řezně, pokud vím, ještě nějací jejich příbuzní. Povinnosti ty tři zavedly do Blainville. To je však poněkud zapadlé místo a zábavy tam moc neužiješ.

Ostatně i proto tam král Karel nechal zřídit mincovnu, aby nebyla tak na očích.“

„To chápu,“ usmál se Slavomír.

***

Kapitola 36.

*

Waltram pokračoval“ ve svém vyprávění: „Necelý den cesty z Blainville směrem západu slunce je potom město Toul. Je to poměrně významné místo, sídlo biskupa. Konají se tam trhy, dá se tam pobavit. Ti tři byli tehdy mladí, takže občas do Toulu jezdili, aby si užili života. No a jednou tam narazili na mladou, krásnou, ani ne dvacetiletou dívku jménem Uota.“

Erik se trochu zasněně při vzpomínce na své bujné mládí s úsměvem zeptal: „A v čem byl problém? Jak tuhle historii líčíš tak zeširoka, určitě nějaká potíž s tímhle děvčetem byla. I když Albgis je šlechtic, tehdy jako královský mincmistr měl dobré postavení…“

Waltramovi se při Erikových slovech po tváři rozhostil podobný úsměv, kterým dal najevo, že chápání lidských slabostí mu není cizí.

„Copak, Waltrame, že bych se mýlil?“ zvědavě se zeptal Erik.

Kněz stále s úsměvem na tváři zavrtěl hlavou.

„Kdepak, nemýlíš se, milý Eriku. Herbert s Albertem nejsou vznešeného původu. Albgis však ano.

Sice pochází ze zchudlého rodu, co mu však scházelo na rodovém majetku, dokázal nahradit svou chytrostí a svými schopnostmi.“

„Takže se zřejmě do oné dívky Uoty zamiloval,“

poznamenal také s úsměvem Slavomír.

„Přesně tak,“ přitakal Waltram a pokračoval, „problém, který tuší Erik, byl v tom, že Uota byla vdaná. A nebyla vdaná jen tak za někoho. Jejím manželem byl jistý Patrik, velmi bohatý šlechtic který byl jako diplomat ve službách mohučského arcibiskupa, opata kláštera ve Fuldě, Raban;

Maura…“

„Který byl blízkým přítelem císaře Lothara I

nejstaršího bratra našeho souseda, krále Ludvíka,“

pronesl zamyšleně Slavomír, „takže Patrik byl jistě vlivný a mocný muž.“

„Uhodl jsi to naprosto přesně,“ řekl Waltram.

„Počkej,“ zamyšleně zabručel Slavomír, „matně si vzpomínám, že když jsem byl v mládí na studiích v Kolíně, o tom Patrikovi jsem tam slyšel v nějaké krčmě povídat. Byl totiž zrovna také tehdy v Kolíně a měl tam nějaký konflikt. Jednak jej ten vypravěč líčil jako velkého hrubiána, jednak se o něm zmiňoval, už je to tedy skoro dvacet let, jako o muži, který měl přes padesát let. Nebyl pro tu dívku Uotu už trochu starý? Jo a také ten chlapík v krčmě vyprávěl o tom, že Patrik je, nebo tehdy aspoň byl pořádný chlípník. Že prý žádnou sukni nenechal na pokoji.“

„Samozřejmě starý byl,“ trochu nešťastně přitakal Waltram, „ona Uota byla podobně jako Albgis z jakéhosi zchudlého rodu. Její otec byl Patrikův dlužník…“

„… a chceš asi říct, že pomocí své mladičké dcery splatil svůj dluh. No to je hrůza!“ Erik se otřepal odporem.

„Bylo to tak,“ špitl Waltram, „Patrik, který byl dvojnásobný vdovec, si děvče pořídil pro své potěšení. Uoty se na její názor, jak to tak bývá v podobných případech, nikdo neptal. A co se týče Patrikovy věrnosti. No, tu raději nekomentovat.

prohřešky tohoto druhu mu vytýkal i jeho jinak příznivec a ochránce Rabanus Maurus.“

„A co Albgis? To byl pohledný muž?“ zeptal se Erik.

„Nejen že byl. Ještě je. Ostatně, určitě pojedete na Lupku, abyste si s ním promluvili.“

Slavomír přikývl. „To víš, že ano. A dostaneš se konečně k tomu, jak ona Uota souvisí s tím, že Albgis dnes žije zde v Nitravě, na Lupce?“

Waltram se uculil. „Takže mezi Albgisem a Uotou to byla láska na první pohled. Umocněná tím, že otec dívku držel dost zkrátka, takže stárnoucí, násilnický a nesympatický Patrik byl prvním a jediným mužem, kterého poznala.“

Erik se znovu otřepal s výrazem znechucení ve své tváři. „Hrozný osud. No nic, vyprávěj dál.“

„Potom už šly události rychle. Ti dva mladí se v Toulu setkali léta Páně 851, někdy koncem léta.

Krátce před tím, než se Patrik se svým průvodem vydal na cestu domů do Mohuče, Albgis nechal mincovnu mincovnou, sbalil Uotu a pár věcí a doprovázen Albertem a Herbertem z města zmizel.

Až se všichni objevili v Nitravě u Svatopluka.“

***

Kapitola 37.

*

Slavomír se ušklíbl a ironicky dodal: „A náš milý kníže celou čtveřici rád ve své zemi přijal, protože mu činilo nesmírné potěšení předvést Frankům, kdo je v této zemi pánem. A někde tady se zrodil počátek velké řevnivosti mezi oběma vládci.“

Potom ještě Slavomír dodal: „Já si na tuhle historii hned nevzpomněl, protože v době, kdy se udála, jsme ještě byli s Erikem v Konstantinopoli.

Teď si ji však z otcova vyprávění vybavuji. Pokud si dobře vzpomínám, o rok později se Uotiným únosem, no únosem, ona šla dobrovolně, zabývala dokonce synoda v Mohuči. Nemýlím se?“

Waltram pobaveně odpověděl: Jako kněz bych se měl pohoršovat, jako člověk jsem však ty dva zamilované chápal. Ovšem Patrik i arcibiskup Rabanus Maurus byli pochopitelně zcela jiného názoru. Albgis byl sice souzen „in absentia“ – v nepřítomnosti, byl by blázen, pokud by se na synodu dostavil, že ano. Nicméně byl odsouzen k vyhnanství, tři roky se měl k tomu hluboce kát o chlebu, vodě, luštěninách a zelenině. Potom se měl ještě další čtyři roky postit tři dny v týdnu, měl odložit vojenský pás bojovníka a do smrti zůstat bez manželky.“

Erik trochu uštěpačně poznamenal: „Pokud je zástupcem velitele stráží na Lupce, tak si ten svůj opasek asi nechal, na půst se vykašlal, pouze s tou manželkou mohl být problém.“

Waltram na Erikova slova ironicky reagoval:

„Ano a ne. Žádný z nás kněží podléhajících pasovskému biskupství by si Albgise a Uotu nedovolil oddat. I když, upřímně řečeno, mně to bylo docela líto, protože z listů přátel z Mohuče jsem jejich historii podrobně znal, věděl jsem, že to děvče bylo chudák a s Albgisem se opravdu milovali. Vyřešili to nakonec tak, dnes se snad už mohu přiznat, že jsem jim trochu poradil, že si našli potulného byzantského mnicha, který kvůli Patrikovu cizoložství Uotu z manželského svazku vyvázal a potom ji oddal s Albgisem.“

„Dnes tedy, pokud rozumím, žijí oba na Lupce?“ zeptal se Erik.

Waltram najednou posmutněl. „Bohužel ne.

Příliš štěstí těm dvěma Bůh nepřál. Rok po příchodu do Nitravy Uota porodila syna, který po dvou měsících zemřel. Potom rok na to čekala další dítě.

Tomu život dala, sama však o něj při porodu přišla. Toho roku potom přišla krutá zima a to malé, byla to holčička, pokřtili ji po matce Uota, ve věku šesti měsíců zemřelo. Pro nešťastného Albgise se zhroutil celý svět a život přestal mít smysl. Při válce s franskými vojsky léta Páně 855 se dobrovolně přihlásil do jednotek, které poslal tehdejší nitravský kníže na pomoc obleženému Moravgradu. Albgisovi spolubojovníci vyprávěli, že si počínal jako smyslů zbavený Bylo jasné, že vyhledává smrt v boji. Tu mu však Pán nedopřál. O svůj život však přišla jeho mečem spousta jeho krajanů. No a od té doby žije na Lupce sám a bez ženy. Ta jediná, na kterou stále myslí a na jejíž hrob nosí květiny, je milovaná Uota, po jejímž boku jsou pohřbeny jejich dvě děti.“

Waltram se na chvíli odmlčel a potom pomalu prosebným tónem ke Svatoplukovi řekl: „Kníže, já vím, že nemám právo ovlivňovat tvé vyšetřování. Je mi jasné, že padělání mincí je těžký zločin. Upřímně se ti však přiznám, že k Albgisovi mi něco takového nesedí. Albert s Herbertem jsou, vlastně Herbert byl, poněkud jiní. Mají rádi majetek. Jsou občas lehkomyslní. Rádi se pouští i do více či méně nebezpečných obchodů. Albgis si však hledí jen svých vojenských povinností a hrobu své milované ženy. Možná se mýlím, spíš si však myslím, že nikoliv. Když s Albgisem budeš mluvit, buď na něj prosím mírný, pokud to bude alespoň v tvých očích možné.“

***

Kapitola 38.

*

Když Slavomír s Erikem opustili kněžský dvorec na nitravském Hradním kopci, byli nejprve zamlklí. Waltramovo vyprávění s neveselým koncem v nich zanechalo hluboký dojem.

První se ozval Erik: „Řekni mi, Slavomíre, proč Bůh dopouští takové smutné a tragické životní osudy, o jakém jsme právě slyšeli od Waltrama?

Proč je to často tak, že čím větší zkurvysyn, tím lehčeji se mu žije? A čím slušnější člověk, tím to má na světě těžší? A hlavně, proč zlo na světě zůstává často nepotrestáno? Někdy mám všeho vážně plné zuby!“ Viking si na potvrzení svých slov pořádně odplivl.

„Co ti na to mám říct,“ posmutněle odvětil Slavomír, „svět mě často zlobí stejně jako tebe. Přesto jsem však na něm rád. Když pro nic jiného, má smysl žít pro vlastní milovanou rodinu a v mém, vlastně dnes i tvém, postavení také pro naši zem.

Nechci, aby to znělo nabubřele, já to však tak cítím. A věci, které štvou tebe, mě zlobí také. Jenže, marná sláva, celý svět nezměním. Tak se snažím aspoň dělat pořádně to, co mohu. V tomto případě najít ty, kteří falešné mince vyráběli a pouštěli mezi lidi.“

„Tak to cítíš podobně jako já,“ zasmušile pronesl Erik. Jen mi řekni jedno, co říká křesťanský Bůh na všechny ty nepravosti a nespravedlnosti kolem nás? Proč nechá takové Patriky trápit mladá nevinná děvčata, jejich milé, kteří jim pomohou, odsuzuje k tvrdým trestům a skutečné viníky jako Patrika ještě velebí a chválí, jací jsou příkladní křesťané? Já vím, asi se rouhám, je to však k zblití. Promiň.“

Slavomír se smutným úsměvem řekl: „Ty ses pěkně rozparádil. Ještě že tě neslyšel náš kněz Gorazd. I když tě má rád, tvá slova by se mu moc nelíbila.“

„No dobrá,“ stál si Erik na svém, „proč však Bůh takové věci dopouští?“

Slavomír už zcela vážně pronesl: „Nakolik se Bohu, milý Eriku, takové věci líbí, to věru nevím. Jedno však vím bezpečně. Podobná svinstva nepáchá Bůh, nýbrž konkrétní lidé. A my dva můžeme dělat jediné. Nachomýtneme-li se k podobným smutným záležitostem, můžeme se je pokusit aspoň trochu napravit. Nějaké modlení tu moc nepomůže, musí přijít jasný, nekompromisní a dobře míněný čin. Já vím, za tahle slova by Gorazd pro změnu nepochválil zase mě. On by spíš hovořil o tom, že se máme ještě usilovněji modlit.

Já to však cítím tak, jak jsem řekl. Modlitba asi má svůj význam, já však dávám přednost svému meči a své hlavě.“

Erik se pousmál: „V tvém případě bych to pořadí spíš obrátil – své hlavě a svému meči.“

***

Kapitola 39.

*

Za hovoru se pomalým krokem vrátili do knížecího dvorce.

„Myslíš, že to Albert razil ty falešné mince? A co Albgis? Byl do této pokoutné výroby také zapletený?“ zeptal se Erik.

Slavomír pokrčil rameny a rozpačitým tónem odpověděl: „Těžko říct. Upřímně řečeno, myslel jsem si obojí. Teď však, alespoň pokud se Albgise týče, o tom nejsem tak úplně přesvědčený. V každém případě budeme muset Alberta pořádně vyzpovídat. A určitě se také důkladně rozhlédnout po jeho dvorci.“

„Asi mi chceš přikázat, abych svolal našich deset mužů, protože sami dva Albertův dvorec těžko důkladně prošmejdíme,“ pronesl s úšklebkem Erik.

„Po té řádce společných let už čteš moje myšlenky, milý příteli,“ pobaveně odpověděl Slavomír, „a ať si raději vezmou všichni svoje věci. Dost možná budeme od Alberta pokračovat ještě dnes dál na Lupku k Albgisovi. A potom, bůhví, kam dál. Tak ať se sem nemusíme vracet, pokud to nebude nutné.“

Netrvalo dlouho a Slavomír s Erikem, následovaní deseti Slavomírovými veligradskými vojáky, projeli bránou knížecího dvorce, aby pokračovali k bráně hradiště.

Stráž u brány opět uctivě pozdravila Slavomíra a ten vedl své muže dolů z Hradního kopce ke kupecké cestě. Na té se vydali vlevo, po chvíli přebrodili řeku Nitravu, aby se dostali ke klikatící se cestě stoupající ke vstupní bráně hradiště na Martinském vrchu. Z ní odbočovala pod Martinským vrchem stoupající cesta k Zoboru. Tam se však nyní nechystali.

Hradiště Martinský vrch nebylo tím hlavním z nitravských hradišť, protože kníže sídlil na Hradním kopci. Díky příhodnému terénu však bylo víc jak dvakrát větší než knížecí hradiště. Chránil ho mohutný val vybudovaný z pevné dřevěné konstrukce vyplněné hlínou a kamením. Na vnější straně val zpevňovala úctu budící kamenná plenta.

Než však Slavomír a jeho muži dojeli k cestě vedoucí k mohutné vstupní bráně, musel Slavomír, který byl i zde dobře známý a obdivovaný, odpovídat na pozdravy obyvatel.

Široká kamenná cesta je vedla mezi dílnami kosťařů, kameníků, šperkařů, sklářů, kovářů a hutníků. Odevšad se ozýval čilý ruch, klepání nejrůznějších nástrojů, syčení pecí a hlasitý hovor.

Jakmile si však lidé všimli, kdo právě projíždí, ustávali ve své práci, uctivě se klaněli Slavomírovi a zdravili jej.

Konečně sídlištěm řemeslníků i zemědělců pod Martinským vrchem projeli a začali stoupat k hradišti.

Od brány je už vyhlížela stráž. Její velitel Juraj Slavomíra s Erikem přivítal. Už věděl, že přijedou, a tak jim ukázal cestu ke dvorci Alberta a Herberta. Voják jen potvrdil Svatoplukova slova o tom, že dvorec leží vedle zděného kostela svatého Martina, který tvořil přirozený střed hradiště. Jeho bíle omítnuté stěny zářily v dopoledním slunci. Dvorec řezenských bratrů podle vojákových slov stál na té straně, kde měl kostel presbytář.

Slavomír poděkoval a chtěl dát povel k další jízdě, ale Juraj ho pokynem ruky zastavil a řekl: „Promiň, pane, mohu ještě něco říct?“

Jen mluv,“ vyzval jej Slavomír.

Ještě včera večer k nám přijel posel od knížete Svatopluka, který nás informoval o tom, že se sem chystáš a vyřídil nám pokyn knížete, že ti máme být ve všem nápomocni. Já jsem se proto hned ráno, sotva se rozednilo, vydal k Albertovu domu.

Bylo to však jakési podivné. Všude tam byl klid, brána byla zavřená a na mé bušení nikdo neodpovídal. To nebylo normální. U Alberta se obvykle pracovalo od časného rána.“

„Ptal ses sousedů, jestli něco neví?“

„Ano, pane,“ přikývl Juraj, „někteří se také podivili, avšak nevěděli nic. Prý je naposledy viděli někdy před čtyřmi dny. Od té doby je na tom franském dvorci klid. Jedině starý Zvoněj, to je šperkař, který bydlí vedle franského dvorce s rodinou svého syna stejného „jména, také šperkaře, který pokračuje v rodinné tradici, možná něco slyšel.

Dvorec Zvonějů je položený na té straně, kde je brána do franského dvorce. Starý Zvoněj má svoji komůrku umístěnou tak, že přes nízký plot kolem jejich usedlosti dobře vidí na franskou bránu. No, vidí, viděl by, pokud by mu oči pořádně sloužily. V každém případě však říkal, že poslední ruch u Franků zaznamenal před čtyřmi dny, tedy přesněji řečeno v noci mezi čtvrtým a třetím dnem ode dneška.“

Slavomír zabručel: „To je zajímavé. A co je ten starý Zvoněj zač? Dá se věřit tomu, co říká?“

Juraj se usmál. „No jéje, pane. Jak jsem říkal, oči Zvonějovi už moc neslouží, proto také předal řemeslo synovi a vnukovi, kolena už také ztěžka ohýbá, ale sluch mu slouží dobře a hlava také. Hlavou rodiny je pořád on. A každý k němu přistupuje s respektem a úctou. Pokud někdo ze sousedství potřebuje poradit v nějaké tíživé životní situaci, přijde za starým Zvonějem.“

„Tak to si s ním budu muset také pohovořit,“

usmál se Slavomír a pochválil Juraje, „dobře jsi udělal, že ses podíval a poptal kolem Albertova a Herbertova dvorce. Ušetřil jsi nám tak práci a hlavně ty znáš lépe místní lidi a místní poměry.“

Potom vyzval mladého vojáka: „Pojeď s námi.

Bude lepší, když nám ukážeš, co a jak a také nás uvedeš k tomu starému šperkaři Zvonějovi. Mohl by být trochu v rozpacích, pokud bychom mu tak neočekávaně a jako cizí vpadli do domu.“

***

Kapitola 40.

*

Třináct mužů i s Jurajem projelo otevřenou, jednoduchou a lehkou brankou do Zvonějova dvorce ohraničeného nevysokým plotem z košatiny.

Hned kousek od vchodu tam stál malý, ale bytelný srub na nízké neomítnuté kamenné podezdívce. Domek se choulil těsně vedle podstatně většího a vyššího srubu se znatelně vyšší, tentokrát bíle omítnutou kamennou podezdívkou.

Obě obydlí byla kryta kvalitními šindeli.

Za větším z domů vyrůstal ještě jeden, podobný. Právě u něj nějací čtyři muži dokončovali kamennou podezdívku. Jak se ukázalo, šlo o šperkaře Zvoněje mladšího a jeho stejnojmenného syna, kteří spolu se dvěma pomocníky pracovali na stavbě domu, do kterého se měl nejmladší Zvoněj nastěhovat se svojí nevěstou hned po svatbě, která se blížila.

Zbytek plochy Zvonějova dvorce vyplňovaly už o poznání méně výstavné sruby, ve kterých bydleli šperkařovi pomocníci se svými rodinami, a jednoduché stáje se stěnami z košatiny pro krávu, kozu a drůbež.

Oba Zvonějové si pečlivě otřeli ruce o zástěry a, sledováni uctivými pohledy svých pomocníků, přivítali Slavomíra s Erikem. Potom starší z obou šperkařů Slavomíra s Erikem a Jurajem zavedl do nejmenšího srubu, který, jak se ukázalo, postavili pro nejstaršího Zvoněje, aby v něm měl pohodlí a klid. Mladší mezitím zaskočil do většího ze srubů požádat matku o občerstvení.

Sotva však stačili nahlédnout do nitra malého, útulného stavení, zvědavý děda Zvoněj se už, opíraje se o hůl, šoural ven.

I on se přivítal se vzácnými hosty, načež se usadili u bytelného dřevěného stolu s lavicemi, který stál před dědovým stavením, a byl stíněný starou lípou.

Děda Zvoněj si přimhouřenýma očima prohlížel Slavomíra a Erika. Jejich muži stáli stranou, pouze Juraj zůstal po jejich boku.

Děda uctivě prohlásil: „Nikdy bych nevěřil, že mě navštíví takoví hrdinové.“

Slavomír se usmál a řekl: Jen nepřeháněj, milý Zvoněji. Hrdinů má tahle země spoustu, jinak bychom tu všichni už nejspíš nebyli.“

Děda s potěšením mlaskl, když se důkladně napil přineseného červeného vína, a se spikleneckým úsměvem řekl: „Váš příchod je pro mě pravým požehnáním. Snacha je starostlivá a hodná.

Jenže moc poslouchá jednu takovou ježibabu bylinářku, která žije v lese pod Zoborem. Ta babizna jí napovídala, že pro mé zdraví by bylo lepší, kdybych pil míň vína a medoviny a místo toho proléval svým hrdlem ty její bylinkové fujtajbly.

Nemám nic proti bylinkovým odvarům, ale ta zoborská čarodějnice vybírá snad nejhořčejší byliny a míchá je dost možná s kozími bobky. Tak hrozně ty její utrejchy chutnají. Tohle víno je však plné síly a zdraví. Já vím své.“

Do dědovy řeči se pobaveně vmísil jeho syn:

„Po pravdě řečeno, posledně jsme díky tomuto červenému vínu zapíjenému medovinou pod stolem skončili všichni tři. Já, otec i můj syn. Jenže ten poslední, který tam spadl, byl právě můj drahý otec. Dokáže zkonzumovat obdivuhodné množství vína i medoviny. A v jeho věku…“

Děda se usmál a předvedl svůj zachovalý chrup.

„Jen neblábol, milý synu. Osmdesát let není žádný věk. Aspoň pro mě. A kdyby mi oči líp sloužily, troufl bych si ještě i na jízdu na koni nebo lov v lese. Když už nemůžu ani jedno nebo druhé, tak se aspoň napiju trošky vína nebo medoviny.“

Nejmladší Zvoněj vyprskl: Jo trošky. Spíš, dědo, vycucneš pořádné vědro.“

„Milý vnuku, trocha úcty k mým šedinám by ti nezaškodila,“ pronesl naoko přísně nejstarší Zvoněj. V očích mu však hrály veselé ohníčky a v laskavém výrazu jeho tváře bylo vidět, že se ve svém vnukovi celý vidí.

***

Kapitola 41.

*

Děda však najednou zvážněl a i když Slavomírovi cukaly koutky při poslechu Zvonějovic rodinné debaty, zeptal se: Jenže, vznešený Slavomíre, ty sis k nám jistě nepřišel pohovořit o víně a medovině a lásce k nim, jež je našemu rodu vrozená.“

„I když mě to mrzí, protože tu s tebou je veselo,“ řekl už také vážně Slavomír, „máš bohužel pravdu. Zajímají nás vaši sousedé Albert s Herbertem.“

„Už se mi cosi doneslo,“ pronesl váhavě Zvoněj.

Erik mu stručně povyprávěl o tom, jak se nachomýtli k přepadení Herbertova vozu. Nevynechal ani nalezené padělané denáry, protože vyprávění o nich je už stejně v Nitravě dostihlo.

Nakonec dodal: „Teď si potřebujeme pohovořit s Albertem. Divný je ovšem klid na jeho dvorci.

Než tam vlezeme, chceme o obou Francích něco vědět. A zajímá nás, kdy jsi je naposledy viděl či slyšel.“

Nejstarší Zvoněj si znovu řádně přihnul vína, což pobaveně sledovali jeho syn a vnuk.

Potom děda na chvíli mlčky znehybněl. Na soustředění, které vyzařovalo z jeho obličeje, bylo vidět, že se snaží uspořádat si své vzpomínky.

Je pravda, že mi už oči neslouží jako zamlada,“

dal se děda Zvoněj do řeči, „když chci něco jasně vidět v dálce, musím už mhouřit víčka a stejně vidím rozmazaně. A když mi náš kněz onehdy ukazoval knihu, ze které četl při mši, tak ji zase musel držet kus od mých očí, protože úplně zblízka vidím taky rozmazaně. Sluch mi však slouží dokonale. To mi můžeš, kníže, věřit.“

Slavomír hovorného staříka, který mu byl od první chvíle velice sympatický, zvědavě poslouchal a tušil, že nepůjde o ztracený čas.

Přikývl, že dědovi věří, a ten pokračoval ve svém vyprávění: „U našich sousedů to vypadá tak, že Albert, který je pasíř, spolu s některými ze svých pomocníků, mají čtyři, jsou to svobodní hoši, zboží vyrábí. Herbert potom tráví čas na cestách a to, co bratr Albert vyrobí, prodává. Někdy si bere dva, někdy tři pomocníky s sebou.“

„Podle čeho?“ zeptal se Erik.

Zvoněj pokrčil ramena: Jednou si mi Albert stěžoval, že práce mu stojí, že mu doma zůstal jen jeden z jejich pomocníků. Že prý měli víc cenného zboží, tak si bratr vzal ostatní tři pomocníky na ochranu. On totiž Herbert bral do prodeje i zboží jiných řemeslníků.“

„Takže si s sebou Herbert bral lidi podle toho, jak měl cenný náklad,“ poznamenal Erik.

Stařík si znovu přihnul vína, přikývl a pokračoval: „Taky bych to tak viděl.“

Slavomír si v duchu připomněl, že u Herbertova vozu narazili na čtyři mrtvé. K tomu, co na voze bylo vidět, to byla ochrana víc než dostatečná. Zeptal se proto: „Takže po posledním Herbertově odjezdu zůstal na jejich dvorci jen bratr s jedním pomocníkem?“

Zvoněj přikývl: „Ano, bylo to před čtyřmi dny.

Svítilo tehdy sluníčko, tak jsem vzal svoji hůl a šel si protáhnout kosti před náš dvorec. Herbert zrovna vyjížděl. Spolu s ním byli také tři z jejich lidí. Albert s tím čtvrtým za nimi přivírali bránu na jejich dvorec.“

Erik se trochu udiveně zeptal: „A to tam žilo jen pět mužských? Ženské žádné?“

„Tedy ne, že by žili jako mniši,“ ušklíbl se starý Zvoněj a trochu samolibě dodal, „já mám ještě taky občas chuť na ženskou. To víte, trocha tohoto vína vzpruží tělo i mysl a hned zapomenete na svá léta a bolavá kolena. Jenže Albert s Herbertem byli bezdětní vdovci. Tedy měli kdysi děti, ty však jako malé umřely. A jejich pomocníci byli zase mladí na to, aby založili rodiny. Vlastně až na jednoho, který byl také vdovec! To byl ten, co tu zůstal. Jeho žena kdysi zemřela na kašlavou nemoc.“

Potom stařík dodal: „Málem bych zapomněl.

Ještě s nimi žila stará Jadwiga. Tu kdysi Herbert přivezl z cesty do Vislanska.“

Stařík zašermoval prstem a dodal: „Co se té týče, tak ta ani našeho kněze nepohoršovala. Ona je Jadwiga škaredá jak noc. Výborně však vaří. Oni ji mají jen na udržování domu. Vaří, uklízí, stará se o drůbež. Mají totiž pár slepic. Nic jiného za tím nehledejte.“

Slavomír se zeptal: „Takže uvnitř by měla být ta Jadwiga, poslední z pomocníků a sám Albert, pokud jsem tě dobře poslouchal. Jak je potom možné, že je dvorec zavřený a je tam klid? Tedy kromě kvokání slepic, které je občas slyšet. To ti nebylo divné?“

Starý Zvoněj zavrtěl hlavou. „Ani ne. Toho dne už dávno po setmění mě totiž probudil ještě jednou hluk odjíždějících koní. Tak jsem si říkal, že Albert s tím zbývajícím pomocníkem asi jeli na Lupku.“

„Za Albgisem?“ zeptal se Erik.

„Vy o něm víte?“ udiveně se zeptal stařík.

„A proč ne?“ podivil se Slavomír. Je to snad nějaké tajemství?“

„Ne. Vlastně ne. Proč by to mělo být tajemství?“

pokrčil rameny Zvoněj.

Já nevím,“ usmál se Slavomír, „ty ses podivil, že víme o Albgisovi.“

Zvoněj mávl rukou. „Ono o nic nejde. Já vlastně jenom vím, že ten Albgis, dnes je zástupcem velitele stráží na Lupce, k nám utekl z Frank se svojí milou. Ona snad byla vdaná. Měli se však moc rádi a museli prchnout před jejím manželem. A stejně dlouho šťastní nebyli. Ta žena brzy umřela. V každém případě se však Herbert a Albert s oním Albgisem celá léta navštěvovali. Takže jsem si i tehdy, v polospánku, říkal, že Albert jel asi zase na Lupku. Jenže teď mě napadá, že jsem asi pitomec.

Ale snad mě aspoň trochu omlouvá, že jsem byl té noci opravdu jen tak napolo vzhůru… Já nad tím potom ráno vůbec nepřemýšlel. Proč taky, že ano?“

„Teď tě napadlo, co to bylo za nesmysl jet na Lupku v noci? Proč nemohl Albert počkat do rána?“ s trochou ironie se zeptal Slavomír.

Zvoněj se zatvářil provinile a přisvědčil: „To taky. Hlavně jsem si však uvědomil něco jiného.

Jednak to, že jsem ty čtyři uplynulé dny neviděl ani Jadwigu, což není normální. A potom si uvědomuji, že oné noci jsem slyšel franštinu. Opakuji, já se probudil jen tak napolo a ty hlasy nebyly moc hlasité a nebylo jim pořádně rozumět. Určitě však šlo o franštinu.“

„A co má být?“ zeptal se Erik. „Vždyť to tu byla franská domácnost. Albert byl přece Frank. A jeho bratr také.“

„To sice ano,“ souhlasil s Erikem Zvoněj, který však záhy dodal, „jenže zbytek lidí na tom dvorci byli Slované. A jediní dva, kteří se tam bavili spolu fransky, byli Herbert s Albertem. Takže ten hovor asi patřil někomu jinému, když byl Herbert pryč…“

***

Kapitola 42.

*

Po poslední Zvonějově větě Slavomír rázně vstal a prohlásil: „Konec hovoru! Jdeme do franského dvorce! To, co jsem právě slyšel, se mi vůbec nelíbí!“

Slavomír poděkoval Zvonějovi a sledován jeho zvědavým pohledem se vydal spolu s ostatními k dvorci Herberta a Alberta.

Zabušil na vrata. Zevnitř se však nikdo neozýval.

Vyrazit vrata jen tak bylo nemožné. Byla pevná a zajištěná. Dvorec franských bratří byl ohraničený neméně pevnou palisádou o něco vyšší než vzrostlý muž. Palisáda byla dostatečně mohutná, aby ji nešlo jen tak povalit.

Slavomír tedy ukázal na dva ze svých vojáků, aby vrata přelezli a zevnitř je otevřeli. Jak se ukázalo, ti, kteří napolo vzbudili starého Zvoněje, museli dvorec opustit cestou, kterou zvolili Slavomírovi vojáci. Jen samozřejmě v opačném směru.

Zevnitř se totiž ozvalo: „Kníže, závora je zasunutá, a navíc zajištěná klínem, musíme ji uvolnit.“

Chvíli se ozývalo bušení sekyr, potom bylo slyšet odsouvání závory a konečně se vrata do dvorce otevřela.

Pohled, který se jim naskytl, svědčil o značné zámožnosti franských bratří. Největší ze stavení na dvorci bylo dokonce postavené celé z kamene, mělo střechu krytou těmi nejkvalitnějšími šindeli a otevřené dřevěné okenice ukazovaly okna zasklená skleněnými kotouči. Jen tenhle dům představoval celé jmění. V podobných staveních bydleli obvykle jen ti nejmajetnější příslušníci moravské nobility.

Slavomír ukázal na výstavný dům a zeptal se Juraje: „Tady bydleli Albert s Herbertem?“

Juraj přikývl a ukázal na srubovou přístavbu přiléhající kolmo k jedné z kratších stran domu.

„Tady je Albertova pasířská dílna. A tady v tom srubu bez oken s velkými vraty, co stojí hned vedle, měli sklad materiálu a také tam stával jejich vůz.

Někdy tam také dávali hotové zboží. To však obvykle míval Albert přímo v dílně.“

Proti zděnému domu stály dva sruby, jeden větší s nízkou kamennou podezdívkou, druhý poměrně malý, bez ní. Juraj na ně ukázal se slovy:

„V tom větším domě bydleli pomocníci a v tom malém Jadwiga.“

Naproti vchodu do dvorce stála ještě kůlna s proutěnými stěnami. Vpravo od kůlny v rohu dvorce byla nevysoká proutěná ohrádka, za kterou byly slyšet kvokající slepice. V druhém rohu stál rovněž proutěný plot vysoký jak vzrostlý muž.

Za ním byla odpadní jáma, jak poznamenal místa znalý Juraj.

Kromě kvokajících slepic, které měly jak dost zrní, tak i vody, jak jeden ze Slavomírových mužů zkontroloval, byl na dvorci až nepřirozený klid. Ta nepřirozenost byla dána poměrně rozlehlou prostorou dvorce, jejíž opuštěnost a klid v ní působily nadmíru přízračně.

Slavomír rozdělil své muže, aby zkontrolovali celý prostor dvorce i budovy v něm. Následovaný Erikem a Jurajem se vydal do kamenného domu franských bratří. Juraje nechal stát před vstupními dveřmi a s Erikem dům pomalu obešli a ujistili se, že v domě není žádný zadní východ, okna jsou zavřená a k tomu tak malá, že by se jimi dospělý muž protáhl jen stěží a určitě ne rychle.

Vrátili se zpět ke vchodu do domu. Juraj zavrtěl hlavou na znamení toho, že se nic neděje.

***

Kapitola 43.

*

Slavomír přikročil ke vstupním dveřím do domu, pomalu je pootevřel a opatrně nahlédl, kam to šlo.

Když byl všude dál klid a nic se nedělo, Slavomír dveře otevřel rázným kopnutím, takže měl výhled na celou místnost. –

Nikdo v ní nebyl. Bylo ovšem zřejmé, že se zde cosi událo. Truhlice byly pozotvírané, věci z nich vyházené na podlahu, židle a stoly převrácené.

Dvířka do pece byla dokořán a popel vyhrabaný na podlahu. Zřejmě i zde někdo cosi hledal. Zdali také našel, to byla otázka.

Dům měl podobnou dispozici jako řada jiných obydlí bohatších obyvatel Moravského království.

