Veronika Černucká

Chuť na hřích

Obsah:

Smolný den Boba Kerbyho

Expert na vraždy

Chuť na hřích

Dědictví strýce Valentina

Mezi námi zabijáky

Zn.: Hledá se vrah

Co zavinila paní Cooperová

Bestie od Měsíčního jezera

Cínový vojáček

Smlouva s Ďáblem

Dvě dobré zprávy

Srdcová dáma

Vysoká hra

Místo epilogu

Smolný den Boba Kerbyho

Neštěstí nechodí po horách, ale po lidech, praví stará lidová moudrost. A také se říká cosi o tom, že s čím člověk zachází, tím také schází. Nu, možná je v tom i díl pravdy, ale upřímně řečeno Bob Kerby není člověk, kterého by zajímaly nějaké babské povídačky.

„Kurva! Proč zrovna já?!“ zaúpěl a praštil hlavou do zdi.

Jak jste asi pochopili, Bob Kerby nepatří zrovna k absolventům nedělní školy. Ve skutečnosti je Bob Kerby zločinec. A v téhle chvíli zločinec hodně naštvaný.

Důvod je prostý. Boby se nechal ukecat k přepadení banky. Všechno šlo jako po másle do chvíle, než se objevil strážný, který se měl doma kurýrovat ze zápalu plic. Evidentně doma nebyl, čímž Bobovi a jeho dvěma komplicům připravil pernou chvilku. Bob se nakonec dostal ven i s několika miliony dolarů, ale ti dva takové štěstí neměli.

„Kdyby aspoň drželi jazyk za zuby!“

Jenomže ty dva si vypůjčili federálové a oni začali zpívat. Vymysleli si, že přepadení inicioval Bob a že jim dokonce vyhrožoval, pokud mu nepomůžou. Bob nebyl hlupák, proto mu bylo jasné, že jim prokuratura učinila lákavou nabídku, kterou nemohli odmítnout. Potřebovali obětního beránka a důkazy, které ho dostanou na řadu let za mříže. Média jako obvykle šílela a veřejnost volala po spravedlnosti. Ve finále po něm pásli všichni policajti v zemi.

Ale vezměme to od začátku.

Bob Kerby nebyl na první pohled (a bohužel ani na druhý) ničím výjimečný. Narodil se před čtyřiceti lety manželům, kteří se do Ameriky přistěhovali z Evropy. Když se jich v Americe ptali na původ, odpovídali, že jsou z Jugoslávie. Jejich novým sousedům a přátelům to nic neříkalo, proto si Kerbyovi zvykli odpovídat jen tím, že jsou odněkud z Evropy.

Bob Kerby vyrůstal v malém domku na předměstí a ve škole patřil k průměrným studentům. Jako mnozí další se zapsal na vysokou školu, ale velice brzy zjistil, že studium není nic pro něj. Bob razil heslo, že důležitější je škola života, a tak se podle toho zařídil.

Odstěhoval se od rodičů, sehnal si podnájem a začal se poohlížet po práci. Hledal něco, kde dostane hodně peněz za co nejmenší námahu. Vystřídal toho spoustu, než mu došlo, že legálně to asi nepůjde. V den svých pětadvacátých narozenin se rozhodl vydat na dráhu zločinu.

Nebyl hlupák, proto věděl, že zezačátku bude potřebovat někoho, kdo ho vezme pod ochranná křídla. A tak se Bob stal vymahačem dluhů u Josého Benita. Práce ho bavila, měl výsledky a šéf s ním byl spokojený. Hvězda Boba Kerbyho začala stoupat strmě vzhůru.

Před pěti lety se s Benitem rozloučil a s jeho svolením začal podnikat na vlastní pěst. Rozhodl se pro loupeže a během několika měsíců se mu povedlo pár akciček, díky kterým si v podsvětí udělal jméno. Bob pracoval sám, a pokud byl nucený s někým spolupracovat, dal si setsakra záležet, aby dotyčné důkladně prověřil. O tom, že patřil ke špičce v oboru, svědčí i fakt, že policie o něm neměla ani páru.

Před několika měsíci ale udělal chybu, že se nechal přemluvit k vyloupení banky. Přesněji řečeno udělal chybu, že spolupracoval s Tlustým Dickem a Marou!

Vyhledali ho v bistru, kam chodíval na pozdní snídaně. Jako obvykle si objednal černou kávu a míchaná vajíčka. Sedl si ke stolku k oknu a otevřel noviny, aby zjistil, jestli se policajtům konečně podařilo chytit vraha, který měl na svědomí několik mrtvých žen.

„Smíme si přisednout?“

Bob vzhlédl a spatřil nad sebou zavalitého černocha a štíhlou blondýnu v riflích. Dívka si ho zvědavě prohlížela a on přemýšlel, zda se znají.

„Mně říkají Tlustý Dick,“ představil se černoch a furiantsky si cvrnkl do kšiltovky.

„Já jsem Mara,“ usmála se dívka a podala mu ruku.

Bob nechtěl být nezdvořilý, ale snídani si chtěl vychutnat a na nějaké bohapusté žvatlání neměl čas. Pokud od něj něco chtějí, měli by jít rovnou k věci!

Černoch jako by mu četl myšlenky. „Jdeme od Benita. Sháníme člověka na jednu fušku a on nám doporučil vás.“

Tak je to tedy. Potřebují ho na něco, co by sami nezvládli. Nu, uvidíme, jakou nabídku mu udělají. Sice pracoval sám, ale pravidla jsou od toho, aby se porušovala. Obzvláště tehdy, když mu nabídnou slušnou sumičku.

Rukou jim naznačil, aby si přisedli. Dívka si sedla vedle něj, Tlustý Dick se rozvalil naproti. Měl sám pro sebe celou lavici a i v ní mu bylo těsno.

Přispěchala servírka s natupírovanými vlasy a piercingem v nose. Poručili si další konvičku kávy a hamburgery. Servírka odspěchala a Tlustý Dick se rozhlédl, zda je nikdo nesleduje. Mara se pobaveně ušklíbla a pak si zapálila cigaretu.

„Žasnu, co je dneska všechno možné. Policie zná vrahovo jméno, a stejně ho nejsou schopní dopadnout!“ prohlásil černoch a poklepal ukazovákem na Bobovy noviny.

„Prosím k věci,“ zavrčel Bob a složil noviny do ruličky.

Dívka se zvonivě zasmála a Tlustý Dick naštvaně skousl rty. Evidentně byl zvyklý na jiné chování.

Mara čapla Boba za límec košile a přitáhla si ho k sobě. „Chystáme se vyloupit banku a potřebujeme vaši pomoc,“ zašeptala mu.

Bob se rozesmál.

„Nechcete radši unést prezidenta?“

„My si neděláme srandu. Už jsme to celé naplánovali, ale potřebujeme někoho do party. Sami to nezvládneme, proto jsme požádali o pomoc vašeho přítele.“

„A co přesně Benito řekl?“ zeptal se Bob, aby je vyzkoušel. Teď se ukáže, jestli mluví pravdu.

Tlustý Dick se ošil a moc se mu do toho nechtělo.

„Řekl nám, že jste arogantní a sobecký hajzl. Ale prý nezná nikoho, kdo by byl lepší než vy.“

Bob se rozchechtal. Jo, přesně tohle by Benito řekl.

„Dobře. A teď mi popište ten váš plán.“

Slova se ujal Tlustý Dick. Mara mu sem tam skočila do řeči, aby doplnila nějakou drobnost. Bob mlčel a přemýšlel. Samozřejmě že ten jejich slavný plán nebyl tak geniální, jak si mysleli. Ale stačí předělat pár věcí a mohli by mít úspěch.

„S tím by se dalo něco dělat,“ prohlásil zamyšleně, když Tlustý Dick skončil.

Černochovi se zablýsklo v očích a Mara se spokojeně usmála.

„Kolik dostanu?“

Tlustý Dick a Mara si vyměnili pohledy.

„Třetinu z uloupených peněz.“

Bob se znovu rozchechtal.

„Chci čtvrt milionu předem. Klidně si tu sumu potom odečtěte z peněz, které odneseme z banky.“

Bob ocenil, že se nepokouší vyjednávat.

„Oki,“ souhlasil Tlustý Dick.

„Co když nás…“ začala Mara, ale její společník jí naznačil, aby sklapla.

„Bojíte se, abych vás nepodrazil?“ zeptal se Bob klidně. „Víte, jaké dávají soudy tresty za vyloupení banky? Ano? Pak je vám jasné, že víc riskuju já než vy. Ty peníze budou moje pojistka. A říkám vám rovnou, že když budu mít pocit, že něco není tak, jak má být, vezmu nohy na ramena a zdrhnu.“

Když Bob chtěl, dokázal vypadat hrozivě.

„To zní férově,“ prohlásil Tlustý Dick a pokýval hlavou, jako že je s podmínkami srozuměný a souhlasí.

„Co když jsme od policie a šijeme na vás boudu?“ rýpla si Mara.

Bob se pousmál. „V tom případě víte, že tresty za vyloupení banky nejsou tak dlouhé, abych si vás potom nenašel a nepodřízl vás jako podsvinčata.“

Když se vydali do banky, měli všechno promyšlené do posledních detailů. Bob předtím zašel párkrát oficiálně do banky a všechno překontroloval, aby se nedočkal nepříjemného překvapení. Tlustý Dick a Mara se ukázali jako spolehliví parťáci a šestý smysl Bobovi napovídal, že tohle klapne.

Úspěšně se dostali až k trezoru s narovnanými pytli bankovek. Museli překonat spoustu bezpečnostních opatření, ale nebylo to nic, s čím by si Bob nevěděl rady. Ti dva ho poslouchali na slovo a loupež šla jako po másle.

Mara se natáhla a shodila na podlahu jeden pytel.

„Nebudete tomu věřit, ale v tomhle pytlíčku jsou pečlivě srovnané dva miliony dolarů. Slyšíte dobře! Dva miliony dolarů!“

„Nebuď teatrální,“ napomenul ji Tlustý Dick a začal z police tahat další pytle.

„Já jich unesu víc než vy, ale zkuste každý pobrat aspoň čtyři.“

Bob si pytle přehodil přes ramena a šel s nimi k zadnímu vchodu, který byl určený zaměstnancům a vedl do dvora, kde se přes den parkovalo. Byly tu sice dvě kamery, ale ty střežily parkoviště a nikoliv banku.

Bob položil pytle vedle dveří a šel pomoct Maře, která měla problém uzvednout čtyři pytle najednou. Dva si od ní vzal a odnesl je ke svým čtyřem. Podle plánu pak měli nasednout do ukradeného auta a odjet s kradenými penězi do podzemního parkoviště jednoho obchoďáku, kde vymění auta.

„Nevím, jak to Dick dělá, ale unese jich osm. Za chvíli tady bude,“ pošeptala Mara Bobovi.

Půjdou ještě jednou, nebo jim to bude stačit? Mají šestnáct pytlů, každý po dvou milionech dolarů. Hm, to není vůbec špatné. Jemu by to i stačilo, ale uvidíme, jak se rozhodne Tlustý Dick.

Jenomže k tomu už nedošlo.

Bob s Marou vyrovnali pytle ke stěně a čekali na kumpána. Ten se objevil za chvíli. Supěl jako lokomotiva a do očí mu stékal z čela pot, který nebyl s to setřít, protože se táhl s pytli. Položil je na zem k sourozencům a pyšně prohlásil, že se mu jich podařilo vzít deset.

Vtom se na schodišti nad nimi objevilo světlo baterky. Bob na nic nečekal, popadl čtyři pytle, vyrazil dveře a utekl do tmy. Být o vteřinu pomalejší, zůstal by uvězněný v bance.

Strážný, který tu vůbec neměl být, jednal velice rychle. Skočil ke zdi, na které svítilo zelené tlačítko, a stiskl ho. Rozječely se sirény a dva šokovaní lupiči zírali na mříže, které jim zatarasily únikový východ.

„Ten sviňák!“ zasyčel Tlustý Dick, když mu došlo, že Bob stačil zmizet i s penězi.

Strážný vytáhl pistoli a pomalu se k nim blížil. Během několika minut bylo parkoviště plné policejních vozů.

„Dělám v bance pokladní a ten chlap vyhrožoval, že mi zabije dceru, když mu nepomůžeme s loupeží!“ zaječela hystericky Mara s rukama nad hlavou.

Tlustý Dick se k ní přidal: „Kvůli naší holčičce bychom udělali cokoliv. Hlavně nestřílejte! Budeme spolupracovat!“

Policie si je odvážela v poutech k výslechu a Bob prchal temnými uličkami k přístavu. Nevěděl, jestli ho ti dva podrazili, nebo zda to byla prachobyčejná smůla. Zítra se o tom dočte v ranních novinách, teď musí najít úkryt, kde přečká noc.

Policajti se už nejspíš rozhlížejí v jeho bytě a poptávají se sousedů, kde by ho mohli najít. Ještě štěstí, že po sobě zametl všechny stopy a se sousedy se nikdy nestýkal. Jeho povolání vyžadovalo, aby se každý půlrok stěhoval do nového bytu. S sebou si bral jen to nejnutnější, tudíž v tomhle ohledu má policie smůlu.