V přední části byla velká obytná místnost. Kousek za polovinou domu jej kamenná příčka dělila na dvě části. Zadní, menší část byla rozdělena na dvě malé místnosti sloužící na spaní. Vstupovalo se do nich dřevěnými dveřmi postrádajícími mohutnost dveří vstupních.

V pravé místnosti našli jen postel, která stála nakřivo a kožešina z ní byla shozená na zem.

Truhlice vedle postele byla podobně jako truhlice v obytné místnosti otevřená a věci z ní vyházené na zem.

V levé místnosti to vypadalo podobně. Byla zde však jedna odlišnost, a to dosti podstatná. Na posteli ležela mrtvola. Muž. Už začínal být cítit, protože bylo teplo, navíc místnost nebyla větraná.

Mužovo potrhané oblečení svědčilo o tom, že v posledním boji svého života se zuřivě bránil. Bohužel mu to nebylo nic platné. Rána sekerou, možná mečem do hlavy a několik bodných ran do prsou ukončily jeho život. Pohled na mrtvého, zvlášť když se na vás díval dokořán otevřenýma očima, nebyl nic příjemného ani pro Slavomíra, Erika a Juraje, kteří byli z bojiště zvyklí na ledacos. Zvlášť, když se v ranách hemžily larvy nakladené mouchami. To by spolu s počínajícím nástupem hniloby muselo aspoň trochu otřást i silnějšími povahami, než byli ti tři. A upřímně řečeno, mnoho tvrdších bojovníků by člověk těžko hledal.

Slavomír se obrátil k Jurajovi: „Kdo je ten mrtvý? Není to náhodou Albert? Ten obličej sice nevypadá pěkně, jistou podobu s mrtvým Herbertem v něm však vidím.“

Juraj polkl a mlčky přikývl. Bylo na něm vidět, že mu pohled na skoro čtyři dny mrtvého muže dobře nedělá. Erik raději otevřel okno, aby do místnosti vpustil čerstvý vzduch.

Juraj ještě jednou polkl a pomalu řekl: „Promiň, pane. Na mrtvé z boje jsem zvyklý. Pěkných pár Franků jsem svým mečem poslal na onen svět. Dívat se však na ne zrovna vonící mrtvolu, oběť vraždy, která se navíc stala před několika dny… A samozřejmě, je to Albert.“

Erik poznamenal; „To by tu také měl být ještě ten zbývající pomocník a Jadwiga. Nebo se mýlím?“

V té chvíli se ve dveřích objevil Bojša. Obrátil oči v sloup, když uviděl Albertovu mrtvolu a nepořádek kolem a řekl: „No, pěkné. Tady to však ještě vypadá útulně. Pojďte za mnou. To musíte vidět.“

***

Kapitola 44.

*

Zavedl je nejprve do malého srubu, ve kterém bydlela Jadwiga. Čekali je tam dva Slavomírovi muži s pohledy plnými znechucení.

Nebohá žena tam ležela do naha vysvlečená na stole. Její obličej moc krásy nepobral, a pokud navíc nosila nevzhledné šaty povalující se na zemi, mužské oko moc přitahovat nemohla.

Pod šaty se však skrývalo, přestože už Vislanka nebyla nejmladší, pevné, pěkně formované tělo.

Bylo zřejmé, že poslední okamžiky nebohé ženy byly hodně kruté. Pořezané prsy a ruce, useknuté dva prsty a krev mezi nohama, kam měla zaražený kus dřeva. Ústa zacpaná kusem hadru, aby nebyl slyšet její nářek. Bylo zřejmé, že žena byla podrobena krutému mučení. Jak si však Slavomír uvědomil, dost možná to mučení bylo marné. Poslední výraz Jadwigy, zachycený v jejím obličeji v okamžiku smrti, byl ironický škleb. Jako by se posmívala svým mučitelům.

Teď se však v ranách na jejím zmučeném těle hemžilo plno larev. Slavomír přikázal, aby Jadwigu přikryli jejími šaty a obrátil se k Erikovi. Ukázal na ženin obličej a zeptal se: „Všiml sis?“

Erik pokýval hlavou: „Také mám ten pocit, že to, co se ti vrahové chtěli dozvědět, jim ta nebohá žena neprozradila.“

Na to je Bojša vyzval: „Pojďte ještě vedle.“

Napochodovali s Bojšou do vedlejšího, většího srubu, kde bydleli čtyři pasířští pomocníci. Pokud se jim zdálo, že v domě franských bratří byl nepořádek, tady bylo přímo boží dopuštění.

Za normálních okolností byla místnost skromně zařízená. Čtyři prostá dřevěná lůžka přikrytá kožešinou, jednoduchý stůl, čtyři obyčejné židle a čtyři dřevěné truhlice. V pravém zadním rohu byl krb.

Nyní však byly truhlice pozotvírané a jejich prostý obsah rozházený kolem. Zbytek nábytku byl až na jedno z lůžek a jednu židli rozlámaný a rozbitý. Ve všem tom nepořádku ležely dvě mrtvoly.

Vysoký, ramenatý a svalnatý muž v prosté, nyní dotrhané lněné haleně, kterého o život připravila hrozná rána zezadu do týlu. Bylo to zcela jistě nohou od stolu, která potřísněná krví ležela vedle mužovy rozbité hlavy. Kromě toho měl v zádech ještě zaraženou dýku.

Druhým mrtvým byl muž, který zřejmě patřil k majetnějším vrstvám. Jeho světle šedivá halena byla totiž z hedvábí, pod ní měl oblečené tmavomodré kalhoty z jemného lnu, na nohou měl obuté polovysoké boty z jemné kůže a v pravé ruce stále svíral meč s čepelí z damaskové oceli. O život tohoto muže nepochybně připravil mrtvý hromotluk, tedy než jeho samotného skolila noha od stolu a dýka v zádech, ranou kusem židle do čela. Ta rána musela být pěkně silná, jak si Slavomír s Erikem uvědomili. Mužovo čelo bylo totiž napadrť.

Kus židle ležel před mrtvým vedle hromotlukovy pravice.

Slavomír komentoval vzhled místnosti jen dvěma slovy: „Úplná apokalypsa!“

Erik si zkoumavě prohlížel mrtvého muže s mečem. Zamyšleně pokýval hlavou a pomalu řekl: „Nechtěl bych se mýlit, přece jen jsme je viděli z jisté dálky, protože před námi uprchli…“

Slavomír se usmál: „Chceš nejspíš říct, že tu máme jednoho z těch osmi, kteří přepadli Herbertův vůz.“

„Hlavu bych na to nedal,“ zamyšleně ze sebe vypravil Erik, „jak říkám, tváří v tvář jsme se s nimi neviděli. Minimálně šest z nich však bylo oblečeno stejně – šedivá halena, tmavomodré kalhoty.

O oblečení těch zbylých dvou těžko soudit, zmizeli před námi v lese. A navíc ten meč je franský, aspoň hádám…“

Erik uvolnil meč ze zaťaté mužovy pěsti, což nebylo tak obtížné, protože ztuhlost těla už povolovala.

Slavomír si mrtvého zkoumavě prohlížel a poznamenal: „Co jsme tak spolu vypozorovali za léta společného pátrání, tak ztuhlost těla, která přichází po smrti, povoluje tak po třech nebo čtyřech dnech. Takže to odpovídá době, kterou nám udal Zvoněj.“

Erik přikývl, prohlédl si hlavici jílce meče a ukázal ji Slavomírovi: „Vidíš tady tu značku. Já to věděl, ten meč se zrodil v Řezně.“

„Asi, vlastně ne asi, určitě budeš mít pravdu,“ souhlasil Slavomír a zamyšleně položil řečnickou otázku, „je samozřejmě otázka, jestli z Řezna pochází i majitel meče. A jakpak to tady asi probíhalo?“

Chvíli si prohlížel nepořádek v místnosti korunovaný dvěma mrtvolami a potom pomalu řekl:

„No, tady toho asi moc nevymyslíme. Vedle nebohou Jadwigu polapili a něco se z ní snažili dostat, což se jim nejspíš nepovedlo, soudě alespoň podle výrazu jejího obličeje. Tady…“

Slavomír si ještě jednou pořádně prohlédl oba mrtvé muže. „Tady to vypadá, že k nějakému výslechu tohohle hromotluka…“

Slavomír přerušil větu a zeptal se Juraje: „Počítám, že je to čtvrtý z Albertových pomocníků. Je to tak?“

„Ano, kníže,“ přikývl Juraj, „tenhle je z nich největší. Myslím, že pochází, vlastně pocházel, někde od Dunaje. Jeho jméno je Oblaj. Měli jsme ho tu všichni rádi. Chlap jako hora, to vidíš sám. Ale byl to dobrák, který by za normálních okolností neublížil ani kuřeti. Pokud ovšem bojoval o holý život…“

„A také možná pokud slyšel hluk z vedlejšího domu, případně hluk od Alberta…,“ poznamenal se smutnou ironií Erik.

„Albertovi byl bezvýhradně oddaný a Jadwigu měli všichni mužští na tomhle dvorci taky rádi.

Jako sestru, ale moc rádi, protože se o ně dobře starala,“ doplnil Erika Juraj.

„Takže to máme asi jasné,“ řekl Slavomír, „já bych hádal, že se těch osm, podle starého Zvoněje nejspíš Franků, asi rozdělilo. Ve stejné chvíli potom přepadli Alberta, Jadwigu a tady Oblaje.

Albert se asi tak bránil, že k nějakému mučení nemohlo dojít, u Jadwigy tomu ovšem bylo jinak.

No a Oblajovi se přesto, že se proti zbraním pustil s kusy nábytku, podařilo jednoho z těch vrahů zabít.“

„Než sám dostal kusem dřeva do zátylku, protože rána dýkou na něj nestačila,“ poznamenal Erik.

***

Kapitola 45.

*

Slavomír se obrátil na Juraje: „Postarej se prosím o to, aby byli ti mrtví odvezeni a pohřbeni. My tu zůstaneme, musíme se v tomhle dvorci pořádně porozhlédnout.“

Slavomír už chtěl dát pokyny svým mužům, když se najednou zarazil. Znovu se obrátil k Jurajovi a požádal: Jako první však udělej ještě něco jiného. Pošli někoho na Hradní kopec pro Waltrama. Znal poměry na tomto dvorci, třeba může poznat také toho mrtvého Franka. A hlavně, určitě nám neřekl vše, co ví o Albertovi s Herbertem.

To mi bylo jasné. Teď, když jsou oba bratři mrtví, však už není důvod mlčet.“

Juraj odjel a Slavomír kolem sebe všechny shromáždil. Přikázal jim, aby důkladně prohledali celý dvorec a snažili se najít mince podobné těm, které našli u přepadených kupců.

Potom se na chvíli zamyslel a zeptal se: „Víte, jak se razí mince?“

Všichni vrtěli nechápavě hlavami a Erik poznamenal: Jak by to věděli, vždyť u nás mince nerazíme.“

Potom se viking rozhlédl kolem sebe s ironickým úšklebkem a prohlásil: „Tedy alespoň oficiálně nerazíme. Ty si, Slavomíre, asi myslíš, že se ty falešné mince vyráběly tady.“

Slavomír přikývl. „Při tom, co nyní víme o mincovnické minulosti obou bratří, asi ano. Pokud Herbert ve svém voze ty mince vezl, dost bych se divil, kdyby je razil někdo jiný než jeho bratr, který toto umění ovládal. A navíc, takovou službu pro cizí lidi asi budeš dělat těžko. Jde o příliš riskantní záležitost.“

Erik chvíli přemýšlel nad Slavomírovými slovy, potom se podrbal za uchem a s výrazem jisté pochybnosti ve své tváři prohlásil: „No, dejme tomu, že máš pravdu. Jen mi vrtají v hlavě už od toho přepadení dvě věci. Proč ty mince razili tady a ne přímo někde v Bavorsku, když je tam stejně vozí?

A na druhé straně, proč je nedávají do oběhu u nás, když tu stejně používáme k placení franské mince?“

„To si kladeš stejné otázky jako já,“ řekl Slavomír, „už jsem nad tím také dumal.“

„A co jsi vydumal milý pane a příteli?“ s úsměvem se zeptal Erik.

Jestli jsem vydumal pravdu,“ vrátil Erikovi úsměv Slavomír, „to namouduši netuším. Spíš jsem se snažil najít důvody, proč by měli Albert, Herbert a jejich lidé mince vyrábět v Nitravě a vozit do Bavor.“

„K čemu jsi tedy došel?“ tázavě pohlédl Erik na Slavomíra.

Ten poněkud rozpačitě pokrčil rameny. „Před trestem pokání uprchl do Nitravy jen Albgis. Herbert s Albertem se klidně mohou vrátit zpět. Takže teoreticky by mohli ti dva razit svoje padělky tam.

Jenže tresty za takovou činnost jsou drakonické.

Ten nejmírnější je, že tě oběsí. Takže tady pro ty dva bylo bezpečno. Pokud tedy falšovali franské mince a pokud je nedávali do oběhu u nás. Tím by jistě rozčílili i Rastislava. A když je navíc všeobecně známé, jak se ’milují‘ náš Rastislav a franský Ludvík…“

Erik se otřásl odporem a dodal: „S těmi tresty za padělání mincí máš pravdu. Co jsem slyšel, tak za to můžeš být u soudu odměněný moc pěkně. Takovým nalitím žhavého cínu do hrdla nebo uvařením v oleji. Pěkně děkuji. To bych zrovna nemusel.“

Potom ještě Erik dodal: „Asi jsi tak opravdu vysvětlil, proč Herbert vozil mince až do Bavor.

Pravda je, že i tebe stálo jisté úsilí přemluvit Rastislava k souhlasu ke spolupráci s Karlomanem při odhalení zdroje falešných mincí, které se objevily v Řezně. Něco takového se skutečně od našeho krále za normálních okolností čekat nedalo. A že takový souhlas Rastislav jednou dá, muselo být pro Alberta a Herberta těžko představitelné.“

Slavomír poznamenal: „A navíc si myslím, že ani já bych Rastislava nepřemluvil, pokud by nebylo připravované cesty Konstantina a Metoděje do Říma.“

Erik se zvědavě zadíval na Slavomíra a zeptal se:

„A co ty? Myslím, jaký je tvůj názor? Nebýt Řeků, byl bys pro spolupráci s Franky při odhalení padělatelů?“

Slavomír vážně odpověděl: „Ano. Asi ano. Samozřejmě můžeš argumentovat tím, že jde o padělky franských mincí, tudíž se nás taková záležitost netýká. Jenže to není tak docela pravda.

Takové padělky škodí oběma našim zemím. Pokud by se padělatelům dařilo, tak by se falešné mince určitě rozšířily i na Moravu. Kupci se svým obchodem neznají hranice a peníze je v tom následují.

Potom by bylo úplně jedno, že peníze jsou pouštěny do oběhu v Ludvíkově říši. A dál, stará pravda říká, že s jídlem roste chuť. Když by padělatelům obchody kvetly, jistě by se zvyšovala míra jejich drzosti a snižovala míra jejich obezřetnosti. Výsledkem by bylo, že svoje mince by byli, aspoň zčásti, líní vozit až do Řezna a pouštěli by je do oběhu i u nás. A to by potom byl velký problém. Mnoho kupců by to mohlo odradit jezdit na Moravu nebo přes ni, pokud by jim hrozilo, že za své zboží dostanou falešné peníze. Něco takového by Rastislavova pokladnice zcela určitě nelibě pocítila.“

Jsi moudrý muž a máš určitě pravdu,“ zakončil tuto jejich debatu Erik.

***

Kapitola 46.

*

Potom se Erik podrbal ve vousech a zamyšleně zabručel: „Teď tu máme mrtvé Alberta a Herberta. Albert mince vyráběl, Herbert je vozil do Bavor. S paděláním mincí tedy nemám nejmenší zkušenosti…,“ uchechtl se Erik a znovu se podrbal ve vousech.

„Chceš však říct,“ využil Erikovy odmlky Slavomír, „že Herbert se těžko postavil na trh na náměstí u katedrály svatého Petra v Řezně a nabízel tam svoje mince k výměně.“

Erik se ušklíbl a s notnou dávkou ironie prohlásil: „Tahle představa, jak Herbert na tržišti vyvolává, že vymění deset nových denárů za pět starých, je sice k popukání, ale tak se asi věci neměly.

Herbert musel mít nepochybně někoho známého v Řezně. Někoho, kdo od něj mince převzal a pokud možno nenápadně je dával do oběhu.“

„Přesně tak,“ přitakal příteli Slavomír, „musel tam mít někoho, komu mohl, nebo si to aspoň myslel, věřit.“

„Přátele, příbuzné…,“ nadhodil možnosti Erik.

Slavomír tleskl dlaněmi. „Máš úplnou pravdu!

Waltram přece říkal něco o příbuzných Albgise a Herberta s Albertem v Řezně. Jakmile sem Juraj Waltrama přiveze, musíme se jej na to zeptat. Snad nám ten starý kněz něco poví.“

Erik Slavomírovi připomněl: „Než jsme zabředli do téhle debaty, ptal ses, jestli víme, jak se razí mince. Proč? Cos měl za lubem?“

„To, že není nejdůležitější najít další padělané mince, pokud tu tedy ještě nějaké zbývají. Tedy ne, že by to důležité nebylo. Důležitější je však najít mincovní razidla,“ vysvětloval zaujatě všem vojákům.

„Co, jaká razidla?“ zadíval se Erik nechápavě na Slavomíra, sledován ještě nechápavějšími pohledy většiny mužů stojících kolem nich.

Potom se Erik plácl přes čelo. Já jsem ale… Myslíš ty dva kusy železa, pomocí kterých razí pregéř mince.“

Slavomír se usmál. „Přesně tak. Vzpomeň si na naši návštěvu v mincovně v Konstantinopoli, kam nás jednou zavedl ten chlapík, kterého jsi tak mistrovsky přepil. A on nám potom druhý den, když jsme všichni vystřízlivěli, ukázal císařskou mincovnu, kde pracoval.“

Erik se zasněně usmál: „No, to byla podařená pitka. Tehdy mě vidět má milovaná Jana, dnes bych ji za manželku určitě neměl.“

Slavomír se uculil a poněkud jedovatě poznamenal: „Naštěstí pro tebe a naneštěstí pro ni tě tvoje Jana tehdy v Konstantinopoli neviděla, a tudíž nemohla před svatbou ani ztratit iluze, které si o tobě vytvořila.“

„Vraťme se však raději k našemu pátrání,“ zvážněl Slavomír, „je sice zábavné si z tebe utahovat, jenže máme tu tři mrtvé.“

Je mi jasné, co po nás chceš. Důkaz, že se mince razily zde.“

„Přesně tak,“ souhlasil Slavomír a oslovil všechny své muže, „takže, vojáci moji milí! Pokusíte se tu najít dva kusy krátké silné železné tyče. V jednom z konců obou tyčí je vytvarován obrácený obraz každé ze stran denárů, jaké jsme našli ve voze přepadených kupců. Jak si jistě pamatujete, ty mince byly ve dvou velikostech. Znamená to, že by tu, pokud se tedy ty falešné mince razily zde, mohly být alespoň dva páry takových razidel.

A ještě by tu mohla být také taková nevelká dřevěná lavice, možná špalek s otvorem, do kterého se vždy jeden kus takového razidla zasunul.“

„A proč to, pane?“

Jak bys, ty mudrci, ty mince jinak razil?“ ušklíbl se Slavomír.

Vojákovi, byl to Častoňa, se v hlavě rozsvítilo:

„Máš pravdu, ne zrovna chytrá otázka, Slavomíre.

Spodní razidlo muselo být upevněno do pevné podložky, jinak by se ten výrobce mincí utloukl.“

„Chytrý Častoňa,“ pochválil vojáka Slavomír a vysvětlil věc ostatním, „tomu výrobci mincí se říká pregéř, to však alespoň někteří určitě víte.

Spodní razidlo mívá upevněné v té lavici nebo špalku. Musí v ní býtpatřičně velký otvor, tak byste ji měli poznat. Té lavici či špalku se říká pregéřská stolice. Na to spodní razidlo se potom položí takový kousek plechu, ze kterého se mince razí. Říká se mu střížek. Seshora se potom do toho střížku položeného na spodním razidle a přitlačeného horním razidlem bací a vyrobí se mince. Střížek bývá kulatý nebo i čtveratý. Tak podrobně vám to vysvětluji proto, že po vás chci najít nejen razidla, nýbrž i připravené střížky, případně plech na ně. A samozřejmě také ten kus dřeva, který sloužil jako pregéřská stolice. Je vám to jasné?“

Všichni vojáci souhlasně pokývali hlavami.

Erik ještě poznamenal: „Ta razidla asi nebude tak jednoduché najít.“

„Proč myslíš?“ zvědavě se zeptal Slavomír, kterému bylo jasné, že Erik svoji poznámku nepronesl bez rozmyslu.

„Napadlo mě,“ řekl Erik, „proč asi ti Frankové tak mučili ubohou Jadwigu? Co se od ní asi chtěli dozvědět? Možná to, kde má Albert schované peníze. Jenže ty by měl nejspíš v některé z truhlic. Ty, pokud byly zamčené, ti franští lupiči vypáčili. Takže tohle z Jadwigy dostat nepotřebovali. Spíš bych však asi, být Albertem, do nějaké nenápadné skrýše ukryl razidla. Co ty, Slavomíre, na to?“

Slavomír uznale poklepal Erika po rameni:

„Chytrá myšlenka, milý Eriku!“

Po této pochvale Slavomír zvolal: „Tak a alou do hledání! Prošmejděte tady všechno! A pamatujte také na to, co řekl právě Erik!“

***

Kapitola 47.

*

Zrovna ve chvíli, kdy Častoňa zápasící s hromadou harampádí v rohu Albertovy dílny vítězně zahalekal, protože se mu podařilo vykutat nevelkou dřevěnou stolici s masivní nohou a kruhovým otvorem uprostřed jejího vršku, se ve vchodu do dvorce objevil Juraj s několika svými vojáky a Waltramem jedoucím na koni po jeho boku.

Slavomír je zavedl do domu, kde leželi proti sobě mrtvý Oblaj a muž v hedvábné šedivé haleně a tmavomodrých kalhotách.

Waltram se pokřižoval, když vstoupil do místnosti a uviděl nepořádek svědčící o posledním zoufalém Oblajově boji. Krátce se pomodlil nad oběma mrtvými muži a pohnutým hlasem řekl:

„Tady ten obr je Oblaj. To už však asi víte.“

Slavomír přikývl a řekl: „To nám řekl Juraj, než jel pro tebe. Nás zajímá ten druhý mrtvý v hedvábné haleně. Neříká ti něco jeho tvář? Připadá nám, alespoň podle oblečení, jako jeden z mužů, kteří přepadli vůz a zabili Herberta a jeho pomocníky.

A navíc má meč vyrobený v Řezně. Vidíš tady tu značku na hlavici jílce meče?“

Waltram pohlédl letmo na mrtvého muže a v jeho tváři bylo zřejmé, že mrtvého poznal. A že jej toto poznání docela zasáhlo. Kněz chvíli váhal, potom se však dal do řeči: „Ten mrtvý se jmenuje Siegfried. Je to syn jednoho nepříliš významného a spíš chudého šlechtice z okolí Řezna. Matka chlapci zemřela při porodu a otec potom zemřel, když chlapci byly dva roky. Než zesnul, tak svůj malý statek věnoval klášteru svatého Emmerama v Řezně s tím, že mniši chlapce vezmou k sobě a vychovají jej.“

Slavomír se udiveně zadíval na Waltrama a zeptal se: Jak víš takové podrobnosti?“

Waltram se trochu smutně usmál. „Klášter svatého Emmerama a jeho společenství bratrů benediktinů byly léta mým milovaným domovem. I když benediktinské roucho už dlouho nenosím, protože jsem je už dávno roztrhal a druhé tu neseženu, srdcem jsem pořád se svými bratry v Řezně.“

Potom si smutně vzdechl: „A vzhledem k tomu, že mi síly ubývají, své kosti už složím k odpočinku v této zemi…“

Slavomír většinu franských kněží v Moravském království zrovna nemusel, což bylo dáno tím, že obvykle tito muži sloužili pasovskému biskupovi a nikoliv moravskému králi. Samozřejmě až na pár výjimek, jakými byl třeba dolnogradský Udalrich, mající značný podíl na Slavomírově výchově.

A upřímně řečeno, to, co se dřív o Waltramovi doslechl při svých cestách do Nitravy, ve Slavomírovi zrovna příliš sympatií nebudilo. Nepatřil sice zrovna k tomu nejmilitantnějšímu křídlu pasovských kněží, ke svému biskupovi však byl loajální. Vždy se sice snažil nitravského knížete nepopudit, pokud si však měl vybrat mezi pokyny jeho a Hartwigovými, byla pro Waltrama volba jasná.

Když však nyní před sebou Slavomír viděl starého kněze na konci jeho životní cesty a Waltramův nepokrytý smutek a touhu vidět ještě před smrtí svůj klášter, Slavomírovi se ho zželelo.

Sledován trochu udiveným Erikovým pohledem mu pomalu řekl: „Podívej, milý Waltrame, budu k tobě docela otevřený. Od počátku našeho rozhovoru dnes ráno v tobě vidím jistý vnitřní boj, který podstupuješ. Na jedné straně se ti jako knězi vražda hnusí. Na straně druhé se snažíš co nejméně si zadat s námi, protivníky tvého pána, biskupa Hartwiga, nyní těžce zkoušeného nemocí a pokud vím, blížícího se už konci své životní pouti.

Rozhodnout se musíš sám, komu plně vyhovíš. Já ti však mohu nabídnout jedno. Pokud nám řekneš vše, co víš, co se týká našeho vyšetřování, a pokud nám tak pomůžeš plně objasnit tento případ padělání mincí a mnoha vražd, já ti slibuji následující. Zařídím, aby pro tebe byl připraven pohodlný vůz, který tě dopraví do tvého domovského kláštera, abys tam mohl ukončit svoji životní pouť obklopen láskou a péčí svých spolubratří. Všechny náklady takové cesty ponesu plně já a samozřejmě ti poskytnu nejen zmiňovaný vůz, nýbrž i doprovod, který zajistí tvoji bezpečnost. Na tobě bude jediné, dojet v pořádku do Řezna.“

Waltramovi najednou zvlhly oči a dílem nedůvěřivě, dílem udiveně se zeptal: „Kníže, to myslíš doopravdy? To, cos mi teď nabídl, myslíš skutečně vážně? Neděláš si legraci ze starého muže?“

Slavomír se zadíval starému knězi do očí a vážně a pomalu, zřetelně artikuluje každou slabiku, mu odpověděl: „Snad je o mně dostatečně známo, Waltrame, že nikdy neslibuji to, co nemohu nebo nechci splnit. A pokud něco slíbím, udělám vždy vše pro to, abych svůj slib dodržel. Nepopírám, že většinu vás, pasovských kněží, příliš nemiluji.

Není to pro moji malou úctu k Bohu, nýbrž pro malou úctu, neříkám, že tvou, ale určitě mnoha tvých bratří, k této zemi. Přes všechny naše neshody, tím myslím pasovský klér v Moravském království a sebe, bych ti však nikdy nedával slib, který bych nemyslel vážně, kterým bych tě chtěl ošálit a který bych nehodlal splnit.“

Waltram si rukávem otřel oči plné slz a dojatě se zakoktávaje, ze sebe vypravil: „Pa… pane kníže, já… já nevím, co na tvoji velkorysou nabídku říct…“

Slavomír se usmál: „Pokud moji nabídku přijmeš, stačí, když se s námi podělíš o vše, co víš.“

***

Kapitola 48.

*

Waltram na znamení úcty ke Slavomírovi lehce sklonil hlavu a prostě řekl: „Děkuji ti, kníže, za tvoji šlechetnou nabídku. Rád ji přijímám a ty se ptej, na co chceš. Pokud budu vědět, rád ti odpovím.“

Slavomír chvíli přemýšlel a potom Waltrama vyzval: „Tak dobrá. Vrátíme se nejprve k Siegfriedovi, jehož tělo tu leží. Myslím však, že půjdeme s Erikem raději ven na čerstvý vzduch a necháme Juraje, aby se svými muži odvezl mrtvá těla do márnice u kostela svatého Martina. Moji vojáci to tu zatím prohledají a také tu aspoň trochu uklidí.“

Před domem se usadili na dřevěné lavici, kterou kryla přečnívající střecha.

Waltram se dal do odpovědi na Slavomírovu otázku. Trochu se usmál a řekl: „Malého Siegfrieda si dobře pamatuji, protože jsem ho měl na starosti. Naučil jsem chlapce číst a psát. A pokud jsem byl jako učitel schopen, snažil jsem se mu dát všeobecné základy vědění. Brzy jsem si všiml toho, že hoch byl neobyčejně inteligentní, a tak jsem si myslel, že by z něj byl přímo vynikající kněz s předpoklady pro velkou kariéru i přesto, že hoch pocházel z chudých poměrů. Bohužel jak chlapec dospíval, stával se stále více nezvladatelným. Místo knih a přepisování manuskriptů jej bavilo čím dál víc cvičení v boji. Nakonec z kláštera utekl a stal se nájemným žoldnéřem. V té době jsem však jeho život sledoval jen tak zpovzdálí a nakonec vůbec ne. To když mě vyslal náš biskup Hartwig sem do Nitravy. To už je víc jak dvacet let.

Přišel jsem sem ještě předtím, než nastoupil Rastislav s pomocí krále Ludvíka na moravský trůn.“

„Máš ponětí, jak se Siegfried dostal až sem?

Komu vlastně sloužil? Jinými slovy, kdo jsou ti vrazi z tohoto dvorce a vlastně také vrazi Herberta a jeho mužů?“

Waltram pokrčil rameny. „Opravdu nevím, kdo jsou ti vrazi, to mi věř, pane. Mohu ti však trochu osvětlit, co se na tomto dvorci dělo. Vzhledem k tomu, že jsem často rozprávěl především s Albertem, který se mnou mnohokrát hovořil o svém životě, mnohokrát mě žádal o různé rady, jistý přehled o životě jeho a jeho bratra mám. Navíc byl náš vztah velice blízký už proto, že oba bratři velice podporovali naše společenství kolem kostela svatého Martina. Bez jejich přispění by kostel dnes nebyl tak pěkně přebudovaný, jak je.“

„To jsi zrovna narazil na otázku, která nás s Erikem napadla už dřív,“ poznamenal Slavomír, „o velkorysé pomoci obou franských bratří tvému kostelu jsme už slyšeli. Když jsme však viděli, co vezl vůz vedený Herbertem při přepadení, které jeho spolu s třemi pomocníky stálo život, nezdálo se nám zrovna, že by Herbertovi s Albertem jejich práce vynášela tolik, aby mohli tak velkoryse podporovat tvůj bývalý kostel. Tobě nebylo nikdy divné, kde vzali prostředky na tak štědré dary?“

„Věř mi, kníže, vůbec jsem nad něčím takovým nepřemýšlel,“ pokrčil se zjevně nehranými rozpaky ramena kněz, „jejich dvorec vypadal pěkně, oni sami chodili dobře oblékaní, nouzí o zakázky Albert také netrpěl… Proč bych měl mít pochybnosti? Já na tomto dvorci nežil a pod ruce se oběma bratřím nedíval. Ostatně, nebylo ani proč.“

To musel Slavomír kývnutím uznat.

***

Kapitola 49.

*

Waltram potom s jistými rozpaky dodal: „Zřejmě si myslíš, soudě podle tvého dotazu, že bohaté prostředky na podporu kostela svatého Martina bratři získali, alespoň zčásti, díky falšování mincí.“

Slavomír přikývl. „Musím se přiznat, že to napadlo při pohledu do Herbertova vozu nejen mě.“

Erik dodal: „Když jsi navíc sám vykládal o minulosti Albgise, Alberta i Herberta v mincovně Bledonis…“

Slavomír chvíli přemýšlel a pozoroval hejno hašteřících se vrabců, kteří se slétli a o cosi se dohadovali kousek od nich. Potom se obrátil k čekajícímu Waltramovi a zeptal se: „Tys nám ráno řekl, že Albgis nechal mincovnu mincovnou a s Uotou a přáteli prchl do Nitravy. Teď mě tak napadá, nevzali s sebou náhodou také razidla z mincovny? Nejsem žádný expert přes ražbu mincí, jedno však vím, to nejobtížnější je právě vyrobit mincovní razidla. Vyrazit do nich negativní obraz ražené mince to není jen tak. Pokud je mi známo, ještě se pak musí protilehlé konce oněch mincovních želez zakalit, aby ražbu vydržely…“

Waltram se usmál “Na to, že toho o ražbě mincí moc nevíš, jsi docela vzdělaný v tomto oboru.“

Erik se uculil: „To o Slavomírovi platí všeobecně. Je chodící sbírka manuskriptů.“

„Vaše chvála mě těší,“ pobaveně poznamenal Slavomír, „jen bych se od tebe, Waltrame, rád dozvěděl, jak to bylo s těmi razidly.“

Waltram už vážně odpověděl: „Kníže, o tom, jestli razidla tihle tři uprchlíci s sebou odvezli, opravdu nevím. Ostatně, pokud tomu tak bylo, asi by se tím nechlubili ani mně. To dá rozum. Byli jsme sice přátelé, jenže ukrást mincovní razidla z královské mincovny je těžký zločin. Ten bych si na svědomí rozhodně nevzal, vlastně, přesněji řečeno, ani povědomost o takovém zločinu, protože ke králi Ludvíkovi jsem byl,“ poněkud ironicky se uculil, „jak sis ostatně všiml, vždy loajální.“

„Takže o nich nic nevíš?“ zklamaně se zeptal Slavomír.

„To neříkám,“ namítl Waltram. „V době, kdy Albgis s přáteli prchl do Nitravy, jsem už tady léta žil. To jsem ti už řekl. Takže příliš podrobný přehled o tom, co se dělo v Ludvíkově říši, samozřejmě nemám. Albgis ani Herbert s Albertem se mnou o žádných razidlech nikdy nemluvili, to mi také věř. Jenže si celá ta léta píši s bratry benediktiny z Řezna a Pasova. A tak si vzpomínám, že v době, kdy sem Albgis přišel, mi psali o tom, že král Karel, řečený Holý, nechal v Západofranské říši na nějaký čas zavřít jakousi mincovnu. A myslím, že se jmenovala právě Bledonis. Celé se to prý tehdy drželo v tajnosti. A bratr z našeho kláštera, který mi tuhle zajímavost sděloval, dodal, že prý tam snad zmizela nějaká razidla. Tenhle drb měl zase od jednoho bratra našeho řádu z toho kraje. Prý to však byly spíš nepotvrzené pověsti. Královští úředníci, alespoň oficiálně, mlčeli jako hrob.