Na chvíli se zastavil a zaposlouchal se, zda neuslyší štěkot služebních psů. Boty, ve kterých byl v bance, zahodil už na parkovišti. Naštěstí pršelo a to policajtům dost ztíží práci. Pro jistotu se bosý proběhl louží a pak běžel asi deset minut naboso. Před akcí si vypracoval plán útěku a věděl, že brzy vběhne do uličky, kde přespávají bezdomovci. Ukradne jim boty a pak zamíří k řece, aby policejní psi neměli nejmenší šanci ho vyčmuchat.

Bob strávil noc v přístavu, kde se vloupal do lodi, jejíž majitelé byli na několik měsíců za hranicemi. Vyčerpaně se svalil na lůžko, ale spánek nepřicházel. Jak rád by si dal něco k jídlu a pití, ale neodvažoval se. Čtyři pytle s penězi položil vedle postele a začal přemýšlet.

V první řadě se musí postarat o to, aby policie nikdy nenašla jeho lup. I kdyby se jim ho povedlo chytit, k čemuž dříve nebo později stejně dojde, nesmí proti němu mít přímé důkazy! Jen ať potom prokurátor předvede, co umí. On si najme nejlepší obhájce, kteří se postarají o to, aby ve vězení nebyl déle, než je nezbytně nutné.

Bob si nedělal iluze ohledně svých společníků a bylo mu jasné, že si porota bude muset vybrat, jestli uvěří jemu nebo jim. Ti dva už určitě zpívají a nic by za to nedal, že zazpívali zcela dobrovolně. Buď jak buď, jeho obhájci už porotce přesvědčí, že na něj ušili boudu. Koneckonců i porotci jsou jen lidi. I oni koukají na filmy a vědí, jak to chodí, když prokuratura potřebuje získat důkazy.

Druhý den si koupil u stánku noviny a zjistil, že se přepočítal. Kurva! Proč si o nich nic nezjistil?! Spoléhal na Benita, ale ten se kvůli němu zřejmě nenamáhal. Jak mu jen mohlo uniknout, že Mara pracuje v bance? Nic proti Tlustému Dickovi, ale přisuzoval jí lepší vkus. Jak mohl vědět, že spolu žijí a vychovávají dceru? Ta jejich povídačka o tom, že je donutil vyloupit banku, seděla a soudě podle reakcí lidí v metru jim to veřejnost zbaštila.

Oni byli nevinné oběti a on, Bob Kerby, byl zlý lupič, který se neštítil zneužít bezbranné dítě! Ano, čtete správně. Bob Kerby. Policie jeho jméno nijak netajila a zveřejnila dokonce i jeho popis. Ten popis Boba uklidnil. Pokud Dick s Marou chtěli trvat na historce o vydírání, nemohli si dovolit popsat ho přesně. Nebo by jim policie věřila, že byli v šoku, a i přesto si pamatovali detaily jeho obličeje? Tenhle popis se mohl hodit na každého třetího muže v Americe.

Hledaný muž byl vysoký sto sedmdesát až sto osmdesát centimetrů, byl střední postavy, měl hnědé oči a černé vlasy. Na sobě měl… bla… bla… bla.

Bob měřil sto šedesát osm centimetrů, o zbytek se postaraly vložky do bot. Střední postavu sice měl, ale to není nic, co by nespravila dieta. Za týden bude mít o pět kilo míň a za měsíc z něj bude hubeňour. Barevné kontaktní čočky hodil do řeky, stejně tak i paruku. Skutečný Bob měl světle modré oči a plavé vlasy. Tedy nejspíš. Fakt totiž je, že skutečný Bob Kerby si už skoro ani nepamatoval, jak skutečný Bob Kerby vypadá.

Bob zahodil noviny do odpadkového koše a s batohem plným bankovek si to namířil do bytu Eily.

S Eilou se seznámil před deseti lety, kdy pracovala jako striptérka v jednom Benitově klubu. Tehdy jí bylo osmnáct a musela se starat o dva mladší sourozence. Její máma odtáhla zkusit štěstí do jiného státu a tátu nikdy neměli. Eila byla podle Boba správná holka a hlavně na ni byl spoleh.

Jaký byl mezi nimi vztah? To by ani Bob nedokázal pořádně vysvětlit. Byli přátelé, to ano. Kdysi spolu chvíli bydleli, ale to neklapalo. Eila se chtěla vdávat, ale o tom Bob nechtěl ani slyšet. Nechoval se k ní příliš hezky, ale Eila pro něj měla pořád slabost a byla ráda, když k ní tu a tam zavítal. Možná že se ještě nevzdala naděje, že si ji jednoho dne přece jen odvede k oltáři.

Zazvonil a dveře mu otevřela rozespalá Eila. Na sobě měla apartní župánek a zívala na celé kolo. Černé vlasy byly rozcuchané a kolem očí se jí táhly šmouhy rozmazaných líčidel. Bob si pomyslel, že šichta byla namáhavá. Než stačila cokoliv říct, odstrčil ji a vešel dovnitř.

„Doufám, že jsi tady sama?“ ujistil se a pak skopl boty, které si ráno koupil na bleším trhu.

„Bobe? Jak si to jako představuješ? Vtrhneš sem a vyslýcháš mě! Fuj, páchneš jako leklá ryba.“ Eila pokrčila nosík, který její ctitelé označovali slovem pikantní.

„Spal jsem v přístavu,“ odpověděl jí a mávl rukou, jako že je to normálka.

„Tak v přístavu? Divím se, že tam policie nehledala. Prý ztratili stopu u řeky.“

„Tys četla noviny?“ zeptal se a nevypadal nijak překvapeně.

„Jo, četla,“ houkla na něj a pak se odšourala do kuchyňky, aby si udělala pořádně velký hrnek kafe. Bob šel za ní.

„Dáš si taky?“

„Já to udělám, běž se osprchovat. Jestli máš vajíčka, můžu udělat i snídani.“

„No néé! Pán je ale pozorný. Jak je to dlouho, co jsi tady byl naposledy? Rok? Rok a půl?“

„Měl jsem hodně práce.“

„Tak hodně práce, jo? To jsi měl tolik práce, že ses nemohl přijít podívat na svoji starou kámošku? Kdybych tě zajímala, tak si čas najdeš! Vůbec tě nezajímá, jak se mi daří!“

Bob přelétl pohledem prsteník levé ruky. „Vdaná nejsi, jak vidím.“

Eila zrudla hněvem. „Ne, vdaná nejsem! Ale nemysli si, že budu čekat na tebe, z toho jsem už vyrostla. Až se objeví nějaký solidní chlápek, vezmu si ho a odstěhuju se na venkov!“

Bob raději mlčel. Přece jen od ní něco potřebuje.

„Kdyby tě zajímalo, co Simone a Jessica, tak ze Simone je už doktorka a Jessika si otevřela kosmetický salon. Obě se mají dobře a obě jsou zasnoubené.“

Eila si přikryla oči a dala se do pláče. Věděl, že nebrečí kvůli svým mladším sestrám, ale trápí ji to, že na rozdíl od nich je pořád sama. Náhle mu jí bylo strašně líto.

„No tak,“ snažil se ji utěšit. „Já neřekl, že si tě nikdy nevezmu. Jestli chceš, tak…“

„Tak co?!“ zařvala na něj a setřásla ruku, kterou jí objímal kolem ramen.

„Vezmeš si mě v kriminále, nebo s tebou mám utéct?! Řekni mi, co ode mě chceš, a pak vypadni!“

Bob se cítil trapně.

Eila si osušila oči a napila se kafe.

„Promiň, nechtěla jsem se chovat jako hysterka. Tak co potřebuješ?“

„Potřebuju… Teda chci tě poprosit, jestli bys neschovala peníze, které mám tady v batohu.“

„Takže po mně chceš, abych byla spolupachatelkou? V novinách psali, že máš osm milionů dolarů.“

„Jo,“ přiznal neochotně. „Dva miliony ti dám.“ Když viděl, jak se zatvářila, rychle dodal: „Až bude po všem, vezmeme se a odjedeme na venkov.“

Eile se zablesklo v očích, ale pak se zatvářila zklamaně. „Tomu tak věřím! Nechám si dva miliony a jsme vyrovnaní.“

O několik hodin později Bob obědval v restauraci v blízkosti jedné policejní stanice. Nabízeli tu domácí jídla za rozumné ceny, a tak není divu, že je to tady každý den přeplněné policisty v uniformách i civilu.

Bob si drze přisedl ke stolku, který už okupovali dva strážci zákona. Byl to risk, ale potřeboval zjistit, co se mezi policajty povídá o včerejší loupeži. Starší policajt rukou naznačil, aby si sedl, a ani se na něj nepodíval. Jeho mladší kolega Bobovi věnoval krátký zkoumavý pohled. Bob si dal záležet, aby vypadal jako policajt v civilu, který se urputně snaží, aby jako policista nevypadal. Policista proti němu si myslel to samé, protože na něj mrkl a usmál se.

Samozřejmě že se bavili o něm. Boba mile překvapilo, že mladší policajt má přítelkyni na tiskovém oddělení, tudíž je od ní podrobně informován. Bob by byl na jeho místě obezřetnější, ale díkybohu za to, že jsou policajti takovéhle klepny.

Naplkali toho spoustu, jediná zajímavá informace byla, že v noci proběhne zátah, kdy policajti zkontrolují všechna místa ve městě, kde by se mohl skrývat. Bob se v duchu smál. Hoši si evidentně věří! Prý je vyloučené, aby riskoval a snažil se opustit město. Podle policajtů je zalezlý v noře a oni ho z té jeho nory vyženou. Když dojedl, popřál jim hezký den a rozhodl se, že autobusem odjede za město, tam si najde nějaký příhodný polorozpadlý dům, kde přečká noc.

Eila zatím dojela na starý hřbitov, kde odpočívali její prarodiče. Hřbitov se už víc než třicet let nepoužíval a zub času se na něm nepěkně podepsal. Hřbitov chátral, jednotlivé hroby byly zarostlé a nikdo by si netroufl odhadnout, kudy dříve vedly cestičky. Kovaná brána byla zamčená, ale Eila se od Boba naučila pár triků, takže ji dokázala snadno otevřít. Brána při otevírání zavrzala a Eila nadskočila hrůzou. Neměla raději vybrat jiné místo?

Ale strach překonala a šla k místu, kde by měl být společný hrob jejích prarodičů. Nebyla tak hloupá, aby peníze zakopala přímo tam. Bob jí kladl na srdce, že nikdo nesmí vědět, kam je schovala. Co kdyby někdo přišel na to, že mu pomáhá? Co kdyby si někdo dal tu práci a našel taxikáře, který ji odvezl na nádraží? Copak je nemožné vypátrat, kam odjela? Zaplatila si sice delší cestu, ale nikdy nevíte. Někdo by mohl zjistit, kde odpočívají její příbuzní, a pak už by nebylo nic složitého najít jejich hrob a peníze vykopat.

Eila vybrala pátý hrob vlevo od hrobu prarodičů a z tašky vyndala malý rýč a lopatku. Trvalo jí asi hodinu, než vyhloubila jámu, do které mohla položit plastovou krabici s penězi. Pak jámu zasypala a zakryla květinami a listím. Ještě než odešla, podívala se, komu hrob patří. Patřil Adamu Broganovi.

Večer se rozhodla, že si zajde na prima večeři do italské restaurace na rohu. Dá si pizzu a na práci se dneska vykašle. Vlastně se na práci může vykašlat úplně, teď když má dva miliony! Hned potom co Bob odešel, vzala svůj podíl a vydala se do banky, kde si na své jméno pronajala trezor. Peníze tak budou schované, a až bude bezpečné dát je do oběhu, vyzvedne si je. A že bude čekat několik let? To jí nevadí ani v nejmenším.

Eila si pochutnávala na pizze s olivami a spokojeně se rozhlížela kolem sebe. V Itálii nikdy nebyla, ale věřila, že to v tamních restauracích vypadá přesně takhle. To je nápad! Projede celý svět a pak si na venkově koupí malou hospůdku.

Vtom si všimla štíhlého muže, který seděl sám u stolu a pil bílé víno. Měl na sobě oblek, kravatu a o nohu stolu si opřel kožený kufřík. Vypadal jako právník a Eilu napadlo, že je to přesně ten typ muže, se kterým by chtěla strávit zbytek života. K čertu s nezodpovědným a sobeckým Bobem!

Muž vytušil její upřený pohled a otočil se přímo k ní. Usmál se a Eile se rozbušilo srdce. Neznámý na nic nečekal a přisedl si k ní. Při představování jí políbil ruku a Eila si připadala jako v pohádce. Muž objednal láhev vína, potom druhou a třetí.

Odbila desátá a Eila cítila, že jí alkohol stoupl do hlavy. Dan se ukázal jako příjemný a pozorný společník, se kterým byla legrace. Kdy se naposledy takhle zasmála? Na to, že je právník, je s ním nebývalá zábava. Protože si byla jistá, že jejich sympatie jsou vzájemné, odvážila se ho zeptat, zda má nějaké závazky. Páni! Tak on je rozvedený a bezdětný. Potom co ji doprovodil k domu, mu nabídla, aby šel dál.

Eila se šla upravit do koupelny a nechala Dana v jídelně, aby otevřel sekt, který se jí od rána chladil v ledničce. Předpokládala, že si večer připije na nenadálé bohatství, ale teď si může připít i na seznámení s Danem.

„Už jsem ti řekl, že jsi krásná?“ zeptal se jí, když společně vešli do obýváku.

Eila se usmála a vzala si od něj vysokou skleničku plnou sektu.

„Říkal jsi mi to už pětkrát, ale klidně mi to můžeš opakovat až do rána. Tak na zdraví a na to, že jsme se setkali.“

Až tohle bude Bobovi vyprávět, pukne závistí. Dan je skvělá partie a má o ni zájem.

„Zatančíme si?“ navrhl a Eila pustila své oblíbené ploužáky. Dopila sekt, skleničku postavila na nízký stolek a objala Dana kolem ramen.

„Mám pocit, že se mi točí hlava,“ zašeptala mu do ucha.

Dan ji vzal do náruče a odnesl do ložnice. Položil ji na postel a za chvíli se vrátil se svým koženým kufříkem. Když z něj vytáhl dva hedvábné šátky a přivázal jí nohy i ruce k posteli, nic nenamítala. Svůdně se usmála a zavřela oči.

Když je otevřela, uviděla nad sebou Dana s obrovským řeznickým nožem.

Vykřikla hrůzou a Dan se zlomyslně zasmál.

„Jestli chceš peníze, dám ti je všechny!“

„Peníze?“ zeptal se Dan zaraženě a pochybovačně se rozhlédl po skromně zařízené ložnici. Dělá si z něj srandu nebo hraje o čas?

„Dám ti celé dva miliony a nikomu nic neřeknu!“ zapřísahala ho, ale on se tvářil, že ji neslyší. Zálibně se díval na nůž a na její hrdlo a jí pomalu docházelo, že peníze pro něj nic neznamenají.

„Kdo jsi?“

Dan se chraplavě zasmál. „Copak ty mě neznáš? Nečteš noviny?“ Pak se k ní sklonil a pošeptal jí své skutečné jméno.

Nůž jí projel hrdlem tak rychle, že ani nestačila zaječet.

Vrah si natáhl gumové rukavice a do misky opatrně nabral krev, která jí tryskala z krku. S miskou pak přešel k zrcadlu. Zabořil do krve ukazovák, a jak bylo jeho zvykem, zanechal po sobě na zrcadle krvavý podpis.

Bob se horko těžko vyhrabal do prvního patra v jakési zřícenině, která kdysi dávno sloužila pravděpodobně jako ubytovna. Celý večer strávil tím, že budovu z dálky pozoroval, aby se ujistil, že tu bude sám. To by mu tak chybělo, aby se tu střetl s bezdomovci nebo feťáky! Odhodlal se vstoupit, až když padla tma. Budova neměla jediné okno ani dveře, ale naštěstí bylo takové vedro, že mu zdejší průvan nijak nevadil.

Schody do prvního patra byly ve stavu rozkladu, takže mu trvalo dobrou hodinu, než vstoupil na poslední. Do druhého patra schody chyběly, proto se nemusel bát, že mu shora přijde nevítaná návštěva. Otvory, ve kterých byla dříve okna, byly poměrně vysoko a on neviděl důvod, proč by se k němu měl kdokoliv drápat. Aby se cítil naprosto bezpečně, kopal do schodů tak dlouho, až se zhroutily do přízemí. Tak! V klidu tady přespí a zítra se rozjede za Eilou, aby mu řekla, kam ukryla peníze.

Bobovi se podařilo usnout, ale o hodinu později ho probudil hluk a hlasité vzdechy. Dobývá se sem nějaký zraněný bezdomovec? Bob se odplazil k díře v podlaze a podíval se dolů. Ne, nemýlil se. Ten chlápek byl bezesporu bezdomovec a vážně to vypadalo, že je v posledním tažení. Šel potmě, narážel do věcí a hekal bolestí. Bob byl tiše jako myška, protože nestál o to, aby se staral o nemocného. Bůhví jakou nakažlivou nemoc může mít. Vtom se chlápek rozkašlal a Bob si pomyslel, že má určitě tuberkulózu. Odplížil se ke svému provizornímu lůžku a přes hlavu si přetáhl pokrývku, kterou si sem přinesl. Bezdomovec naříkal bolestí a Bobovi se už nepodařilo usnout.

Náhle měl pocit, jako by u domu někdo stál a škrtal zápalkou. Na chvíli se objevilo světýlko, ale za několik sekund zase zhaslo. Bob rozčileně vyskočil. Co je zase tohle? To tady mají bezdomovci mejdan nebo co? Bob po čtyřech dolezl k otvoru ve stěně a opatrně vykoukl ven. Venku stála tmavá postava a dívala se dovnitř. Bob nepochyboval, že jde o muže. Všechno nasvědčovalo tomu, že dotyčný sleduje bezdomovce, který se svíjel v bolestech na podlaze.

Postava na několik minut zmizela a Bobovi se zdálo, že zaslechl otvírání kufru u auta. Za chvíli se muž vrátil a cosi nesl. Držel to v levé ruce a vypadalo to jako velký balík nebo krabice. Vešel do domu a Bob se odplazil k místu, odkud mohl sledovat, co se bude dole dít.

Raněný muž uviděl návštěvníka a prosebně k němu vztáhl ruku. „Pomozte mi,“ zaskuhral tak, že mu bylo sotva rozumět.

Příchozí se přidušeně zachechtal a položil na zem věc, kterou si s sebou přinesl.

„Mám strašné bolesti. Pomozte mi!“ zaskučel bezdomovec, ale s mužem to ani nehnulo.

„Zlomil jsem si nohu a nemůžu se ani hnout.“

Příchozí škrtl sirkou a posvítil si na bezdomovce. V tom okamžiku se Bobovi podařilo zahlédnout jeho obličej. Muž odhodil sirku a dřepl si vedle raněného.

On snad čeká, až umře?!

Bob se skoro ani neodvažoval dýchat. V tom muži bylo něco, co mu nahánělo strach. Bezdomovec úpěl a on si tam jen tak klidně sedí a dívá se na něj!

Brzy nastal konec. Bezdomovec dostal záchvat kašle a z pusy a nosu se mu vyřinula krev. Bob to viděl díky tomu, že příchozí si na něj opět posvítil sirkou.

Muž se přesvědčil, že je bezdomovec opravdu mrtvý, a potom sáhl po té věci, kterou si přinesl z auta. Byl to plechový kanystr. Bob se zatajeným dechem sledoval muže, jak polévá bezdomovce benzinem a potom na něj hází zapálenou sirku. Netrvalo dlouho a tělo začaly olizovat plameny.

Bob se snažil přijít na to, co má muž za lubem. K čemu potřebuje ohořelé tělo?

Pravda mu došla ve chvíli, kdy muž rozkopal popel a v blízkosti požáru pohodil peněženku s doklady.

Bob se musel kousnout do jazyku, aby se nerozesmál. Tak on se potřeboval zbavit identity? To je teda gól! On se identity zbavil a Bob ji právě získal.

Muž popadl prázdný kanystr a odešel. Chvíli nato Bob uslyšel motor a auto odjelo pryč.

Ráno si prohlédl fotku na dokladech a usoudil, že by to šlo. Než se vydá k Eile, staví se v kadeřnictví a nechá si obarvit vlasy nahnědo, aby byl muži na fotce ještě podobnější. Při troše dobré vůle si kontrola na letišti bude myslet, že je to on před několika lety. Rysy měli podobné, oba byli nevýrazní a navíc všichni přece vědí, že dokladové fotky zkreslují realitu. Bob se ještě podíval na mužovo jméno, aby věděl, jak se ode dneška bude představovat. John Gabin.

O pár hodin později už Bob seděl na policejní stanici a čekal, až si pro něj přijedou federálové. Nechápal, co se vlastně stalo, a rval si vlasy nad tím, jak mohl být takový idiot, že se nechal vyprovokovat ke rvačce s taxikářem, který se ho pokusil okrást.

K jeho smůle rvačku viděli dva pochůzkáři. Ti nelenili a přivolali své kolegy z okrsku. Odvezli si je na stanici, tam oběma sejmuli otisky a vyzvali je, aby chvíli počkali. Taxikář se domáhal právníka, řval jako na lesy a dokonce jim rozmlátil židli, ale i přesto ho po nějaké době pustili.

Zato Bobovi oznámili, že se o něj zajímá FBI, takže má chviličku posečkat, než si ho vyzvednou. Bob se zmohl na překvapený výraz, ale oni mu nemínili cokoliv vysvětlovat. Navíc měli tu drzost, že mu nasadili pouta. Seděl v kanceláři, kde ho strážilo osm ozbrojených policistů. Tvářil se dotčeně, ale bylo mu to houby platné.

Pak si ho vyzvedli čtyři muži v černých oblecích, kteří ho posadili do dodávky a odvezli pryč.

Auto zastavilo a Bob si mohl prohlédnout budovu FBI. Nic moc, pomyslel si a ušklíbl se. V duchu si opakoval, že není důvod panikařit, protože na něj nic nemají.

Posadili ho do místnosti s prosklenou stěnou a odešli. Věděl, že ho pozorují, a musel se držet, aby jim názorně nepředvedl, co mu můžou. Ale byla by to sranda, kdyby vyskočil na stůl, stáhl si kalhoty a vyšpulil na ně zadek!

Do místnosti vstoupil postarší agent a položil před něj arch papíru s otisky prstů.

„Našli jsme vaše otisky,“ pronesl s kamenným výrazem.

Bob pouze pokrčil rameny.

Myslíš si, že ti na to skočím? V bance jsem měl celou dobu rukavice!

„Byly v kuchyni na nádobí a nábytku, pár jich bylo v koupelně a našli jsme je i na posteli v ložnici.“

Co to žvaní?!

Agent se na něj podíval téměř otcovsky. „Nebo nám chcete tvrdit, že jste nebyl v bytě Eily Holmesové?“

Eila?! Oni byli u Eily? Našli tam otisky prstů, ale co to dokazuje? Navštívil svoji kamarádku, nasnídali se spolu, užili si v její posteli a pak odešel. Jak to podle nich souvisí s vyloupením banky? Nebo ho Eila zradila?! Shrábla peníze a udala ho?!

„Zřejmě si mě s někým pletete,“ upozornil agenta přátelsky.

Ten pozvedl obočí a ironicky poznamenal: „Aha. A jak se tedy jmenujete, pane?“

Teď byla pravá chvíle pro to, aby jim vytřel zrak. Pokud si myslí, že před sebou mají Boba Kerbyho, tak se budou divit!

„Jsem John Gabin. Můžete se podívat na mé doklady, mám je v náprsní kapse.“

Agent už zažil všelicos, ale tohle bylo moc i na něj.

„Hodláte to uhrát na nepříčetnost, Gabine? V tom případě si to laskavě schovejte pro psychiatry, ano? Určitě je bude zajímat i to, proč jste u všech zavražděných nechal na zrcadle svůj krvavý podpis.“

Bob schoval hlavu do dlaní a sprostě zaklel. Už chápal, kdo byl ten muž s kanystrem a proč tak toužil po tom, aby ho svět považoval za mrtvého.

Eila je mrtvá a on je podezřelý z její vraždy.

Uvěří mu, když řekne pravdu?

Expert na vraždy

Svoji manželku Emmu jsem se rozhodl zavraždit před třemi měsíci, když jsem zjistil, že mě podvádí s jakýmsi Leonem. Leonem – chápete to? Mě vyměnila za nějakého Leona. Řekl bych, že uražená ješitnost je silnější motiv pro zločin než nenávist nebo touha po penězích. Chtěl jsem se jí pomstít a chtěl jsem to udělat tak, aby mě z toho nemohli nikdy obvinit. Rozhodl jsem se spáchat dokonalý zločin.

Věřte nebo ne, ale pořád jsem přesvědčený o tom, že nikdo jiný by nedokázal vraždit tak efektivně jako já. Sebechvála? Ale kde! Jen zdravé sebevědomí.

O zločiny jsem se zajímal vždycky. Táta byl soudce, máma pracovala u policie a vraždy u nás byly na denním pořádku. Rodiče si přede mnou a mým starším bratrem nebrali servítky a díky bohu za to! Možná že není úplně nejvhodnější bavit se u snídaně o rozřezaných kusech mrtvol, ale řekl bych, že nás to s bratrem nijak nepoznamenalo.

Se Samem jsme si dělávali legraci, že by z nás mohli být prvotřídní zabijáci, protože teorii máme v malíku. Jenomže teorie je teorie a praxe je praxe. Sam se mi přiznal, že by nikdy nedokázal připravit člověka o život, a já si tím byl až do letošního léta jistý i u sebe.

Než budu vyprávět o tom, jak jsem přistihl svou Emmu in flagranti, měl bych zřejmě napsat i něco málo o sobě.

Jmenuji se Charlie, na Vánoce mi bude pětačtyřicet a měl jsem za to, že vedu spokojený život. V práci jsem úspěšný, vydělávám slušné peníze, jsem zdravý a z prvního manželství mám dva téměř dospělé syny. Hodně cestuji, sportuji a dokonce se mi povedlo vydat řádku knížek. Ještě před půl rokem bych přísahal, že mé nynější manželství je šťastné a že má druhá manželka je nejbáječnější žena pod sluncem.