Když o téhle záležitosti dnes vyprávím, říkám si, že možná skutečně šlo pouze o pověsti. Proč nebyl Albgis při mohučské synodě obviněn i z tohoto zločinu, že ano? Vždyť únos vdané ženy je trestán pokáním, krádež takových razidel ovšem znamená trest smrti. A to velice krutý trest smrti, pokud aspoň vím.“

Slavomír se ušklíbl: „Vzhledem k tomu, že Albgis nebyl soudu v Mohuči osobně přítomen, docela bych takové jednání chápal.“

„Promiň, kníže,“ zadíval se nechápavě Waltram na Slavomíra, „teď ti však zcela nerozumím.“

Erik, který za společná léta znal Slavomíra a jeho uvažování, s úsměvem poznamenal. Já naopak myslím, že vím, kam Slavomír směřuje. Pokud by byl Albgis a s ním i Herbert s Albertem chyceni, vše by bylo jinak. Asi se shodneme, že razidla odvezl někdo z nich. Nejspíš by tedy s těmi třemi byla znovu objevena i zmizelá razidla a vše by potom bylo v pořádku. Pokud tomu tak nebylo, nechtěli králové Karel a Ludvík rozpoutat paniku v kupeckých kruzích, takže potichu zavřeli mincovnu a čekali, co nastane. Mezitím nejspíš nechali vyrobit nová razidla spolehlivými lidmi. No, a když se nedělo nic, protože tři uprchlíci po svém útěku falešné mince nevyráběli, pomalu byl provoz mincovny Bledonis obnoven. Nebo já nevím, v každém případě se však o zmizelých razidlech mlčelo. Nic se s nimi pokoutně nerazilo, takže byl klid.“

Waltram chápavě přikývl: „Už rozumím, až teď se objevily falešné mince.“

Přidal se také Slavomír: „Přesně tak. Možná někdo z těch tří potřeboval najednou peníze, možná je v tom Albgis nevinně, nevím. To budeme muset zjistit. V každém případě však alespoň část prostředků věnovaných na přestavbu a provoz tvého bývalého kostela byla poněkud podezřelého původu.“

***

Kapitola 50.

*

Na skleslém Waltramovi bylo vidět, že jej poslední Slavomírova slova docela zasáhla.

Kněz seděl se skloněnou hlavou a pomalu ze sebe soukal: „Věř mi, kníže, já velkou část svého života, dokud mi síly stačily, věnoval zvelebování kostela svatého Martina. Ten boží chrám byl a bude už navždy hlavním smyslem mé existence na tomto světě. A teď mi tu povídáš, že značná část tohoto svatostánku byla nejspíš zbudována z kradených peněz. Co si mám o sobě myslet?

Jak budu moci předstoupit před našeho Pána, až nastane můj čas, který se blíží? Co mu budu moci říct? Pane, dal jsem ti dar pořízený z krádeže? Vždyť to je hrozné!“

Slavomír si v duchu říkal, když pozoroval bědujícího Waltrama, že asi stárne a stává se senti mentálním. Jeho přístup k většině bavorských kněží na Moravě se totiž, až na výjimky, jako byl dolnogradský Udalrich, vyznačoval odstupem a ostražitou ironií. Podobné to však bylo i se vztahem kněží k němu. Ti dobře věděli, že Slavomír je neúplatný a naprosto věrný své zemi a svému králi, takže byli velice obezřetní v jednáních s mocným a chytrým knížetem.

Když však nyní viděl zhrouceného starého bavorského kněze, bylo mu jej líto. Už podruhé. Bylo totiž zřejmé, a to koneckonců i třeba ze skromného Waltramova oblečení, že starý kněz byl sice loajální svému bavorskému biskupovi a franskému králi, na rozdíl od mnoha svých bavorských bratří byl však také loajální svému nejvyššímu Pánu. Sloužil mu věrně a tuto svoji službu bral nesmírně vážně. S takovým morálně pevným člověkem sice Slavomír nemusel vždy souhlasit, v každém případě však takové lidi respektoval a vážil si jich.

Proto Waltramovi co nejlaskavěji řekl: „Myslím, milý Waltrame, že si děláš zbytečné výčitky a zbytečné starosti. Pokud jsi nevěděl o nepoctivém původu peněz, které ti Albert s Herbertem věnovali, nemusíš si, alespoň podle mého názoru, dělat starosti.“

A ještě dodal: „Ruku na srdce, Waltrame. Já mám opravdu pocit, že nám tu nelžeš a o falšování minci jsi nevěděl. Takže Bůh ti jednou bude jen těžko něco vyčítat.“

„Tvá slova mě těší a povzbuzují,“ řekl očividně nešťastný Waltram. „Kéž bys měl pravdu, milý Slavomíre.“

Najednou Waltram luskl prsty a zamyšleně řekl:

Jak přemýšlím o tom, co by ti mohlo pomoci, napadla mě jedna věc. Vlastně jméno. Alberich.“

Slavomír s Erikem na sebe mrkli a viking Waltramovi řekl:

„Ty nám ale motáš hlavy, Waltrame!“

Kněz se trochu polekaně zadíval na Erika a omluvným tónem řekl: „Tak promiň, Eriku. Něco takového jsem neměl v úmyslu. Snažím se vám jen pomoci.“

Jen klid, Waltrame,“ řekl stejně uklidňujícím tónem, jaký použil Slavomír, i Erik, „umírající Herbert se nám totiž v posledních chvílích svého života snažil něco sdělit. Stačil však ze sebe vypravit jen ’alb‘.

To bylo vše. A my se dozvěděli, že Herbertův bratr se jmenuje Albert, jeho bývalý pán a přítel Albgis a nyní nám tu ty nabízíš další podobné jméno – Alberich. Z toho jde už člověku hlava kolem a je otázka, kterého člověka se jménem začínajícím na ’alb‘ měl vlastně nebohý Herbert na mysli.“

Knězi přelétl přes tvář téměř neznatelný úsměv a po chvilkovém uvažování ze sebe vypravil: „Jistý si nejsem. Pokud však chtěl Herbert poukázat na nějakou spojitost se svými vrahy, mohl by to být ten můj, pro vás třetí, Alberich.“

Slavomír se zvědavě zeptal: Jak jsi to myslel?“

Jednoduše. Uvažuji s ohledem na svoji znalost Alberta a Herberta. A dovolil bych si také hádat, že umírající Herbert jistě cítil, že jeho život končí, a proto ono ’alb‘ z jeho úst nejspíše opravdu znamenalo snahu ukázat na vraha či vrahy.“

„Myslím si to také. Tak pokračuj, prosím,“ vyzval kněze Slavomír.

Ten sepjal ruce, jako by se chtěl modlit, a pomalu a hlasitě uvažoval: „Nedokážu si představit, že by vraždu svého bratra zosnoval Albert. Naopak, jeden by pro druhého život položil, jak se měli rádi. Navíc vražda Alberta také asi svědčí pro to, že s přepadením bratra neměl nic společného.“

Slavomír přikývl: „Naprosto jisté to samozřejmě není, velice pravděpodobné však ano.“

Waltram pokračoval: „Albgise jsem tak důvěrně neznal. Celá ta léta žije na Lupce, kam jsem já, i když je to blízko, pravidelně nejezdil. Mají tam svůj kostel a svého kněze a já jsem vždy měl dost práce na Martinském vrchu. Nicméně občas jsem se s ním u Alberta potkával. Navíc jako místní dobře vím, že Albgis má pověst čestného, chytrého a odvážného muže. Takže si také nedovedu představit, že by zosnoval takovou špinavost, jakou představují vraždy, které jste zatím objevili. Vlastně si ani nedokážu představit, že by Albgis byl zapletený do toho vašeho falšování mincí. Na to má, alespoň podle mě, příliš čestnou a přímou povahu. To jsem vám ostatně říkal už dnes ráno. Albert s Herbertem určitě nejsou žádní vrazi, jak jsem už také ráno říkal, u nich bych si však dokázal za jistých okolností představit, že by takového falšování mincí schopní byli. Oběma totiž byla do vínku dána jistá lehkomyslnost a chuť riskovat.“

***

Kapitola 51.

*

„A co nám tedy poVíš o Alberichovi?“ zeptal se Erik.

„Alberich je Albgisův bratranec,“ vysvětloval Waltram, „byl, vlastně myslím pořád je, správce královské falce v Řezně. To mi kdysi řekl Albgis.

No, a když Albert s Herbertem už před lety chtěli rozšířit své obchody až do Bavor, hledali někoho, kdo by jim tam pomohl.“

Jak pomohl?“ zeptal se Erik.

„Buď přímo s prodejem jejich zboží, nebo s tím, že by je s takovým kupcem, který by o něco takového měl zájem, seznámil,“ pokrčil rameny Waltram.

„Takovým člověkem byl Alberich?“ zeptal se znovu Erik.

„Když se o svém záměru bratři radili s Albgisem, poradil jim právě Albericha. Ten sám není obchodník. Jako správce královské falce se však s řadou významných řezenských obchodníků, řemeslníků i rolníků stýkal. Albgis navíc svého příbuzného znal jako velice schopného organizátora čehokoliv. Když za ním tedy bratři přišli, hned si na něj vzpomněl.“

„A jak to dopadlo? Splnil Alberich jejich očekávání?“ dotázal se Erik.

Waltram přikývl. „Ano. Myslím, že ano. Pamatuji si, jak byli bratři nadšení, když se vrátili z Řezna.

Jeli tam výjimečně oba dva. Je to už nějakých šest nebo sedm let, tehdy už skončily pohraniční boje s Karlomanovými vojsky a Ludvíkův syn se na nějaký čas stal Rastislavovým spojencem.“ Poslední Waltramovu větu doplnili ironickými úšklebky všichni tři.

„S kým tehdy navázali obchodní vztahy, když to nebyl Alberich, víš?“ zeptal se tentokrát Slavomír.

Waltram zavrtěl hlavou. „To bohužel nevím. Pamatuji si, že tehdy byli oba bratři velice natěšení a nechtěli hovořit o podrobnostech, protože vše nebylo ještě definitivně dohodnuto. Já to z nich nijak nepáčil ani tehdy, ani později. Nebylo vlastně ani proč, navíc jsem se vždy snažil být diskrétní.

Když potom začal Herbert do Řezna jezdit pravidelně, tak o tom, za kým jezdí, sám nemluvil, a já se jej neptal. Neviděl jsem důvod, byla to jeho věc a jeho obchody. Tedy jeho a jeho bratra. Pokud by mi to chtěl říct, řekl by mi to sám. A pokud ne, měl jistě nějaký důvod. Mně to nevadilo.“

„Dobrá,“ řekl Slavomír, „a myslíš si, že by onen Alberich mohl mít něco společného s paděláním mincí a vraždami kolem nás? Teď se neboj, že bys někoho neprávem obviňoval. Chceme si jen s Erikem udělat na celou záležitost názor a to, co nám řekneš, bude jen jedním kamínkem v mozaice našeho rozhodování.“

Waltram s rozpačitým výrazem v obličeji rozpažil ruce. „Víš, kníže, to je těžké. Opravdu bych nerad někoho obviňoval.“

„No dobrá,“ nedal se Slavomír, „nějaký názor však jistě máš.“

Waltram s viditelnými rozpaky pomalu řekl:

„Mám, to je pravda. Osobně onoho Albericha neznám. Musím se však přece jen přiznat k určitému svému malému hříšku v této záležitosti. V dopise jsem se na něj zeptaLsvého benediktinského spolubratra z kláštera svatého Emmerama.“

„Co ti odpověděl?“

„V podstatě nic špatného. Albericha vylíčil jako sice přísného, často až strohého, avšak rozhodně svědomitého královského úředníka. Díky své přísnosti si prý nadělal dost nepřátel. Na druhé straně s ním však lidé rádi obchodují při zásobování královské falce. Pokud mu dodají, co chce a v kvalitě, jakou si přeje, platí prý vždy a hned, a to dohodnuté částky. Což při obchodech se dvory velkých velmožů nebývá obvyklé,“ Waltram se ušklíbl a dodal, „u nás to jistě není jiné.“

„To máš pravdu, není,“ usmál se Slavomír. „Takže jako vraha by sis asi toho Albericha představit nedokázal?“

Waltram si chvíli rovnal myšlenky a potom prohlásil: „Chytrý na to, aby něco takového naplánoval, by Alberich jistě byl, ale nemyslím si, že by podobného zločinu byl skutečně schopen. Spíš bych asi hledal toho, s kým Alberich Herberta a Alberta seznámil.“

„A toho neznáš,“ spíše konstatoval Slavomír.

Jak jsem říkal, bohužel neznám,“ přisvědčil kněz.

Je tu, kromě tebe, ještě někdo jiný, kdo by tohle věděl?“

Waltram zavrtěl odmítavě hlavou. Je mi líto, kníže, myslím, že nikoliv. Pokud jsou všichni ze dvorce zabití, nebyl a není nikdo, kdo by k oběma bratrům měl blíž než já. Když toho člověka neznám já, tak tady na Martinském vrchu i v jeho okolí nikdo. I když vlastně jeden by tu samozřejmě byl – sám Albgis. Tomu dost možná řekli Herbert s Albertem, s kým budou obchodovat. Svého partnera našli koneckonců jen díky němu. A jejich přátelství s tímto velmožem trvalo stále. Aspoň o tom tak oba mluvili. Myslím, že tomu není důvod nevěřit.“

„A co tvůj nástupce v kostele svatého Martina, Hildebrand?“ zeptal se Erik.

„Myslím, že ten by vám pomohl těžko,“ řekl pomalu Waltram, „tedy ne že by nechtěl nebo se nedal přemluvit jako já. Hildebrand je šikovný kněz.

Je však ještě mladý a hledá si cestu k místním lidem a způsob, jak s nimi hovořit. I po mém odstoupení a odchodu na odpočinek chodili Albert s Herbertem za mnou. Já byl potom jakýsi prostředník mezi nimi a Hildebrandem.“

Slavomír se zeptal: „Myslíš, že je ještě něco, co bychom měli o místních poměrech vědět?“

Waltram chvíli uvažoval a nakonec zavrtěl hlavou. „Upřímně řečeno, nic mě už nenapadá. Jedině snad rada, abyste se rozjeli do Lupky za Albgisem. Od toho se jistě dozvíte víc než ode mě. To vás však asi napadlo také.“

Slavomír přikývl a poznamenal: „To sice ano, jenže díky tobě víme, na co se ptát.“

Potom si Slavomír všiml tázavého Waltramova pohledu. Bylo vidět, že kněz by se rád zeptal, avšak netroufá si. Slavomír se usmál a laskavým tónem řekl: „Neboj se, na svůj slib nezapomenu.

Jak to vidím podle tvého vyprávění, tady naše pátrání neskončí. Dost možná budeme muset jet až do Řezna a dost možná budeme ještě potřebovat tvoji pomoc. Jakmile však toto vyšetřování skončíme, co nejrychleji zařídím tvůj odvoz do Řezna.“

Waltram dojatě hlesl: „Děkuji mnohokrát, kníže. A ještě mě napadla jedna věc. Napíši ti doporučující dopis svým spolubratřím do kláštera svatého Emmerama. Pokud pojedeš do Řezna, může se ti jejich pomoc hodit. Pošli dnes večer někoho ze svých mužů do našeho dvorce, aby si ten pergamen převzal.“

Po několika týdnech potom Slavomír skutečně splnil svůj slib a starý kněz se po desetiletích vrátil do svého domovského kláštera.

***

Kapitola 52.

*

Juraj se svými muži odvezl ze dvorce mrtvé do kostela svatého Martina. Druhý den se tam měla konat zádušní mše a všichni měli být pohřbeni na hřbitově u kostela. Za pomoci Slavomírových mužů potom Jurajovi vojáci uklidili ten nejhorší nepořádek. Pokud to šlo, očistili skvrny od krve, sesbírali kusy rozbitého nábytku. Blížil se totiž večer a Slavomírovi bylo jasné, že s Erikem a svými vojáky na dvorci přenocují. Dosud totiž nenašli mincovní razidla a Slavomír byl čím dál víc přesvědčený, že někde na dvorci musí být. Byl odhodlaný dvorec třeba nechat rozkopat. Provést to však šlo až za světla, kterého jim už toho dne moc nezbývalo.

Konečně také přišla řada na Častoňu a jeho nález, který se udál v okamžiku Waltramova příjezdu. Slavomír s Erikem stolici s kruhovým otvorem uprostřed její horní části zkoumali co nejpečlivěji. Nakonec byl výsledek jejich debaty, prošpikované vzpomínkami na dávnou prohlídku císařské mincovny v Konstantinopoli, jednoznačný.

To, co Častoňa našel, nejspíš opravdu bude pregéřská stolice.

Pro Slavomíra to byl další důvod, aby nepolevil při hledání mincovních razidel na dvorci.

Když Erik viděl Slavomírovu umíněnost, poněkud nesměle poznamenal: „A co když Albert tušil nebezpečí a ta razidla ukryl někde mimo dvorec?“

Slavomír nevrle zabručel: „To už mě také napadlo. Na takovou možnost nechci raději ani pomyslet.“

V té chvíli je vyrušil mladý Bojša. Přistoupil k nim s omluvným úsměvem a v natažené dlani měl dva kousky látky, šedivé hedvábí a tmavomodrý len, a kousek jemné kůže.

Slavomír s Erikem se nejprve na mladého vojáka udiveně zadívali, potom však Slavomír povytáhl obočí a zeptal se: „Nejsou tohle náhodou kousky látky a kůže z oblečení toho mrtvého Franka, kterého jsme tu našli?“

Bojša souhlasně přikývl a omluvným tónem prohlásil: „Nechtěl jsem vás vyrušovat při hovoru s Waltramem. Bylo vidět, jak zaujatě se bavíte. A že je váš hovor asi dost důležitý. Já si říkal, že tohle může chvíli počkat.“

„Teď nám však pověz, milý Bojšo, co mohlo počkat?“ dotázal se vojáka Slavomír, jehož zvědavost Bojša probudil. Znal mladíkovu bystrou hlavu a bylo mu jasné, že kvůli hlouposti za nimi nezašel.

Bojša začal trochu rozpačitě: „Napadlo mě prohlédnout ještě jednou oblečení toho mrtvého Franka. Ani nevím proč. Jen jsem si tak říkal, když jsi vydal Jurajovi pokyn, aby mrtvé nechal odnést do kostela, že si toho Franka ještě prohlédnu.

Byla to sice docela hnusná práce obracet oblečení na mrtvé, zakrvácené a nelibě páchnoucí mrtvole, ale vyplatilo se to.“ –

Erik, jehož zvědavost Bojša také probudil, jej vyzval: „Tak se pochlub, co jsi objevil.“

Bojša na lavici, kde seděli, rozprostřel oba kousky látky a vedle nich položil kousek kůže.

Doprovodil to slovy: „Ty kousky látky jsem vyřízl ze spodní části haleny a kalhot a kousek kůže zase z horní části jedné z Frankových bot. Právě tyhle kousky látek a kůže jsem vyřízl proto, že jsem si všiml, že na nich je cosi napsané. Na haleně a kalhotách to bylo vyšité zevnitř. Skoro by to člověk přehlédl. Na botách to zase bylo vyryté zevnitř u jejich horního okraje. Tedy, upřímně řečeno, pokud bych nejprve nenašel ten vyšitý znak na oblečení, u bot bych si nejspíš myslel, že jde o nějaké poškrábání. Nikoliv jako u oblečení o písmena. Já číst ani psát neumím, písmena však samozřejmě poznám. Přesvědčte se sami. Vy oba číst a psát umíte.“

Potom s mírně provinilým úsměvem Bojša dodal: Jen nepoznám, co ta písmena znamenají. Mimochodem, Slavomíre, nemohl by mě někdo naučit číst a psát? Zjistil jsem, že by se mi to třeba mohlo hodit.“

Slavomír s úsměvem pohlédl na inteligentního mladého vojáka, jehož přání rozhodně nebylo obvyklým přáním mezi jeho vrstevníky. Erik, i když byl starší než Bojša, patřil se svou znalostí čtení a psaní mezi Slavomírovými muži do malé menšiny, která toto umění ovládala. A koneckonců i mezi nejvyššími moravskými velmoži bylo jen pár těch, kteří uměli číst a psát. A vzdělaností spojenou s celkovým rozhledem a znalostmi jak o světě kolem nich, tak z různých vědních oborů se Slavomírovi nemohl z moravských velmožů rovnat nikdo a mimo Byzantinců kolem Konstantina a Metoděje to bylo jen několik málo pasovských kněží. Jedním z nich byl právě Waltram.

***

Kapitola 53.

*

„Tvé přání mě skutečně potěšilo, milý Bojšo,“

laskavě pronesl Slavomír, „jakmile se vrátíme domů do Veligradu, promluvím s naším knězem Gorazdem. Myslím, že si na tebe určitě udělá čas.

Teď nám však pověz, co jsi zjistil. I když při pohledu na ty kousky, které tu leží, mi začíná být vše jasné.“

„Děkuji ti, Slavomíre,“ řekl zdvořile Bojša a ukázal na kousky látky i kůže, „podívejte se, oba. Tady ta dvě písmena. Tvoří jakýsi znak. Jak na šedivém kousku haleny, tak i na tmavomodrém útržku z Frankových kalhot a konečně i na kousku kůže z jeho boty, je ten znak stejný. No, u bot skoro stejný. I když je to dáno asi tím, že na látce je znak vyšitý, na botě vyrytý do kůže.“

Bojša ukázal na druhé z písmen ve znaku a s nejistým úsměvem se zeptal: „Není tohle náhodou ’R‘?“

Slavomír pobaveně vojáka pochválil: „Samozřejmě. Vidím, že cosi z umění čtení a psaní přece jen znáš. Samozřejmě se jedná o ’R‘. A tady to první písmeno je ’K‘.“

Bojša se zeptal: „Co myslíš, Slavomíre, že ta dvě písmena znamenají?“

Slavomír pokrčil rameny. „Nejspíš to budou iniciály jména.“

„Myslíš jména majitele, tedy toho zabitého, nebo výrobce těch šatů a bot?“ zeptal se Erik.

„Všimni si, že ty iniciály jsou opravdu stejné na šatech a botách, jak upozornil Bojša. Že by jeden člověk vyráběl šaty i boty?“

„To máš pravdu, že se jedná o stejný znak.

Na kůži se sice trochu liší, to však asi opravdu bude dané tím, že na látkách je znak vyšitý, ale na kůži vyrytý,“ zamyšleně poznamenal Slavomír.

„Pokud se jedná o domácí samovýrobu, tak možná jeden člověk vyrábí obojí. I u nás si tak spousta chudších lidí opatřuje oblečení. Tady si však všimni, že jde o vysoce kvalitní látky, ze kterých si nenechává šít šaty nějaký chudák. A boty byly jistě také velice drahé. Z tohoto kousku kůže je zřejmé, že šlo o kůži kvalitní, navíc velice jemně zpracovanou. Ty boty byly opravdu drahé. Takové boty i šaty by si žádný chudák nepořídil.“

Erik s mírným úšklebkem poznamenal: „Ledaže by jejich majitele o ně připravil proti jejich vůli.“

Slavomír pobaveně pohlédl na přítele a řekl:

„To je pravda. Jenže v tomto případě to tak asi nebude. Vzpomeň si, že podobně byli oblečeni i ostatní útočníci, kteří přepadli Herbertův vůz.

Tedy alespoň ti z nich, které jsme stačili zahlédnout. Kdepak – to oblečení a obutí není kradené.

Vůbec bych se nedivil, kdyby šlo o družinu nějakého opravdu bohatého kupce. Takoví občas oblékají své lidi do stejných a vysoce kvalitních oděvů.

Dávají tím najevo svůj majetek a to, že obchodujete s někým, kdo vám dodá to nejkvalitnější zboží.

Druhou možností je družina nějakého opět bohatého velmože. A určitě se dá říct, že takové vybrané oblečení a obutí nevyráběl jeden člověk.“

Bojša se zájmem sledoval dohadování Slavomíra a Erika a přerušil je dotazem: Jak je však potom možné, že šaty i boty byly označeny stejně?“

Slavomír se podrbal zamyšleně na bradě a pomalu řekl: „Nerad bych se mýlil. Pokud by se jednalo o nějakého chudšího člověka, který si své oblečení vyrobil podomácku sám, dokázal bych si představit, že si ty šaty a boty označil svojí značkou. Jenže potom by se ta značka asi neskládala z písmen. Chudí lidé prostého původu obvykle číst a psát neumí. To ostatně neumí ani většina urozených. Tady však máme drahé oblečení a obutí z kvalitního materiálu. Vezmi si jen tu hedvábnou halenu. Kolik lidí je do takové látky oblečeno u nás? Podle mého názoru se jedná o znak toho, kdo ty šaty a boty vyrobil.“

Erik si pro změnu promnul lalůček pravého ucha, což míval ve zvyku, pokud usilovně přemýšlel. „Asi budeš mít pravdu, Slavomíre. Jenže sám jsi řekl, že takové vybrané oblečení a obutí nevyráběl jeden člověk. Jak je potom možné, že je obojí označeno stejnou značkou?“

Slavomír se usmál. „Já myslím, že to je docela jednoduché. Je pravda, že u nás na Moravě nemáme, alespoň pokud vím, takové spojení výrobců ošacení a obutí v jedné dílně. Ovšem na druhé straně i u nás, nyní myslím ve Veligradu, jak oba dobře víte, máme třeba podobná sdružení šperkařů, kovotepců a zpracovatelů kovů. Jedni vyrábějí polotovary, druzí z nich potom vytváří hotové šperky. Ne všude na Moravě a vlastně i v cizině to tak u podobných řemeslníků funguje. Ty by sis, Eriku, však mohl pamatovat, že v Konstantinopoli jsme se sami jednou oblékli a obuli v jedné takové dílně, kde nám prodali oblečení, obutí, a dokonce i opasky s pochvami na meče a dýky. Navíc, pokud se dobře pamatuji, i při našem společném pobytu ve franském Kolíně jsme kolem jedné takové dílny vyrábějící a prodávající vybrané šaty a boty těm, kteří na ně měli peníze, chodili také. Proč by podobné zvyky nemohly doputovat do královského Řezna? Město je významné a bohaté. Už jsme tam oba dlouho nebyli. Nejspíš bychom se divili, jak se změnilo od naší poslední návštěvy před lety.“

„Asi máš pravdu,“ připustil Erik. „Co myslíš, že znamená to ’KR‘? Jména dvou řemeslníků, která začínají na ’K‘ a ’R‘? Jednoho, který vyrábí šaty, druhého vyrábějícího boty?“

Slavomír se opět usmál. „Můžeš mít pravdu.

Také ovšem třeba může jít o dva řemeslníky, jejichž jména začínají na ’K‘ a to ’R‘ znamená ’Regensburg‘.

Tak říkají Frankové svému Řeznu, jak je ti známo.“

„To víš nebo si to myslíš?“ trochu udiveně se zeptal Erik.

„To samozřejmě nevím,“ poznamenal Slavomír, „jen mě to právě napadlo.“

Potom se Slavomír ušklíbl a dodal: „Teď by to ještě chtělo polapit další členy téhle podařené skupiny oděné do šedivého hedvábí. Abychom viděli, jestli naše úvahy nejsou fantasmagorie. Jestli také budou mít na svých šatech a botách stejnou značku.“

V té chvíli se Slavomír zarazil a zamyslel.

Erik se jej se zájmem zeptal: „Co tě ještě napadlo?“

„Taková hloupost. No, hloupost. Jak se to vezme. Pokud ty značky, které Bojša objevil, označují výrobce, dá se podle nich najít majitel toho oblečení a obutí. Tak si říkám, že v tom případě by ti Frankové byli dost lehkomyslní. Nemyslíte?“

„Promiň, Slavomíre, že se míchám do vaší debaty,“ opatrně se ozval Bojša, „já bych si to, s dovolením, tak úplně nemyslel.“

„Proč? Jen mluv,“ reagoval Slavomír na Bojšova slova.

„Možná se mýlím,“ pomalu ze sebe soukal mladý voják, „jenže sami vidíte, že ty značky jsou docela malé. Takové dost nenápadné. Kdybych neprohlížel mrtvolu toho Franka se snahou něco objevit, těžko bych si těch značek všiml. A pokud si jednou za čas u řeky peru svoje šaty, tak s nimi plesknu o kameny, pořádně je promnu, určitě je však neprohlížím, jestli na nich není nějaký kaz nebo značka. Pokud bych byl ženatý, to by byla jiná. Ženské si takových hloupostí všímají. Ale mužští… A navíc, jak jsem říkal, ty značky byly zevnitř oblečení i obutí. Takže na první pohled nenápadné.“

Erik, pozorně poslouchající Bojšův výklad, pochvalným tónem pronesl: „Myslím, že náš mladý adept studií u Gorazda má naprostou pravdu. Já bych k tomu dodal ještě jedno. Ty, milý Slavomíre, často podle sebe soudíš druhé. Ty bys asi takovou chybu neudělal v případě, že bys posílal nějaké bojovníky na tajnou akci třeba do Bavor. Jenže druzí nejsou tak chytří a obezřetní jako ty. A navíc naši franští přátelé občas trpí přehnaným sebevědomím. Pokud nás tedy nepoznají blíž. No, nás, hlavně naše meče a pěsti.“

„Asi tvá slova nejsou od věci, Eriku,“ přitakal příteli Slavomír, „pokud bychom ty Franky chytili a zabili u nás, bylo by vlastně zcela lhostejné, jestli mají nějakou značku na šatech. Oni jsou navíc určitě přesvědčení, že si tady provedou své a potom ujedou domů.“

Erik se ušklíbl a prohlásil: „A myslí si, že doma budou mít klid. Ani ve snu by je jistě nenapadlo, na čem ses domluvil s Karlomanem.“

Zatímco se tak dohadovali, zcela se setmělo.

Slavomír se rozhlédl kolem sebe a prohlásil: Jdeme spát. Zítra musíme najít ta razidla. Nesmíme však podcenit to, že by se sem se stejným cílem mohlo vrátit sedm zbývajících Franků. Takže, Eriku, rozděl naše muže do stráží.“

Nikomu z nich se nakonec nechtělo spát v domech, které navštívila před krátkou dobou smrt.

Noc nebyla nijak studená, nepršelo. Vynesli si tedy ven slámu, kterou rozprostřeli na zem před Albertovu dílnu a kromě stráží se tam uložili ke spánku.

***

Kapitola 54.

*

Už byla půlnoc pryč, když Slavomíra vzbudil Častoňa, který se k němu připlazil a tiše mu šeptal: „Došlo zřejmě na tvá slova, Slavomíre. Máme tu návštěvu.“

Slavomír se rychle obrátil a kousek se odplazil za Častoňou, který mu ukázal, aby jej následoval a zadíval se směrem, kterým mu ukazoval. Ve slabém světle, vydávaném necelou polovinou měsíce a hvězdami, občas zakrytými mraky putujícími na noční obloze, byly vidět postavy mrštně přelézající pevnou palisádu dvorce a opatrně se vyhýbající špičatým koncům kmenů. Bylo to v místě mezi domkem Jadwigy a odpadní jámou, odkud nebylo naštěstí přímo vidět spícího Slavomíra a jeho muže. Naštěstí proto, jak si Slavomír bleskově uvědomil, že pokud by je útočníci viděli, nejspíš by ihned prchli, protože Slavomírovy stráže vše sledovaly. Ostatně, Slavomír vybral ke spánku místo před Albertovou dílnou právě proto, že bylo kryté kolmo k sobě postaveným Albertovým domem a jeho dílnou.

Slavomír se rozhlédl kolem. Všichni jeho muži byli přilepení k zemi, pozorně sledovali útočníky přelézající palisádu a očima zároveň sledovali Slavomíra a vyčkávali na jeho povel k útoku.

Slavomír čekal, dokud nepřeleze palisádu poslední z útočníků a zároveň také čekal na to, bude-li jich sedm.

Za mužem, který pružně seskočil na zem, další nenásledoval a Častoňa do ticha zašeptal: „Tenhle byl sedmý.“

Slavomír rovněž šeptem řekl na obě strany: Jak vyskočím, následujte mě. Ale tiše. Musíme je překvapit. A snažte se alespoň někoho dostat živého.“

Počkal chvilku, aby si jeho muži mohli předat rozkaz.

Když na Slavomíra znovu kývli ti, co mu byli nejblíže, tiše vyskočil a rozběhl se k mužům, kteří se právě seskupili do hloučku u palisády a o čemsi se radili.

Už byli skoro u útočníků, když kdosi šlápl na pohozený kus dřeva povalující se na zemi. Ten, komu se to přihodilo, se zachoval jako skutečný bojovník. Potlačil zaklení a vyrovnal hrozící pád.

Bohužel odkopnutý kus dřeva nadělal hluk. Sice ne tak velký, ovšem dostatečný na to, aby útočníky varoval.

Z jejich středu se ozvalo fransky: „Pozor!

Za vámi!“

Slavomír se chystal, že už už plochou stranou meče omráčí muže, který k němu stál otočený zády, ale jeho vyhlédnutý cíl se v té chvíli obrátil s napřaženým mečem, který zkušeně nastavil tak, aby mu na něj Slavomír naběhl. Obratný Slavomír se však pasti vyhnul. Zaútočil zprava na soupeřovu levici. Když se výpadem vlevo snažil bránit, Slavomír jej překvapil otočkou doprava, při které zůstal stát na místě na špičkách. V okamžiku byl opět čelem proti svému soupeři. Při bleskurychlé otočce Slavomír získával čím dál větší rychlost a napřimoval ruku se svým vzácným byzantským mečem, aby jej ťal do krku. Jak se tak zrychlovala Slavomírova otočka, pevně drženým a napřímeným mečem Frankovi usekl hlavu.

Slavomírovi muži dobře znali tyto kousky svého pána, které se naučil kdysi v Konstantinopoli od jednoho Araba, kterému s Erikem zachránili život. Arab se takové bojové triky zase naučil kdysi ve svém domovském Jeruzalémě od podivného šikmookého muže z tajemné země, kterou jmenoval jako Kitaj.

Na útočníky mělo ovšem Slavomírovo vystoupení, které navíc za slabého měsíčního světla vypadalo nesmírně přízračně, neobyčejně silný účinek.

Nabyli dojmu, že tato noc je jejich poslední. Toto jejich přesvědčení bylo navíc umocněno useknutou hlavou Slavomírova soupeře, vedle které se na zem sesulo bezvládné tělo jejího bývalého majitele.

Dva ze zbývajících šesti útočníků na nic nečekali. Bleskurychle se obrátili, hodili svoje meče za palisády a s pomocí žebříku, který zde stál opřený o dům Jadwigy, ji rychle přelezli. Zbylí čtyři se zuřivě bránili trojnásobné přesile Slavomíra, Erika a jejich mužů. Neměli sice žádnou šanci a na rozdíl od svých dvou druhů zřejmě ani chuť uprchnout, to jim však nebránilo v tvrdém odporu.

Nebylo ani pomyšlení, aby někoho z nich dostali živého. Tak zuřivě se čtveřice bránila.

Slavomír, šermuje svým mečem, si navíc stačil uvědomit, že jejich čtyři tvrdě se bránící protivníci nejspíš kryjí útěk svých dvou druhů.