Seznámili jsme se před pěti lety na mé autogramiádě. Seděl jsem u stolku v knihkupectví jednoho obchodního domu a snažil se vnímat historky, které mi vyprávěly čiperné babči, které se přišly podívat na Pana spisovatele. Moje knížky je nezaujaly, ale to jim nemám za zlé. Osobně si myslím, že sem přišly hlavně kvůli občerstvení. Kolem mě se jich shluklo asi deset. Každá držela kelímek s kávou a talířek s miniaturními koláčky a všechny se předháněly v tom, která zná zajímavější příběh.

„Měl byste napsat nějaký román o lásce a vášni,“ domlouvala mi jedna.

„Něco ve stylu Jackie Collins,“ radila druhá.

„Copak máte zapotřebí psát tohle?“ zeptala se další a štítivě ukázala na knihu, kterou jsem tady prezentoval.

„Kdo to vlastně čte?“ rýpla si jiná, a aniž by čekala na odpověď, začala mi vyprávět, co se jí přihodilo před šedesáti lety někde v Tramtárii. „To je silné téma, že?“ zakončila svůj monolog a triumfálně se podívala po ostatních.

„Jackie Collins to sice není, ale pořád je to lepší než ty vaše spisky,“ prohlásila milovnice Collinsové.

Dřepěl jsem tady dobré dvě hodiny a zatím se prodalo jen pár výtisků. Podezíral jsem své podřízené, že mi sem nahnali příbuzné, abych měl dobrý pocit, že mé knížky zná široká veřejnost. Tipl bych, že skutečné čtenáře bych spočítal na prstech jedné ruky. Vesměs to byli studenti, což mi přišlo logické.

Už jsem skoro propadal skepsi, když jsem za výlohou zahlédl Emmu. Tehdy jsem samozřejmě nevěděl, jak se jmenuje. Zjistil jsem to až po autogramiádě, když jsem ji pozval na dvojku červeného.

Nejspíš v nákupním centru trávila odpoledne, protože držela několik lesklých papírových tašek s logy místních obchodů. Černé mikádo vypadalo čerstvě, takže si tady zašla i ke kadeřníkovi. Stála u fontánky a zvědavě nakukovala do výlohy knihkupectví, kam pozorné prodavačky pověsily obří plakát s mou fotografií.

Emma se neumí přetvařovat a mně bylo jasné, že hoří zvědavostí. Chvíli nejistě přešlapovala před výlohou a přemýšlela, jestli má vejít. Pak se podívala na náramkové hodinky a to rozhodlo. Ačkoliv jsem ji netipoval na čtenářku mých odborných publikací, jednu si koupila. Zálibně k ní přičichla, pohladila jí desky a pak ji položila přede mě se slovy: „Emmě. To bude stačit.“

Brali jsme se o rok později. Emmě bylo třiatřicet a řekla mi, že netouží po dětech a že si vystačíme s mými syny z prvního manželství. Až mnohem později jsem se od její matky dozvěděl, že Emma žádné děti mít nemůže. Žili jsme si lépe než většina lidí, které znám. Své manželce bych snesl modré z nebe, jenomže jí to zřejmě nestačilo. Ale co, nemá cenu se litovat.

Podle psychologů je kritický sedmý rok manželství, u nás nastala krize dřív. Je možné, že mě podváděla od samého začátku, ale já byl tak slepý, že jsem to nepoznal. Načapal jsem ji až s Leonem. A to bohužel doslova!

Přijel jsem dřív ze služební cesty a našel je v naší posteli. V prvním impulsu jsem se na ně chtěl vrhnout a oba je zmlátit. Možná že v tu chvíli mi hlavou bleskla myšlenka, že bych je dokázal i zavraždit. Stál jsem za dveřmi ložnice a poslouchal jejich vzrušené vzdechy. Musel jsem si nacpat ruku do pusy a pořádně do ní kousnout, abych nekřičel vzteky.

Nejhorší na tom je, že mi nevadila nevěra samotná, ale to, že mě neskutečně ponížila a udělala ze mě totálního blbce. Jako v transu jsem sešel dolů a potichu za sebou zavřel dveře. Taxíka jsem se odvážil zavolat až ve chvíli, kdy jsem byl tak daleko, že jsem neviděl ani střechu našeho domu.

Odjel jsem do práce a tam počkal do večera. Večer jsem Emmě zatelefonoval, že jsem zrovna přiletěl a chystám se domů. Byl jsem víc než zvědavý, jak se bude chovat.

Ta svině na sobě nedala nic znát a to mě rozčílilo ještě víc. Pochopil jsem, že to není poprvé a že má ženuška v tom umí chodit. Kdyby se tvářila provinile nebo se mi vrhla k nohám a prosila o odpuštění, možná bych se přes to časem přenesl. Ale takhle? Ne!

Moje manželka je expertka na nevěru, ale zapomněla, že já jsem expert na vraždy.

Jejich vraždu jsem začal plánovat během večeře, kdy mi vyprávěla, jak strávila celý den se svojí kamarádkou. Doslova se mi vysmívala a já nemohl nic dělat. Ta bezmoc je hrozná. Kdo to nezažil, neumí si to ani představit. Utěšoval mě jen fakt, že právě promýšlím, jak naložím s jejich těly.

Za dvě chladnokrevné vraždy je trest smrti, proto musím být nadmíru opatrný. A hlavně musím dodat policii podezřelého i důkazy proti němu.

Večer jsem se zamkl v pracovně a z poličky vyndal všechny knížky od forenzního patologa prof. Jamese. Jsou ve svém oboru nejlepší a co na tom, že mají sloužit policistům? Profesor James si zřejmě neuvědomil, že se jeho knížky dají použít i jako šikovné příručky pro vrahy.

Byl červenec a já se rozhodl, že Emmu a Leona zavraždím v říjnu. Ptáte se proč? Copak jste nečetli profesora Jamese? Podle něj se lidské tělo rozloží nejrychleji v prostředí, kde se často střídají teploty, kde je vlhko a kde se vyskytují mrchožravá zvířata. Teď je bohužel vedro a sucho a zima nepřichází v úvahu proto, že by mrtvá těla zakonzervovala. Tolik profesor James. Sám za sebe pak říkám, že potřebuji pár měsíců na to, abych našel někoho, na koho svůj zločin hodím.

Štěstí mi přálo a já našel Leonovu manželku. Byla to vysoká tlustá ženská z východní Evropy, se kterou se oženil nejspíš jen proto, že mu za to zaplatila. Jmenovala se Jelena nebo tak nějak, ale tady u nás si říkala Lena. Pracovala jako pečovatelka v domově seniorů a dalo se předpokládat, že má sílu jako chlap.

Když jsem ji poprvé uviděl, pochopil jsem, proč ji Leon podvádí. Možná to byla hodná ženská se skvělou povahou, ale její exteriér nebyl takový, abyste se na něj vydrželi dívat déle než pár minut. Těm staříkům, o které se starala, to bylo ukradené. Krmila je, přebalovala a pomáhala jim s mytím. Párkrát jsem ji viděl při práci a musím uznat, že byla docela schopná.

Tím že jsem šel za ní, jsem dost riskoval, ale vymluvil jsem se na své rodiče, kteří budou brzy potřebovat celodenní péči. Ještě štěstí, že v tom nikdo nešťoural. Můj táta je růžolící sedmdesátník, který tráví dny na golfu a na tenisu, a moje máma učí na částečný úvazek tělocvik na jedné soukromé škole. Od policie má hezkou výsluhu, ale prý by se doma nudila.

Jednou jsem mluvil i s Leonovou manželkou. Byla milá, ale měla hrozný přízvuk a při řeči se vám nedokázala dívat do očí. Pohledem těkala sem a tam, což vypadalo, jako kdyby měla špatné svědomí a něco skrývala. Doufejme, že si policie bude myslet to samé.

K mé nezměrné radosti jsem zjistil, že Lena tráví víkendy na chatě u jezera. Co jsem si mohl přát víc? Mám ideální podezřelou s motivem i ideální prostředí. Asi vás to překvapí (mě to ostatně také překvapilo), ale Lena byla do svého záletného manžela zamilovaná. Nevím, jestli věděla o Emmě, ale jednou jsem byl u toho, když mu udělala žárlivou scénu. Bohužel se to neodehrálo na veřejnosti, ale jen v jejich chatě u jezera. Chvíli jsem si pohrával s myšlenkou poslat jí pár anonymů o Emmě, ale nakonec jsem usoudil, že se nic nemá přehánět.

Několik dní před vraždou jsem je sledoval, abych zjistil, kde se schází. V práci jsem si vzal dovolenou, aby byli nucení scházet se v motorestech a apartmánech. K Leonovi by nešli, protože nemohli vědět, kdy se jeho manželka vrátí z práce, a hotely s recepčními pro ně byly riskantní. Emma měla peněz na rozhazování a bez problémů si mohla dlouhodobě pronajmout nějakou menší nemovitost. Jenomže tam by po ní chtěli doklady, a to si nemohla dovolit. Sám jsem byl zvědavý, jak se rozhodnou.

Mně osobně to bylo jedno. Zavraždím je v pokoji, těla rozřežu v koupelně a potom je odnesu v kufrech do auta. Vana nebo sprcha jsou v každém pokoji a igelity a noviny na zabalení si přinesu s sebou. Přesnější je, že už je vozím s sebou. Noviny jsem si kupoval během léta v různých okresech, abych tím policisty zmátl. Jen ať si myslí, že ta uříznutá noha nebo ruka patří člověku pocházejícímu z tamního okresu.

V den vraždy Emma odjela taxíkem k jednomu hotýlku u dálnice, který nabízel i několik bungalovů. Jestli jsem se bál, že si ji taxikář zapamatuje? Ani ne. Emma mi to totiž ulehčila tím, že si nasadila světlou paruku a na očích měla velké sluneční brýle s kostěnými obroučkami. Podle mých propočtů se těla nenajdou dřív než za několik měsíců, proto jsem se neobtěžoval s vymýšlením alibi.

Profesor James to ve svých knížkách neříká, ale alibi je hodně ošemetná věc. Buď musíte někoho podplatit, a ten vás následně může začít vydírat, nebo si opatříte několik alibi, ale pak nebudete stíhat provést zločin. Anebo to přepísknete a nějaký inteligentní policista si řekne, že je to až moc dokonalé na to, aby to byla pravda. Tvrdím, že nejlepší alibi je to, které ani nepotřebujete.

Horší to bylo s pilou a pistolí, které jsem měl zamčené v kufru auta. Pilu jsem koupil v běžném supermarketu daleko od našeho města a zaplatil jsem bankovkami. Na hlavě jsem měl tehdy kšiltovku, ale to ani nebylo nutné. Velké problémy by mohla nadělat pistole, kdyby policisty dovedla do obchodu, kde jsem ji kdysi kupoval. Problémům předejdu jedině tak, že Emmu a jejího milence střelím do hlavy a hlavy pak odřežu. Poměrně dlouho jsem přemýšlel nad tím, jakým způsobem se hlav zbavím. Nejméně riskantní mi přišlo ponořit je do nějaké žíraviny. Jediné co zbude, jsou zuby, podle kterých by mohli Emmu a Leona identifikovat. Proto je použiju jako důkaz proti Leně. Zuby a ještě Emminu nadvakrát zlomenou vřetenní kost. Zbytek rozmístím tak porůznu po celé zemi. Bude to makačka, ale stojí to za to.

Emma si na recepci jako paní Holmesová zaplatila bungalov na celý týden. Takže mám minimálně týden k dobru! Teprve potom se za nimi majitel vypraví, aby mu zaplatili další dny. Když je nenajde, napadne ho nejspíš, že už odjeli. Mám v plánu tam po sobě perfektně uklidit, takže by majitel musel být naprostý šílenec, aby ho napadlo, že v bungalovu došlo k vraždě. I kdyby ho to náhodou napadlo, bude držet jazyk za zuby. Proč si přidělávat problémy a mít opletačky s policií? Něco jiného by bylo, kdyby našel jejich mrtvoly, ale toho ho ušetřím.

Emma vešla dovnitř a za chvíli jsem uslyšel proud sprchy. Poflakoval jsem se mezi bungalovy a zjistil, že jsme tu sami. Ne že by mi případní svědci vadili, ale takhle mám o starost méně. Za půl hodiny dorazil Leon. Málem jsem se začal smát, když jsem pochopil, že ten pitomec má taky paruku. Leon zaklepal na okno a Emma ho pustila dovnitř.

Odešel jsem do lesa a čekal, až se setmí. Pak jsem si z auta přinesl potřebné propriety a pustil se do toho.

Nejdřív jsem zastřelil Emmu a potom Leona. Jejich těla jsem odtáhl do koupelny a připravil si pilu a igelity. Podrobnosti po mně nechtějte, ale věřte mi, že to bylo dost nechutné. Hlavy a trupy jsem rozpustil v žíravině a pak je zabalil do igelitů. Tyhle části potom volně pohodím v lese, aby posloužily jako potrava zvířatům. Věděl jsem, že riziko představují tělní otvory, do kterých mouchy nakladou vajíčka, ze kterých se později líhnou larvy. Podle nich pak patologové můžou určit poměrně přesně dobu smrti, proto jsem se postaral, aby tu žádné tělní otvory nebyly.

Naopak larvám dopřeji, aby si pochutnaly na některých částech rukou a nohou. Ty jsem nevložil do žíraviny, ale pečlivě zabalil do novin a igelitu. V lese je buď zakopu, anebo volně pohodím, to bude záležet na tom, jak mě bude tlačit čas. Vím, že o maso se podělí zvířata a hmyz. A když ostatky najde policie? Podle larev zjistí maximálně to, jaké látky do sebe z masa dostaly. Emma nebyla závislá na drogách ani nebrala žádné léky, a tak jsem byl v klidu. Policie bude mít anonymní části končetin, o kterých si může domýšlet, co chce.

Z bungalovu jsem vyjel až po půlnoci. Nezdá se to, ale vážně mi to zabralo několik hodin. Další nekonečné hodiny jsem trávil tím, že jsem se zbavoval kousků z mé drahé Emmy a jejího milence. Domů jsem se dostal až k ránu a okamžitě jsem usnul vyčerpáním.

Manželčino zmizení jsem nahlásil až za dva dny a policie si nechala ještě pár dní, než po ní vyhlásila pátrání. Dal jsem si pozor, abych působil věrohodně jako manžel, který se nevzdává naděje, že se jeho žena vrátí. Dovolil jsem si smutek, ale vyvaroval jsem se patetických scén plných žalu. Když se mě ptali, zda měla Emma nějaký poměr, zalhal jsem jim, že o ničem nevím.

Umíral jsem touhou dozvědět se, zda i Lena pohřešuje svého manžela, ale raději bych si ukousl jazyk, než bych na to s kýmkoliv zavedl řeč. Do domova, kde pracovala, jsem se neodvažoval, a tak jsem o ní neměl žádné zprávy.

O týden později jsem se úplnou náhodou dozvěděl, že odjela ke svým příbuzným do Evropy a už se nevrátila.

Ten večer jsem otevřel šampaňské a oslavil své vítězství.

Policie za mnou přišla až za měsíc.

Seděl jsem ve své pracovně, poslouchal Beethovena a popíjel skotskou.

Vešli dovnitř a tvářili se rozpačitě.

„Našli jsme tělo vaší ženy. Tedy většinu těla.“

Nechtěl jsem přehrávat, proto jsem nevykřikl. Tvářil jsem se překvapeně a čekal na další informace.

„Nalezli jsme i pozůstatky těla, které patřilo jejímu milenci.“

Teprve teď jsem krátce vykřikl.

„Byli zavražděni v bungalovu za městem. Vrah je střelil do hlavy a potom rozřezal. Některé části namočil do žíraviny a některé zabalil do novin. Rozmístil je na různých místech a některé části zakopal.“

Otřásl jsem se.

„Proto vám to trvalo tak dlouho,“ pokýval jsem chápavě hlavou.

„Ne. Tím to nebylo. Potřebovali jsme si být jistí, abychom mohli vznést obvinění proti jejich vrahovi.“

No konečně! Že jim to ale trvalo, než zjistili, že je vrahem Lena!

„A?“ pobídl jsem je.

„Zatýkáme vás pro vraždu vaší ženy a jejího milence. Cokoliv od této chvíle řeknete, může být použito proti vám. Máte…“

„Co to plácáte za kraviny?!“

„Věděli jsme to od začátku. Vy jste si toho nevšiml, ale vaše manželka nainstalovala do obýváku a koupelny dvě skryté kamery, aby si mohli natočit své erotické hrátky. Ty kamery běžely celou dobu, co jste tam byl.“

Měl jsem pocit, že se udusím.

„Trvalo nám ale dlouho, než jsme našli jejich těla. Hodně nám v tom pomohly vaše knížky.“

Ten policista měl ještě tu drzost, že vytáhl z police jednu knížku a položil ji přede mě na stůl.

Využití forenzní antropologie v praxi.

Napsal prof. Charlie James.

Jeho nadřízený měl v sobě víc taktu. Položil mi ruku na rameno a zašeptal: „Tak pojďte, šéfe.“

Chuť na hřích

Dalila vstoupila do dveří a úslužný číšník od ní převzal její trenčkot a rukavičky z jemné kozinky. Pohlédla do zrcadla, upravila si perlový náhrdelník a teprve potom se nechala číšníkem odvést ke stolu, kde na ni čekal její společník.

Jost Fridrich byl hned na nohou a olíbával jí ruce, jako by byla nejmíň královna.

„Tak dost, to stačí,“ zasmála se a pro jistotu se rozhlédla kolem, zda tohle nechutné divadlo nesleduje nikdo z jejích známých.

„Vypadáte úchvatně. Ostatně jako vždycky,“ lísal se Fridrich a Dalila si v duchu povzdychla.

O chvíli později už u ní byl číšník a ptal se jí, co si dá. Fridrich se cpal grilovanými žebírky, ale ona se rozhodla pouze pro moučník. Výběr nebyl velký, ale tak to v restauraci, která vaří ze sezonních surovin, má být. Vybrala horké maliny se zmrzlinou a Fridrich si s plnou pusou rozkousaného žebírka poručil to samé. Dalila se raději zadívala na poklidnou hladinu Labe.

„Krásný výhled, že?“ prohlásil Fridrich a nabodl na vidličku kus masa. Vidličku zvedl do vzduchu a při řeči s ní máchal tak, že si Dalila musela dávat pozor, aby ji nepocákal kremžskou hořčicí.

Fridrich je neskutečné prase, ale co jí zbývá?

Číšník přinesl horké maliny a ona ochutnala. Fridrich ji sledoval s pobaveným úšklebkem. Věděla, že čeká na její hodnocení, a tak mu řekla, že ujdou.

Fridrich se plácl do kolen, až mu z vidličky odletěl kus bůčku. Přistál na okně, odkud pomalu sklouzával na parapet. Fridrich si toho ale nevšímal.

„Ujdou?“ zařval rozjařeně. „Jenom ujdou? Sama vidíte, že se nic nevyrovná vašemu zákusku! Prodejte mé firmě recept a já z vás udělám multimilionářku! Budu ho dodávat do všech restaurací v Německu a lidi mi za něj utrhnou ruce!“

„Můj názor znáte, Fridrichu. Kdyby záleželo jen na mně, už byste ho dávno měl.“

„Copak nemůžete manžela a švagra přesvědčit?“

Dalila si zhluboka povzdychla. „Myslíte, že to nezkouším? Kolikrát jsem jim to už navrhovala, ale nechtějí o tom ani slyšet. Prý je to rodinná receptura a podobné žvásty.“

„Což takhle podplatit šéfkuchaře?“

Dalila se rozesmála.

„Jakého šéfkuchaře? Jestli si myslíte, že ti dva někoho pustí do kuchyně, tak jste blázen, Fridrichu! Pokud jsem to ještě neřekla, tak recept neexistuje. Oni ho mají v hlavě a nikdo jiný na světě nedokáže Chuť na hřích vyrobit.“

„Ani vy?“

„Bohužel ani já. Jsem majitelkou čtyřiatřiceti procent akcií, ale o výrobě toho zatraceného dortu nemám ani páru!“

„To mě vždycky zajímalo. Jak je možné, že jste akcionářka a přitom neumíte ten dort vyrobit?“

„Neříkejte tomu dort, Fridrichu. Je to zákusek. A co byste chtěl slyšet? Recept vymyslela Ulrichova a Angusova babička. Její syn, tedy můj tchán, založil firmičku, která Chuť na hřích dodávala do vybraných cukráren. Firma se postupně rozrůstala a tchán si na prodeji toho zákusku dost nahrabal. Firmu vlastnil společně se svojí manželkou, ale ani té neřekl, jaké ingredience se do zákusku dávají.“

„On to neprozradil ani své manželce?“ žasl Fridrich.

„Ne. V tomhle jsou Hermannové neoblomní. Recept prozradil jen svým synům a ti se ho museli naučit nazpaměť. Chuť na hřích se dědí z generace na generaci, a kdo není přímý potomek, má smůlu.“

Fridricha to zaujalo tak, že přestal přežvykovat a mlaskat.

„Tchyně byla taky naštvaná. Měla padesát procent akcií, ale do výroby nemohla nijak zasahovat. Když tchán zemřel, byl celý podnik její. Kromě receptu.“

„Prý se otrávil houbami?“

On si snad ani neuvědomuje, jak je netaktní.

„Ano,“ připustila. „Na trhu si koupil houby a udělal si z nich smaženici. My mu říkali, aby to nejedl, ale neposlechl nás. Druhý den se mu udělalo špatně a museli ho odvézt do nemocnice. Vypláchli mu žaludek, ale už bylo pozdě. Ani nevíme, jakou jedovatou potvoru snědl. Dřív jsem občas houby jedla, ale teď bych je nevzala do pusy.“

„A Chuť na hřích?“

„Recept znali synové, takže mohli pokračovat v jeho práci. Tchyně se pak rozhodla, že se odstěhuje, a akcie rozdělila mezi nás tři.“

„Ale vy máte nejvíc.“

„Někdo musel mít víc než druzí, ne? Jak byste jinak rozdělil sto procent akcií? Ulrich a Angus mají po třiatřiceti procentech a já dostala zbytek. Tu zbývající akcii mohla dát někomu mimo rodinu, ale proč by to dělala? My tři jsme jediní vlastníci firmy.“

„Chuť na hřích stojí deset eur,“ podotkl Fridrich.

Dalila viděla, jak v duchu přepočítává náklady a zisky.

„Nezapomínejte, že Chuť na hřích je v gastronomii pojem. My jsme jediní, kdo ho smí vyrábět. A sám moc dobře víte, že to nikdo jiný ani nedokáže.“

To byla trefa do černého. Fridrich zrudl až po kořínky vlasů.

„Fakt je, že ho zkoušelo napodobit dost firem, ale všechny ostrouhaly. Není to jen kořením a poměrem ingrediencí, ale i výrobou. Manžel se švagrem používají prvotřídní suroviny a to taky něco stojí.“

„Kolik jich denně prodáte?“ vyzvídal.

Dalila se zasmála. „Ale no tak. Snad nečekáte, že vám to řeknu? Ale abyste viděl dobrou vůli, tak vám prozradím, že jeden zákusek nevznikne během jednoho dne. Jsou tam suroviny, které se promíchají s jinými a pak jsou naložené tři dny v alkoholu.“

„Poznal jsem hořkou čokoládu, mandle, vanilku a nějaký druh likéru.“

„To pozná každý, Fridrichu. Skoro bych řekla, že tam bude i mouka a vajíčka. A nejspíš i cukr. Nejsem sice kuchař ani cukrář, ale myslím, že bez toho to nejde. Co máslo? Mohlo by tam být máslo?“

Fridrich nepochopil ironii a hltal každé její slovo. Bude si to pamatovat? Nebo má jít na záchod a tam si to zapsat do bločku?

„A vaše děti ten recept znají?“

Má v plánu z nich tahat rozumy? To mu nevyjde.

„Katje jsou čtyři roky a Jorgovi osm. Tím odpovídám na vaši otázku.“

„Co kdyby se vašemu manželovi nebo švagrovi něco stalo? Ne že bych jim to přál, ale člověk to dennodenně vidí v televizi. Na dálnicích je to samá bouračka.“

Co pořád má?

„Předpokládám, že někde v trezoru ten recept asi je. Můj manžel ani Angus nejsou nezodpovědní. Jorgovi dají recept jako dárek k osmnáctinám. Proč by během těch deseti let měli umírat? Pokud vím, jsou oba mladší než vy.“

Fridrich tu jízlivost přešel bez komentáře.

„Váš švagr je bezdětný?“

Proč se ptáš, když to víš?

„Je svobodný a bezdětný. Ale to se může kdykoliv změnit. Nedávno jsem v Kurýru viděla fotku Anguse s Kimberly. Byli společně v divadle a vypadalo to, že se k sobě dost mají.“

„Kimberly? Kimberly? Není to vaše bývalá…“

„Au pair. Nízká, zrzavé kudrnaté vlasy a zelené oči. Ano, to je Kimberly.“

„To je ale náhoda!“ zvolal Fridrich.

Dalila jen pokrčila rameny. „Život jsou samé náhody.“

„Mohl bys někdy zaklepat?“ zavrčel Ulrich na bratra, který k němu vtrhl do kanceláře.

„Kašli na účty! Dostal jsem echo, že tvoje manželka obědvá s naším dobrým známým.“

„Kvůli tomu mě rušíš? Tak se s někým setkala, to je toho. Dalila je oblíbená a má hodně známých.“

Ulrich chtěl pokračovat, ale neudělal to, protože si všiml, jak se jeho bratr tváří. Angus vystrčil špičku jazyka z pusy, kmital s ní o horní ret a nadzvedával obočí.

„Chceš vypadat tajuplně, Angusi? Zatím vypadáš jako šašek. Tak s kým tam je? Nemám čas. Odpoledne je schůze a já tam musím předložit účetnictví.“

„Fridrich! Dalila obědvá s Fridrichem!“

„Evidentně se ještě nevzdal naděje, že z ní vymámí náš recept. Dalila ho nezná, tak buď v klidu.“

„Můj zdroj ale zaslechl, že se baví o akciích. He? Ani teď nic neřekneš?“

Ulrich se zamyslel.