Honit se za těmi dvěma po tmavém nočním hradišti na Martinském vrchu však stejně nemělo žádný smysl. Za světla by to bylo jiné. V noci však stačilo, aby se ti dva ukryli někde v křoví nebo pod nějakou hromadou harampádí a neměli šanci je chytit.

Čtyři útočníci pomalu padali k zemi. Poslední z nich vykřikl: „Nic se ode mě nedozvíte, vy moravští zkurvysyni!“

Pak bleskurychle odhodil meč a vrazil si do srdce svou dýku.

A najednou byl klid.

Supění a tlumené výkřiky bojujících mužů v noční tmě utichly. Pět z těch, kteří před krátkým časem přinesli na dvorec smrt, sami vypustili své duše kousek od míst, kde ještě před pár hodinami ležely jejich oběti.

***

Kapitola 55.

*

Obloha začala pomalu světlat přicházejícími červánky. Slavomír, Erik a jejich vojáci si mlčky prohlíželi ponurou vyhlídku před sebou. Jejich rozechvělá těla se ještě uklidňovala po zuřivém souboji na nočním hradišti.

Bylo téměř neuvěřitelné, že i když měli nad Franky převahu, nikdo z nich nebyl vážněji raněn. Slavomír si v duchu říkal, že má dobré vojáky. Pravda byla, že Moravané byli obávaní pro svoji odvahu, lstivost a tvrdost široko daleko. Pravda však také byla, a všichni na Moravě to uznávali, že nejlepší a nejlíp vycvičené vojáky neměl král. Ti nejlepší sloužili pod Slavomírem. Ať už přímo u něj na Špitálském vrchu ve Veligradu nebo v té části veligradské posádky, která Slavomírovi jako veligradskému županovi podléhala.

Pár škrábanců, které v boji s Franky utrpěli, si omyli vodou ze studny, která byla na dvorci vykopaná vpravo od vjezdu a byla rovněž důkazem zámožnosti nebohých franských bratří.

Slavomír nejprve trochu zalitoval toho, že se jim nepodařilo žádného z útočníků polapit živého. Pravda ovšem byla, že ti byli ochotní zemřít.

To se potom zajatci získávají těžko.

Rychle se nasnídali a mezitím se rozednělo.

Nejprve Slavomír poručil prohlédnout pět mrtvých Franků, aby zjistili, jestli mají na oblečení a obutí stejný znak jako Siegfried.

Jak Slavomír správně tušil, bylo tomu tak. Nyní už bylo zcela jasné, že znak byl označením dílny, kde oděvy a boty vznikly. Erik sice ještě namítl, že mohlo jít o označení velmože, kterému mrtví sloužili, po krátké diskuzi se však všichni shodli na tom, že takové označení by na šatech bylo buď umístěné viditelněji, nebo vůbec.

Potom Slavomír poslal jednoho ze svých mužů pro Juraje, aby si mrtvé z noci odnesl také do kostela a mohli být pohřbeni s těmi, které našli předešlého dne.

Ještě než se Juraj se svými muži dostavil, začal Slavomír s Erikem a svými vojáky prohledávat dvorec, aby našli mincovní razidla.

***

Kapitola 56.

*

Na krajinu se začala pomalu snášet tma. Dlouho to vypadalo, že jejich snaha při hledání přijde vniveč. Slavomír, Erik a jejich vojáci převrátili celý dvorec naruby a pořád nic. Tam, kde byla dřevěná podlaha, vytrhali prkna, avšak pod nimi nebylo nic než zem. Pod domem, ve kterém bydlela Jadwiga, našli sklep. Tam však bylo jen víno, medovina a nějaké potraviny. Slavomír si už pomalu zklamaně říkal, že razidla snad ani na dvorci nejsou.

Nakonec však bylo hledání korunované úspěchem. Tím, kdo se o tento úspěch zasloužil, byl opět Bojša. A podařilo se mu to, když se slunce pomalu chystalo zapadnout za obzor.

V dřevěném srubu, který Albertovi sloužil jako dílna, byla podlaha napůl z udusané hlíny a napůl dřevěná. Bojša procházel srubem opakovaně tam i zpět, přehraboval se ve všem, co tam bylo, a že toho bylo požehnaně. Nářadí, polotovary, hotové výrobky, suroviny pro Albertovu výrobu, spousta starého, zjevně nepotřebného materiálu či nářadí, o kterém si však Albert zřejmě myslel, že by se ještě někdy mohlo hodit. Zkoušel poklepem na prkna v podlaze, zdali nebudou znít dutě.

I když tomu tak nebylo, pro jistotu je napůl vytrhal. Bez úspěchu.

Když Bojša dílnou procházel snad po dvacáté, pořád se mu zdálo něco divného. Pořád nebyl s to si uvědomit, o co jde.

Nakonec se plácl přes čelo a řekl si, že je ťulpas. Došlo mu, že dřevěná podlaha kolem nohou Albertova pracovního stolu byla trochu poškrabaná. Jako by někdo občas stůl o kus odsunoval. Navíc bylo zajímavé, že pod stolem byl obdélník bez prken. Podlaha tam byla tvořena pouze udusanou hlínou.

Nohy stolu byly spojeny příčnými trámky, takže pod stůl se dalo jen vplazit. To se Bojšovi nechtělo, a zavolal tedy jednoho vojáka, aby mu s masivním stolem pomohl. Pokud by stůl nebyl zatížený spoustou nejrůznějšího haraburdí, byl by s ním schopen Bojša pohnout sám. To, co bylo na stole, bylo totiž vzorkem obsahu celé dílny. Podle zčásti či zcela hotových výrobků bylo zřejmé, že Albert byl šikovný pasíř. Ovšem pasíř velice nepořádný.

Takže Bojša měl strach, aby se nestalo, že zabere vší silou a stolu zatíženému spoustou kovu ulomí nohy.

Když byl stůl odsunutý, Bojša si prohlížel chvíli podlahu pod ním. Nic divného však na ní neviděl. Zdálo se, že hlína je silně udusaná. Bojša nad ní chvíli hloubal. Potom sebral ze stolu kladivo a zkusmo s ním praštil do hlíny tvořící podlahu. Očekával, že kladivo zajede do hlíny a místo toho k Bojšovu překvapení hlava kladiva narazila na cosi tvrdého.

Pod tenkou vrstvou pečlivě uhlazené hlíny byla pevně spojená prkénka tvořící poklop. Ten byl ovšem tak těsně napasovaný na otvor, do kterého byl zasazen, že holýma rukama nešel vyjmout.

Bojša, sledovaný udiveným pohledem druha, který mu pomáhal, se Dostavil a chvíli se zadumaně přehraboval v nepořádku na stole. Našel tam ležet dláto. Udiveně si řekl, nač by pasíř takové dláto potřeboval. Ten nástroj „znal dobře z dílny svého otce, šlo o dláto stolařské, určené na opracování dřeva.

Potom podruhé usoudil, že je ťulpas. Při svém řemesle Albert samozřejmě dláto nepotřeboval, jenže poklop pod stolem byl dřevěný a takovým dlátem by se z podlahy dobře vypáčil. Po chvilce manipulace s dlátem byl mladý voják se stolařským původem úspěšný. Podařilo se mu odstranit poklop, pod kterým se ukázala malá prostora, ve které byl uložený balík zabalený do mírně umaštěného lněného plátna.

Když balík, který nebyl zrovna lehký, Bojša vyndal z podlahy, položil na stůl a rozbalil, bylo mu jasné, že pochvale od Slavomíra opět neujde.

***

Kapitola 57.

*

Po chvíli se v dílně u Albertova pracovního stolu shromáždili na Bojšovo zavolání všichni.

Bojša ukázal na rozbalený balík, který obsahoval dva páry krátkých, silných železných tyčí kruhového průřezu. Na jedné straně každé z tyčí se nacházely negativní obrazy jedné strany mincí, které našli v Herbertově voze.

Bojša ukázal na stůl a zeptal se: „Nejsou tohle náhodou razidla, která jsi hledal, Slavomíre?“

„Výborná práce, Bojšo!“ zářil Slavomír jako sluníčko. Zeptal se mladého vojáka: Jak jsi ta razidla našel?“

Bojša ukázal na otvor v podlaze pod odsunutým stolem a vylíčil všem, jak jej objevil.

„Někteří z vás si myslí, že ve vojenském řemesle stačí být mrštný, mít postřeh, sílu a vytrvalost a umění dobře zacházet se zbraněmi, případně mít rázný a tvrdý úder pěstí,“ obrátil se Slavomír ke svým mužům, „to je všechno pravda a má také platit pro dobrého vojáka. Jenže jak má vypadat špičkový voják, to vám právě ukázal mladý Bojša. Že se umí ohánět zbraní, předvedl v noci.

Mimochodem, dobře jsem si všiml, Bojšo, že jeden z Franků ukončil svůj život poté, co se jeho srdce potkalo se špičkou tvého meče. Jenže Bojša navíc umí používat svoji hlavu, jak jste si právě mohli všimnout. A také si uvědomte, jak důležité mohou být vědomosti zdánlivě nesouvisející s vojenským řemeslem. V případě Bojši jeho zkušenosti z otcovy stolařské dílny. To nám předvedl už v Pobědimi u vozu přepadených Franků. A předvedl nám to i teď a tady. Je vám to všem jasné?“

Vojáci vážně přikyvovali a mladý Bojša byl chudák zrudlý v obličeji „studem ze vší Slavomírovy chvály a nevěděl kam s očima.

Slavomír jej ještě vyzval: „Ukaž mi svůj meč, Bojšo.“

Voják vytáhl zbraň z pochvy zavěšené na opasku a ukázal ji Slavomírovi.

Ten na ni pohlédl a řekl: „Vidím, že nemáš ještě meč s čepelí z damaskové oceli. Ostatně, myslel jsem si to, jsi mladý a takovou zbraň ode mě dostávají až zkušenější bojovníci. Ty jsi však ukázal, že jsi dost zkušený i přes své mládí. Jak se vrátíme do Veligradu, budeš se u mě hlásit a vybereš si v mé zbrojnici meč s damaskovou čepelí, který ti bude vyhovovat.“

Bojša celý v rozpacích zakoktal: „Pa… pane, ze srdce ti děkuji, ale já nevím, jestli si takový dar zasloužím…“

Slavomír s úsměvem vojákovu řeč zarazil:

„Od toho jsem tu já, milý Bojšo, abych posoudil takové věci. Už od tebe nechci slyšet žádné námitky.“

Slavomír potom spokojeně přikázal: „Razidla zase zabalte, vezmeme je s sebou. Tady to můžeme ukončit. Ty, Bojšo, vrať poklop zpět do podlahy. Pomožte mu někdo dát stůl zase na místo. Už bude tma. Jdeme spát a hned ráno vyrazíme za Albgisem na Lupku.“

Potom pohlédl ještě na razidla a dodal. Jak to vidím, z Lupky nejspíš zamíříme přímo do Řezna.“

Slavomír ještě nechal zavolat Juraje, kterému podrobně vylíčil, co objevili a požádal jej, aby informoval ve Slavomírově jménu Svatopluka o tom, co zjistili, a že hned ráno odjíždí na Lupku a potom z Nitravy pryč, pravděpodobně do Řezna.

Teď už nemohli ztrácet čas přejížděním na Hradní kopec.

***

Kapitola 58.

*

Průvod vedený Slavomírem, ozařovaný prvními paprsky právě vycházejícího slunce, opouštěl za uctivých pozdravů stráží hradiště na Martinském vrchu.

Cesta nejprve vedla rovně svahem, až dojeli k rozcestí. Doprava odbočovala stoupající cesta do nitra tajemného Zoborského lesa, která by je dovedla, jak Slavomír věděl, k pevnému hradišti, které místní nazývali Zobor, protože stálo od pradávných časů na vrchu toho jména a na o něco nižším kopci, sedlem odděleným od vrchu Zobor.

Hradiště ukryté v hustém lese, v okolí ovšem vykáceném, aby obránci měli přehled o dění kolem, mělo dvě hlavní funkce. Jednak hlídat přístup k Nitravě od půlnoční strany, pokud by se nějací útočníci chtěli prodrat hustým lesem a překvapit obyvatele Nitravy. Hlavní byla však druhá funkce hradiště – poskytnout poslední útočiště obráncům i obyvatelům nitravské aglomerace, pokud by se už nebyli schopni dostatečně bránit v hradištích a sídlištích kolem řeky Nitravy pod Zoborským lesem.

Před časem Slavomír s Erikem v doprovodu Svatopluka hradiště Zobor navštívili a mohli se obdivovat jeho pevným valům. Nyní se však dali doleva a sestoupili opět do osady řemeslníků a zemědělců pod Martinským vrchem.

Znovu projeli za velké pozornosti a projevů úcty po široké kamenné cestě tvořící přirozené centrum osady. Tentokrát ovšem nepřebrodili řeku Nitravu, nýbrž se vydali po jejím levém břehu k hradišti Lupka.

Po nedlouhé jízdě je Nitrava opustila a jejich společníkem se stala nevelká říčka Dobrotka, jejíž levý břeh dál sledovala cesta, po které jeli.

Jejich koně se ani příliš nezadýchali, když se před nimi objevil kopec, kdysi dávno lidmi pojmenovaný Lupka, na němž stálo stejnojmenné hradiště obsazené silnou vojenskou posádkou, ve které sloužil i Albgis, za nímž toho dne jeli.

Pod hradištěm na terase nad říčkou Dobrotkou se rozkládala široko daleko známá a proslavená hrnčířská osada. Slavomír si vzpomněl na úkol, který mu dala jeho milovaná manželka Lada.

Dal tedy svým vojákům na chvíli volno, aby vybral u hrnčířů požadované nádobí.

Erik se však také rozhodl potěšit svoji neméně milovanou Janu koupí nádobí. Se zkormouceným výrazem v obličeji prohlásil: „Cítím, že by bylo vhodné, abych si vylepšil svoji trošku pošramocenou domácí pověst po návštěvách Vrčkovy pitírny ve tvém doprovodu, milý Slavomíre.“

Slavomír Erika obšťastnil poněkud potměšilým úšklebkem a zdůraznil: „Milý příteli, dovolil bych si ti připomenout, že k Vrčkovi se mnou chodíš dobrovolně a rád. Alespoň jsi nikdy netvrdil opak.

A jídlo i pití ti tam pokaždé chutnalo převelice, při čemž je navíc konzumuješ vždy na mé náklady. To ti nevyčítám. Je to ode mě taková malá pozornost za tvé vynikající služby. Ovšem, opakuji, pokud se alespoň pamatuji, nikdy jsi neříkal, že by ti u Vrčka nechutnalo. Jídlo i pití, to především.

A pokud občas nejsi schopen po návštěvě pitírny vnímat svět kolem sebe a já tě musím osobně dopravit domů, není to proto, že by nás Vrček krmil a napájel něčím špatným. Je to jen proto, že se dopouštíš, jak ti se vztyčeným prstem vyčítá náš kněz Gorazd, hříchu obžerství a potom ti z přemíry vypitého vína a medoviny, které se ti smíchají v břiše, bývá špatně.“

Erik se zkoumavě zadíval na Slavomíra a zeptal se: Jak mám rozumět tvé poslední poznámce? Chtěl jsi říct, že bych už neměl chodit k Vrčkovi?“ Potom viking tragicky znějícím hlasem dodal:

„Nebo jsi snad přímo myslel, že mám koupit několik mís a hrnců, poslat je domů mé Janě a až se vrátíme zpět do Veligradu, tak už s těmi hrnci doma zůstat? Samozřejmě vyjma těch dní, kdy vytáhnu po tvém boku na nějaké válečné tažení? Nebo už ani to ne? Jen být doma s těmi hrnci?!“

Poslední otázku Erik už skoro zanaříkal. Pokud by Slavomír vikinga dobře neznal, málem by mu ho začalo být líto. Takhle se jen znovu ušklíbl a prohlásil: „Myslím, že by ti to neuškodilo. Víc by ses věnoval ženě a dětem…“

Erik znal samozřejmě Slavomíra také dobře a poznal, kdy si jeho pán a přítel dělá legraci a kdy mluví vážně. Obvykle se při takových řečech Slavomír sice tvářil vážně nebo se o to alespoň snažil, avšak v očích mu hrály veselé ohníčky, které jej prozradily.

Teď se ovšem Erik zkoumavě zadíval do Slavomírovy vážné tváře a především do jeho očí.

Ovšem žádné ohníčky v nich neviděl. Erik najednou znejistěl. Že by tentokrát Slavomír své řeči myslel vážně? Je pravda, že nedávno se u Vrčka Erik zrovna nevyznamenal… Ale kvůli troše vína a medoviny snad nemusí být tak přísný na ubohého vikinga. Tedy ubohý si Erik v té chvíli připadal.

Doma mu nadává žena, když se vrátí, no vrátí, je přinesen na Slavomírových zádech v trošku veselejší náladě, a tady jej kárá zase Slavomír, kterého měl vždy za přítele.

Ve chvíli, kdy Erikovo škarohlídství dosahovalo vrcholu, se Slavomírnajednou bláznivě rozchechtal a kašlaje ze sebe namáhavě vypravil: „Promiň mi ten žert, milý Eriku, tys byl ale tak legračně zlomený z toho mého kárání, že jsem si nemohl pomoci. Zvlášť když jsi tak vyzdvihoval, že k Vrčkovi chodíš v mém doprovodu. Jako bych tě tam někdy přitáhl násilím proti tvé vůli.“

Erik se také rozesmál a s úlevou ze sebe vypravil: „Takže ty sis ze mě dělal legraci?“

„To víš, že ano,“ přisvědčil chechtající se Slavomír a vyprskl, „víš, jakou mi to dalo práci, udržet vážný výraz v obličeji? Já myslel, že snad vybuchnu smíchy, když jsem viděl ten tvůj zničený kukuč. Jak jsi mi ty žvásty upřímně věřil.“

„A neměl jsem snad?“ ohradil se usmívající se Erik, „vždyť jsi měl vlastně pravdu. A kromě toho, při všem našem přátelství, na které jsem hrdý, jsi můj pán.“

„To asi ano,“ souhlasil Slavomír, „a pokud by tě teď slyšela tvá Jana, udělalo by jí tvoje přiznání určitě radost. Jen je před ní prosím neopakuj, abych nemusel chodit k Vrčkovi opravdu sám.“

„Ty jsi ale…,“ zahudroval naoko nadurděný Viking.

„Víš, co je na téhle naší debatě nejlepší?“ zeptal se Slavomír.

„To tedy opravdu nevím,“ prohlásil Erik.

„No přece to, že jsi mi ty mé výchovné řeči tak věřil. Mně, který se s tebou už kolikrát vracel nejistým krokem od Vrčka a nejsem o moc lepší než ty. Snad jen zvládnu vypít víc,“ prohlásil stále se usmívající Slavomír.

Erik zabručel: „Taky jsi kníže, já jen vladyka.“

Potom Slavomír chytil Erika kolem ramen, přátelsky jej poplácal po zádech a vyzval jej: „Tak pojď, už jsme stejně tady. Nakoupíme ty hrnce a já nevím co ještě navíc pro naše milované ženy. Jednak proto, že je milujeme, a potom samozřejmě také proto, aby lépe snášely naše budoucí návraty od Vrčka.“

***

Kapitola 59.

*

Osada hrnčířů pod Lupkou byla vyhlášená nejen po nítravském knížectví, nýbrž po celém Moravském království. Tvořila opevněné předhradí mocného hradiska Lupka, které bylo umístěné na ostrožně vybíhající ze Zoborského lesa nad říčku Dobrotku.

Plocha vlastního hradiště chráněného mohutným dřevohlinitým valem zakončeným palisádou byla asi poloviční oproti Hradnímu kopci. Bylo to dáno samozřejmě jednak velikostí ostrožny, jednak tím, že hradiště Lupka bylo na rozdíl od hlavního nitravského hradiště převážně sídlem vojáků a jejich rodin. Ti samozřejmě nepotřebovali tolik prostoru jako knížecí dvůr a vznešené rodiny knížectví.

Opevnění bylo mohutnější na lépe přístupné půlnoční straně Zoborského lesa. Na opačné straně, na úbočí nad říčkou Dobrotkou, se rozkládalo předhradí tvořené slavnou hrnčířskou osadou a také pohřebištěm, jehož část byla i v předhradí.

To bylo opevněné hliněným valem zpevněným palisádou. Ani zdaleka nešlo o nepřekonatelnou hradbu. Jejím účelem bylo pouze zbrzdit útok případných nájezdníků a dát obyvatelům předhradí čas stáhnout se za hradby vlastního hradiště, které už je bylo schopné bezpečně ochránit.

Nyní byl všude kolem klid a mír. Slavomír s Erikem vjeli otevřenou bránou za pozdravu stráží dovnitř. Slavomír ještě strážným řekl, že je za chvilku bude následovat deset jeho mužů, a potom se už s Erikem věnovali nákupům.

Dřevěné sruby hrnčířů, většina z nich s bíle omítnutými podezdívkami svědčícími o relativním blahobytu v osadě, byly umístěny ve víceméně pravidelných uličkách, ve kterých bylo vyloženo vyrobené zboží. Jeho prodeji se věnovaly především manželky, babičky, dědové a starší dcery hrnčířů, zatímco otcové se syny se v přístavbách umístěných za obytnými staveními věnovali výrobě dalších nádob – větších i menších hrnců, mís nejrůznějších tvarů a velikostí a také pohárů na pití či džbánů na vodu i víno, prostě všeho, na co jste si mohli vzpomenout.

Slavomír s Erikem pomalu procházeli osadou, prohlíželi si vystavené zboží a vybírali podle pokynů Lady, které si vzal za své i Erik, protože věděl, že jeho Jana má podobný vkus jako Slavomírova Lada.

Konečně měli nakoupeno vše, co potřebovali.

Lépe řečeno, co potřebovaly jejich ženy. Slavomír s Erikem však neváhali nákup obohatit také o poháry na víno, medovinu a pivo. Zcela jednomyslně se oba shodli na tom, že takové dovybavení jejich domácnosti nepochybně potřebují.

Když už poháry a pohárky začali vybírat, Erik se zarazil a pochybovačně prohlásil: „Stejně si však myslím, že bude moje Jana trochu brblat, že takových pohárů máme dost. I když podle mě nemáme.“

Slavomír se uculil: „V takovém případě musíš postupovat takticky.“

Jak takticky?“ zvědavě se zeptal Erik.

Jednoduše,“ poučoval Slavomír přítele, „především se nesmíš s Janou hádat. Musíš se zatvářit zcela neutrálně a prohlásit, že děti přibývají a rostou.“

„No a?“ nechápavě opáčil Erik.

„No a,“ uculil se znovu Slavomír, „potom musíš dodat, že i děti mají právo pít své mléko a ovocnou šťávu z pěkných pohárků. Jenže jsou malé a nešikovné a občas něco rozbijí. Takže doma musí být zásoba nádobek na pití.“

„Moje Jana má pravdu, když mi občas otlouká o hlavu, že co ještě neznám, to se naučím od tebe,“

pobaveně vyprskl Erik.

„Víš, milý Eriku,“ prohlásil Slavomír téměř slavnostním tónem a v obličeji mu k tomu pohrával pobavený úsměv, „většina velmožů v této zemi, a vlastně nejen velmožů, i neurozených mužů, by se svými manželkami takové okolky nedělala.“

Erik se ušklíbl a ironicky poznamenal: „To myslíš, že by jako vzali klacek do ruky a rázně kopli do dveří…?“

„Třeba tak nějak,“ přisvědčil Slavomír.

„A proč se tak nechováš ty?“ zvědavě se zeptal Erik. „Vlastně se divím, jak Ladě, abych to tak řekl po vojensku, popouštíš uzdu a necháváš ji volně běhat. Pravda je, že někteří si o takovém jednání myslí, že je poněkud slabošské. Já se řídím tvým příkladem a také mám občas pocit, že své Janě dovoluji až příliš.“

Slavomír se zachechtal. „To s uzdou je dobré přirovnání. To by Ladu určitě moc potěšilo. Ale vážně. Když svoji ženu doma zmydlíš, samozřejmě se lekne a dá nějakou dobu pokoj. Jenže potom abys byl ve střehu nejen venku, ale také doma. Naše ženy, myslím nejen moji Ladu a tvoji Janu, nýbrž naše moravské ženy obecně, nejsou žádné puťky.

Nezlomíš je. Jen ten vztek v nich udusíš a on pořád doutná, aby v tu nejméně vhodnou chvíli vybuchl. Když však občas necháš ozdobu svého domova, tedy svoji manželku, mít nad tebou navrch, ona je pak moc spokojená a o to lepší ti nachystá večeři a o to lépe svým tělem vyhřeje vaše společné lože.“

Erik se jejich debatou na téma manželského života začínal čím dál víc bavit a s uslzenýma očima od smíchu poznamenal: Jenže pokud tě nyní dobře chápu, nesmíš ustupovat příliš a tu uzdu můžeš sice povolit, avšak nikoliv úplně sundat.“

Slavomír pobaveně plácl Erika přes rameno a pochválil jej: „Vidíš, jak dobře a rychle chápeš?

Přesně tak. To je jako tady s těmi poháry. Pokud prohlásíš, že potřebuješ poháry na medovinu, žena bude brblat. Pokud ovšem řekneš, že jsou pro děti, ještě tě pochválí, jak jsi starostlivý.“

Erik ironicky poznamenal: „Ovšem občas musím ty poháry dětem půjčit.“

„To je samozřejmé, že se občas musí nějaký pohár obětovat,“ uculil se Slavomír a státnickým tónem dodal, „v žádném případě ovšem nesmíš ustupovat v tak strategických otázkách manželského života, jako je třeba návštěva Vrčkovy pitírny. To se rozumí!“

Když měli vše nakoupeno, domluvili se s jedním z kupců, který se chystal do Veligradu na pravidelný měsíční trh, aby jim tam nakoupené zboží dopravil. Obvykle se totiž dalo dohromady několik sousedních hrnčířů, střídali se a vždy jeden nebo dva z nich vozili zboží všech zúčastněných po celé zemi i do ciziny.

***

Kapitola 60.

*

Důležitý úkol zajišťující klid jejich domácností byl splněn, a tak Slavomír s Erikem shromáždili kolem sebe své vojáky a vydali se vzhůru do hradiště, aby si promluvili s Albgisem.

Vlastně chtěli se tam vydat. V okamžiku, kdy nasedali na své koně, uviděli, jak z otevřené brány hradiště pomalu vychází pohřební průvod.

Vpředu neslo šest vojáků dřevěnou rakev, za nimi šel kněz následovaný dlouhým průvodem vojáků a jejich rodin.

Slavomír pojal neblahé tušení. Zeptal se hrnčíře, se kterým si právě domluvili odvoz nakoupeného zboží do Veligradu: „Kdo to má tak slavný a velký pohřeb?“

Hrnčíř se pokřižoval a smutným hlasem odpověděl: „Ty to nevíš, kníže? Vlastně jak bys to mohl vědět, nejsi zdejší. Pohřbíváme Albgise, zástupce velitele místních stráží. Byl to Frank, ale žil tu dlouhá léta a měli jsme ho všichni rádi, protože to byl statečný a spravedlivý muž. Však my všichni se u jeho hrobu za chvíli shromáždíme, abychom se pomodlili za jeho duši.“

Slavomír si byl v té chvíli skoro jistý hrnčířovou odpovědí, přesto se zeptal: „A jak zemřel ten Albgis? Byl nemocný?“

Hrnčíř se hořce ušklíbl: „Pokud říkáš nemoc dýce vražené zrádně do zad, tak zemřel na nemoc. Včera jej zavraždili nějací dva jeho krajané, Frankové. Pokud budeš chtít vědět víc, jistě ti řeknou, co o té smutné události ví, Žirota, velitel stráží, a Milota, velitel posádky na našem hradišti.

Jdou támhle hned za knězem.“

Hrnčíř ukázal na muže v průvodu, který je pomalu míjel, a připojil se s rodinou na jeho konec.

Erik se tázavě podíval na Slavomíra: „Půjdeme také?“

Slavomír přikývl a všech dvanáct se jich vydalo za průvodem k čerstvě vykopanému hrobu.

Podle průběhu obřadu bylo vidět, že Albgis musel být člověkem, kterého na Lupce opravdu měli rádi. Kněz hovořil pohnutým hlasem, muži, včetně bojovníků zjizvených v bojích, byli zaražení a dojatí, ženy plakaly a utíraly si slzy do rukávů svých šatů.

Když se shromáždění nad Albgisovým hrobem začalo pomalu rozcházet, přikročil Slavomír následovaný Erikem k veliteli posádky na Lupce Milotovi. Na rozdíl od Albgisova velitele Žiroty se s ním osobně znal.

Milota se překvapeně se Slavomírem přivítal a zeptal se, jakmile se navzájem představili i se Žirotou: „Kde se tu bereš, kníže? Sice jsem zaslechl, že jsi projel nedávno pod naším hradištěm, domníval jsem se však, že jsi jel navštívit našeho knížete Svatopluka.“

„To sice také, Miloto, navíc jsme sem doprovázeli soluňské bratry na pouť, ovšem náš hlavní cíl je nyní zcela jiný. Navíc, jak vidím, přibyl k němu také úkol najít a potrestat Albgisovy vrahy,“ řekl Slavomír.

Milota překvapeně zareagoval: „Tvoje pověst jako vyšetřovatele zločinů, Slavomíre, je obdivuhodná. Že by ses tu však objevil tak rychle kvůli Albgisově vraždě…? To se mi ani při tvé genialitě nechce věřit.“

„Tvé uznalé hodnocení mých skromných schopností mě samozřejmě těší,“ řekl pobaveně Slavomír, „i když bych v souvislosti se svojí osobou o genialitě rozhodně nehovořil. My však nepřijeli vyšetřovat Albgisovu vraždu, i když tomu tak nyní bude. My si s ním chtěli pouze pohovořit.“

A Slavomír oběma mužům ve stručnosti vylíčil, co je cílem jejich pátrání. Když skončil, zeptal se:

„Můžete mi poradit někoho, kdo tady znal Albgise blíž?“

Na tato Slavomírova slova se ozval Žirota: „Když dovolíš, kníže, Albgis byl od smrti své ženy před lety velice uzavřený. Nejbližší jsem mu kromě Miloty byl asi já. Možná proto, že jsem také vdovec.

Kdo by tě však mohl určitě zajímat, je tamhleten jednoruký muž. Je to bývalý voják a byl svědkem Albgisovy vraždy. Vlastně nebyl přímo svědkem vraždy, viděl však asi Albgisovy vrahy. Jestli dovolíš, nechám jej přivést a sedneme si nahoře u mého domu, abychom měli klid na rozhovor.“

***

Kapitola 61.

*

Když Slavomír souhlasil, vydali se nahoru do hradiště. Po projetí mohutnou bránou chráněnou věží zahnuli vpravo a po chvíli sesedali u Žirotova domu, masivního srubu krytého šindeli, postaveného na nízké kamenné podezdívce.

Před domem byl malý přístřešek chránící stůl a lavice kolem něj. Od stolu bylo uličkou mezi domy vidět k bráně do hradiště. Když tam Žirota usadil Slavomíra, Erika a Milotu, s úsměvem poznamenal: „Mohu i z pohodlí domova kontrolovat stráže u brány.“

Mezitím k nim přišel jednoruký muž v prosté lněné haleně opásané koženým opaskem zakončeným jednoduchým bronzovým nákončím, na kterém bylo připevněno kožené pouzdro s velkým nožem. Pod halenou měl muž kalhoty ze stejné látky a nohy obuté do nízkých střevíců z levné kůže upevněných ke kotníkům několika koženými řemínky.

Muž nebyl příliš vysoký, měl však ramenatou, statnou postavu a svalnatý krk, na kterém seděla hlava s hranatým obličejem s důlkem na bradě, ověnčená střapatými nečesanými vlasy. Nad výraznými ústy a mírně orlím nosem byly zkoumavé tmavozelené oči, nad kterými se klenula hustá obočí.

Žirota všem nalil medovinu a představil jednorukého muže: „Tady Tvrda, říkáme mu Tvrda Jednoručka, je statečný voják, který přišel o ruku už před lety při pohraničních šarvátkách s Karlomanovými vojsky. Stál sám proti čtyřem. Dva zabil, třetí mu usekl kus ruky až po loket a v té chvíli jej zachránili druhové, kteří zbylé dva Franky zabili.“

S úsměvem pak Žirota dodal: Je to už asi osm let. Tehdy ještě byl Karloman náš nepřítel, než se stal naším přítelem a Rastislavovým spojencem, aby v nynější době byl opět protivníkem Rastislava a spojencem svého otce krále Ludvíka.“

„Teď vás asi trošku překvapím,“ ušklíbl se Slavomír, „jenže tvoje slova o tom, že Karloman je nyní naším protivníkem, tak zcela neplatí.“

Milotovi s Žirotou se ve tvářích objevily hodně udivené výrazy, zatímco Tvrda jen pozorně poslouchal. Milota se s notnou dávkou ironie zeptal:

„Copak? To se k nám na Nitravu nedostaly nějaké novinky o Rastislavově jednání s Ludvíkem?“

„Ale kdež,“ uculil se Slavomír, „pokud by jednání bylo pouze na Ludvíkovi a Rastislavovi, už se nejspíš připravujeme na další franský vpád. Tady se jedná o, řekl bych, ne zcela oficiální domluvu mezi Karlomanem a mnou. Ovšem domluvu, se kterou souhlasí jak Rastislav, tak i Svatopluk.“

Údiv na obličejích obou velitelů na Lupce zesílil. Milota se nedůvěřivě zeptal: „Počkej, kníže, domluvu mezi tebou a Karlomanem? Můžeš nám to vysvětlit?“

Slavomír tedy upil ze svého kalíšku, pochválil Žirotovu medovinu a dal se do líčení dosavadního průběhu jejich pátrání. Snažil se hovořit stručně, protože po pohřbu Albgise usoudil, že budou muset pospíchat do Řezna, nicméně své posluchače na Lupce seznámil se vším podstatným. Říkal si, že tak se i od nich nejlépe dozví, co potřebuje. Pokud tedy na Lupce něco důležitého k této záležitosti ví.

Když skončil, všichni tři – Milota, Žirota i Tvrda chvíli seděli beze slova a přemýšleli nad tím, co právě vyslechli od Slavomíra.

První se probral Milota a zamyšleně prohlásil:

„To, co jsi nám teď vyprávěl, Slavomíre, je opravdu zajímavé. Skutečně si oba myslíte, že ty falešné denáry se razily u nás v Nitravě? Mně to připadá dost neuvěřitelné. Vždyť mincemi tu sice také platíme, nejsou však naše moravské. Každý přece ví, že nikde v Moravském království se mince nerazí.“

Erik se pousmál: „To máš, Miloto, naprostou pravdu. My se také divili. Jenže kde jinde by ty falešné denáry přišly na svět? Falešné mince jsme našli v Herbertově voze, potřebná razidla zase byla v Albertově dílně. A k tomu ti franští ozbrojenci.“

„Co ti tu chtěli podle vás?“ zeptal se tentokrát Žirota.