„Myslíš, že je od ní chce odkoupit?“

„Odkoupit? To mě nenapadlo. Možná si myslí, že jako akcionářka má právo znát recept.“

„Podle mě doufá, že Dalila jednoho z nás přesvědčí, abychom mu recept prodali. Kdyby měla své akcie a k tomu dalších třiatřicet procent, mohla by zbývajícího přehlasovat.“

Angus vypadal zděšeně.

„Klídek, Angusi! Já jí svoje akcie prodávat nehodlám a předpokládám, že ani ty to nemáš v úmyslu.“

„To radši umřu!“

„Tak se nenervuj. Ona chce prodat recept Fridrichovi, ale má jenom čtyřiatřicet procent. My máme šestašedesát procent a tím pádem poslední slovo. Jestli přijde na schůzi s tím, že chce recept prodat, budeme hlasovat a přehlasujeme ji. Já jí ten recept neprozradím a doufám, že ty jí ho taky neřekneš.“

„Na to se spolehni,“ zazubil se Angus a nechal bratra, aby se mohl dál věnovat účetnictví.

Na schůzi dorazila Dalila se zpožděním a v rozjařené náladě. Ulrich povstal a vtiskl jí lehký polibek na tvář, kdežto švagr se k ní ostentativně otočil zády. Angusovi nebyla nikdy sympatická a nyní k ní cítil doslova averzi. Považoval ji za zlatokopku, která vidí jen peníze a mamon. Divil se, že si ji Ulrich vůbec bral. Dejme tomu, že ho pobláznily hormony, to se stává i v lepších rodinách a není na tom nic nepochopitelného. Co ale nechápal ani trochu, bylo, proč na ni matka přepsala akcie! Když už své syny nechtěla podělit rovným dílem, mohla jí dát pár akcií, aby se neřeklo. Ale ne! Ona jí dá víc než vlastním synům!

Angus otočil křeslo a pozorně se na švagrovou zadíval. Pokoušel se zjistit, co je na ní tak zvláštního, že tím blbne hlavy mladým inteligentním mužům a jejich matkám. Je vysoká a štíhlá. Jenomže je rozdíl mezi štíhlostí a vychrtlostí. Vždyť ona nevypadá vůbec jako ženská. Kde má prsa a boky? Pak se zaměřil na její krátké hnědé vlasy. Zdá se mu to, nebo je má prořídlejší než minule? Nic by za to nedal, kdyby se cpala testosteronem. Někde četl, že je to teď mezi kariéristkami módní. Nacpou se mužskými hormony a doufají, že budou výkonnější.

Proč té ženské někdo neřekne, že kalhotový kostýmek není ani trochu sexy? A když už se narvala do lodiček, tak by se v nich aspoň mohla naučit chodit. A ty perly! Jejich matka by si perly vzala maximálně tak na ples, ale co můžete chtít od dcery hostinského? Vdala se nad poměry a každého se snaží oslnit bohatstvím. Jejich bohatstvím!

„Přinesete mi kávu, Samanto?“ oslovila mladou ženu, která seděla za konferenčním stolem a cosi datlovala do notebooku.

„Já?“

„A kdo jiný? Domnívala jsem se, že vás zaměstnáváme jako sekretářku. Nebo mi něco uniklo?“ zeptala se sarkasticky a panovačně se podívala na svého manžela.

Mladá žena se zvedla a odešla z místnosti, aby připravila kafe.

„Takhle se k ní nemusíš chovat, Dalilo,“ vytkl jí Ulrich jemně. „Shodli jsme se, že nám na schůzích bude dělat zapisovatelku. Sama jsi to navrhla. Tak proč jí nedáš pokoj? Akorát nás tím zdržuješ.“

Dalila si odfoukla z čela pramen vlasů a zatvářila se znuděně.

Vtom si Angus vzpomněl na biblický příběh o její jmenovkyni. Samson a Dalila. Že na to nepřišel už dřív? Dalila byla obyčejná děvka, která zradila silného Samsona. Byla proradná a nebezpečná jako kobra. Proč si to neuvědomil dřív? Samson se do ní zamiloval, a ona se mu odvděčila smrtí!

„Co na mě tak upřeně zíráš, švagříčku?“ vyjela na něj.

Angus se nenechal vyprovokovat. Na druhou stranu ale nebude takový podpantoflák jako bratr.

„Volali nám z Kurýru a ptali se nás, zda jednáme s Fridrichem o spolupráci. Nevíš, jak na to přišli?“

„Tak to fakt netuším,“ odsekla mu a tvářila se, že si chce pročíst účetní zprávy, které jim Ulrich položil před schůzí na stůl.

Angus se nehodlal jen tak vzdát. Jen ať vidí, že s ním manipulovat nebude!

„To je velice zvláštní, Dalilo. ? propos, jak ti chutnaly horké maliny?“

„Ulrichu, řekni mu něco!“ vyštěkla na manžela. „Přestaň se do mě, Angusi, navážet, nebo řeknu Ulrichovi o tvých dluzích! Nebo ses mu pochlubil, že jsi v kasinu prohrál padesát tisíc eur za jeden večer? Zřejmě nejsi jediný, kdo má své zdroje, co?“

Hádku přerušil příchod Samanty. Ta před Dalilu položila šálek s kávou a cukřenku. Dalila jí poděkovala, a tak si Samanta směla sednout.

„Vítám vás tady a prohlašuji dnešní schůzi za zahájenou. Před sebou máte účetní zprávy, které si můžete vzít domů a prostudovat. Je z nich patrné, že jsme si v posledních třech měsících nepatrně polepšili. Říkáš něco, Dalilo?“

„Napadlo mě, že bychom na tom mohli být mnohem lépe,“ zabrumlala Dalila trucovitě.

Agnus se musel chytit desky stolu, aby po ní neskočil a nevyrazil jí pár zubů.

„A jak bychom to podle tebe měli udělat?“ zeptal se Ulrich, i když mu bylo jasné, s čím vyrukuje.

„Měli bychom rozšířit okruh zákazníků. Chuť na hřích je luxusní zákusek a ne každý si ho může dovolit.“

„To je právě naše filozofie!“

„Jenže je to špatná filozofie, Angusi! Dodáváme do restaurací a cukráren a jednotlivé kousky vyrábíte vy dva na koleně. Používáte prvotřídní suroviny, které by se určitě daly nahradit levnějšími.“

„A to jako jak?“ zeptal se jí posměšně Angus.

Na tohle Dalila čekala. To byla její chvíle, kdy mohla vyčítavě prohlásit, že kdyby jí ukázali seznam surovin, byla by schopná jim poradit.

„Nemyslím si, že půjdeme správnou cestou, když například vajíčka z bio farem nahradíme produkty z velkochovů,“ ozval se Ulrich.

„Jí nejde o původ surovin. Chce z nás vyrazit recept!“

„Na ten váš vzácný recept se vám můžu něco!“ zařvala Dalila a bouchla pěstí do stolu. „Já mluvím o tom, že bychom měli dovolit, aby se Chuť na hřích vyráběla ve velkém! Za těžké prachy prodáme recept a dohodneme takové podmínky, abychom dostávali podíl z každého prodaného zákusku!“

„A prodat ho máme Fridrichovi, nemýlím-li se?“

„Nechte toho oba dva,“ napomenul je Ulrich.

„Mám to zapisovat?“ pípla Samanta nesměle.

„Klidně to zapište. A zapište tam i to, že já jako držitel třetinového podílu akcií naší firmy jsem proti.“

„A hned tam, Samanto, připište, že proti je i další držitel třetinového podílu.“

„Jste hlupáci! Neuvěřitelní hlupáci! Neuvědomujete si, jak bychom na tom mohli vydělat. A byla by to skvělá reklama pro celou firmu. Zákazníci by pak začali kupovat i další zákusky.“

„Vrať se na zem, Dalilo. Chuť na hřích nic nepřekoná. Ten moučník je bezkonkurenční a jeho výroba nás živí. Když se vzdáme receptu, časem přijdeme na buben. Možná ti to uniklo, ale o jiné zákusky zákazníci nestojí.“

„Oni by je chtěli, ale museli bychom zlevnit. Až prodáme Chuť na hřích, můžeme si to dovolit.“

„Nedohadujte se jako malé děti! Angusi, necháme Dalilu, aby nám vysvětlila, jak by to podle ní fungovalo. Představme si tedy, že prodáme recept Fridrichovi. Jak ho znám, bude chtít Chuť na hřích prodávat co nejlevněji. Dejme tomu, že bude nabízet kousek za tři eura. Co bude s námi?“

„Taky zlevníme,“ prohlásila vítězoslavně Dalila. „Najmeme víc lidí, nakoupíme techniku a budeme vyrábět ve velkém. Ošidíme suroviny a… Čemu se tlemíš, Angusi?!“

„Teď sis totiž pěkně naběhla.“

Dalila se otočila na manžela, ale ten pouze rozpřáhl ruce a potvrdil její neblahou předtuchu: „Ošidit suroviny nejde. A tím jsme tuto debatu jednou pro vždy ukončili.“

Kimberly sledovala zamilovaný seriál a u toho zobala kešu oříšky. Měla volný večer i noc, a tak ji napadlo, že by k sobě mohla pozvat svého milence. Ztišila televizi a vytočila číslo.

„Ahoj kotě,“ ozval se z druhé strany mužský hlas.

„Neříkáš to moc nadšeně. Stalo se něco?“

„Měli jsme schůzi.“

„Je mi to jasné. Dalila.“

„Přesně tak. Vyrukovala s něčím naprosto neuvěřitelným. Ale dost o ní! Nebudu si kvůli ní kazit večer víc, než je nezbytně nutné.“

„Napadlo mě, že by ses mohl zastavit. Jorgenovi odjeli i s dětmi k příbuzným, tak mám celý barák pro sebe. Uvařím večeři, zaplaveme si, dáme si saunu. Co ty na to?“ Znělo to lákavě, přesto odmítl: „Nezlob se na mě, ale bolí mě hlava.“

Kimberly se zasmála: „Neříkají tohle ženské, když se chtějí vyhnout milování?“

„Nezlobíš se?“

„Ale ne. Uvidíme se zítra?“

„Tak zítra, kotě. Víš, doufám, že tě miluji jako nic jiného na světě?“

„Škoda, že spolu nemůžeme být už teď,“ zakňourala do telefonu.

„Vynahradím ti to. Brzy budeme spolu.“

„Opravdu spolu?“

„Vezmeš si mě, Kimberly?“

Dívka se šťastně zasmála.

„Ty jsi ale kecka.“

„Už mám naší firmy plné zuby. Od rána do večera neslyším nic jiného než Chuť na hřích. Dalila nemyslí na nic jiného a bratr už začíná být jako ona.“

„Chudáčku,“ politovala ho.

„Vezmeme se a zmizíme někam hodně daleko. Líbilo by se ti žít v domku na pláži?“

„I v Německu jsou domky na pláži,“ zchladila jeho nadšení.

„Dej mi pár dní a uvidíš! Všechno se změní a my dva si koupíme ostrov v Tichomoří.“

Raději mlčela. Je to krásná představa, ale nereálná.

„A nechoď spát dřív než o půlnoci.“

„Proč?“

„Objednal jsem ti dárek.“

Muž vlezl do kuchyně oknem, protože věděl, že u dveří je bezpečnostní kamera. Vyznal se tady, proto pro něj nebyl problém rozmístit svíčky tak, aby je náhodní kolemjdoucí nezahlédli. Svíčky ozářily důvěrně známý prostor a on se zlomyslně usmál.

„Je načase, abych ti vyrobil jeden speciální zákuseček, Dalilo. Piješ nám krev už dost dlouho a nastal čas, abychom ti řekli Sbohem.“

Muž vyndal kastroly a pánve a z lednice a spíže nanosil suroviny, které bude potřebovat. Zkušeným zrakem přelétl hromadu a spokojeně pokýval hlavou. Vyhrnul si rukávy u košile a z plata vyndal tři vajíčka. Vtom ho napadlo, že by si práci mohl zpříjemnit muzikou. Pustil potichu rádio, kde k jeho radosti zpíval Tom Jones. Muž došel v rytmu hudby doprostřed místnosti a tam začal žonglovat s vajíčky.

„Už teď mám skvělou náladu, Dalilo. A co teprve zítra, až budeš mrtvá.“

Pak vejce rozklepl do misky a přidal mouku. Práce mu šla od ruky a říkal si, že v noci mu to jde lépe než ve dne, kdy se tu motá bratr.

„A teď naše speciální a nadmíru tajná ingredience,“ prozpěvoval si a z jedné skříňky vytáhl skleněnou nádobu s hnědou tekutinou. S nádobou zatřásl a na hladinu vyplavalo několik nevábných hromádek.

„Tohle tomu dává specifickou chuť, po které se naši zákazníci můžou utlouct. Ty i Fridrich byste čuměli, kdybyste věděli, co do toho strouháme.“

Otevřel víko a z nádobky vylovil jednu hromádku. Podržel ji ve slabém světle svíček a důkladně si ji prohlédl. Pak nakrčil nos a přičichl k ní.