„Těžko říct,“ pokrčil Slavomír rozpačitě rameny, dívaje se po přikyvujícím Erikovi, „tohle jsme zatím nijak neprobírali, protože o jejich úmyslech se můžeme jen dohadovat. Je však možné, že je poslali obchodní partneři bratrů v Řezně. Vzhledem k tomu, že se zmocnili vozu s penězi…“

„To byla náhoda, nebo záměr?“ zeptal se opět Žirota.

Tentokrát mluvil Erik a přikyvoval Slavomír: „To je také otázka. Pokud ty vrahy poslali z Řezna, tak asi věděli, kdy se měl Herbert vydat na cestu z Nitravy. A nejspíš i věděli, kudy pojede. Takže mohli alespoň přibližně tušit, kde a kdy na něj narazí.

Na druhé straně by však bylo pohodlnější nechat si náklad dovézt až do Bavor a teprve tam kupce přepadnout a zabít. Tady u nás mohl někdo poznat Herbertův vůz, mohli narazit na jeho známé, a to mnohem spíš než v cizině. Já osobně bych hádal, že šlo o náhodu. Že těch osm sem jelo pouze pro razidla, a k tomu navíc zabít Alberta. Mince by tak jako tak dovezl Herbert do Řezna. A odstranit jej a jeho lidi při zpáteční cestě by nebyl tak velký problém. Co myslíš, Slavomíre?“ obrátil se k druhovi.

„Myslím, že Erik má pravdu,“ souhlasil Slavomír, „tady sice trochu hádáme, ale té osmici vrahů, ze které už žijí jen dva, šlo pravděpodobně o razidla a o Alberta. To setkání na lesní cestě, ke kterému jsme se nachomýtli, bylo asi překvapením pro všechny.“

***

Kapitola 62.

*

Slavomír si dal doušek medoviny, pochvalně mlaskl a pokračoval: „Teď se dostáváme k tomu, co bychom se rádi dozvěděli od vás. Mluvili jsme už s knězem Waltramem, takže víme, kdy sem Albgis přišel a že si přivedl dívku, vlastně spíš mladou ženu, Uotu. Byla vdaná a Albgis ji unesl starému chlípníku Patrikovi, vysokému diplomatovi ve službách mohučského arcibiskupa Rabana Maura. Jistý byzantský mnich Uotu z manželského svazku vyvázal a oddal ji s Albgisem. To vše se stalo někdy léta Páně 851. Rok nato Uota přišla po dvou měsících o syna a o další rok později zemřela při porodu dcery, která matku do hrobu následovala po půl roce. Pro Albgise potom údajně život ztratil smysl a podle svých spolubojovníků bojoval s bezhlavou odvahou, jako by vyhledával smrt. Ta mu však dopřána nebyla a od té doby žil sám a bez ženy a staral se jen o dvě věci – své vojenské povinnosti a hrob své rodiny. Jednak by nás zajímalo, jestli toto Waltramovo líčení je přesné. A potom bychom rádi věděli, jestli tato fakta o Albgisovi a jeho životě můžete nějak doplnit.“

První se ozval Milota: „Albgis byl po smrti svých blízkých hodně uzavřený. Jediný, kdo se mu dostal trochu blíž k tělu, byl tady velitel našich stráží Žirota a také trochu já. Takže já snad pouze povím takové ty obecné věci. Vidíte, že my oba už nejsme úplně nejmladší, čímž chci říct, že příchod Albgise sem oba osobně pamatujeme. Musím říct, že jsme ho i s Uotou hned od začátku vzali mezi sebe. Brzy se oba naučili naši řeč a mluvili tak, že nebylo poznat, že jde o Franky. Albgis i jeho Uota byli velice milí a jejich štěstí jsme jim přáli. Bohužel jsme se všichni museli po úmrtí prvního děcka a potom po smrti Uoty a dcerky ptát, proč je Bůh tak krutý a zrovna Albgise tak trestá.“

„Díky našim hrnčířům, kteří jezdí až do Frankfurtu, kde v nepřítomnosti u synody léta Páně 852

Albgise soudili, jsme dobře věděli, co byl Patrik zač a jak se s ním Uotě žilo, a hlavně jak by se jí žilo, kdyby u toho prasáka zůstala,“ dodal Žirota.

„Musím říct, že o Albgisovi a Uotě se snad nedá říct křivé slovo. Oba byli opravdu moc hodní a obětaví a i po letech se musím pořád ptát, proč zrovna je muselo postihnout tolik neštěstí. Po smrti Uoty, a hlavně jejich malé dcery se potom Albgis hodně změnil. Jak jsi říkal, ve válce s Franky, ač sám Frank, své krajany vůbec nešetřil. K jeho vrcholným kouskům patřilo, když kolem sebe shromáždil dva tři čtyři jiné takové blázny, jako byl on sám, a v noci přepadávali a zabíjeli nic netušící Franky spící v jejich táboře. Pravda je, že s ním nikdo nevydržel jít víc než dvakrát.“

„To jeho spolubojovníci zahynuli?“ zeptal se zvědavě Erik.

„Vůbec ne,“ usmál se Žirota, „to Albgis zase dokázal sebe i své druhy dostat domů. Jenže to, co pod jeho vedením prováděli, jak se plížili franskými tábory, v lese se na nepřátele spouštěli ze stromů… To bylo jen pro hodně silné nátury. Já to zažil dvakrát a také mi to stačilo. Albgis vyloženě pohrdal smrtí. Pravda je, že díky tomu chránil aspoň trochu své spolubojovníky. Smrt si jej však nenašla a po válce z něj byl jiný člověk. Myslím v porovnání s dobou svého příchodu sem. Svoje vojenské povinnosti plnil bezchybně, neodmítl nikdy žádost o pomoc, byl však uzavřený do sebe a nevyhledával společnost. Blíž k němu měli kromě nás dvou už pouze Albert s Herbertem. V podstatě se dá říct, že Albgis žil jen pro svoji vojenskou službu a pro vzpomínky na své blízké.“

***

Kapitola 63.

*

„Co nám můžete říct o těch dvou, o Albertovi s Herbertem?“ zeptal se Slavomír.

„Tihle dva,“ vzal si slovo pro změnu Milota, „ti byli takoví, jak bych to řekl, takoví… Prostě neměli žádné velké zábrany. Tedy ne že by byli nějak zlí.

To ne. Spíš jsem z nich měl takový pocit, že byli poněkud bezhlaví, nedomýšleli důsledky toho, co dělali. Občas se Herbert vydal za obchodem někam, odkud sotva vyvázl, občas se dali dohromady s nějakými kupci, kteří je podvedli. Zajímavé však bylo, že přes tyhle jejich průšvihy se jim dařilo líp a líp. Co myslíš ty?“ obrátil se k Žirotovi.

Ten se ušklíbl. „Přesně tak. Sám jsem se kolikrát divil, jak to dělají, že tolik vydělávají. Tedy to platilo hlavně v posledních letech. Jak vypadal jejich dvorec, jste viděli. Já tam byl jednou. To už měli postavený ten svůj dům. Takový kamenný palác nemají ani mnozí bohatí velmoži. Když jsem se o nich občas bavil s Albgisem, protože se s nimi pravidelně navštěvoval, také jen kroutil hlavou.

Říkal mi, že je párkrát varoval, aby byli při svém obchodování trochu opatrnější, že špatně skončí.

Oni se prý jen smáli, že je Albgis příliš staromilský a opatrný.“

„Teď mě napadla jedna otázka, promiň, Slavomíre, asi jsi měl na jazyku totéž,“ obrátil se Erik k příteli, který jen pokynul, ať se viking ptá. „Účastnil se Albgis nějak obchodů obou bratrů?“

Milota se s tázavým výrazem obrátil na Žirotu, který jen zavrtěl hlavou a řekl: „Ne. Určitě ne. To bych musel vědět. I když vlastně jedna věc by tady byla. Málem bych na to zapomněl. Ne že by se Albgis přímo podílel na obchodech Alberta a Herberta, ale před šesti nebp sedmi lety, když skončily pohraniční boje s Karlomanovými vojsky, která se snažila plenit naše území, král Rastislav získal Karlomana na svou stranu, takže u nás byl klid a nic nestálo v cestě kupcům, kteří směřovali do Bavor a kterých bylo víc a víc. Tehdy na tom Albert s Herbertem nebyli nijak slavně. Hladem sice netrpěli, to určitě ne. Tak jako v posledních letech před svojí smrtí se však ani zdaleka neměli. Vzpomínám si, že mi tehdy Albgis říkal, vlastně zapomněl jsem říct, že Albgis byl původem z Řezna, stejně jako Albert s Herbertem. Jenže ti byli prostého původu, takže neměli ty správné známosti.

Albgisova rodina sice nebyla příliš zámožná, i tak však byla poměrně vlivná. Takže tehdy přišli oba bratři za Albgisem s prosbou, aby jim napsal doporučující dopis pro někoho vlivného, kdo by jim pomohl s obchody se zbožím, které chtěli vozit do Řezna.“

Žirota se na chvíli odmlčel, aby si dal doušek medoviny.

Erik, který si vzpomněl na to, co jim vyprávěl Waltram, se ho zeptal: „A pomohl Albgis? Něco už víme od Waltrama.“

Žirota přikývl. „Pomohl. Albgis uměl číst i psát, takže těm dvěma napsal dopis pro svého bratrance, jmenoval se…, jak to bylo…, ano… Alberich. Alberich, určitě. Pamatuji si, že Albgis se o svém bratranci vyjadřoval s neobyčejným respektem. Říkal, že dokáže sehnat a zařídit cokoliv. Doslova se o Alberichovi jednou vyjádřil tak, že by jeho bratranec dokázal vymámit z jalové krávy tele. Alberich nebyl sám obchodník. Jeho schopnosti využívali Ludvík a Karloman ve funkci správce královské falce v Řezně. Díky této funkci se však samozřejmě Alberich dobře znal s řadou významných řezenských obchodníků, řemeslníků i velkých rolníků a úzce se s nimi stýkal. Když za ním tedy bratři přišli, vybavil je doporučením právě pro Albericha.“

„S kým je Alberich spojil, to víš?“ zeptal se Slavomír.

Následovala odpověď podobná jako od Waltrama. Žirota rozpačitě zavrtěl hlavou a řekl: „To namouduši nevím. Jak jsem říkal, Albgis byl hodně uzavřený. I když snad mohu říct, že jsme byli docela dobří přátelé, rozhodně se mi nesvěřoval se vším. A já nevyzvídal. To, alespoň podle mě, k přátelství patří. Jediné, co k tomuhle tématu jednou utrousil, bylo cosi, jako že jeho bratranec asi trochu hloupne. Nijak dál však tuhle větu nerozvíjel a já, jak jsem říkal, jsem z něho nic bližšího netahal.“

„S tím bratrancem se Albgis nějak pravidelně stýkal?“ zeptal se Slavomír.

„Do Bavor Albgis kvůli svému trestu nemohl,“

Žirota se ušklíbl, „a koneckonců by tam asi také riskoval svůj život, pokud by jej poznal některý z jeho válečných protivníků, který setkání s ním přežil. Myslím na jeho bojové chování ve válce v roce 855. Alberich tady v Nitravě také nikdy nebyl. Jen si čas od času oba vyměňovali po kupcích dopisy, v poslední době je vozil samozřejmě i Herbert. To vím od Albgise.“

„Můžeme ty dopisy od Albericha vidět?“ zeptal se Slavomír. „Mohla by v nich být i řada dalších zpráv zajímavých pro našepátrání.“

Oba vojáci se zatvářili rozpačitě a Žirota prohlásil: „Za normálních okolností by to samozřejmě nebyl žádný problém. Jenže my tu teď díky vraždě Albgise zrovna normální okolnosti nemáme. Tím chci říci, že se dostáváme konečně k Albgisově smrti. Ty dopisy si zřejmě odnesli Albgisovi vrahové. Ostatně, kdo jiný. Jen se pojďte podívat do jeho domu, jak to tam vypadá.“

Když se všichni zvedali, Milota se usmál a řekl:

„Konečně přijde ke slovu také náš Tvrda, který doposud pouze poslouchal.“

Jednoruký voják vážně přikývl a vedl je k Albgisovu domu.

***

Kapitola 64.

*

Srub, ve kterém Albgis bydlel, stál nedaleko Žirotova domu, byl zakrytý šindeli s malými okny vyplněnými nyní pootevřenými dřevěnými rámy, ve kterých byly napnuty do tenka vytepané kůže.

Kromě nich byla okna ještě vybavena dřevěnými okenicemi, které však byly v té době vzhledem k teplu, které panovalo, dokořán otevřené.

Jak bylo zřejmé z venku, srub byl uvnitř rozdělen na dvě části.

Žirota mávl rukou směrem k domu, který byl pečlivě udržovaný, se střechou v bezvadném stavu, což zrovna neplatilo o všech domech v okolí.

Pokud měly domy šindelové střechy, zdaleka ne každá vypadala jako ta Albgisova. Kvalitní šindele nebyly zrovna levné. Gesto ruky doprovodil Žirota slovy: „Tenhle dům si Albgis postavil při svém příchodu do Nitravy. Když jeho Uota otěhotněla, chtěl si jej rozšířit. K tomu už však nedošlo. Zvenčí vidíte, že Albgis byl pořádný člověk – no prostě choval se jako pravý voják. Ve všem. Jenže uvnitř…“

Žirota otevřel bytelné venkovní dveře domu a vstoupil dovnitř. Ostatní jej následovali. Když vešli, Slavomír s Erikem se vlastně ani moc nedivili.

Jak přední místnost s krbem, prostě zařízená stolem, několika židlemi, pár policemi a truhlami, tak zadní místnost, ve které byla jen široká postel, zřejmě vzpomínka na soužití s Uotou, a jedna truhla, vypadaly podobně jako vnitřek domů na dvorci Alberta a Herberta na Martinském vrchu. Vše bylo rozházené a rozbité. Bylo zřejmé, že i tady vrahové cosi hledali.

Jako by tušil, na co Slavomír s Erikem myslí, Žirota je zavedl do přední místnosti a ukázal na jednu menší, prostě malovanou vypáčenou truhlu, která byla vybavena zámkem. Řekl: „Tady v té truhlici schovával Albgis dopisy od bratrance. Jednou mi tu ukazoval starobylou dýku, kterou měl po otci, a tu bral právě z téhle truhlice. Při tom se zmínil o svých pergamenech od bratrance. A jednou odsud přede mnou bral nějaké peníze. Nemusím asi dvakrát zdůrazňovat, že pergameny jsou pryč, peníze také a o dýce se rovněž už bavit nemusíme.“

Slavomír s Erikem ještě dům zevrubně prohlédli, bylo však jasné, že tady už nic nenajdou, ani nevymyslí.

Slavomír se nakonec rozhlédl kolem. Okna domu sice byla malá, venku však svítilo slunce naplno, takže v místnosti bylo dobře vidět. Vedle povaleného stolu byly na maltové podlaze dvě zaschlé skvrny. Slavomír na ně ukázal a zeptal se: „Ty skvrny jsou asi od krve. Tady jste našli Albgise?“

Jednoruký Tvrda udělal krok vpřed a uctivým hlasem řekl: „Když dovolíš, kníže, to já. Já jsem tu našel Albgise.“

Slavomír viděl, že Tvrda je prostý voják, který se běžně s velmoži, jako byl Slavomír, nepotkává.

Zároveň Slavomír dobře věděl, jak se k lidem, jako byl Tvrda, chovali mnozí vznešení vladykové a velmožové. Přezíravě a povýšeně. Aby rozptýlil vojákovy rozpaky, laskavým tónem jej vyzval: Jen klidně řekni, co jsi viděl, čeho sis všiml. Klidně se s námi poděl o nějaký tvůj dojem nebo zdání.

Každá maličkost nám může pomoci.“

Tvrda pozdvihl pahýl své pravice. „Bez ruky se těžko bojuje, takže teď tu pomáhám jako posel a potom také, protože pocházím z rodiny bednářů a stolařů, dohlížím na opravy opevnění a různé stavby. Šel jsem právě k Žirotovi.“

Tvrda na chvíli zmlkl, bylo zřejmé, že si v hlavě urovnává myšlenky. Potom mávl rukou opačným směrem, než přišli, a pokračoval: „Tam tím směrem teď opravujeme val hradiště a palisádu na něm. Včera jsem tam trávil spoustu času. Odpoledne bylo třeba probrat změnu v uchycení palisády s Žirotou a zároveň bylo třeba ještě zajistit nějaké kmeny pro opravu palisády. Šel jsem tedy ze stavby do Žirotova domu, protože jsem věděl, že bude buď tam, nebo u brány hradiště. Nejkratší to bylo právě kolem tohoto domu. No a tady jsem okny, která byla otevřená, jako jsou teď, slyšel vzrušený hovor.“

„O čem se tu hovořilo, nevíš?“ zeptal se se zájmem Slavomír.

„Ne, pane,“ rozpačitě se usmál Tvrda, „jen vím, že byly slyšet tři hlasy, jeden z nich byl určitě Albgisův a potom vím, že mluvili fransky. Tedy fransky neumím, znám jen pár slov. Tu řeč však určitě poznám.“

„Říkal jsi, že ten hovor byl vzrušený, nebylo ti to divné?“

„Ne, pane, určitě ne,“ rázně prohlásil Tvrda, „nic divného v tom nebylo. Albgis se staral o vybírání poplatků od franských kupců, kteří k nám přijeli.

To kvůli své znalosti franštiny. A protože se kupcům samozřejmě nechtělo moc platit, byly takové vzrušené debaty časté. Albgis tyhle věci vyřizoval doma, protože, jak vidíš, bydlel kousek od brány.

Tady měl na podobná jednání klid. Takže tohle mi divné nebylo. Určitě ne.“

***

Kapitola 65.

*

Slavomír se rozhlédl ještě kolem a všechny vyzval: „Víte co? Pojďme se vrátit zase k Žirotovi, znovu se tam usadíme a budeme pokračovat. Tady si není ani kam sednout v tom nepořádku.“

Když se znovu usadili u medoviny pod přístřeškem u Žirotova domu, pokračoval Tvrda na Slavomírův pokyn ve svém vyprávění: „Zanedlouho jsem pak šel od Žiroty zase zpět. Zrovna když jsem míjel Albgisův dům, vycházeli z něj dva muži. Cosi si spolu vykládali. Bylo to určitě fransky.“

„Dokázal bys je popsat?“ zeptal se Slavomír.

„To je těžké,“ vypravil ze sebe rozpačitě Tvrda, „já si jejich obličeje zase tak moc neprohlížel, měl jsem docela naspěch. Byli to takoví dva hromotluci, docela vysocí, ramenatí.“

Potom ještě dodal: „Popsat bych je opravdu nedokázal. Kdybych však ty dva potkal, asi bych je poznal. Ne asi, určitě bych je poznal.“

Erik se na Tvrdu usmál. „To se může hodit. A co měli oblečené? To sis určitě všiml.“

„To ano,“ přisvědčil voják, „docela mě to totiž pobavilo.“

„Pobavilo? Proč?“ zeptal se pro změnu zvědavě Slavomír.

Tvrda se ušklíbl. „Oni totiž vypadali jako dva bratři nebo tak.“

„Proč jako dva bratři?“

„Byli stejně oblečení,“ vysvětloval Tvrda, „tedy nemůžu říct, jestli měli stejné boty. To jsem si nevšiml. Oblečení však stejné měli. Takové šedivé haleny a modré kalhoty, tmavomodré. Já se v takových věcech sice moc nevyznám, určitě však to oblečení bylo docela drahé.“

Slavomír se zkoumavě na jednorukého vojáka zadíval a zeptal se: Jsi si jistý tím oblečením?“

Tvrda horlivě přikyvoval: „Určitě. Mně totiž to nákladné oblečení utkvělo v paměti, protože jeden z těch dvou měl roztržený rukáv. Na levé ruce.

A já si říkal, jaká je to škoda poničit tak drahou halenu. Proto jsem si tím oblečením jistý. Jo a jak jsem si tak prohlížel ten natržený rukáv, sjely mi oči k meči toho muže. V oblečení se moc nevyznám, ve zbraních však ano. Podle hlavice a jílce toho meče bych přísahal, že byl vyroben v Řezně.

Tam takové meče dělají.“

„A co zbraň toho druhého?“ zeptal se Slavomír.

„To se, kníže, nezlob, té jsem si nevšiml,“ omluvným tónem pronesl Tvrda.

„To je všechno? Nevšiml sis ještě nějaké maličkosti? Něčeho? Čehokoliv? Něčeho divného na vzhledu těch dvou? Jestli třeba někdo z nich nekulhal nebo neměl nějaké zranění?“

Tvrda svraštil čelo, jak začal usilovně přemýšlet.

Najednou se přes čelo praštil a téměř vykřikl: Já ťulpas! Málem bych zapomněl!“

„Co bys zapomněl?“ pobaveně se zeptal Slavomír, když pozoroval Tvrdovo energické gesto.

Jak měl jeden z těch dvou ten roztržený rukáv, tak se mu na chvíli ukázalo celé předloktí a tady u loketní jamky,“ Tvrda ukázal pahýlem své pravice na svoji levici, „měl takovou velkou skvrnu. Takové velké mateřské znaménko.“

Slavomír se zvědavě zeptal: Jak velké?“

„No, hodně velké.“ Tvrda se zamyslel, chvíli si prohlížel svoji levici, které nic nechybělo, a potom natáhl její ukazovák a prohlásil: „Ta skvrna byla tak přes půl tohohle mého ukazováku,“

Erik si v té chvíli vzpomněl na nepořádek v domě a ukradené dopisy a zeptal se: Ještě mě napadá jedna věc. Nenesli ti dva nějaké srolované pergameny?“

Tvrda pokrčil rameny a rozpačitě odpověděl:

Já nevím. Já jsem žádné pergameny neviděl. Ale ten druhý, ten co neměl roztržený rukáv, ten měl přes rameno přehozenou takovou docela velkou plátěnou mošnu. Ta prázdná nevypadala. Něco v ní určitě nesl. Jestli to však byly srolované pergameny, to vážně nevím.“

„Nebylo ti na chování těch dvou něco podezřelé?“ zeptal se Slavomír. „Myslím, nevypadalo to třeba, že utíkají?“

Tvrda se zatvářil provinile a rozpačitě řekl:

„Mně je jasné, pane, kam směřuje tvůj dotaz. Já jsem, aniž bych to tušil, viděl zřejmě Albgisovy vrahy. Jenže, je mi to doopravdy líto, na těch dvou mi opravdu nebylo nic divné. Kdyby třeba vyběhli a utíkali pryč, to by bylo něco jiného.

Oni však jen normálním krokem vyšli z Albgisova domu a stejně normálním krokem odcházeli pryč. Akorát se tvářili trochu nasupeně. To mi však divné vůbec nebylo. Jak jsem říkal, považoval jsem je za dva franské kupce, a ti odcházeli od Albgise po zaplacení poplatků za povolení prodeje na Lupce nasupení skoro vždy. To bylo normální.“

„Nikdo ti nic nevyčítá,“ uklidňoval Slavomír Tvrdu, „jen mi ještě řekni, kam ti dva šli z Albgisova domu?“

Tvrda ukázal směrem k bráně hradiště. „Tam, k bráně. Jestli však šli z hradiště ven nebo tam jen někde měli koně, to už opravdu nevím. Já měl svoji práci a spěchal jsem zase zpět na stavbu.“

***

Kapitola 66.

*

Slavomír chvíli přemýšlel nad Tvrdovými slovy. Po chvíli, sledován zraky všech u stolu, pomalu řekl: „To, co nám právě vyprávěl Tvrda, bylo velice zajímavé. Teď by mě však ještě zajímalo, jak jste vlastně objevili zavražděného Albgise? A kdo jej vlastně objevil?“

„Byl to zase Tvrda,“ řekl Žirota, „bylo to však na můj příkaz. Už se stmívalo a my byli domluvení, že jako každý den rozdělíme naše vojáky do stráží. Vždycky jsme se scházeli tady pod tím přístřeškem, v zimě v mém domě. Včera však Albgis nepřicházel. To u něj nebylo normální. Zašel bych k němu sám, je to kousek, jenže když jsem to chtěl udělat, zrovna se u mě objevili dva vojáci s jakýmsi malicherným sporem. Poslal jsem tedy pro Albgise opět Tvrdu. Zbytek ti už zase poví sám.“

„Ono už toho vlastně moc není,“ řekl omluvným tónem Tvrda, „Albgis nikde, on za pěkného počasí sedával v takovém dřevěném křesílku před svým domem. To křeslo tam stojí ostatně pořád. Tak jsem otevřeným oknem zavolal dovnitř.

Nikdo se neozýval, uviděl jsem však nepořádek, který tam panoval. Na nic jsem už nečekal, otevřel dveře, vstoupil a našel mrtvého Albgise. Potom jsem hned zavolal Žirotu.“

Žirota se opět ujal slova: „Tvrda si hned vzpomněl na ty dva Franky. Nechal jsem zavřít brány do hradiště i tu dole do předhradí a vše jsme důkladně prohledali. Jak jsem čekal, ty dva jsme samozřejmě nenašli. Slehla se po nich zem.“

Jak líčíte, co se tu včera odehrálo, je jasné, že naprostou jistotu v tom, že Albgise zabili ti dva Frankové, mít nemůžeme. Nebylo by to sice zrovna pravděpodobné, po těch dvou však mohl ještě někdo přijít do Albgisova domu a zabít ho.

Protože ti dva byli stejně oblečení jako Frankové, které jsme zabili na Martinském vrchu, patřili zřejmě do jedné skupiny, a byli tudíž přece jen Albgisovými vrahy. Zajímalo by mě ještě něco. Jeden hrnčíř dole v předhradí mi říkal, že byl Albgis zavražděn zrádně zezadu, dýkou vraženou do zad. Je to pravda?“

Je to tak,“ přikývl Žirota, „my se tomu také divili. Albgise jsme našli ležet na zemi s ránou od dýky v zádech. Nebyly na něm vidět žádné známky nějakého souboje. Myslím třeba potrhané šaty, nějaké podlitiny nebo jiná zranění. Pouze měl v levé části zad ránu, která mu zasáhla srdce. Kromě toho měl ještě proříznutý krk.“

„Takže si myslíte, že Albgis ty vrahy znal. Buď osobně, nebo jim alespoň důvěřoval. Klidně se k nim proto obrátil zády, když pro cosi šel. Oni toho využili, zezadu jej bodli do srdce a potom mu ještě pro jistotu prořízli krk,“ shrnul Žirotovo líčení Slavomír.

Žirota, Milota i Tvrda pokývali souhlasně hlavami a Žirota k tomu dodal: „Popsal jsi to přesně, Slavomíre. Nikdo z nás by to asi nepopsal lépe.“

***

Kapitola 67.

*

Slavomír chvíli přemýšlel nad Tvrdovými slovy. Zadíval se na Erika a řekl: „Myslím, že nastala chvíle, abychom si shrnuli, co jsme do nynějška zjistili. Poslouchej mě a doplň, pokud na něco zapomenu. Karloman nás požádal o pomoc při hledání zdroje padělaných denárů. Podle něj přicházely do Bavor od nás. My jsme posílili kontroly na tržištích, takové mince jsme však u nás nezachytili. Až nyní. Ve voze kupce Herberta přepadeného a zavražděného se svými druhy jsme objevili náklad padělaných mincí, takových, jaké nám poslal Karloman. Herbert je bratr Alberta, pasíře a pregéře. Oba jsou přáteli muže, který byl kdysi před lety mincmistrem v mincovně, ve které se denáry podobné těm padělaným razily. V roce 851

Albgis se svojí milou Uotou a oběma bratry prchl do Nitravy. V době, kdy tihle tři utekli z Frank, zmizela z jejich mincovny také razidla. Protože se však žádné mince padělané nebo načerno ražené pomocí těchto razidel neobjevily, vše utichlo. Až doposud souhlasíš?“

Erik mlčky přikývl, a tak Slavomír pokračoval:

„Albgis se usadil na Lupce, přišel o rodinu a věnoval se vojenskému řemeslu. Herbert s Albertem se zase usadili na Martinském vrchu. Albert se vrátil k pasířskému řemeslu, Herbert se věnoval prodeji bratrova zboží a prodeji zboží jiných řemeslníků. Hlady neumírali, nijak zvlášť bohatí však tihle bratři také nebyli. Až přišla doba někdy před sedmi lety, Karloman se rozhádal s otcem, spojil s Rastislavem. Utichly pohraniční šarvátky mezi námi a Franky a kupci ihned vycítili svoji příležitost. Mezi těmi, kteří přivítali nové časy, byl i Herbert. Osobně si totiž myslím, že on byl tou vůdčí osobností mezi oběma bratry Souhlasíš?“

Erik opět přikývl a zeptal se: „Mohu teď pokračovat já?“

Tentokrát kývl souhlasně Slavomír, a tak se do výkladu pustil Erik: „Herbert, tedy zřejmě to byl Herbert, si vzpomněl na stará razidla a dostal nápad pustit se do výroby mincí. Bylo ovšem jasné, že on sám mince v Bavorsku těžko dostane do oběhu. Proto požádal o pomoc Albgise, kterému však nejspíš bratři neřekli, o co jim jde. Při tom, jak líčí Albgisovu čestnost tady Milota s Žirotou, se mi nechce věřit, že Albgis byl do falšování mincí zapletený. Mohu pokračovat?“

Slavomír přikývl a Erik mluvil dál: „Albgis poslal bratry za bratrancem Alberichem. Tomu už možná nalili čistého vína, a tak dobře věděl, o co jde. I když… to je otázka. Ani Alberich koneckonců o falešných mincích nic vědět nemusel. Je ovšem možné, že po cestě do Bavor a domluvě s Alberichem, Herbert nebo Albert cosi Albgisovi naznačili. To myslím na Albgisovu poznámku o tom, že jeho bratranec trochu hloupne. Nejspíš to asi nebyly podrobnosti o jejich novém obchodu. Spíš bych hádal na povšechné řeči o tom, co by se v nové době dalo podnikat. No, Alberich potom bratry v každém případě spojil s některým řezenským kupcem, který se začal starat o roznesení mincí po Bavorsku a možná ještě dál. A navíc bych hádal, že alespoň první léta Albert razil mince skutečně ze stříbra. To se tu dá ostatně sehnat.

To si myslím proto, že kolem mincí z Nitravy nebylo žádné pozdvižení. Falešné mince se objevily až teď, v nedávné době…“

„Promiň, že ti skáču do řeči,“ ozval se Slavomír, „to je dobrá myšlenka, co jsi teď řekl. Já bych ji jen doplnil v tom, že množství stříbra ve slitině, ze které Albert mince razil, nejspíš klesalo a klesalo, jak jim zdroj stříbra vysychal, případně jak chtěli na tomto nekalém obchodě vydělávat víc a víc.

Tak to ostatně dělávají i panovníci v časech zlých, že podobným způsobem mince ’vylepšují‘, aby zvýšili vlastní zisk. Můžeš pokračovat.“

Erik se opět ujal slova: „Takže stříbro došlo, nebo možná vzrostly potřeby všech, kteří se na tomto černém obchodu podíleli, takže Herbert s Albertem už stříbro neměli k dispozici. Bratři tedy nakonec začali mince padělat z mědi a pouze je pokovovali. Čímž se dostáváme k nynějším tragickým událostem. Já si myslím, že Frankové, kteří tu vraždili, sem přišli proto, že se už s Albertem a Herbertem nechtěli dělit. Souhlasíš?“

Slavomír přikývl. „Nejspíš to tak bude. Přišli sem proto, aby zavraždili Alberta a vzali mu razidla. Jak jsme se už o tom bavili, smrt Herberta byla spíš náhoda. Tedy toho chtěli jistě odstranit také, avšak až poté, co dopraví svůj náklad falešných mincí do Bavor.“

„Zůstává ještě jedna otázka, a to vražda Albgise,“ řekl zamyšleně Erik. „Vzhledem k tomu, jak jeho tělo našel Tvrda, musel své vrahy znát. Nebo znal alespoň jednoho z nich.“

„Také si to myslím,“ souhlasil Slavomír. „Vrazi chtěli nepochybně zamést tady na Moravě za sebou všechny stopy. Albgis se sice nemohl do Řezna vrátit, jenže tam i zpět jezdí spousta kupců.

Od živého Albgise tak vrahům mohlo pořád hrozit nebezpečí.“

„Tak,“ zamnul si ruce Erik, „teď je nám všechno jasné. Nebo si to aspoň myslíme. Co však uděláme dál?“

„Co?“ usmál se Slavomír. „Vydáme se do Řezna.“

„Opravdu se ti tam chce jet?“ zatvářil se otráveně Erik, „ti poslední dva, kteří z původních osmi přežili, už jsou jistě daleko. A jedou do Řezna. To určitě. Naše záležitost to už ale není.“

„Máš pravdu, Eriku,“ ušklíbl se Slavomír, „pro nás by celá tahle záležitost mohla skončit. Albgisovi vrahové už jsou jistě na útěku z naší země a chytat je u nás budeme těžko. Nezapomínej však na domluvu s Karlomanem.“

Erik mávl otráveně pravicí. Já nezapomínám.

Vyšleme do Řezna posly s razidly, ty k tomu přidáš pergamen s popisem toho, co jsi zjistil. Tak splníš svůj slib pomoci Karlomanovi.“

Slavomír se mírně usmál. „Zapomínáš, milý Eriku, na hlavní důvod, kvůli kterému jsme tohle vyšetřování zahájili. Na připravovanou cestu Konstantina a Metoděje do Říma a na zajištění jejich bezpečnosti. Co když poslové z nějakých důvodů do Řezna nedorazí? Co potom? Kdepak, kvůli soluňským bratřím musíme do Řezna osobně my dva, samozřejmě nás pro jistotu bude doprovázet deset našich mužů. Karlomanovo pozvání máme, případ v Řezně dořešit už nebude tak velký problém a potom určitě Karloman splní i můj požadavek na bezpečný průchod pro Soluňany. My dva, Karloman a já, jsme sice tvrdí soupeři, na druhé straně si ovšem navzájem podrazy a špinavosti neděláme. Pokud já pomohu Karlomanovi, on jistě zase splní přání mně. Natolik si troufám znát jeho čestnost. Lstivost je tomu Frankovi vlastní, podvodník to však není.“

„Poslední otázka,“ řekl Erik, „kdy chceš vyrazit?“

Slavomír se ušklíbl: „Myslím, že už na nic nemusíme čekat. Vyrazíme hned. Abych pravdu řekl, trochu se obávám o život Albericha. Pokud do rozšiřování mincí nebyl osobně zapletený, stal se z něj nyní nežádoucí svědek.“

„O naší cestě bychom měli asi poslat zprávu do Veligradu…,“ upozornil Erik.