„My s bráchou taky čuměli, když nám to táta prozradil. Koho by napadlo nakládat lanýže do nejlevnějšího rumu? To je to tajemství, Dalilo. Tobě tam ale přimíchám ještě jednu přísadu. Uhádneš, jakou? Tak schválně? Voní to jako mandle, ale nejsou to mandle. Tak co? Přihořívá? Nevěřila bys, jakou práci mi dalo, než jsem to sehnal.“

Muž vytáhl z kapsy u kalhot pečlivě zabalenou krabičku a otevřel ji. K ní na rozdíl od lanýžů raději nečichal. Krabičku posunul nad mísu s čokoládovým těstem a pak do ní vyklopil celý obsah.

„Chuť na hřích s dávkou kyanidu, to je přesně to, co si, Dalilo, zasloužíš! Věř mi, že tenhle kyanidový zákusek ti jen a jen prospěje!“

Chuť na hřích se už pekla v troubě a muž přešel k balicímu pultu. Ležely tady papírové krabice, průhledné fólie, lesklé stuhy i předtištěné kartičky.

„Tak jak to uděláme? Chtělo by to policajtům pořádně zamotat makovice, co, Dalilo? Jen ať dumají, který z bratrů je tvůj vrah.“

Nasadil si gumové rukavice a vytáhl zákusek z trouby. Položil ho na fólii s potiskem kopretin a tu i se zákuskem naaranžoval do žluté krabičky. Pak zákusek dozdobil čokoládou a mandlemi. Ze stolu vybral zlatou kartičku a položil ji vedle zákusku. Krabičku zavřel a omotal zlatou stuhou.

Na vrchu krabičky bylo natištěno: Chuť na hřích od Ulricha Hermanna.

Na zlaté vizitce stálo: Dobrou chuť přeje Angus Hermann.

Muž důkladně uklidil a mokrým hadrem otřel místa, kterých se běžně nedotýká. S otisky prstů na nádobí a dózách se surovinami si hlavu lámat nemusel. Jaké jiné otisky by tady měly být než ty jeho?

Pěšky došel ke kinu, před kterým parkovaly taxíky. Jedním se nechal dovézt k pobočce donáškové služby, která fungovala non stop. Krabičku se zákuskem položil před dveře a na ni položil obálku, do které vložil padesát eur a papírek s adresou. Zazvonil a utekl se schovat za zaparkované dodávky.

Za dveřmi se rozsvítilo a za chvíli se venku objevila kudrnatá hlava jakéhosi mladíka. Za pět minut se mladík posadil do auta a nastartoval.

„Dobrou chuť, Dalilo.“

„Pa-pane, jsou tady dva po-policisté a chtějí s vámi mluvit!“ Samanta vypadala rozčileně a Ulrich přemýšlel, co se stalo tak hrozného, že se ta mladá výkonná žena zakoktává.

„Tak je pozvěte dál a nabídněte jim čaj nebo minerálku. Kde je Angus?“

„To nevím. Oni chtějí mluvit jen s vámi.“

Policisté byli dva a navzdory filmům vypadali vcelku schopně. Čaj i minerálku odmítli a šli rovnou k věci.

„Jaký je váš vztah ke Kimberly Bayerové?“

Ulrich vypadal upřímně užasle. Takovou otázku od nich tedy opravdu nečekal.

„Pracovala pro nás. Hlídala nám děti. Proč?“

„Je mrtvá. Byla otrávená zákuskem, který vyrábí vaše firma.“ Policista si nemohl vzpomenout na jeho jméno, proto se podíval do bločku. „Chuť na hřích.“

„Kimberly je mrtvá?!“

„Podle předběžné zprávy našeho patologa byl v zákusku kyanid.“

„Kyanid?“ nechápal Ulrich.

„Patolog musí provést ještě nějaké testy, ale jsme si téměř jistí, že šlo o kyanid. Zákusek byl v krabičce s vaším jménem a vevnitř byla vizitka se jménem vašeho bratra.“

Ulrich nevěřícně zamžikal.

„Žádné otisky prstů jsme nenašli, ale krabička a vizitka pochází odsud. Budeme to šetřit a zatím vás žádáme, abyste neopouštěl město.“

Policisté odešli a Ulrich si musel nalít panáka.

„Tam nemůžete, váš manžel si nepřeje být rušen!“ Samanta dělala, co mohla, ale na Dalilu byla krátká.

Dalila rázně vstoupila do pracovny a zabouchla za sebou dveře. Došla k Ulrichově stolu a posadila se do křesla. Chvíli se přehrabovala v kabelce a pak na stůl položila papír, na kterém bylo načmáráno: Chuť na hřích.

„Na chodbě jsem potkala policisty. Dozvěděla jsem se, že tvoje milenka byla otrávená. Upřímnou soustrast.“

Ulrich se do ní zabodl očima a ona v nich četla nekonečnou nenávist.

„Podcenil jsi mě, Ulrichu. Nebo sis myslel, že to sním? Ale, ale, ale. Byla to milá pozornost a já ji přeposlala dál. Divím se, že to Kimberly jedla, ale ona nikdy nebyla příliš chytrá, viď?“

Ulrich si vzpomněl na jejich telefonní rozhovor, ve kterém jí slíbil dárek. Chtěl jí poslat kytici růží, ale pak se zdržel v kuchyni a už to nestihl. Kimberly si myslela, že ten dárek je Chuť na hřích.

„Krabička s tvým jménem a kartička s Angusovým jménem. Hm, hm, hm. Zdá se mi, že jste v pěkné kaši, chlapci. Navrhuji, že dokud se to nevyřeší, budu firmu řídit já.“

Ulrich byl vzteky bez sebe.

„Anebo víš ty co? Můžeš na mě přepsat svůj podíl. Anebo na děti, to už je jedno.“

„Proč jsi to nesežrala, ty krávo!“

„Ovládej se, Ulrichu. Pokud sis nevšiml, tak jím radši venku. Nic proti vaší rodině, ale připadala bych si jako na hostině u Borgiů. Jeden z vás by to dřív nebo později stejně udělal. Geny jsou geny.“

„Co tím chceš říct?!“

„Proč myslíš, že mi vaše matka dala čtyřiatřicet procent akcií? Zas tak moc mě nemilovala. K její smůle jsem ji zahlédla, jak sype vašemu otci do smaženice nějaký bílý prášek. Když ho odvezli do nemocnice, pochopila jsem, že ho neotrávily houby, ale vlastní žena.“

„Na co je ten papír?“ hlesl odevzdaně.

Dalila mu podala propisku a papír přisunula až k němu.

„Zlatý hřeb je, že mi prozradíš váš tajný recept. Buď to, nebo kriminál.“

Dědictví strýce Valentina

Ještě teď tomu Claire nemohla uvěřit. Ráno jí do práce volal jakýsi právník z venkova, který se představil jako doktor Arnaud. V životě o něm neslyšela, ale protože to mohl být potenciální zákazník, snažila se o asertivitu. Jenomže on od ní nechtěl navrhnout interiér bytu ani kanceláře. Arnaud jí sdělil, že má na víkend přijet ke svému strýci Valentinovi.

Strýc Valentin? Claire o něm v životě neslyšela. Než stačila promyslet následky, vyhrkla to do sluchátka. Chvíli bylo ticho, ale pak jí doktor vysvětlil, že strýc měl své důvody, aby se k příbuzným nehlásil. Arnaud toho napovídal hodně, ale jak je u právníků zvykem, téměř nic jí neprozradil. Claire i přesto pochopila, že se rodina distancovala od Valentina a nikoliv naopak.

„Váš strýc nemá žádné potomky a uvažuje o tom, že jmění odkáže buď vám, nebo vašemu bratranci Lucienovi.“

Lucien? Další záhadný příbuzný na obzoru!

„A proč nás nepodělí?“ zeptala se nechápavě. Peníze se dají vždycky rozdělit a šperky a jiné cennosti prodat. Nebo jsou v tom nemovitosti? Sakra, vždyť on jí ani neřekl, kde Valentin žije.

„K zámku patří šlechtický titul a ten musí připadnout jenom jednomu člověku,“ informoval ji právník stroze a Claire se přistihla, že na chvíli přestala dýchat.

Zámek a šlechtický titul?! Kde ten Valentin byl, když studovala a pak rozjížděla svoji firmičku na zařizování interiérů? Nahlas to ale neřekla, protože si nebyla jistá, zda má doktor Arnaud smysl pro humor. Přece jen je to právník a u těch nikdy nevíte.

„Nadiktujte mi prosím emailovou adresu a já vám pošlu mapu a informace o strýci a jeho sídle. Mám vám vyřídit, že můžete přijet už v pátek navečer. On je samotář, ale na zámku bude pár sloužících a ti se o vás postarají. Bydlet budete samozřejmě u strýce.“

Sloužící? Fíha!

Claire žila skromně a neuměla si ani představit, že by ji měla obskakovat služebná. To mi bude nosit jídlo do postele a pomáhat mi s oblékáním? Skvělé! O víkendu si budu žít jako princezna.

A vlastně, proč jen o víkendu? Třeba si strýc za svého univerzálního dědice vybere mě. Sakra, já se ani nezeptala, o jaký titul jde.

Claire jako v mrákotách došla na bulvár, kde měla domluvený oběd se svými kamarádkami Chantal a Audrey. Když dorazila do restaurace, kamarádky už seděly u venkovního stolku a na stole před nimi ležela ošatka s bagetami.

„Holky, kašlete na bagety, dneska slavíme!“

„Vyhrála jsi v loterii?“ zeptala se skepticky Chantal.

„Je jedno, proč slavíme, hlavně že slavíme!“ zasmála se Audrey a zamávala na číšníka, aby jim přinesl víno.

Claire se posadila a zatvářila se tajuplně. Chvíli je bude napínat a potom jim všechno vyklopí. Pragmatická Chantal se zakousla do bagety a tvářila se, že není ani trošku zvědavá. Zato Audrey vypadala jako pes žebrající kost. Ještě chvíli a začne tady slintat.

Znaly se už přes deset let a Claire se stále divila, jak se tak rozdílné povahy mohly spřátelit. S oběma se seznámila v práci. Bankéřka Chantal od ní chtěla navrhnout kancelář a herečka Audrey si pronajala byt, který potřeboval vkusně upravit.

„Audrey, ty přímo hoříš zvědavostí,“ špičkovala Chantal.

„Tak aspoň naznač, čeho se to týká. No tak, Claire! Budeš se vdávat? Je to ono? Adrian se vyslovil a konečně tě požádal o ruku? Nebo jsi těhotná? To je ono! Jsi těhotná!“

Audrey nadšeně povykovala, že je Claire těhotná, a Chantal se raději dívala jinam.

„Nejsem těhotná,“ utnula ji Claire, protože cítila v zádech pohledy kolemjdoucích.

„Volal mi jakýsi advokát. Ke svému překvapení jsem se dozvěděla, že mám strýce se zámkem a šlechtickým titulem. A tenhle strýc, jmenuje se mimochodem Valentin, mě pozval na víkend k sobě. Pozval ještě mého bratrance Luciena a o víkendu se rozhodne, komu z nás dvou odkáže veškerý majetek. To zíráte!“

Zírala jen Audrey.

„Zámek? Titul? Peníze? To je jako z pohádky!“

Chantal zůstávala skeptická a Claire od ní ani nic jiného nečekala.

„Není to podivné, že se o existenci strýce a bratrance dozvídáš až teď?“

„Jen si to představ, Claire! Budeš patřit ke smetánce a na svém zámku budeš pořádat plesy!“

Chantal obrátila oči v sloup.

„Měla by sis proklepnout strýce i bratrance. A řekla bych, že i toho právníka. Co když jsou to zločinci nebo si z tebe udělali dobrý den?“

„A ty šperky a šaty! Už tě vidím, jak sestupuješ ze schodiště v šatech s vlečkou a s korunkou na hlavě!“

„Dej už pokoj, Audrey. Claire ani neví, jestli tam vůbec nějaké schodiště mají.“

Číšník jim přinesl objednaná jídla a Audrey mu hned vylíčila, jaké štěstí potkalo její kamarádku. Claire napadlo, jestli byl dobrý nápad, říkat o tom zrovna Audrey. Ani se nenaděje a budou si o tom cvrlikat vrabci z celé Paříže!

„Znám jednoho detektiva. Je dobrý a spolehlivý. Kolegyně chtěla zjistit, s kým ji manžel podvádí, a on na to přišel během dvou dnů. Nemohla si ho vynachválit. A prý není ani drahý.“

Claire se na Chantal uznale podívala. Soukromý detektiv, to je přesně ono! Ji samotnou by to ani nenapadlo. Zaplatí mu a on jí do pátku shromáždí informace o Valentinovi i Lucienovi.

„Nechcete si udělat o víkendu výlet? Pojedeme mým autem, ubytujete se někde ve vesnici poblíž zámku, ochutnáme místní speciality, omrkneme krámky. Co vy na to?“

„Super!“ vykvikla Audrey a zatleskala rukama. „Obleču se jako pravá venkovanka.“

„Obleč se normálně,“ poradila jí Chantal, která moc dobře věděla, že její kamarádka zná venkovanky jedině z divadla. Podle ní jsou to stařeny v dřevácích a se šátky na hlavě. Jak zná Audrey, ta je schopná tahat na zádech nůši s klestím.

„Claire, mohla bys nám přiblížit, kde na venkově tvůj strýc žije?“

To bohužel nemohla.