„Už jsem na to také myslel,“ souhlasně dodal Slavomír, který se obrátil k Milotovi. „Bude potřeba, abys nám na naši cestu půjčil Tvrdu. Je docela pravděpodobné, že jej budeme v Řezně potřebovat k usvědčení vrahů. A neboj, pošlu s ním někoho zase zpět až sem na Lupku, aby se v bezpečí vrátil.“

Na Tvrdovi bylo vidět, že mu Slavomírův požadavek udělal radost. Řekl jen prostě: „Pokud nebudou nic namítat vladykové Milota s Žirotou, pojedu s vámi, kníže, rád.“

***

Kapitola 68.

*

Milota s Žirotou samozřejmě nic nenamítali proti Slavomírově žádosti ohledně Tvrdy.

Na Slavomírův příkaz ještě Milota s Žirotou vybrali tři bojovníky, kteří se měli vydat do Veligradu ke králi Rastislavovi. Slavomír jim stručně shrnul výsledky jeho a Erikova pátrání. Poslové měli krále zpravit o tom, co zatím Slavomír s Erikem zjistili, a také o tom, že se oba i se svými deseti muži vydávají neprodleně do Řezna za Karlomanem, aby tam celé pátrání završili. Vzhledem k tomu, že cesta do Řezna jim bude trvat asi dva týdny, nějaký čas zabere pátrání na místě a potom se budou zase asi dva týdny vracet domů, dá se čekat, že do Veligradu se vrátí zhruba za měsíc a půl.

Slavomír také poslům přikázal, aby dali zprávu jeho a Erikově rodině a rovněž rodinám těch ze svých vojáků, kteří byli ženatí.

K tomu ještě Slavomír přikázal, aby Milota poslal jednoho bojovníka také na Hradní kopec ke Svatoplukovi. I nitravský kníže měl právo být zpraven o vývoji dramatických událostí v jeho knížectví.

Když zařídili všechno nutné, přikázal Slavomír nabalit nějaké zásoby jídla a pití a neprodleně se vydali na cestu do Bavor. Slavomír nechtěl dát dvěma uprchlíkům, o kterých nepochyboval, že se vrací domů, příliš času na zametání stop po nepravostech, které napáchali.

Slavomír se následován svými muži vydal nejkratší cestou k Dowině, kde přepluli Dunaj a po dobře udržované a často používané kupecké cestě, která tu sledovala tok řeky, pokračovali proti jejímu proudu směrem k Řeznu.

Jejich koně byli odolní, silní a vytrvalí, jak to u moravských koní bylo obvyklé, a proto cestovali podstatně rychleji než jiní.

***

Kapitola 69.

*

Už minuli Pasov, tedy sídlo biskupa, do jehož diecéze patřilo Moravské království, a do cíle cesty, královského města Řezna, jim zbývaly necelé dva dny jízdy na jejich koních.

Mezi Pasovem a Řeznem provoz na cestě podstatně zhoustl. Nejčastěji potkávali kupecké vozy, často však míjeli i ozbrojené skupiny či jednotlivce mířící někam do služby, často vezoucí různé více či méně důležité zprávy a poselství.

Cesta je právě vyvedla na nevysokou planinu nad Dunajem, ze které bylo vidět rušný provoz na namodralé řece. Jedny kupecké lodě pluly rychle za pomocí své plachty, do které se opíral vítr, po proudu řeky směrem k Pasovu, jiné se zase, tažené ze břehu, namáhavě prodíraly proti silnému proudu mohutné řeky Mezi nimi se proplétaly malé, úzké veslice a široké prámy vybavené vesly a dlouhými dřevěnými bidly.

Erik zvědavě pozoroval živý ruch na řece a prohlásil: „O takovém provozu na naší Moravě se nám může jenom zdát.“

„Naše drahá řeka Morava je také o dost menší než Dunaj,“ s úsměvem opáčil Slavomír a dodal, „tak mocný proud jako Dunaj mívá naše Morava jen při povodních.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Erik, „jenže Dunaj tu teče poslušně ve svém korytě. Naše Morava při povodních zlobí v širokém okolí.“

Slavomír se ušklíbl: „To máš sice pravdu, milý Eriku, jenže když přijde jarní tání a Dunaj nabude na síle, bude proti němu rozvodněná Morava jen mírumilovnou řekou.“

Erik přikývl, chvíli mlčky pokračoval v jízdě a pozoroval mocnou řeku.

Když opět předjeli další z kupeckých vozů, obrátil se Erik ke Slavomírovi a zamyšleně se jej zeptal: „Už mi dlouho vrtá hlavou, jestli nepřijedeme pozdě. Co myslíš?“

„Asi máš na mysli, jestli Alberich nebude dalším mrtvým, na kterého narazíme,“ odpověděl trpce Slavomír.

„Hm, cosi takového mě napadlo už před pár dny,“ přitakal Erik.

Je vidět, že naše myšlenky se ubírají stejným směrem,“ pobaveně prohlásil Slavomír, „já nad touto otázkou dumal, už když jsme míjeli Linec.“

„Copak jsi vydumal, smím-li se zeptat?“

„Nic převratného, milý Eriku. Dovolil bych si hádat, že ti dva, které pořád sledujeme, dojedou do Řezna před námi, což asi dojedou, pokud tam mají opravdu namířeno. Jenže kam jinam by se asi poděli, že ano? Leda by to byli nájemní bojovníci, kteří se přidali cestou k vrahům z Nitravy. I když tomu bych vzhledem k jejich oblečení moc nevěřil.“

Já také ne,“ souhlasil Erik. „Co jsi tedy vydumal, můj příteli a pane, smím-li se znovu zeptat?“

„Pokud ti dva přeživší z osmice, kterou jsme z větší části zlikvidovali, opravdu před námi dorazí do Řezna, hádám, že tu budeme mít dvě možnosti dalšího vývoje. Narazíme na Karlomanově falci na jejího správce Albericha živého. Potom musíme být velmi opatrní, protože bude dost možné, že Alberich patří mezi zločince, které stíháme, a je tedy v podstatě členem celé té padělatelské bandy. Do té počítám všechny, kteří se podíleli či podílí nejen na vlastním padělání mincí, nýbrž především na jejich rozšiřování mezi lidi. Druhá možnost je ta, že budeme svědky dalšího pohřbu, Alberichova. Potom bude asi možné tvrdit, že Alberich do tohoto milého spolku padělatelů nepatřil, ovšem zřejmě věděl, o koho se jedná, což jej také stálo život. Samozřejmě to, že zločince znal, ještě nemuselo znamenat, že věděl, že jde o zločince. Co si o tom myslíš?“

Erik pokrčil rameny. „Viděl bych to tak nějak podobně. Pouze bych si nedovolil hádat, která z těch tvých dvou možností je pravdivá.“

Slavomír se usmál: „To jsme na tom úplně stejně, příteli.“

***

Kapitola 70.

*

Následujícího dne odpoledne se před nimi v dálce objevily mocné hradby chránící královské město Řezno, svými obyvateli nazývané Regensburg, kdysi také latinsky Castra Regina nebo později Ratisbona. Když Slavomírovi muži vydechli v údivu při spatření mocných hradeb, jaké do té doby neviděli, Slavomír na chvíli zavelel k odpočinku a povyprávěl svým vojákům o městě, do kterého přijížděli.

Spolu s Erikem totiž nenavštívili toto velké město poprvé. Už před necelými dvaceti lety zde strávil mladý Slavomír, tehdy doprovázený jen o málo starším vikingem Erikem, se kterým se seznámil nedlouho předtím v Kolíně nad Rýnem, a starým vychovatelem Mnislavem několik dní, během kterých důkladně poznali slavné a mocné město.

Řezno se rozkládalo na místě někdejšího obrovského římského tábora. Vlastně už před příchodem Římanů žili na místě dnešního města lidé. Římané zde pak před skoro osmi sty lety postavili opevněný tábor, který byl po čase zničený zdrcujícím útokem Markomanů.

Mocná římská říše ovšem tento políček brzy vrátila, Markomany z místa vyhnala a postavila zde vojenský tábor podruhé. Tentokrát už ovšem tak, že jej nebylo možno dobýt. Zmocnit se jej bylo možné pouze zradou nebo vyhladověním obránců, což při jejich množství a rozloze města bylo téměř nemožné.

Celý tábor Římané opevnili mohutnou obdélníkovou kamennou hradbou. Delší strany hradby měřily na délku asi 180 koňských délek, kratší potom měřily nějakých 150 koňských délek. Hradby byly postaveny z naprosto přesně otesaných kamenných kvádrů a měly výšku nějakých pěti až šesti dospělých mužů. Zpevňovalo je asi dvacet mocných kamenných věží. Do města se dalo vstoupit jednou ze čtyř mohutných bran, po jedné v každé straně hradeb, pečlivě střežených pozornými strážemi. Každé z bran dodávala na pevnosti dvojice rozměrných kamenných věží.

Řezno bylo rychle rostoucí mocné a bohaté město, což bylo dáno tím, že bylo městem královským. Často v něm pobýval vládce Východofranské říše a velký Rastislavův protivník, král Ludvík.

Rovněž v něm často pobýval Ludvíkův syn Karloman, kterému otec před rokem při dělení říše mezi syny přenechal vládu nad Bavorskem spolu s titulem bavorského krále. Ovšem pod svým dozorem.

I když bylo ohrazené území města velké, pomalu přestávalo stačit rostoucímu počtu obyvatel města. Ti si svá obydlí začali stavět i vně jeho hradeb. Největší z těchto osad začínala být čtvrť obchodníků poblíž kláštera svatého Emmerama na straně západu slunce, tedy opačné straně než odkud se blížili Moravané.

Jedním ze svých hlavních sídel učinil Řezno už Ludvíkův děd Karel, řečený Veliký. Ten nechal postavit svoji falc poblíž už tehdy stojící katedrály svatého Petra.

Velký rozvoj Řezna nastal, čehož byli svědky při svém krátkém pobytu i Slavomír s Erikem a Mnislavem, za krále Ludvíka. Po podepsání Štrasburských přísah o rok později, léta Páně 843, ve městě Verdun uzavřel Ludvík se svými bratry smlouvu, kterou se stal králem Východofranské říše.

Řezno se tak krátce nato stalo skutečným královským městem.

Ludvík velkoryse přestavěl a rozšířil starou falc svého děda. Vznikl mohutný komplex kamenných budov postavených do čtyřúhelníku uzavírajícího velké nádvoří. Obdiv budily jak patrové kamenné obytné budovy na straně západu slunce, tak i rozměrný Říšský sál. Ludvík započal také stavbu mohutné Římské věže, která se stala pokladnicí a v případě nouze měla být posledním útočištěm obránců.

Součástí falce se stala také nákladně vyzdobená trojlodní bazilika zasvěcená Panně Marii. Už tehdy Slavomír obdivoval její centrální loď, jejíž šířka odpovídala délce pěti dospělých bojovníků.

Slavomír se zde alespoň trochu inspiroval při stavbě svého vlastního kostela svatých Petra a Pavla na Špitálském vrchu. Na to, aby však postavil kostel srovnatelný s tím řezenským, bohužel neměl dost prostředků, což mu bylo opravdu líto.

Za vlády Ludvíka došlo také k výstavbě biskupské falce a přestavbě dómu svatého Petra. Všechna tato díla do města přilákala spoustu řemeslníků a umělců. Došlo k rozvoji nejen řemesel všeho druhu, nýbrž i obchodu. Vždyť Řezno stálo na křižovatce významných obchodních cest, a mělo tudíž velké zisky jak z cel od obchodníků, tak i z trhů samotných. Už tehdy, před lety, kdy tu pobývali Slavomír s Erikem, se z města stala životem a prací kypící rušná metropole. Nyní po letech Slavomír čekal ještě více ruchu, života i lidí. A vlastně se vůbec nedivil tomu, že právě Řezno si padělatelé mincí, po kterých pátrali, zvolili za hlavní místo, ve kterém své mince pouštěli do světa. V takové počtem obyvatel i plošnou rozlohou velké, rušné a nepřehledné metropoli se mohlo ztratit mnoho nepravostí.

***

Kapitola 71.

*

Netrvalo to dlouho a přijeli k řezenské bráně obrácené na stranu východu slunce. Panoval zde neobyčejně čilý ruch. Kupecké vozy, jezdci i pěší vjížděli a vcházeli dovnitř i ven z města.

Jeden ze strážných se zrovna dohadoval s jakýmsi židovským kupcem. Razanci jejich hovoru napomáhala ohnivá gesta obou mužů a také to, že Žid svoji franštinu bohatě prokládal, jak se alespoň Slavomírovi zdálo, protože ten jazyk znal pouze z doslechu a osobně jej neovládal, kastilskými slovy. O co méně si oba mužové rozuměli, o to ohnivěji se dohadovali. Šlo o zaplacení cla, jak Slavomír pochopil.

Slavomír se sice hádkou obou mužů na chvíli docela pobavil, sám však oslovil jiného strážného, protože nehodlal ztrácet čas. Na rozdíl od chudáka Žida Slavomír franštinu samozřejmě ovládal dokonale. Představil se strážnému, a navíc ze své kožené torny vyndal dřevěné pouzdro, ve kterém měl průvodní dokument od Karlomana. Opatrně pergamen vyňal z pouzdra a ukázal jej vojákovi. Na něm bylo hned vidět, že číst neumí. Dobře však poznal pečeť jeho krále Karlomana. Voják se uctivě uklonil a neméně uctivě se zeptal, zdali Slavomír zná cestu ke královské falci. Ten přisvědčil, a tak voják ještě jednou sklonil na znamení úcty hlavu a pokynul Slavomírovi, aby vjel i se svými muži do města.

Budovy tvořící falc se tyčily nedaleko od vstupní brány. Vyčnívala nad nimi bazilika Panny Marie. Slavomírovi vojáci s údivem sledovali čilý život na ulicích, kterými projížděli. Domy měšťanů byly většinou dřevěné. Mezi nimi však byla i z kamene vystavěná obydlí dávající na odiv bohatství svých obyvatel. Takových kamenných domů zde bylo mnohem víc a byly větší než v jejich domovském Veligradu.

Objeli baziliku a ocitli se v otevřené vstupní bráně do falce, pozorně střežené skupinou vojáků. Jejich velitel na rozdíl od strážce u městské brány umění čtení a psaní ovládal. Vypadalo to tak alespoň, když mu Slavomír podal průvodní list od Karlomana a voják si text pomalu četl a vraštil nad ním úsilím své čelo. Na vojákových rtech bylo vidět, jak si pomalu slabikuje text z pergamenu. Když došel až k jeho konci a ke Karlomanově pečeti, na znamení úcty ke svému králi před ní lehce sklonil hlavu.

Potom se otočil ke Slavomírovi, uklonil se mu a řekl: „Vítej, vznešený kníže, v našem městě a v naší falci. Jsem Gumpold, velitel vojenské posádky falce. Náš král Karloman nás všechny zpravil o tom, že zřejmě navštívíš toto léto Regensburg.

Máme ti být ve všem nápomocni. Teď mi dovol, ať vydám příkazy, aby se mí muži postarali o tvé muže i o koně. Pokud jsem informován, tento ryšavý vladyka vedle tebe je tvůj pobočník Erik.“

Slavomír s úsměvem přisvědčil a Gumpold dodal: „Mám od Karlomana příkaz, abych vás v kteroukoliv denní i noční hodinu k němu zavedl. V případě potřeby mám krále třeba i vzbudit.

To nyní samozřejmě není nutné, protože je den, a král se navíc radí se svými rádci v Říšském sále.

Pojďte prosím oba za mnou. Zavedu vás tam.“

Slavomír s Erikem následovali statného Franka, který byl Slavomírovi na první pohled sympatický svojí přímostí, přes nádvoří falce. I zde panoval čilý ruch. V jednom rohu byl jakýsi kupec, který se dohadoval zřejmě s kuchařem, protože před sebou měli půlky vepřového a hovězího a na kupcově voze byly vidět jakési pytle, nejspíše s obilím, moukou či luštěninami. V dalším rohu vojáci hřebelcovali koně. Právě se k nim přidávali Slavomírovi muži. A konečně v dalším rohu tam jakési mladé dívky praly prádlo. Mezi vším tím ruchem se proplétali důležitě se tvářící a kamsi chvátající úředníci i bojovníci s mečem u opasku. Celkový kolorit na nádvoří dotvářeli dva pomalu jdoucí mniši s kápěmi hábitů shrnutými ze svých hlav.

Oba měli na prsou sepjaté ruce, mumlali jakési motlitby a tvářili se neobyčejně zbožně. Jinými slovy, kdyby nebylo podstatně větších a vznosnějších kamenných patrových budov kolem nádvoří, připadali by si tady Slavomír s Erikem jako doma ve Veligradu.

***

Kapitola 72.

*

Gumpold je dovedl ke zdobnému kamennému portálu kolem vstupních vrat do Říšského sálu.

Otevřel jedno křídlo vrat a pokynul Slavomírovi s Erikem, aby za ním vešli dovnitř.

V Říšském sále byl Slavomír poprvé. Rozlehlá podlouhlá místnost osvětlená řadou vysokých úzkých oken, směřujících na nádvoří a zasklených barevnými skly, byla vyzdobena na stěnách freskami znázorňujícími hrdinské činy Karlomanových předků. Na opačné straně, než byl vchod z nádvoří, se nacházela mírně zvýšená podlaha se dvěma zdobenými dřevěnými křesly vyloženými kožešinami, určenými pro Karlomana a jeho Liutswindu.

Pod okny stál velký stůl obklopený masivními dřevěnými křesly, v jehož čele seděl Karloman obklopený řadou šlechticů a o čemsi vášnivě diskutovali.

Když je vyrušilo zavrzání vrat, všichni zvědavě zdvihli hlavy. Na Karlomanově obličeji se objevil úsměv, na ostatních tvářích údiv. U některých z přítomných údivem probleskovala i nenávist.

Jak si Slavomír s pobavením uvědomil, šlo především o ty muže, které měl příležitost poznat osobně. A to osobní poznání se dělo většinou při krutých bojích před lety. Když si však šlechtici kolem Karlomana všimli vládcova upřímného úsměvu, hned se začali tvářit podobně přátelsky, což se některým i docela povedlo. Jak si potichu pobaveně sdělili Slavomír s Erikem, kterým změ na výrazů v obličejích takových šlechticů u stolu neušla.

Gumpold přešel ke králi, aby Slavomíra s Erikem uvedl.

K údivu všech se Karloman zvedl ze svého křesla, došel až ke vchodu do sálu, u kterého čekali Slavomír s Erikem, srdečně oba objal a neméně srdečně je přivítal na své falci.

Slavomír opětoval Karlomanova srdečná slova a s úsměvem prohlásil: Je škoda, že tak přátelsky se setkáváme málokdy. Je to rozhodně příjemnější než proti sobě stát na bitevním poli.“

„Musím říct, že naše pocity jsou totožné,“ opětoval Slavomírova slova se stejným úsměvem Karloman. „Bohužel můj vznešený otec Ludvík a tvůj neméně vznešený král Rastislav takové pocity nesdílí.“

„A my dva jim to ztěžka vymluvíme,“ dodal ironicky Slavomír.

Karloman pokynul: „Pojď a přidej se k nám. Řešíme teď jednu smutnou záležitost, hned však budeme hotovi.“

Slavomír trochu rozpačitě odpověděl: „Nechci se dotknout ani tebe, ani tvých společníků. Nechci si tady ani poroučet, vím, že tu jsme s Erikem hosty. Jsem možná příliš opatrný, přesto si však myslím, že bychom měli naši záležitost projednat sami. Opravdu si myslím, že by bylo moudré, pokud bys přizval jen minimum svých lidí. Pouze takové, kterým důvěřuješ jako sám sobě.“

Karloman se udiveně zadíval na Slavomíra a se zkoumavým pohledem upřeným do jeho očí řekl:

„Tvá slova, Slavomíre, jsou opravdu poněkud opovážlivá. Vzhledem k tomu, jakou cestu jsi sem vážil, a vzhledem k tomu, jaká je tvá pověst, však chápu, že asi mají vážný důvod. Počkej tedy prosím chvíli. Ukončím naše jednání.“

Za chvíli kolem Slavomíra a Erika procházeli ven ze sálu nadmíru udivení účastníci porady u Karlomanova stolu. Někteří z nich měli v očích i téměř neznatelné stopy pohoršení. Karlomanova autorita však byla podobná jako autorita jeho otce Ludvíka. Nikdo si tak nedovoloval otevřeně protestovat.

***

Kapitola 73.

*

Za chvíli už seděli Slavomír s Erikem po Karlomanově pravici u čerstvě prostřeného stolu. Karloman jim nechal přinést mísy s vodou na spláchnutí prachu po cestě a usadil je ke stolu s kusy opečené zvěřiny, několika druhy ovocných omáček, slaných i sladkých placek, rýnského vína a medoviny, kterou nechal přinést jako zvláštní pozornost moravským hostům, jak Karloman s úsměvem zdůraznil.

Naproti nim po Karlomanově levici se usadili tři muži, které Karloman Moravanům představil slovy: „Gumpolda, velitele mých vojáků zde na falci, už znáte. Zde, vedle něj, sedí ještě dva muži, kterým věřím stejně jako Gumpoldovi tak, že bych jim svěřil nejen život svůj, nýbrž i životy mé milované Liutswindy a mých dětí. Co chcete říct mně, můžete říct i jim. Naprosto bez obav. Tento šlechtic je Christian. Stojí po mém boku od mého mládí. Na mé výchově má větší podíl než můj královský otec. Dodnes je mým nejbližším přítelem a rádcem. A tento kněz vedle Christiana je náš královský kaplan, ctihodný Berengar, správce naší baziliky Panny Marie. On bývá tím, kdo vyhotovuje většinu našich nejdůležitějších úředních dokumentů. Nejprve se však na ten rozhovor trochu posilníme. Zvlášť vy dva musíte být po cestě vyhládlí.“

Na Slavomírův tázavý pohled Karloman srdečně zareagoval, ještě než Slavomír stačil promluvit:

„O své muže se, Slavomíre, bát nemusíš. Je o ně postaráno stejně dobře jako o vás.“

Když zahnali hlad, Slavomír si dolil výborné rýnské víno, natáhl nohy a udělal si pohodlí v křesle. Potom se zkoumavě zadíval na Karlomana a zeptal se: „Při našem příchodu jsi říkal, že tu řešíte jednu smutnou záležitost. Mohu hádat, o co u ní šlo?“

„Tvé umění vyšetřovat zločiny je velice proslulé i zde, v Regensburgu,“ řekl s uznáním v hlase Karloman, „že by však k němu patřilo i nadpřirozené čtení myšlenek na dálku, to se mi nechce věřit.“

Karloman se ohlédl k Berengarovi a s pousmáním dodal: Já vím, že mě za tato má slova náš ctihodný otec Berengar příliš nepochválí. Než však něčemu opravdu věřím, musím si to nejprve osahat. A takovým, promiň, Slavomíre, šarlatánům, kteří nás ohlupují různými triky, příliš nevěřím.

Znovu zdůrazňuji, tebe za šarlatána v žádném případě nepovažuji.“

Slavomírovi přelétl přes tvář téměř neznatelný úsměv a řekl: „Žádná kouzla nedělám. Jen bych se tě chtěl zeptat, jestli jste se náhodou neradili o pohřbu správce tvé falce Albericha?“

Erik, aniž by to dával najevo, s pobavením sledoval debatu. Jemu byl samozřejmě jasný důvod a smysl Slavomírovy otázky. Poněkud jiné to však bylo u chudáka Berengara. Kaplana, zřejmě ještě pod dojmem Karlomanova vyjádření o nedůvěře k nadpřirozenu, při kterém se Berengar trochu zaškaredil, Slavomírova otázka silně šokovala.

Právě si chtěl ze svého poháru upít trochu vína.

Slavomírova otázka však způsobila, že se kaplanova pravice zastavila někde na půl cesty k jeho ústům a kněz s pootevřenou pusou doslova zíral s vytřeštěnýma očima na Slavomíra.

Samozřejmě Berengarova grimasa neušla pobavenému Karlomanovi. Ten vyzval kněze mírným a laskavým hlasem: „Drahý kaplane, můžeš se napít a svá ústa potom zase zavřít. Náš moravský host i jeho přítel jsou sice velice chytří šlechtici, avšak nadpřirozeným silám určitě nevládnou.

To mi věř.“

Berengar se zachoval podle dobře míněné rady svého krále a Karloman se obrátil opět ke Slavomírovi. „Drahý Slavomíre, lhal bych, kdybych tvrdil, že na mě tvá otázka neudělala dojem. Pokud je mi však o tobě známo, na boží nadpřirozeno se díváš spíše jako já než jako náš milý, zbožný kaplan. Můžeš nám tedy říct, jak jsi přišel ke své nesporně geniální, a podotýkám, že i správné myšlence? Máš totiž bohužel pravdu. Dnes ráno byl nalezen náš Alberich těžce zraněný. V uličce za bazilikou Panny Marie. Zemřel kvůli jediné ráně do hrudi. Našel jej tam jeden náš voják při obchůzce. Viděl, že je to s Alberichem vážné. Sám mu pomoci nemohl a přenášet jej nechtěl, aby mu ještě víc neublížil. Utíkal proto do falce pro pomoc a jako na prvního narazil na našeho kaplana Berengara. Bylo to tak, že ano?“

Berengar přikývl: „Ano, Karlomane. Protože mám jisté léčitelské schopnosti, rychle jsme oba běželi zpět. Bohužel, Alberich mi vydechl v náručí. Jen jsem mu stačil dát poslední pomazání. Snažil se mi cosi říct, avšak jen hýbal rty a rozumět mu nebylo.“

Karloman potom pokračoval ve svém výkladu:

„Na místě, na Alberichově těle ani na jeho šatech nebyly nalezeny žádné známky boje. Takže jsme došli, vlastně tady náš Christian, který sice nemá tvoji proslulost při odhalování zločinů, avšak je v tomto umění také docela zběhlý, k závěru, že Alberich svého vraha nebo vrahy znal.“

Slavomírovi pohrával ve tváři pobavený úsměv.

„Samozřejmě máš pravdu, milý Karlomane. Ke svému nápadu ohledně tématu vaší porady jsem skutečně nepřišel nějakými čáry nebo působením nadpřirozených sil. Vše je pouze výsledkem logiky. Logiky, která vyplynula z výsledků mého a Erikova dosavadního pátrání a, podotýkám, také za pomoci mých vojáků, kteří se mnou přijeli i sem. Teď se však pohodlně všichni usaďte, abyste věděli to, co víme my. Povyprávím vám o našem dosavadním pátrání. A ty, Eriku, mě prosím doplň tam, kde bych nebyl zcela přesný.“

***

Kapitola 74.

*

Když Slavomír se svým vyprávěním skončil, chvíli seděli všichni mlčky a řezenští byli poněkud zaražení.

První se ozval Christian. Bylo vidět podle toho, jak seděl ve svém křesle, že postavu má stále pevnou. Hluboké vrásky v obličeji však prozrazovaly jeho pokročilý věk. Zadíval se na Slavomíra svýma chytrýma očima a lehce se pousmál: „Trochu jsem se divil, proč Karloman všechny kromě nás posílá ze sálu pryč. Teď už mi však je požadavek vás dvou, Slavomíre, aby tu nebylo víc uší a očí, než je nezbytně nutné, jasný. Osobně bych si dovolil sdílet váš názor, že Alberichova smrt dokazuje, že náš nebohý správce do padělání mincí zapletený není. A malá otázka. Co se stalo s razidly Herberta a Alberta?“

Slavomír kývl na Erika, který sáhl do kožené mošny položené na lavici za svým křeslem. Vyndal z ní plátěný balík, který rozbalil na části stolu, u které neseděli. Všichni vstali a se zájmem si prohlíželi, co jim Erik donesl. Dva páry kovových razidel.

Když se opět usadili, Karloman se zeptal: „Co zamýšlíte s těmi razidly?“

„Berte je jako moravský dar,“ usmál se Slavomír.

Erik k tomu dodal: „To, že se ty falešné mince razily v naší zemi, ještě neznamená, že u nás kvete králem organizovaný podvod. Mečem si s vámi podiskutujeme rádi,“ ušklíbl se viking. „Ostatně, naše sympatie v tomto směru jsou vzájemné.

Ovšem provádět takové věci, jako je falešná ražba cizích mincí, to slušný velmož nedělá.“

Slavomír k tomu ironicky dodal: „Doba se mění k horšímu. Naši dědové často hořekují nad tím, kam náš svět spěje. Co bylo dříve nemyslitelné, dnes se často považuje za normální. Morálka mnoha lidí, a to i vznešených, upadá. Věř mi však, Karlomane, dokud já budu živ, budu dělat vše pro to, aby se na Moravě takové podlé špinavosti neděly. Bez ohledu na to, jaké budou vztahy našich zemí.“

Všichni Frankové uznale pokývali hlavou a Karloman řekl prostě: „Moje odpověď může být jediná. Děkuji. Jistě i za ostatní.“

„Vaše pátrání bylo vedeno mistrovsky,“ řekl uznale Christian, „pokud jsem však dobře chápal, co jste zamýšleli, chtěli jste se od Albericha dozvědět, za kým poslal Alberta s Herbertem. Co však budeme dělat teď, když je Alberich mrtvý?“

„Co takhle pár ran holí podezřelým?“ nadhodil Berengar.

„Ale jdi,“ nesouhlasně pohodil hlavou Christian, „to, že jsi touhle metodou zjistil, kdo ti krade v kostele, ještě neznamená, že tak najdeš i naše padělatele. Zatím nemáme žádné podezřelé, kterým by bylo možno zmalovat záda holí. A půl Regensburgu seřezat nemůžeš. Nehledě na to, že pod hrozbou pořádného výprasku se ti většina lidí přizná k čemukoliv.“

Karloman s úsměškem ve tváři sledoval debatu Christiana a Berengara. V okamžiku, kdy se Christian nadechoval k další větě, mu skočil do řeči: Já myslím, že Slavomír s Erikem mají něco za lubem.“

Slavomír vážně přikývl. „Říkal jsem, že našemu pátrání velice napomohli také naši chytří vojáci. Jeden z nich, Bojša, objevil na oblečení a obutí jednoho z vašich zabitých krajanů tyhle značky. Nejsou to náhodou značky nějakého místního výrobce oděvů a obuvi? Stejné kusy oblečení se stejnými značkami měli i ostatní franští násilníci, které jsme zabili při jimi provedeném přepadení nitravského dvorce Alberta a Herberta. Dvorce, ve kterém jsme naštěstí spali, takže se vaši krajané razidel, která tu teď před vámi leží, nezmocnili.“

Slavomír sáhl do koženého váčku, který měl zavěšený u pasu, vyňal z něj kousek plátna, které rozložil na stole, a všichni viděli dva kousky látky, šedivé hedvábí a tmavomodrý len, a kousek jemné kůže, které odřízl Bojša z oblečení a obutí zabitého bojovníka na dvorci na Martinském vrchu.

Dodal k tomu: „Bojša našel tyhle značky na spodní části haleny a kalhot a kousek kůže pochází zase z horní části jedné z Frankových bot.

Tomu, kdo umí číst a psát, je jasné, že jde o spojená písmena ’K‘ a ’R‘. Shodli jsme se na tom, že jde nejspíš o dva řemeslníky, výrobce drahých oděvů a obuvi, kteří pracují společně. Možná ovšem také může jít o dva řemeslníky, jejichž jména začínají na ’K‘ a to ’R‘ znamená ’Regensburg‘. Co říkáte naší domněnce? Vy znáte na rozdíl od nás místní poměry.“

***

Kapitola 75.

*

Následovala trochu komická výměna tázavých pohledů mezi Karlomanem, Christianem a Gumpoldem doprovázená obracením lemů vlastního oblečení a údivem nad tím, že podobné značky našli také. V případě Christianovy a Gumpoldovy svrchní haleny šlo dokonce o stejnou značku, jakou našel Bojša.

Jedině kněz Berengar se k údivu ostatních vůbec nedivil. Na pobavený Gumpoldův dotaz odpověděl: „No ano, nosím svoji kutnu. Ta je však z poměrně drsné látky, takže pod ní mám dlouhou hedvábnou košili, která má také takovou značku, jakou nám předvedli Slavomír s Erikem.

Asi víme všichni tři, tedy myslím Gumpold, Christian i já, že naše oblečení pochází z dílny bratří Konrada a Kolomana. Pro Slavomíra s Erikem, první je výrobce oděvů, druhý je obuvník. Společnou dílnu mají v takové krátké uličce mezi Niedermünsterem a dómem svatého Petra. Je to skoro pod hradbami.“

Na kaplanova slova se Gumpold jen ušklíbl:

Ještě že tě máme, milý Berengare. Mně tu halenu koupila manželka. O takové pitomosti, jako je oblečení a značky na něm, se věru nestarám.“

Starý Christian s úsměvem dodal: „U mě to je podobné. Halena, kterou mám na sobě, byla to poslední, co mi loni pořídila před svým odchodem z tohoto světa má drahá nebožka žena. Je vidět, že náš kaplan se vyzná nejen v záležitostech božích, nýbrž i v problémech světských. Takže je vskutku mužem na svém místě.“

Berengar po těchto lichotivých slovech pro jistotu schoval svoji tvář za pohárem vína, z něhož si řádně přihnul. Nechtěl se totiž nezřízeně rozřehtat.

Karloman také potlačil smích a zeptal se: „Teď, když víme, kde bylo oblečení vrahů zhotoveno, budete zřejmě chtít zjistit od bratří Konrada a Kolomana, komu to odění a obutí prodali? Jenže to nebude tak jednoduché. Musím se přiznat, že i mně se stará o oblečení a obutí má Liutswinda a její dámy. Na takové hlouposti nemám čas. Vím však stejně jako moji přátelé zde, že dílna obou bratří je velká a mají spoustu zákazníků. Jak chceš určit toho pravého?“

„Bude to sice trochu pracné, avšak nikoliv nemožné,“ prohlásil Slavomír, „jednak víme, že těch vrahů bylo osm. Všichni měli stejné oblečení. Takže mohlo jít o družinu nějakého šlechtice, možná také o ozbrojence nějakého bohatého kupce. Víte sami, že ti opravdu bohatí oblékají své lidi stejně, protože to dělá dobrý dojem na zákazníky. A takových bohatých kupců, kteří si podobné výdaje mohou dovolit, zase není tak moc. Takže se budeme ptát po zákazníkovi, který si nechal zhotovit alespoň osm kusů takového oblečení a asi i obutí. Mohlo jich být samozřejmě víc, určitě však ne méně.“

„To je chytré,“ souhlasil Christian, „jenže co budeme dělat, když takových zákazníků bude povícero? Dojde na výslech pomocí výprasku, jak to navrhoval před chvílí náš zbožný Berengar?“

Kněz, s přísným výrazem ve tváři, zašermoval ukazovákem. Jsi můj přítel, drahý Christiane, avšak ani přítel by neměl zlehčovat slova svého přítele. To není křesťanské.“

Christian se pousmál a zabručel: „Dostat holí přes zadek křesťanské snad je?“

Berengar pokrčil ramena a vyhýbavě prohlásil:

„Sice to moc křesťanské není, na druhé straně, pokud by takové výprasky přispěly k odhalení vrahů a lupičů, i ti nevinně zřezaní by trpěli jako Ježíš Kristus pro dobrou věc.“

Gumpold s úsměškem poznamenal: „Chtěl bych vidět tebe, kdyby ti vyhrnuli kutnu a zmalovali nahou zadnici.“

Berengar důstojně odpověděl: „Tímto problémem se však nyní zaobírat nemusíme. Naštěstí.“

Na Karlomanovi bylo vidět, jak se baví věroučnou debatou svých přátel. U Slavomíra a Erika to ostatně nebylo jiné. Erik mrkl na Slavomíra, a když mu ten odpověděl téměř neznatelným přikývnutím, viking se s úsměvem obrátil ke knězi a řekl: „Naštěstí pro citlivé části tvého těla taková zkouška nebude nutná ani u tebe, ani u druhých.

Jeden z našich mužů totiž dva z vrahů viděl zblízka krátce poté, co spáchali poslední ze svých zločinů v Nitravě. Je si jistý tím, že vrahy pozná. Takže pokud jsou v Řezně, rozhodně nám neuniknou.

A my oba si myslíme, že tu jsou. Vražda Albericha je nepochybně jejich dílem. Něco jiného by byla hodně velká náhoda.“

Po Erikových slovech se ozval Christian: „Dovolte mi malou poznámku. Pokud váš voják vrahy pozná, bude to jistě velká pomoc. Jenže pokud se bude jednat o někoho urozeného nebo bohatého, nebude takové svědectví samo o sobě stačit.

Je tu řada lidí, u kterých panuje nevraživost nebo pocit nadřazenosti vůči vám, Slovanům z východu. A výsledkem potom bude nepochybně snaha zpochybnit slovo takového prostého vojáka.

Pokud obyčejný voják odněkud z Moravy ukáže na váženého občana Regensburgu a bude o něm tvrdit, že je vrah a násilník, komu myslíte, že dá většina místních za pravdu? Já se obávám, že tvůj voják, Slavomíre, to při vší úctě nebude. Nechtěl bych se tebe ani Erika dotknout, bohužel se však obávám, že mám pravdu.“

Slavomír vážně přikývl: „Nemusíš se, Christiane, vůbec omlouvat. Pravdu nepochybně máš.

Mě už něco podobného napadlo také. Ostatně, u nás na Moravě by nějaký franský kupec obviňující Moravana také příliš sympatií v okolí nezískal.

Mám proto jeden nápad. Zatím si jej však nechám pro sebe.“

Karloman chvíli přemýšlel a potom rázně prohlásil. „Dobrá, nebudeme otálet. Pokud se tu nechystáte podnikat nic jiného, bylo by asi vhodné, kdybyste se vydali hned za bratry Konrádem a Kolomanem. Potřebujete někoho, kdo se tu vyzná.

Myslím, že Gumpold s Christianem budou ti praví.

Pokud by bylo třeba hrubé síly, máš tu, Slavomíre, své muže. Výslovně tady sděluji, že nemám nic proti tomu, když ti silou svých zbraní pomohou při vyšetřování. Protože by však nebylo vhodné, aby nám tu jen tak pobíhali ozbrojení Moravané, ty, Gumpolde, si vezmeš, řekněme, deset svých mužů. Spolu se Slavomírovými vojáky budou připraveni zasáhnout v případě potřeby. A znovu opakuji, Slavomíre i Eriku, máte tu naprosto volné ruce, pokud jde o vaše vyšetřování. Objasnění tohoto zločinu je totiž nesmírně důležité i pro naši říši a pro toto slavné město. Gumpold, Christian i kdokoliv jiný z místních lidí je povinen pomoci vám vždy, když o to požádáte.“

***

Kapitola 76.

*

Za okny Říšského sálu se začalo pomalu stmívat. Slavomír s Erikem by sice ještě stihli vyzpovídat Konrada s Kolomanem, v dalším vyšetřování by jim však už bránila nastoupivší noc. Chvíli se dohadovali i s Franky jak dál, nakonec se však všichni shodli na tom, že půjdou raději spát a začnou s vyšetřováním ráno hned za svítání. Přes noc by případně zločinci mohli reagovat na to, co zjistí u Kolomana s Konrádem. Také si nemohli být jisti tím, jestli náhodou i tito dva bratři nejsou v celé záležitosti zapleteni víc než pouze svými výrobky. Dohodli se tedy na tom, že ještě před východem slunce se sejdou na nádvoří falce a budou zde také připraveni Slavomírovi i Gumpoldovi vojáci.

Karloman nechal Slavomírovým vojákům přidělit samostatnou místnost v té části falce, kde bydlela vojenská posádka, a samotného Slavomíra s Erikem ubytoval ve dvou pohodlných místnostech v patře obytné části falce, kde bydlel i Karloman se svojí rodinou. Liutswinda ještě před usnutím oba pozvala na pohár vína. Chtěla totiž poděkovat za zlatý náhrdelník, který jí Slavomír poslal po Bojatovi. Šperk krásné, štíhlé ženě opravdu slušel.

Když Slavomír s Erikem viděli Karlomana v kruhu jeho rodiny, šlo o naprosto jiného člověka, než jak vystupoval na veřejnosti. Bylo jasné, jak moc miluje Liutswindu a kolik pro něj znamenají jeho děti – už šestnáctiletý Arnulf, ze kterého se pomalu stával statný, svalnatý bojovník, a veselá, dvanáctiletá Gisela, na které bylo zřejmé, že bude štíhlá a krásná po matce.

Slavomír na Karlomanovy děti nezapomněl.

Chlapci přinesl stříbrem zdobenou dýku a dívce náhrdelník ze skleněných korálů a velkou nádobu medu. Dýku a korále s sebou Slavomír vezl pro jistotu už z Veligradu, med potom přikoupil v Nitravě. Všichni si velice příjemně popovídali, až Slavomír s Erikem i Karlomanem málem zapomněli, proč se vlastně v Řezně setkali.

***

Kapitola 77.

*

Přesně jak se domluvili, po rychlé snídani se všichni shromáždili na nádvoří falce za ranního šera ještě před východem slunce.

K dílně bratrů Konrada a Kolomana to bylo nedaleko, pro jistotu si však všichni vzali koně. Nemohli tušit, co je čeká.

Za ohradou ohraničující usedlost bratrů byl slyšet slabý ruch, vrata však ještě byla zavřená. Gumpold na vrata mocně zabušil pěstí a hlasitě vyzval osazenstvo dvorce, aby rychle otevřeli královskému vyšetřovateli.

Slabý ruch za vraty vystřídal vylekaný hovor.

Nicméně, jak si Slavomír v duchu řekl, s Karlomanem zřejmě nebyly žerty, protože vrata byla po Gumpoldově zařvání ve chvíli otevřená. Příchozí uctivou úklonou vítali oba bratři, ještě rozcuchaní a s ledabyle přehozenými plášti přes spodní košile, ve kterých nepochybně spali. Za nimi se houfovali jejich vylekaní pomocníci a ze dveří jednoho z domů ustrašeně vykukovaly dvě rozcuchané ženské hlavy. Jak si Slavomír domyslel, šlo o manželky obou řemeslníků.

Na nádvoří usedlosti se chopil iniciativy Gumpold. Slavomír jej nechal, protože mu bylo jasné, že zná místní lidi a dobře ví, jak se jim dostat na kobylku. Než se však dostal Gumpold ke slovu, pošeptal mu Slavomír, aby nechal zase zavřít vrata a hlídat dvorec tak, aby se nikdo nedostal ani ven, ani dovnitř. Pokud by se totiž ti, po kterých pátrají, dozvěděli, co chce Slavomír ve dvorci zjistit, určitě by je to varovalo. Vojáků na to měli dost, takže Slavomír dal Gumpoldovi pokyn, aby byl dvorec navíc uzavřený a hlídaný i po jejich odchodu.

Slavomír byl ostatně přesvědčený, že toho dne své pátrání úspěšně ukončí, takže takový dozor příliš dlouho nepotrvá.

Gumpoldově statné postavě odpovídala síla jeho hlasu. Hromoval a láteřil, takže všichni na dvorci se jen třásli a obávali se nejhoršího. Slavomír si s letmým úsměškem povšiml vojáka stojícího za Gumpoldem, který v rukou držel masivní hůl, na jejímž světlém dřevě byly vidět tmavé skvrny, nepochybně pocházející od krve. Bylo jasné, že šlo o kus dřeva, se kterým se tu vykonávaly exekuce, jakých se domáhal a na jaké s vděčností vzpomínal kaplan Berengar.

Slavomír si v duchu říkal, že něco podobného téhle zakrvácené holi s sebou bude muset doma občas při vyšetřování také nosit. Slavomír sice nebyl přítelem podobných exekucí, nebo snad nějakého mučení, pravda však byla, že jen pohled na takovou hůl dělal zázraky, jak si u lidí na dvorci všiml. Ustavičně někdo z nich letmo pokukoval po svalnatém pořízkovi s holí, který stál s výhrůžným výrazem v obličeji za Gumpoldem a zamračeným pohledem si měřil lidi kolem. Jako by si už vyhlížel příští oběť.

Slavomír si upřeně prohlížel nosiče hole a právě přemýšlel nad tím, jestli voják na Gumpoldův příkaz jenom straší okolí, nebo je-li opravdu takový kruťas. Když se zadíval upřeně do vojákova obličeje, viděl v něm téměř neznatelný, pobavený úsměv. Nebyl to úsměv uspokojení nad tím, že někomu může způsobit bolest. Bylo to spíš pobavení z toho, jak lidé na dvorci přemýšlí, jaké hříšky by mohli mít na svědomí. Slavomír usoudil, že Gumpold je sice tvrdý voják, v tomto případě však pouze pouští na okolí hrůzu, aby se dobrali rychle žádaného výsledku.

Gumpold si všiml Slavomírova upřeného pohledu a po straně se na něj téměř neznatelně ušklíbl a mrkl. Slavomír stejně neznatelným mrknutím dal najevo, že pochopil Gumpoldovu taktiku a lehkým přikývnutím k ní dal souhlas.

Jak Slavomír pozoroval a poslouchal dílem rozčilené a dílem vystrašené brebentění na nádvoří usedlosti, postupně s tichým pobavením a svojí znalostí chování lidí docházel k názoru, že ustrašenost na dvorci není dána jen respektem před královskou mocí a královskou holí. Tihle dva bratři něco mají na svědomí, padělání peněz to však zřejmě nebude. Na to mají příliš málo odvahy.

Obavy v usedlosti bratrů alespoň podle Slavomírova mínění vyvěraly spíš z toho, že z tohoto domu do královské pokladnice odešlo méně peněz, než odejít mělo. A Konrád s Kolomanem měli při všem tom vyptávání na jejich zákazníky obavy, aby se na jejich velkorysé zacházení s královskými daněmi nepřišlo.

Když za Slavomírem a Erikem přišel Gumpold konečně se třemi jmény, která přicházela v úvahu pro jejich pátrání, řekl mu Slavomír o své domněnce. Voják si ho přeměřil pobaveným pohledem a prohlásil: „Víš, Slavomíre, že budeš mít pravdu? Konrád s Kolomanem normálně tak ustrašení opravdu nejsou. Většinou mají plno řečí, až se to jejich brebentění nedá poslouchat.

Dnes jsem si však také říkal, že se chovají, jako by něco skrývali. Falešné mince to však nebyly.

Za to bych dal ruku do ohně.“

Christian se přidal k jejich hovoru: „Že bychom je přece jen přetáhli tou exekuční holí?“

Slavomír se uculil a zavrtěl hlavou. Já bych to být vámi udělal jinak. Tedy nechci vám mluvit do vaší práce…“

„My nejsme vztahovační a rádi si od tebe vyslechneme radu,“ usmál se Christian.

„No, pokud je to tak,“ řekl stále se uculující Slavomír, „já bych nechal sledovat tenhle dvorec.

Kolik zákazníků sem chodí, co si odsud odnáší.

Pokud by to nebylo přímo vidět, co se z tohoto dvorce odnáší či odváží, museli byste samozřejmě sledovat také zákazníky obou bratří. No, a pokud takovým způsobem zjistíte, že odvody do královské pokladnice jsou podstatně menší, než by měly být, budete je volat k odpovědnosti. Je to rozhodně účinnější než výprask, když dotyčnému vypočítáte, kolik dluží, a necháte jej to zaplatit třeba dvakrát. Potom nádavkem může přijít i nějaká ta rána holí, když se mu nechce platit.“

Gumpold pobaveně prohlásil: „To jistě mluvíš z vlastní zkušenosti.“

„No ano,“ usmál se Slavomír, „bez té hole jsem se zatím obešel. Je však pravda, že pár lidí mě u nás ve Veligradu rádo nemá, protože jsem z nich dostal dodatečné odvody do královy pokladnice.“

***

Kapitola 78.

*

Potom se však Slavomír Gumpolda a Christiana vážně zeptal: „Takže máme tu díky Gumpoldovi tři jména zákazníků, kteří si u Konrada s Kolomanem objednali oblečení a obutí stejné, jaké měli vrazi v Nitravě. Co mi o těch lidech můžete říct?“

Gumpold se zamyšleně podrbal na zátylku a pomalu řekl: „Ti tři se jmenují Johann, Witgar a Bruno. Podle mého názoru, to první jméno, Johann, by nás zajímat nemuselo.“

„Proč myslíš?“ zeptal se Slavomír.

Johann je už starší šlechtic, který má dvorec nedaleko od města. To oblečení kupoval pro své vojáky. Mimochodem, včera před vaším příchodem s několika z nich navštívil naši falc. S Karlomanem se domlouvali na tom, že s ním Johann se svými lidmi pojede při králově připravované inspekční cestě po Bavorsku. Johann králi podobné služby často poskytuje. Pokud by přišel Johann v uplynulých týdnech o šest svých lidí, určitě bychom to věděli.“

Gumpolda doplnil Christian: „A navíc nesmíme zapomenout na další věc. Ten, kdo se podílí na rozšiřování mincí po zemi, musí pravidelně také cestovat. To však případ Johanna a jeho lidí není. Ti cestují pouze v doprovodu našeho krále.

A při těchto cestách se rozhodně nezajímají o nějaké obchody na tržištích. To můžeme dosvědčit já i Gumpold. Pokud na tom trváš, můžeme k Johannovi zajet. Já bych to však pokládal za ztrátu času.“

Slavomír přikývl. „Asi máte oba pravdu. Johanna necháme zatím být. Budeme se o něj zajímat teprve tehdy, když neuspějeme u těch druhých dvou. Co jsou zač?“

Gumpold se ušklíbl: „Ti patří ke dvěma z našich nejbohatších kupců. Vlastně to budou dva nejbohatší regensburští měšťané. Tady ve městě, vyjma královské rodiny, asi nežijí velmoži bohatší než ti dva kupci. A hned musím dodat, že oblíbení zrovna nejsou. Lidé jim ani tak nezávidí majetek, jako jim vadí, jak k němu přišli. Často dost neurvalou lichvou. A je také pár takových, které tihle dva důkladně ožebračili.“

Christian dodal: „Musím se přiznat, že osobně nesnáším ani jednoho, ani druhého. Myslím si, že Witgar i Bruno jsou naprosto stejní šejdíři. Pravda je, že oba, ať už osobně, nebo jejich lidé, cestují za obchodem daleko a všemi směry. Oba mají několik vozů, které jsou neustále na cestách. A oba mají určitě jak podmínky, tak i charakter na to, aby případně sklouzli i k obchodům s padělanými mincemi. Neříkám, že tomu tak je, ale předpoklady pro takové špinavosti mají.“

Slavomír rázně prohlásil: „Co jste nyní řekli, zní rozumně. Tak dobrá, Gumpolde, Eriku, vyberte šest lidí, to by snad mohlo stačit, aby dohlédli na to, že tento dvorec dnes zůstane neprodyšně uzavřený. Nikdo nesmí dovnitř ani ven. Pokud by někdo chtěl tyto příkazy porušit, ať naši vojáci neváhají použít násilí. Když to bude nutné, ať takového člověka třeba zabijí. Blížíme se ke konci našeho pátrání a jeho úspěšný výsledek nesmíme v žádném případě ohrozit. My ostatní pojedeme nejdříve k tomu prvnímu kupci, jehož jméno jste zmínili. K Witgarovi.“

***

Kapitola 79.

*

Po chvilce přejeli ulici vedoucí k bráně, od římských časů zvané Porta praetoria. Stráž ji právě otevírala a do města začali přijíždět první netrpěliví obchodníci s čerstvými potravinami. Branou byl vidět Dunaj, po kterém se už od časného rána plavila řada lodí.

Velké řece však věnovali jen krátký pohled a kolem biskupské falce směřovali až do rohu tvořeného hradební zdí na půlnoční straně a straně západu slunce. Stál tam kamenný patrový dům. Uprostřed jeho přízemí byla toho rána otevřená masivní dřevěná vrata vedoucí do průjezdu na rozlehlý dvůr přimykající se k půlnoční městské hradbě. Po stranách dvora i u hradební zdi stály dřevěné stavby. Šlo o stáje a hospodářské budovy, v rozlehlém dřevěném domě po pravé straně dvora pak bydleli Witgarovi ozbrojenci, jak se dalo soudit podle dvou mužů sedících na zápraží a čistících svoje zbraně.

Gumpold po domluvě se Slavomírem nechal ihned dva vojáky střežit vjezd do Witgarova domu. Pouštět mohli pouze lidi vjíždějící do dvora, ven však nesměl nikdo.

Jakmile na dvoře za domem sesedli z koní, chvátal k nim Witgar se synem. Vážnosti jim dodávali dva ozbrojenci za jejich zády. Chování bohatého kupce bylo jiné, než tomu bylo u Konrada s Kolomanem. S povýšeným výrazem ve tváři vyběhl na dvůr. Když zjistil, že dva vojáci zablokovali vjezd do jeho domu, povýšený výraz v jeho obličeji se změnil v nasupený a rozčileně napochodoval před Gumpolda. Bez pozdravu a ohledu na jeho postavení na něj celý rozčilený vychrlil:

„Nevím, co to má znamenat, Gumpolde, ale takovou svévoli královského vojáka rozhodně nehodlám trpět…“

Gumpold se rozkročil a zařval: „Budeš držet tu svoji nevymáchanou hubu, kupče?“

Witgar nad Gumpoldovou opovážlivostí, jak si to tedy on vykládal, jen zalapal po dechu. Gumpold dělal, že si toho nevšímá a ve svém řevu pokračoval. Ukázal na hůl v rukách svého vojáka a ještě hlasitěji než obvykle se na Witgara rozeřval: „Ty zpropadený šejdíři, co si o sobě myslíš? Ještě bez povolení cekneš, a než budu pokračovat, tahle hůl se důkladně seznámí s tvým nemytým zadkem. Tak důkladně, že budeš jíst týden vestoje. Dobře víš, že jsem pravá ruka našeho krále. A ty si tu dovoluješ svévolně vystupovat proti vojákovi, kterého náš vznešený Karloman poslal do tvého domu? To, co tu tak pyšně předvádíš, to je vzpoura. Vzpoura, za kterou budeš pykat!“

Slavomírovi bylo zřejmé, že Gumpold toho kupce skutečně nemusí. Upřímně řečeno, takoví „příjemní“ kupci, řemeslníci nebo velmoži se vyskytovali i na Moravě. Obvykle se jednalo o jedince, kteří rychle zbohatli, většinou dost podivuhodným způsobem. Pokud už Slavomíra potkalo to štěstí s takovými lidmi o něčem jednat, dělal to podobně jako Gumpold. Pustil hned na začátku hrůzu a jeho protějšek okamžitě zvadl. Obvykle se tak stalo především proto, že si dotyčný uvědomil, jak by jeho obchodům zrovna neprospělo, kdyby se mu v nich hrabali královští vyšetřovatelé.

Na druhé straně to ovšem vypadalo, že Witgar jejich mužem nebude. Sice se na Moravě odpradávna říkalo, že drzé čelo je lepší jak opevněný dvorec, a pokud bylo Slavomírovi známo, podobné rčení měli i Frankové, jenže Witgarovo čelo bylo drzé až příliš. Vzhledem k drakonickým trestům hrozícím za padělání mincí by musel být Witgar sebevrah s náběhem k šílenství, pokud by byl tím, kdo mince pouštěl mezi lidi, a přitom tak drze vyjel po Gumpoldovi, jak se o to právě pokusil.

Gumpold po krátkém hovoru s Witgarem kývl na Slavomíra, aby k nim přišel. Witgar se na Slavomíra sice nedíval příliš přátelsky, nicméně jej pozdravil alespoň malou úklonou. Gumpold Slavomírovi vysvětlil, že Witgar údajně může dokázat svoji nevinu tím, že jim předvede své muže v oděvech, jejichž vzorky si přinesli.

Bylo tomu opravdu tak. Podle Konrádových a Kolomanových údajů si od nich Witgar koupil celkem čtrnáct kusů oblečení a obutí stejného, jako měli vrazi v Nitravě. Před Slavomíra a Erika nyní nastoupilo jedenáct mužů v tomto odění.

Tři zbývající byli podle Witgarových slov se svým vozem kdesi v Panonii. Všichni ostatní, kteří se na své cesty právě chystali, stáli před nimi. Vzhledem k tomu, že mrtvých Franků v Nitravě bylo minimálně šest, protože jim z původních osmi unikli dva, bylo jasné, že Witgar je mimo podezření. Navíc také Tvrda nikoho z mužů na dvorci nepoznal, což rovněž svědčilo pro Witgarovu nevinu.

Poodstoupili a trochu nazlobený Gumpold se ušklíbl a ironicky dodal: „Tenhle kupec mi už léta pije svojí drzostí krev. Dnes jsem se těšil, že jej konečně skřípnu. Bohužel tomu tak nebude. Alespoň prověřím jeho placení daní podobně, jako jsi mi to radil u Konrada a Kolomana. Myslím, že to však bude marná práce. Tenhle vychytralý Witgar, podle toho, co vím o jeho obchodech, zřejmě své daně Karlomanovi platí správně.“

„Tak to tě lituji,“ řekl s úsměvem Slavomír, „alespoň tvého oblíbence potěšíme tím, že mu dnes zavřeme dvorec podobně jako Konrádovi s Kolomanem. Myslím, že mu to udělá skutečně velkou radost,“ ironicky pronesl Slavomír.

Vrátili se zpět k Witgarovi, který se špatně skrývanou nervozitou čekal na jejich slova. Když mu Gumpold oznámil, že mu dnes zavřou dvorec, nikdo nesmí tam ani ven a hlídat je budou vojáci, Witgar nejprve otevřel ústa k protestům. V té chvíli se na něj Gumpold přísně zadíval a okázale sáhl na exekuční hůl, kterou před sebou držel jeho voják. Witgar proto svá ústa opět zavřel, aniž by vydal jedinou hlásku.

Witgarův dům se dal střežit snáz než usedlost Konrada a Kolomana. Nechali tam tedy čtyři muže na hlídce a odjeli.

***

Kapitola 80.

*

Když jeli podél městské hradby na straně západu slunce poledním směrem na opačný konec Řezna, říkal si Slavomír v duchu s úsměvem, že se jejich pátrání nakonec změnilo na poznávací cestu po městě.

Vypadalo to, že oba kupci, kteří byli velkými konkurenty, se tak nesnáší, že každý z nich pro jistotu bydlí na opačném konci města.

Brunův dům měl podobnou dispozici jako Witgarovo obydlí. Byl však ještě o něco větší. Větší byl nejen kupcův kamenný patrový dům směřující do ulice, nýbrž i dvůr za ním, do kterého projeli průjezdem.

Z oken v čelní zdi domu směřujících do ulice byly vidět poněkud pochmurně působící budovy kláštera Obermünster.

Zadní stěna dvora se přimykala k městské hradbě na straně západu slunce.

Dvůr byl podobně jako u Witgara obestavěn hospodářskými budovami. I zde bylo dřevěné bytelné srubové stavení vyhrazené Brunovým lidem. To bylo také větší než podobný dům u Witgara. Svědčilo to o tom, že Brunovi se daří ještě lépe, než už tak dost bohatému Witgarovi, a pracuje pro něj i více lidí.

Slavomír se zeptal Christiana: „Bruno vypadá podstatně bohatší než Witgar. Bylo tomu tak vždy?“

Christian zavrtěl hlavou. „Ne, tak dobře si tenhle kupec vede poslední roky. Co já vím, posledních asi pět let.“

Gumpoldovi zasvítily oči pochopením: „Aha, ty si určitě, Slavomíre, myslíš, že k Brunově vzestupu přispěly i vztahy s Albertem a Herbertem.“

Slavomír přikývl: „Přesně tak. No, uvidíme. Tak konej!“

Gumpold se choval tak, jak se mu to osvědčilo u Witgara. Okamžitě postavil tři vojáky ke vjezdu do domu a nechal je také hlídat okna do ulice.

Další potom hlídali prostor dvora.

Svým zvučným hlasem přikázal, aby se okamžitě všichni shromáždili kolem něj na dvoře.

Trochu komicky zapůsobilo, že mezi posledními se objevil pán domu, kupec Bruno. Vynořil se z malých vrátek v pravém zadním rohu dvora a upevňoval si ještě za běhu páskem kalhoty. Bylo jasné, že za vrátky byla odpadní jáma a Slavomír si pobaveně řekl, že kupci narušili konání jeho potřeby Kupec k nim došel poslední kroky už se vší důstojností. Slavomír si v té chvíli řekl, že mají svého člověka. Brunovo chování totiž nebylo arogantní jako u Witgara. Slavomírovi se však s nadáním vyšetřovat zločiny dostalo i nadání vyznat se v lidech. Když s někým hovořil, dokázal téměř s jistotou určit, kdy jeho protějšek lže a kdy mluví pravdu, kdy se jej snaží obelstít a kdy jedná čestně a přímo. V případě Bruna bylo Slavomírovo přesvědčení jednoznačné. Ten kupec se něco snaží utajit a za jeho sice zdvořilým, avšak sebejistým vystupováním se skrývá obava. Nemuselo se samozřejmě nutně jednat o padělané mince z Nitravy, to dá rozum. Slavomír však byl čím dál víc přesvědčený, že našli, koho hledali. Pozoroval stopy nejistoty v pohledu kupcových očí, jeho kradmé pohledy kolem, to, jak nervózně mnul sepjaté ruce a byl si čím dál víc jistý, že jsou na správné stopě.

***

Kapitola 81.

*

Gumpold se chvíli dohadoval s Brunem o jeho nákupu oblečení a obutí u Konrada a Kolomana.

Podle toho, co se od bratrů dozvěděli, Bruno byl jejich nejváženějším zákazníkem. Celkem si pro své lidi koupil dvacet kusů ode všeho – halen, kalhot i bot.

Po Gumpoldově naléhání se před nimi shromáždili všichni, kdo byli toho rána v Brunově usedlosti přítomní. Ve světle šedivé hedvábné haleně a tmavomodrých lněných kalhotách jich však bylo pouze šest.

Na Gumpoldův dotaz, kde je zbývajících třináct mužů, podle právě natažených kalhot bylo totiž zřejmé, že jednu sadu oblečení si ponechal kupec sám, Bruno odvětil, že jeho ostatní muži jsou rozjetí po světě za obchodem. Na to se bohužel nedalo nic namítnout. Jenže Slavomírovi se na těch šesti něco nezdálo. Došlo mu to až za chvíli. Jednoho z těch šesti Bruno představil jako svého stejnojmenného syna. Levý rukáv haleny mladšího Bruna byl spravovaný. Nebylo to nápadné na první pohled. Ve švu však rukáv nebyl tak přesně sešitý jako zbylé části haleny a ostatně jako všechny ostatní haleny. Na tom, jak byly ušity, bylo zřejmé, že Konrád si na kvalitě svých výrobků dává záležet. Velice záležet. Ovšem levý rukáv Brunova syna tomu neodpovídal. Ten určitě u Konrada takhle ani nesešili při výrobě haleny, ani nespravovali po roztržení jejího rukávu.

Slavomír už chtěl požádat kupcova syna, aby si rukáv vyhrnul a předvedl mateřské znaménko pod loketní jamkou. Potom si však vzpomněl na Christianovo varování a rozhodl se postupovat podle svého nápadu, který před králem zmínil.

V té chvíli zatahal Slavomíra za rukáv za ním stojící Tvrda. Slavomír k němu naklonil hlavu a Tvrda mu pošeptal: „Vidíš toho muže, kterého kupec představil jako svého syna? To je ten vrah, kterého jsem viděl v Nitravě. Toho druhého tu však nevidím.“

Slavomír pošeptal Tvrdovi: „Už jsem si všiml jeho rukávu. Podívej, je spravovaný. Ale víš co? Vyzkoušíme si toho mladíka. Jakoby náhodou se postav vedle mě tak, aby tě dobře viděl.“

Tvrda se zachoval podle Slavomírova přání. Netrvalo to dlouho a Bruno mladší jej poznal. Úlek v jeho obličeji mluvil za vše. V první chvíli sebou kupcův syn trhl, jako by se chtěl dát na útěk. Potom se však podíval na vojáky kolem a v jeho obličeji se objevil výraz marnosti. Zůstal stát s odevzdaným výrazem v obličeji.

Slavomír vyzval Gumpolda, Christiana a Erika, aby za ním šli ze dvora do průjezdu. Tiše jim řekl, co zjistil a Tvrda potvrdil, že Brunův syn je jeden z těch dvou, kterým se podařilo utéct z Nitravy.

Christian se usmál. „Kdyby tu s námi teď byl náš drahý přítel Berengar, prohlásil by, že zbytek už vyřeší naše exekuční hůl. Ty budeš mít, Slavomíre, v plánu asi něco jiného, je to tak?“

„Ano,“ souhlasně přikývl Slavomír, „Tvrda jednoznačně Bruna mladšího poznal. A jeho spravovaný rukáv je také důkazem. Mám však pořád na mysli Karlomanovo varování, že by mohlo být poněkud obtížné prosadit tu svědectví obyčejného moravského vojáka proti bohatému a vlivnému místnímu měšťanovi. On by to možná nakonec takový problém přece jen nebyl. Pokud by musel mladý Bruno vyhrnout rukáv a ukázat své velké mateřské znaménko, byl by to, myslím, dostatečný důkaz i pro většinu místních. Každý nebo alespoň skoro každý by uznal, že Tvrda asi svlečeného Bruna neviděl, protože se s ním nezná. Je však také pravda, že pořád by asi bylo dost takových, kteří by byli schopní tvrdit, že oba muži se mohli náhodou potkat třeba při koupeli v nějaké řece nebo při brodění přes ni. A že tehdy mohl Tvrda Bruna vidět svlečeného. To bych však jako tak velký problém neviděl. Nejde zde však jen o samotné padělání mincí a zločiny s tím spojené na Moravě.“

Gumpold s Christianem se na Slavomíra podívali tázavými pohledy, pouze Erik se chápavě usmál a prohlásil: „Narážíš zřejmě na vraždu, jejíž oběť leží v chrámu na místní falci, na Albericha.“

Slavomír přikývl a Erik dodal: „Jenže jak chceš mladému Brunovi tuhle vraždu dokázat? Je fakt, že bychom je mohli nechat zbít nebo jinak mučit. Hodnota takového přiznání by však byla hodně nízká.“

Slavomír se ušklíbl a řekl jen dvě slova: „Boží soud.“

Všichni tři se na něj podívali s tázavými výrazy v obličejích a Gumpold se zeptal za všechny: Jak chceš ten Boží soud uspořádat?“

„Alberich ještě není, doufám, pohřbený?“ ujistil se ještě jednou Slavomír.

Gumpold s Christianem zavrtěli hlavami a Christian pověděl: „Ne, ještě ne. U Alberichova pohřbu budeme samozřejmě i my dva. Byl to náš přítel.

Kdyby se pohřeb konal, tak tu teď nejsme. Do falce se musíme vrátit odpoledne. Alberichův pohřeb má začít před západem slunce.“

Slavomír si potěšeně zamnul ruce a prohlásil:

„Tak to rád slyším. V tom případě tady necháme několik mužů, aby hlídali dvorec. Bruna staršího i mladšího, samozřejmě pěkně spoutané, vezmeme s sebou. Asi mi nikdo nebudete tvrdit, že hlavou všech špatností byl Bruno mladší a jeho otec nic nevěděl. Nech oba, Gumpolde, pevně spoutat. Nikdo ať s nimi nemluví, aby se pěkně škvařili ve své nejistotě. A my se do královské falce vrátíme hned, abychom navštívili Berengara. Bez něj bychom tenhle soud uspořádat nemohli. A bez těla nebohého Albericha také ne.“

***

Kapitola 82.

*

Po návratu do falce Slavomír, Gumpold, Erik a Christian vyrušili Berengara od listování v jakémsi tlustém a notně omšelém manuskriptu.

Slavomír knězi vysvětlil, co po něm chce. Berengar se chvíli díval střídavě po Slavomírových společnících a vysílal k nim prosebné pohledy.

Když se nedočkal žádné odpovědi, zlomeným hlasem prohlásil: „To ale nemohu udělat.“

Slavomír se zatvářil přísně a zahrozil kaplanovi ukazovákem. „Slyšel jsi přece krále Karlomana.

Máte mi všichni ve všem, co se týče vyšetřování, vyjít vstříc.“

Gumpold kaplana samozřejmě dobře znal, a bylo mu proto hned jasné, jak bude reagovat na Slavomírovo přání. Proto se uculil a rádoby nevinným tónem podpořil Slavomíra: „Nevím, co ti na Slavomírově přání vadí.“

Berengar nešťastně zabručel: „Mně osobně na tomhle přání nevadí nic. Neměl bych to říkat, ale já, ač kněz, na Boží soud příliš nevěřím. Je to u mě podobné jako už před lety třeba u nebožtíka arcibiskupa Agobarda z Lyonu.

Poznámka.

Agobard z Lyonu ( 769 až 840) – jeden z nejvzdělanějších kněží své doby, lyonský arcibiskup v letech 816 až 840.

(konec poznámky).

On toto své přesvědčení zdůvodnil na úrovni své moudrosti.

Já pouze říkám, že takové Boží soudy jsou jen zahráváním si s pověrčivostí lidí.“

Slavomír se ušklíbl. „No vidíš. To se naprosto shodujeme. Ty víš, že jde o šarlatánství, já to vím, jenže většina lidí si to nemyslí. Tak proč nevyužít lidské pověrčivosti pro dobrou věc. Nebudeme první ani poslední, kdo se tak zachová. Nebo snad nechceš, aby vyšlo najevo, kdo zavraždil Albericha?“

„To samozřejmě chci,“ kroutil se Berengar v rozpacích, „Alberich byl můj nejlepší přítel.“

Kněz se na chvíli zamyslel a potom ze sebe zasněně vypravil: „Kolik příjemných večerů jsme spolu proklábosili a kolik pohárů vína proteklo při těch sezeních našimi hrdly…“

Gumpold pobaveně na kněze pohlédl a řekl:

Já vím, co ti vadí. Tvůj nadřízený, biskup Embricho.

Poznámka.

Embricho – v letech 864 až 891 sedmý biskup v Řezně, zároveň představený řezenského kláštera svatého Emmerama.

(konec poznámky).

Že mám pravdu?“

„Když to víš, proč Slavomírovi jeho nápad nevymluvíš,“ nešťastně vzdychl Berengar, „Embricho je v podstatě mírný a hodný muž. Jenže víš, jak bude vyvádět, když se o té čarodějnické seanci, kterou po mně chcete, dozví? Moc nebude chybět k tomu, aby chtěl znovu vysvětit můj kostel.

Bude tvrdit, že v něm provádím pohanské rituály“

Christian se už usmíval naplno a ironicky poznamenal: „Počkej, příteli, Boží soud a čarodějnická seance? A pohanské rituály? To snad ne!“

Berengar sepjal ruce a obrátil oči k nebi, lépe řečeno k poněkud zašlému stropu místnosti, ve které se právě nacházeli. Zoufale a přerývaně ze sebe vydal: „Ve Slavomírově podání nejde o nic jiného než o pohanskou a čarodějnickou seanci.

To se nezlobte. A kníže Slavomír našeho Embricha nezná. Ten je sice laskavý, ovšem jeho laskavost končí u pevnosti jeho víry. Nejraději by všechny pohany okamžitě obrátil ke křesťanské víře. A já, správce kostela na královské falci, budu našemu vznešenému Embrichovi pod nosem provádět pochybné rituály, zavánějící pohanstvím. To ne a ne a ne! A navíc mě nutíte porušit osmé přikázání. Nutíte mě lhát. Vždyť dobře víte, že Alberich umírající v mém náručí mi už nic neřekl.“

Christian si promnul vousy na bradě, zkoumavě si prohlédl Berengara a s poněkud ironickým úsměvem se jej zeptal: „Neříkal jsi něco o tom, že by bylo potřeba spravit okna ve tvé bazilice Panny Marie? Že na tebe v zimě těmi okny hrozně táhne?“

„Říkal, to máš pravdu,“ přisvědčil Berengar, „co má však tohle společného s Alberichovou smrtí?“

„Hodně. Obojí má hodně společného,“ vemlouvavě hovořil Christian, „dobře víš, že Karloman má velký zájem objasnit padělatelskou aféru, což znamená, jak ti před chvílí vysvětlil Slavomír, objasnit také Alberichovu vraždu. No, a pokud ty pomůžeš, byť trochu netradičně, k objasnění vraždy našeho drahého Albericha, já určitě přemluvím Karlomana k tomu, aby ještě do zimy nechal spravit okna ve tvé bazilice. Samozřejmě to bude také král, kdo zaplatí tyto opravy.“

Berengar se nechtěl jen tak vzdát. Snažil se stále bránit, avšak Christian jej nenechal ani promluvit a dodal: „A abys mohl patřičně a důkladně zapít svůj žal nad porušením osmého přikázání a nad odchodem tvého největšího přítele, nechám ti z královských sklepů dopravit soudek toho výborného rýnského vína, které jsme včera večer u Karlomana pili.“

Berengarovi najednou zasvítily oči nad jeho již trochu zčervenalým nosem a opatrně se zeptal:

„Nemohly by ty soudky rýnského vína být dva?“

Christian se ironicky zašklebil: „Víš co, budu velkorysý Budou tři. A jako přídavek přemluvím Karlomana, aby Embrichovi poslal děkovný list, ve kterém vyzdvihne tvé zásluhy při objasňování zločinů, které tady pomáháme Slavomírovi vyšetřovat.“

„Tak dobrá, umluvili jste mě,“ prohlásil Berengar, „odpoledne před Alberichovým pohřbem bude vše nachystané tak, jak si to přeje Slavomír.“

***

Kapitola 83.

*

Odpoledne byla bazilika Panny Marie v královské falci nabitá k prasknutí. Lidé se shromažďovali i před vchodem do kostela. Sice byli zklamaní, že nemohou být přítomni dění uvnitř, avšak natahovali krky, jak mohli, ve snaze alespoň něco málo vidět a slyšet.

Král Karloman s rodinou a svými blízkými se normálně zúčastňoval mší ve svém kostele na empoře nad vchodem. Tentokrát byl však osobně přítomen dole v hlavní lodi před dřevěným podstavcem, na kterém byla umístěna rakev s Alberichovým tělem.

Král měl svého správce ve velké oblibě, proto také Alberichův pohřeb pořádal svým jménem.

To dokazovala nákladně zdobená rakev odpovídající významu Alberichova úřadu a také tomu, jak si Karloman svého správce považoval.

Na Slavomírovo přání bylo víko rakve sundané, takže byl vidět nebožtík ležící s rukama sepjatýma na prsou. Nad rakví se tiše modlil Berengar spolu se svými po straně stojícími kněžími.

Náhle se v davu před kostelem ozvalo vzrušené zašumění, které se přeneslo i dovnitř do kostela. Přísně se tvářící Gumpoldovi vojáci totiž přiváděli na rukou spoutaného kupce Bruna a jeho syna. Oba vypadali hodně ztrápeně. Nebyli zbití, bylo na nich však dobře zřejmé, jak tuší, že jejich životní pouť se krátí.

I když byli lidé v kostele i před ním hodně namačkaní, dělali rychle a ochotně vojákům, přivádějícím oba kupce, místo. Každému bylo jasné, že s královskými vojáky tentokrát nejsou absolutně žádné žerty. Navíc Karlomanova osobní přítomnost dole v lodi dávala všem jasně najevo, že to, čeho budou svědky, je v osobním zájmu krále.

Když vojáci dovedli oba kupce k rakvi, na Berengarův pokyn každého postavili čelem k jedné z jejích kratších stěn. Rozvázali jim ruce, nepříliš jemným úderem je přinutili pokleknout a položit natažené ruce na okraj rakve s Alberichovým tělem. Potom oběma přikázali, aby tak nehnutě klečeli a ani nedutali.

Berengar se svými spolubratry stál za rakví čelem k lidem v kostele. Dobře si všiml biskupa Embricha stojícího hned vedle Karlomana.

Berengar dělal jakoby nic. Pod kutnou mu však stékal na zádech čůrek potu z nervozity způsobené představou, jak bude jeho biskupský nadřízený nejspíš vyvádět po Božím soudu, který se chystal právě uspořádat podle Slavomírových pokynů.

V duchu zapřemýšlel, jestli je pro něj horší biskupova nebo králova zloba. Nakonec si řekl, že jako pro královského kaplana bude přece jen lepší být zadobře s Karlomanem a riskovat rozčilení u biskupa. Pravda byla, že král si nenechal do baziliky na falci dosadit nikoho, kdo by mu nevyhovoval. Potom si Berengar ještě řekl, že služba na falci není opravdu k zahození. Přijít o ni proto, že by si rozhněval krále, by skutečně nechtěl.

A úplně nakonec si připomněl ty tři soudky rýnského vína. Ty mu biskup Embricho určitě nepošle. Ten má nejraději čistou vodu.

Rozhodnutí bylo jasné. Pro jistotu však ještě jednou Berengar vyslal tázavý pohled ke Slavomírovi. Ten jen krátce kývl hlavou na znamení, aby Berengar, kterého předem podrobně poučil, co má provést, začal s obřadem. Christian si všiml výměny pohledů mezi Berengarem a Slavomírem.

Přísně se na kaplana zatvářil a rázně dupl nohou.

***

Kapitola 84.

*

Berengar dobře pochopil, co mu tím chtěl Christian sdělit. Obrátil s výrazem bezmoci oči vzhůru, pokřižoval se a promluvil: „Vznešený králi Karlomane, bratři a sestry! Sešli jsme se tu, abychom na poslední cestě vyprovodili našeho všemi uznávaného bratra Albericha, správce falce našeho nejvznešenějšího krále Karlomana. Dobře všichni víte, že Alberich, jehož přítelem jsem měl tu čest být, zemřel po úkladné ráně dýkou zbabělého vraha. Asi také víte, že přítel Alberich zemřel řízením božím v mém náručí. Bohužel jsem mu i přes své léčitelské znalosti už nemohl pomoci.“

Až doposud Berengar hovořil slavnostně znějícím, leč v podstatě klidným hlasem. Najednou však přejel přísným zrakem celé auditorium a vzrušeným hlasem skoro vykřikl: Jednu věc však nevíte! Než nebohý Alberich odevzdal svoji duši Bohu, stačil mi z posledních sil pošeptat jméno svého vraha!“

V kostele to zašumělo údivem, oba Brunové sebou trhli a v očích se jim objevil výraz nefalšované hrůzy.

Berengar byl výborný řečník, který dobře věděl, jak zapůsobit na dav, před kterým stál. Po krátké, dramatické odmlce zaburácel ještě hlasitějším hlasem, který byl slyšet až ven: Jméno, které mi Alberich, můj přítel nejvěrnější, řekl, je… kupec Bruno!“

Kostelem zazněly výkřiky údivu, které Berengar doslova přeřval slovy: „Bohužel, Alberichova duše už byla na cestě k Bohu, a tak mi nestačil říct, o kterého Bruna se jedná. Zda o otce, či syna. Proto dnes, ještě než Albericha vyprovodíme na jeho poslední cestě k Otci nás všech, našemu Hospodinovi, zeptáme se, který Bruno je podlým vrahem.

Já se nyní pomodlím tajemnou modlitbou k našemu Pánu, předávanou vyvolenými vyvoleným od dob Ježíše Krista, modlitbou, která mi umožní položit našemu Hospodinu tento dotaz.“

Slavomír se v té chvíli podíval na biskupa Embricha a sotva, přes vážnost chvíle, potlačil smích.

Na biskupově tváři se objevil hodně udivený výraz rozpaků. Protože o podobné modlitbě nepochybně slyšel poprvé. Už už se chystal pozdvihnout svoji pravici a otevíral ústa, aby cosi řekl, když jej předem informovaný Karloman za zdvihající se ruku uchopil, pevně ji stiskl a cosi biskupovi pošeptal. Tento moment neušel ani Berengarovi, který po očku pořád sledoval svého biskupa.

Královo gesto mu dodalo odvahy a ve svém výstupu pokračoval: „V této modlitbě požádám našeho Pána, aby ve své nekonečné laskavosti ukázal na toho, kdo Albericha zavraždil. Potom si vyslechnu odpověď, která bude určena jen mým uším, a budu vám ji tlumočit.“

Dav shromážděný v kostele ztichl a napětí by se dalo krájet. Berengar sepjal pevně své ruce a položil je na okraj rakve. Potom začal cosi tiše mumlat.

Slavomírovi neušlo, jak se jeden z kněží po jeho boku k Berengarovi naklonil, aby slyšel, co říká.

Na knězově tváři se však objevil jen udivený výraz. Berengar posléze Slavomírovi na jeho dotaz řekl, že pro jistotu jen nesrozumitelně brumlal, aby jeho hřích nebyl ještě větší.

Po chvíli tohoto pozoruhodného výkonu Berengar rozepjal své ruce, křížem si je sepjal na prsou a obrátil svůj obličej vzhůru. Celé auditorium v kostele v té chvíli bylo přesvědčeno, že k němu promlouvá Bůh. V tichu, ve kterém by se snad dal zaslechnout pád šátku na zem, lidé kaplana s vytržením sledovali.

Ten studoval strop kostela přesně tak dlouho, aby napětí vygradovalo a účinek jeho následujících slov byl maximální.

Najednou se přísně zadíval na dav před sebou, namířil k němu nataženou pravici a exaltovaným hlasem vykřikl: „Bůh ve své nekonečné laskavosti ke mně promluvil. Řekl mi, že tito dva muži klečící u Alberichovy rakve a mající na ní položené své ruce, budou mít podíl na Alberichově vraždě tehdy, jestli některá z jejich rukou bude poznamenána velkou skvrnou, velkým mateřským znaménkem. Vojáci, odhalte celé ruce obou mužů!“

Vojáci tedy rázně uchopili jejich paže a roztrhli rukávy halen.

Kostel vydechl téměř jednoznačným údivem.

V loketních jamkách levé ruky bylo u obou mužů velké mateřské znaménko.

Erik se s potměšilým úsměvem obrátil ke Slavomírovi a tiše se jej zeptal: „O znaménku u Bruna mladšího jsme věděli, co však jeho otec? Jak jsi mohl vědět o jeho znaménku?“

Slavomír se ušklíbl. „To jsem samozřejmě nevěděl. Sice jsem v to doufal, protože takové skvrny se často dědí z generace na generaci, jenže právě pro jistotu jsem Berengarovi přikázal, aby své obvinění formuloval neurčitě. Aby hovořil o podílu na vraždě. Určitě otec a syn nejednali bez domluvy.“

„A co kdyby Bruno starší znaménko neměl? To by vyvázl bez trestu?“ zeptal se Erik.

Slavomír se smutnou ironií v hlase odpověděl:

„V tomto případě jsem doufal ve strach z kruté smrti při popravě a snahu hodit svoji vinu na druhého. V to, že se oba Brunové rozmluví a budou se vzájemně obviňovat. Jen poslouchej, už to začíná.“

„Mi lost, králi, milost,“ zavyl Bruno starší, „přiznávám, že jsem tě okrádal pomocí falešných mincí, které jsme kupovali z Moravy. Albericha však zavraždil můj syn. Ať jej za ten čin peklo pohltí!“

***

Kapitola 85.

*

Tato slova staršího z kupců už zanikla ve všeobecné vřavě, která v kostele vypukla. Na Karlomanův příkaz vojáci vyklidili kostel a odvedli oba provinilce do Říšského sálu. Tam se za přítomnosti Karlomana, Embricha, který se už pomalu za Karlomanova chlácholení uklidňoval z rozčilení nad Berengarovým výstupem, samotného Berengara, Gumpolda a Erika výslechu obou kupců ujali Slavomír s Christianem.

Výsledek byl takový, jak Slavomír už delší dobu tušil. Celá historie začala tím, že před patnácti lety při útěku na Moravu Herbert s Albertem ukradli mincovní razidla. O svém činu Albgisovi nikdy neřekli. Ostatně, ten se staral především o svoji Uotu.

Když skončily pohraniční boje mezi Franky a Moravany před sedmi lety, Herbert si vzpomněl na ukrytá razidla. Oba bratři tehdy náhodou levně přišli k nějakému stříbru. Herbert tedy přemluvil Alberta, aby oprášil své pregéřské umění a vyrazil na zkoušku pár mincí. Razidla byla v pořádku, takže se Albertovi dílo podařilo. Obsah stříbra v mincích byl samozřejmě takový, aby se jejich ražba bratrům dobře vyplatila.

Bylo jim jasné, že pouštět mince mezi lidi v Nitravě nebo jinde v Moravském království by bylo nápadné.

Zajeli proto za Albgisem, kterému se však ani slovem nezmínili o svých úmyslech s paděláním mincí, protože by s jejich plány nesouhlasil. Namluvili mu, že chtějí, když vládne mír, rozšířit své obchody v Bavorsku, a proto by se rádi spojili s nějakým místním kupcem. Albgis je poslal za svým bratrancem Alberichem a ten je zase spojil s Brunem a jeho synem.

Ani Alberich nevěděl o tom, co mají oba bratři za lubem. S oběma Bruny se ovšem shodli alespoň zpočátku naprosto ve všem. Jak šel čas, zdroje stříbra se Herbertovi a Albertovi tenčily, potřeba mincí však rostla. Albert začal tedy razit mince z pokovené mědi.

V té době se ovšem Brunové a Albert s Herbertem začali dohadovat o dělení zisku. Nakonec se Brunové rozhodli, že pokud bratrům ukradnou razidla, nebudou je už k ničemu potřebovat. Bruno mladší spolu se sedmi muži proto odcestovali na Moravu, aby Herberta s Albertem zabili a vzali jim razidla. Náhodou při tom narazili na Herbertův kupecký vůz. A tady se díky další náhodě, tedy objevení se Slavomírova průvodu, začaly jejich plány hroutit.

Herberta sice zabili, mincí se však nezmocnili. Takže spěchali do Nitravy, aby zabili také Alberta a odvezli si jeho razidla. Osazenstvo dvorce sice vyvraždili, razidla však nenašli. Nejprve se chtěli vrátit domů, potom se však rozhodli ještě jednou vrátit do Albertova dvorce. Tam však už narazili na Slavomíra a jeho vojáky.

Po potyčce s nimi unikl pouze Bruno mladší s jedním ze svých mužů. Ostatní kryli jejich ústup. Brunův společník začínal panikařit a chtěl hned uprchnout do Bavor. Bruno si však uvědomoval, že přes Albgise by bylo možné dostat se až k němu a otci. Od Albericha totiž věděl o tom, že se Karloman začíná hodně zlobit kvůli výskytu padělaných mincí v Bavorsku. Proto svého druha přinutil k tomu, aby mu pomáhal při vraždě Albgise. Na zpáteční cestě však druha, který neustále hořekoval, že neujdou trestu, pro jistotu také zavraždil a jeho tělo nechal ležet ještě před Dowinou v lese.

No a konečně, Alberichova vražda byla skutečně dílem Bruna mladšího. Tedy její provedení. S otcem se však na ní dohodli, protože Alberich začínal cosi tušit, když se od Karlomana o padělaných mincích dozvěděl. Ani Alberich ovšem nevěděl nic o Slavomírově poslání. To držel Karloman v tajnosti. Svěřil se pouze Gumpoldovi s Christianem.

Alberich od Karlomana věděl, že mince pravděpodobně přichází do Bavor z Moravy. Oba Brunové proto usoudili, že bude jen otázkou času, než Albericha napadne spojovat s falešnými mincemi právě je.

Takže Bruno mladší vylákal Albericha k tajné schůzce. Navykládal mu, že pro něj má informace, které by neobyčejně zajímaly Karlomana.

Chce však vše udržet v naprosté tajnosti, a proto se s ním nechce scházet ani ve falci, ani ve svém domě. No, a při té schůzce Albericha, který mu důvěřoval, probodl.

Celá historie skončila následující den pohřbem Albericha a zároveň i popravou obou Brunů. Karloman k nim byl nakonec milosrdný. Protože vše do podrobností objasnili, nechal je pouze oběsit, a ušetřil je tak útrap mnohem krutější smrti, která jim hrozila.

***

Kapitola 86.

*

Další den se Karloman srdečně rozloučil se Slavomírem a jeho muži. Nabízel jim, aby byli jeho hosty déle, Slavomír však s omluvou odmítl. Jejich cesta do Nitravy se neplánovaně protáhla a už se těšili domů.

Při loučení se Slavomír s úsměvem podíval na Karlomana a řekl: Je to div, avšak konečně jednou se Frankové a Moravané nemlátili po hlavách, nýbrž přátelsky spolupracovali. Škoda že se tvůj vznešený otec Ludvík a můj vznešený král a přítel Rastislav také nedokáží domluvit jako my dva.“

Karloman úsměv opětoval se slovy: „Máš bohužel pravdu, Slavomíre. Obávám se, že při vřelých vztazích, které ti dva k sobě chovají, to nebude dlouho trvat a budeme proti sobě zase stát s meči v rukou. Co naděláme. Bůh tě provázej při cestě domů do Veligradu.“

Když se potom následujícího roku vydali na cestu do Říma Konstantin s Metodějem, Karloman splnil své slovo. Nekladl jim žádné překážky při jejich cestě a postaral se o její bezpečný průběh. Přesně tak, jak to Slavomírovi slíbil.

***

Kapitola 87, Moravgrad rok 905.

*

Slavomírovi přelétl po tváři mírný úsměv, poklekl, udělal prsty křížek na kamenném krytu na nápisu „Milovaný bratr Metoděj“ a tiše řekl:

„Tak vidíš, milovaný bratře Metoději, postaral jsem se o tvoji bezpečnou cestu do Říma, kterou jsi s bratrem nastoupil léta Páně 867. Při tvém návratu na Moravu to už tak jednoduché bohužel nebylo. To však byla jiná historie. A, Metoději, moc prosím, tam, kde jsi, pozdravuj moji Ladu, Erika a jeho Janu. Už to nejspíš nebude moc dlouho trvat a budete mě mít mezi sebou.“

Když starý velmož vyšel z baziliky ven, nad Moravgradem se klenula jasně modrá obloha, ze které přes poměrně časné ráno pálilo horké letní slunce. Vrabci před bazilikou se stále honili a hašteřili a kos ulovil další žížalu.

Zdánlivě všude panoval klid a mír. Zdánlivě.

***

Historická poznámka na závěr.

*

Jak se už stalo tradicí u mých románů ze série.

„Zločiny na Velké Moravě“ jako malý bonus bych si opět dovolil připojit historickou poznámku na závěr. Kdykoliv jsem totiž sám četl nějaký historický román, vždy mě zajímalo, co na něm byla historická pravda a co fantazie autora. Bohužel si autoři podobných knih takové informace obvykle nechávají pro sebe. Zároveň bych se chtěl také vyhnout tomu, aby mi někdo podsouval snahu „opravovat historii“.

Kniha, kterou jsem napsal, není historická práce a ostatně ani já nejsem profesionální historik.

Při psaní příběhu jsem se snažil řídit jednoduchými pravidly:

budu brát jako dané, co archeologie (a historická věda) prokázala; to je také důvodem toho, proč se snažím reálie té doby popisovat s maximálním využitím současné úrovně vědeckých poznatků o době Velké Moravy;

nebudu používat to (události či věci), kde archeologové nebo historici prokázali, že daná věc neexistovala nebo se daná událost tak nemohla odehrát; v ostatních případech si dovolím zapojit vlastní fantazii; vždy se ovšem budu snažit psát příběh, který by se „tak nějak či podobně“ mohl v dané době odehrát.

Příběh, který moje kniha vypráví, je smyšlený.

Odehrává se však opět na reálném historickém pozadí, stejně jako tomu je a bude u všech příběhů této velkomoravské série.

Především bych chtěl u této knihy zdůraznit jednu skutečnost – v žádném případě jsem nechtěl vzbudit zdání, že by se snad na Velké Moravě razily vlastní mince. Zatím neexistuje žádný archeologický nález, který by se dal interpretovat jako mincovna. Především však doposud nebyly nalezeny žádné velkomoravské mince. Pokud by na Velké Moravě existoval vlastní mincovní systém, dalo by se s vysokou pravděpodobností říci, že takové mince by už byly při vykopávkách nalezeny. Vzhledem k tomu, že se tak až do dneška nestalo, musíme předpokládat, že Velkomoravská říše vlastní mincovní platidla nerazila.

Je však možné, že se na Velké Moravě používaly cizí (franské, byzantské) mince, otázkou je, v jaké míře. Například na území dnešní Moravy se našly pouze dva zlaté byzantské solidy – na hoře svatého Klimenta u Osvětiman a v Mikulčicích.

Jedním z takových poměrně ojedinělých nálezů je i mince, která dala jméno této knize. V šedesátých letech dvacátého století ji objevili při archeologických vykopávkách vedenými prof. B. Chropovským v ústech zemřelého, pochovaného v kostele v Nitře na Martinském vrchu. Šlo o drobnou stříbrnou minci, tzv, půldenár, či čtvrtdenár (0,321 g, průměr 12 až 13 milimetrů).

Jak bylo tehdy zvykem, na líci mince je vyražené jméno tehdejšího vládce „CARLUS REX“ na rubu pak jméno mincovny „BLEDONIS“. To je ovšem vodítko, určující stáří mince, pouze částečné.

Pokud jde o dotyčného krále, mohlo jít o Karla druhého Holého (bratra Ludvíka druhého Němce), prvního západofranského krále ( 843 až 877) a také římského císaře ( 875 až 877). Další možností byl Karel třetí Tlustý (nejmladší syn Ludvíka druhého Němce), východofranský král ( 876 až 887), římský císař ( 881 až 887), italský král ( 879 až 887), západofranský král ( 884-888). Konečně třetím králem, za jehož panování mohla být tato mince vyražena, byl Karel třetí Prostý, západofranský král ( 898 až 923).

Co se týče jména mincovny „BLEDONIS“ původně se předpokládalo, že jde o Blainville mezi městy Toul a Štrasburk (což jsem si dovolil použít ve své knize). Dnes se usuzuje spíše na jiné francouzské město Lons-le-Saunier, které se nachází v dnešním departementu Jura poblíž švýcarských hranic.

Podle dnešních názorů mince patří nejspíše do období vlády Karla třetího Prostého. Někteří badatelé se domnívají, že mince z Nitry může být ještě mladší. Na druhé straně se ovšem takových mincí dodnes našlo jen 15 (Hunka, J: Karolínské mince zo Slovenska a ich význam. In: Karolínska kultura a Slovensko. Bratislava 2011), přičemž 14 z nich jsou denáry, „podměrečný“ je pouze ten nitranský čtvrtdenár. Takže vzhledem k malému množství těchto mincí se dá zřejmě usuzovat, že jakákoliv kategorická tvrzení mohou být přinejmenším diskutabilní, a tudíž má konstrukce, kdy hovořím o denárech z mincovny „BLEDONIS“ v souvislosti s Rastislavovou dobou, se snad nemusí považovat za „vyloženě zavrženíhodnou“ (alespoň pro historický román).

Druhým historickým faktem po „nitravské minci“ který jsem použil k výstavbě svého příběhu, je poněkud pikantní zápis v „Dekretech Mohučské synody k roku 852, čl. 11“. Je zde uvedeno21:

„Ustanovení krále Ludvíka – Albgis, když veřejně unesl Patrikovu ženu k nejzazším končinám království, odvedl ji k národu Moravanů křesťanství dosud drsného a zločinem cizoložství potupil Kristovu církev, podle společné úrady nařizujeme, aby byl na rozkaz krále poslán do vyhnanství a aby se podle svatých kanovnických ustanovení hluboce kál, to je po 3 roky, o chlebě a vodě, luštěninách a zelenině kromě svátků, a potom další 4 roky každý týden 3 dny se podobně postil i po tři 40denní posty, pokud by mu přílišná slabost nebránila to takto plnit, a aby odložil vojenský pás a po všechen čas života zůstal bez manželky…“

Jinými slovy, Albgis a Patrik zmiňovaní v mé knize skutečně žili a nepochybně to byli významní mužové, když jejich rozepři řešila synoda. Navíc onen Albgis byl odsouzen k tomu, aby „odložil vojenský pás“ tedy byl bojovníkem, zřejmě i šlechticem. Jen tak mimochodem, Rastislav Albgise s jeho milou jistě nepřijal proto, že byl senti mentální romantik přející milencům. Nepochybně tím dával Ludvíkovi Němci najevo, kdo je na Moravě pánem a nepochybně tento příběh byl jedním z kamínků v mozaice nesmiřitelného nepřátelství obou vládců, také zmiňovaném v mém příběhu.

Takže romantický příběh lásky Albgise je pravdivý, to, že byl mincmistrem a Patrik vysokým úředníkem ve službách mohučského arcibiskupa Rabana Maura, je už mojí fantazií. Říkal jsem si však, že by vůbec nemuselo být nepravděpodobné, že by Patrik Maurovým oblíbencem byl, když se jeho stížnost projednávala na mohučské synodě.

Třetí historickou skutečností tvořící základ této knihy je zápis v Bertiniánských letopisech k roku 862: „Ludvík, syn Ludvíka, krále Germánie… vyvolal vzpouru proti svému otci, podnítiv Vinida Rostislava, aby přišel kořistit až do Bavor… Ale protože Karloman, kterému otec dal onu marku již dříve, vyvíjel horlivou činnost, Rostislav setrvá na svém území.“ Stejná událost je k tomuto roku zmiňována i ve Fuldských letopisech, kde se píše také o Jindřichovi, veliteli vojenské družiny Ludvíka třetího Mladšího, zmiňovaném v mé knize, který navštívil Rastislava se žádostí o pomoc pro svého pána.

Samozřejmě je možné, že Rastislav si pouze a jednoduše vyhodnotil, že Ludvíkova vzpoura proti otci je amatérsky vedená, a nemá šanci na úspěch. Já si ovšem položil otázku, co když tomu tak (nebo pouze tak) nebylo? Rok na to skutečně putovali Konstantin s Metodějem do Říma.

Rastislav měl na úspěchu jejich mise velký zájem.

Pokud by byl v nějakém válečném sporu s Ludvíkem druhým Němcem, či jeho synem Karlomanem, byli by zajatí soluňští bratři „vhodným argumentem“ pro vyjednávání, rozuměj vydírání Rastislava. Ovšem opakuji, historická pravda je pouze odmítnutí Rastislavovy pomoci Ludvíkovi mladšímu a cesta Řeků do Říma. Spojení obou těchto událostí je už mojí fikcí.

Popisy raně středověké Nitravy a Řezna odpovídají tomu, co dnes o tehdejším vzhledu těchto měst víme a co jsem našel ať už v publikacích slovenských nebo německých. V obou případech narážíme na problém nepřetržitého osídlení těchto měst po dlouhá staletí, takže archeologické vykopávky z těch dob jsou do značné míry neúplné.

V podstatě však platí to, co stojí v mé knize. Nitrava byla komplexem opevněných hradišť, mezi kterými bylo bohaté osídlení v neopevněných osadách. Základem Řezna byl zase na tehdejší dobu obrovský římský tábor opevněný obdélníkovou mohutnou kamennou hradbou. Osídlení v tomto místě přešlo v podstatě plynule z římských dob do doby franské.

Pozorný čtenář si možná všiml, že jsem nechal ubytovat Slavomíra s Erikem v patře obytné části královské falce. V tomto případě jsem využil zajímavé informace o tom, jak také mohou historikové vyvodit vzhled starých budov. Prof. Peter Schmidt (Schmidt, P: Geschichte der Stadt Regensburg. Verlag Friedrich Pustet, Regensburg 2000, Bd. 1, str. 108.) zmiňuje zprávu Reginose von Prúma (opat, dějepisec, hudební teoretik) o pobytu Ludvíka třetího Mladšího (onen Ludvík, který ponoukal Rastislava k účasti v povstání proti otci Ludvíku druhému Němci v roce 866) na řezenské falci. V této zprávě se uvádí, že roku 879 zahynul pádem z okna malý Ludvíkův syn. Takový smrtelný úraz předpokládá pád z jisté výšky, jinými slovy byla zde tedy zřejmě minimálně dvě podlaží.

Pokud jde o kamenné domy bohatých kupců obklopené dřevěnými budovami, jedná se o můj předpoklad, který však nemusí být daleko od pravdy. Němečtí archeologové a historici se domnívají, že Řezno v devátém století bylo tvořeno z větší části dřevěnými budovami, což dokazují zprávy o zničujícím požáru z roku 891, který plošně prošel městem.

Popisy hradiště Pobědim a dvorce Ducové (v knize Ducigrad) zhruba odpovídají současnému stupni poznání slovenských archeologů.

Co se týče míst, kde se děj odehrává, je třeba zopakovat, že názvy, které Moravané dali svým sídlištím, jsou neznámé. Pomohl jsem si tedy svojí fantazií a (podobně jako v předchozích příbězích)

knihou Roberta Nového „Velká Morava na plátně dějin“ případně jsem nechal jména současná. Nakolik jsem se strefil, nevím. Alespoň tedy ještě jednou shrnu stará a nová jména existujících moravských sídlišť a zeměpisných útvarů zmiňovaných v knize:

Dolnograd – Břeclav-Pohansko; Moravgrad – Mikulčice-Valy; Veligrad – Staré Město-Uherské Hradiště; Preslava – Bratislava; Dowina – Děvín; Bílé hory – Bílé Karpaty; Lipinka – Boršice u Blatnice; Ducigrad – Ducové; Inovecké hory – Povážský Inovec; Tříbečské hory – Tríbeč; Vyšehrad – Nitrianské Pravno; Nitrava – Nitra; Mesciská – Pružina (jižně od dnešní Povážské Bystrice)

Mimochodem, Nitra je jedno z mála míst spjatých s Velkou Moravou, jehož tehdejší jméno známe. A tohoto města se týká ještě jedna zajímavost.

Plošná rozloha nitranské (nitravské) aglomerace v době Velké Moravy byla zřejmě větší, než je dnešní město.

Skutečnými historickými osobami jsou samozřejmě v knize zmiňovaní franští a moravští vládci (Ludvík druhý Němec, Karloman, Rastislav, Pribina), (arci) biskupové Řezna a Mohuče a Slavomír. Byť jejich životní osudy už dotvářím sám.

Co se týče Pribiny, slovenští historici se skutečně domnívají, že měl bavorskou a křesťanskou manželku, jak se zmiňuji v knize. Zachovaly se totiž zápisy o daru hraběte Kocela, Pribinova syna, klášteru svatého Emmerama v Řezně. Darované nemovitosti, které se nacházely v Bavorsku, pocházely z dědictví – Pribina by v Bavorsku asi těžko něco vlastnil, takže půjde zřejmě o majetek po Kocelově matce.

Na tomto místě bych chtěl vysvětlit ještě jednu maličkost pro ty, kteří nečetli mé předchozí knihy. Někteří čtenáři se možná divili, proč Rastislava označuji jako krále, když jsme se ve škole učili o velkomoravských knížatech. Skutečností je, že Rastislav se zřejmě (minimálně sám) tituloval jako král. Např, v knize Zdeňka Měřínského „České země od příchodu Slovanů po Velkou Moravu 2“ je možno na str. 259 najít následující: „… markrabí Karloman se spojil… s Rostislavem prvním, jenž je v Annales Bertiani titulován ’regulus‘, tj, hierarchicky malý, menší král vůči franskému ’rex‘.“

Ostatní postavy v knize (až na výjimky), stejně jako příběh sám, už jsou dílem mé fantazie.

Co se týče reálií v knize popsaných, snažil jsem se pokud možno držet archeologických výzkumů.

Např, obydlí, oděvy a stravu jsem popisoval tak, aby co nejvíce odpovídaly tomu, co si představují archeologové. Samozřejmě nevím, jestli opravdu kupci oblékali v té době své muže do jednotných oděvů. Za vrcholného středověku už bylo běžné, že vojáci měli pláště s erby svých pánů. Třeba se bohatí řezenští kupci chovali podobně. Kdoví?

A tak vás na konec už jen mohu vyzvat, podobně, jako jsem to učinil u předchozích příběhů:

„Pokud vás dějiny Velké Moravy zaujaly tak, jako moji paní a mě, vydejte se po stopách této podivuhodné říše. Navštivme tak, jako jsme to už vícekrát učinili my, památníky v Mikulčicích, Starém Městě u Uherského Hradiště, Břeclavi-Pohansku.

Zajeďte se podívat třeba i jinam, kde zůstaly památky po Velké Moravě – navštivte například Archeoskanzen v Modré u Uherského Hradiště, vystoupejte na Horu svatého Klimenta v Chřibech. Tam všude se zastavte, zasněte a představte si, jaké to asi bylo, když místy, kde právě stojíte, jel na svém koni Slavomír doprovázený věrným Erikem…“