Protože na odpoledne neměla domluvenou žádnou schůzku, rozhodla se, že zajde za detektivem, kterého jí doporučila Chantal. Čím dřív, tím líp.

Siméon měl kanceláře v udržovaném činžáku uprostřed města a mohl si dovolit sekretářku. Ta se jí představila jako Celeste a nabídla jí něco k pití. Pan Siméon má u sebe klienta, ale přijme ji. Claire se posadila na pohovku a začetla se do časopisu, který tu byl k dispozici. Netrvalo ani deset minut a detektiv otevřel dveře své kanceláře.

„Tak můžete jít dál, slečno.“

Claire překvapilo, že se nesetká s klientem, který tam byl před ní, ale detektiv si to nejspíš zařídil tak, aby se klienti nepotkávali. Tím u ní získal bod navíc.

Zatímco mu popisovala rozhovor s advokátem Amaudem, detektiv si dělal poznámky. Občas jí položil nějakou otázku a pak ji požádal o materiály, které jí advokát poslal e-mailem. Claire mu vyhověla a on ji ujistil, že do pátku pro ni bude něco mít. Claire zaplatila zálohu a odešla s dobrým pocitem, že se nemusí o nic starat. Detektiv vypadá schopně a určitě zjistí všechno, co se zjistit dá.

V pátek ráno za ní zašel do její firmy a předal jí složku plnou fotek a informací. Claire mu doplatila zbytek a poděkovala za spolupráci.

„Jako bonus jsem vám tam napsal rady, jak se ke strýci chovat,“ prohlásil už na odchodu. „Pochopil jsem, že když chcete dědit, musíte strýce okouzlit víc než váš bratranec. Sepsal jsem vám to v bodech.“

„Chantal tvrdila, že budete dobrý, ale že až takhle? Díky vám budu mít dědictví v kapse.“

Siméon se zastavil s rukou na klice.

„Přeju vám hodně štěstí, slečno. Smím být upřímný?“

„Jistěže.“

„Já bych to dědictví nechtěl, ani kdyby mi ho vnucovali.“

Co tím měl na mysli, pochopila, když se začetla do informací, které jí přinesl.

Její strýc za druhé světové války kolaboroval s fašisty. Zámek si koupil z peněz, které Němci zabavili francouzským Židům. Krátce po válce u sebe skrýval fašistické pohlaváry a pomáhal jim prchnout do Argentiny.

Říká se, že peníze nesmrdí, ale tyhle smrděly. A to dost. Claire přemýšlela, jestli smrdí tak moc, aby je odmítla. Pak by připadly Lucienovi, který podle detektivových informací skrývá ve skříni pár kostlivců, podobně jako Valentin. Lucienovi kostlivci jsou ovšem pozdějšího data.

Pěkně se mi rodinka vybarvuje. Claire měla sto chutí výlet za strýcem zrušit, ale kvůli kamarádkám to nemohla udělat. Audrey se těšila jako malá a Chantal si už domluvila hlídání pro svá dvojčata. Jak by vypadala, kdyby to na poslední chvíli odvolala?

A tak po práci vyrazily.

Řídila Chantal, Claire seděla vedle ní a Audrey se rozvalovala na zadních sedadlech.

„Já říkala, že je Siméon dobrý. A nebyl ani tak drahý, co?“

„I kdyby byl sebedražší, Claire to může být jedno, když z ní bude milionářka!“

Chantal se otočila na Audrey a přísně se na ni podívala.

„Není tak jisté, že Claire bude dědit. Je to padesát na padesát. A nezapomínej, že vždycky může dědictví odmítnout.“

„Proč by to dělala?“ vyjekla Audrey. „Proč bys to, Claire, dělala? Byla bys blázen, kdybys ty peníze nechtěla!“

„Jsou to špinavé peníze. Valentin je ukradl Židům, kteří skončili v koncentračních táborech.“

Claire si povzdychla. Proč se nemůžou bavit o něčem jiném?

„Nechceš nám přečíst ten seznam, co ti Siméon vyrobil?“

„Ale jo,“ souhlasila Claire a vytáhla z kapsy kabátu list papíru. Tohle je aspoň pobaví. Je to lepší než dumat nad tím, jak Valentin přišel k penězům.

„Tak pozorně poslouchejte. Zaprvé: Valentin je konzervativní a všechny výstřelky módy a techniky jsou mu proti srsti.“

„Tak proto máš na sobě šedý rolák a volné kalhoty!“ vyprskla smíchy Audrey. „Já tě málem podezírala, že chceš zapadnout mezi venkovany.“

„Mobilní telefon vypneš a schováš na dno kabelky. Když nám budeš chtít zavolat, uděláš to tajně. Nejlépe ze záchodu. Ale jestli je proti pokroku, možná používají kadibudky.“

„Berte to vážně, holky! Zadruhé: Valentin nesnáší drogy, cigarety a alkohol.“

„To by šlo. Nefetuješ a nekouříš. Jen si dej pozor, aby ses nezřídila jako na Silvestra.“

„Audrey!“

„Zatřetí: Valentin nesnáší bezohlednost.“

„Prohlásil fašistický kolaborant. Amen.“

„Začtvrté: Uznává manželství a je proti tomu, aby spolu lidé žili na hromádce.“

„Tak holt pomlčíš o Adrianovi, to není tak těžké. Vždycky můžeš tvrdit, že je to tvůj kamarád gay. Jestli Lucien zjistil, že s Adrianem žiješ, tak trvej na tom, že je jen spolubydlící.“

„Ještě že nejsem jeho neteř já. Asi by nerozdýchal, že jsem svobodná matka.“

„Zapáté: Vyznává tradiční hodnoty a nesnáší kariéristy.“

„To ti naštěstí nehrozí.“

„Díky, Audrey. Fakt dokážeš člověka potěšit.“

„Jsou tam ještě nějaké body?“

„Ale jo. Když to shrnu, tak bych se měla chovat jako vzorný a čestný skautík.“

„A v čem je problém? Dva dny to vydržíš, ne? V neděli ti Valentin oznámí, že budeš dědit, a pak už ho nemusíš vidět.“

„Bylo by slušné k němu občas zajet na návštěvu.“

„Podle mapy tam už za chvíli budeme! Chantal, dávej pozor! Na první křižovatce zahni doleva.“

U večeře byl přítomen i doktor Arnaud, který tu s nimi měl strávit celý víkend. Valentin na tom byl hodně špatně a zřejmě už nedůvěřoval svému úsudku.

Audrey a Chantal se ubytovaly v penzionu v blízké vesnici a zdálo se, že se jim tam líbí. Možná že by je strýc pozval na zámek, ale Claire nechtěla riskovat. Za Chantal by dala ruku do ohně, ta je rozumná, ale Audrey? To je potřeštěná herečka, která plácá páté přes deváté a teprve potom přemýšlí. Ta by byla schopná chtít po Valentinovi tipy, jak okrádat Židy.

Claire bylo jasné, že druhá světová válka je tady v zámku tabu. Záhy pochopila, že strýc dělá všechno pro to, aby společnosti splatil svůj dluh. Sponzoroval všechny možné spolky a nadace, a kdyby na něj doktor Arnaud nedohlížel, nejspíš by všechny peníze věnoval charitě. Claire by to nebylo proti mysli, ale její bratranec by to pravděpodobně nesl špatně.

Lucien byl o něco starší než ona, tipovala mu tak pětatřicet šestatřicet let. Bylo vidět, že se snaží strýci zalíbit za každou cenu. Valentin něco plácl a Lucien s ním ihned souhlasil. Ať strýc pronesl sebevětší kravinu, Lucien mu všechno odkýval. U moučníku to už nevydržela a párkrát jim oponovala. Lucien se tvářil pobaveně a zčásti i škodolibě, ale Claire to bylo srdečně jedno. Když se jí strýc nebo Arnaud zeptali na názor, bez servítků jim ho sdělila.

Valentin jí kupodivu připadal docela sympatický. Samozřejmě že se za války choval hnusně, ale bylo tu pár polehčujících okolností. Tenkrát byl mladíček, který nevěděl nic o světě. Uvěřil fašistické propagandě stejně jako mnoho dalších. Na konci války už mohl mít víc rozumu, ale kdo jsme, abychom soudili druhé? Navíc strýc několik let po válce založil organizaci, jež finančně podporovala Židy, kteří přežili koncentrační tábory.

Claire by zajímalo, kolikrát její strýc litoval toho, že se tehdy přidal k Němcům. Soudě podle bodů, které jí sepsal Siméon, to muselo být velice často. Claire ke svému zděšení cítila, že je jí Valentina líto. Kromě ní a Luciena neměl žádné příbuzné a jeho sousedé mu nejspíš ještě neodpustili. Arnaud pro něj pracuje, ale na přátele nevypadají.

Její strýc vypadá strašně staře. Je mu osmdesát, ale vypadá jako stoletý stařík. Je nemocný? Ví, že se blíží konec? Tomu by odpovídalo to, že se najednou začal shánět po dědici.

V neděli po obědě odjel doktor Arnaud. Pro Claire to bylo překvapení, ale nijak to nekomentovala. Ráda by se na advokátův odjezd zeptala bratrance, ale s Lucienem se jí za celé dva dny nepodařilo navázat kontakt. Choval se k ní blahosklonně a povýšeně a nestála mu ani za pozdrav. Valentin trávil většinu času ve svém pokoji a oni se s ním setkávali pouze u jídla.

Sobotní odpoledne strávila s kamarádkami, které si nemohly vynachválit zdejší krajinu a pohostinnost místních. Zatímco Audrey sbírala vizitky od ctitelů, Chantal se rozhodla zjistit co nejvíc drbů o Valentinovi. A tak už v sobotu mohla Claire poreferovat, co se dozvěděla. Bylo to tak, jak si Claire myslela. Místní zámeckému pánu odpustili, ale nezapomněli. Dalo se říct, že křivdy odvál čas. Chantal se podařilo zjistit i to, že Valentin trpí rakovinou a umírá.

V neděli večer si ji strýc zavolal do svého pokoje. Ležel v posteli, a ačkoliv byla vedra, z peřin mu koukala jen hlava.

„Claire, budeš chtít tenhle zámek?“

Mlčela a vstřebávala, co jí právě řekl. Byl to pro ni šok. Vždyť Lucien se chová tak, jako by mu to už patřilo. Nebo jí chce dát zámek a Lucienovi peníze a titul?

„Nemůžu si dovolit zámek financovat. Mám jen malou firmu a určitě nevydělávám tolik, abych mohla bydlet v zámku.“

„Pochopila jsi mě špatně. Nabízím ti tohle všechno. Bereš?“

Claire jako ve snách přikývla.

„Doufal jsem, že to řekneš. Ty jsi dědička podle mého gusta!“

„Ale co Lucien?“

„Měl svoji šanci, ale prošvihl ji. Teď můžu v klidu umřít, když vím, že bude o zámek dobře postaráno.“

Claire se osmělila a políbila Valentina na čelo.

Hned za dveřmi strýcovy ložnice vrazila do svého bratrance. Byl rudý vzteky a Claire se dovtípila, že poslouchal za dveřmi.

„Tak se ti to povedlo. Ale neraduj se předčasně! Nespustím tě z očí, Claire. Stačí jeden chybný krok a peníze budou moje!“

Claire ho odstrčila a utekla do pokoje, aby si sbalila věci.

Když tu novinku sdělila kamarádkám, Audrey ji vřele objala. „Gratuluju, Claire! Moc jsem ti to přála. Celý víkend ti držíme pěsti.“

„Taky gratuluju. Ty už s těmi penězi naložíš tak, aby ses nemusela stydět za to, odkud pochází.“

„To chce oslavu!“ zavýskla Audrey a hnala se do recepce, aby objednala několik lahví šampaňského.

Claire se probudila v pět hodin s příšernou kocovinou. Audrey i Chantal spaly a jí bylo líto je budit. Jenomže pokud chtějí přijet včas do práce, budou muset co nejrychleji vyjet.

„Audrey, vstávej,“ zašeptala kamarádce do ucha a zatřásla s ní. Místo ní se však probudila Chantal.

„Nenamáhej se. Ta toho vypila dvakrát tolik, co my dvě dohromady. Mně ale třeští hlava!“

„Pomůžu ti zabalit. Pak se pokusíme dostat Audrey do auta.“

„Když nebude chtít vstávat, vylijeme na ni kbelík s vodou, jaképak štráchy! My ji nenutily, aby se zpila pod obraz!“

Sbaleno měly během několika minut a i Audry se zachovala vcelku rozumně a nechala se odvléct do auta. Každá ji podpírala z jedné strany a snažily se ignorovat její bědování a nářky, že se každou chvíli pozvrací.

V půl šesté si Chantal sedla za volant a vyjely.

O deset minut později došlo k dopravní nehodě.

Audrey se udělalo špatně a nenapadlo ji nic lepšího, než chytit zezadu Chantal a pořádně jí zacloumat. Chantal se polekala, trhla volantem a vůz dostal smyk. Bylo po dešti, všude mlha a řidička se reflexivně snažila dostat auto ke krajnici.

Audrey se držela za pusu a řvala, ať zastaví, protože potřebuje blinkat. Claire se ji snažila uklidnit, ale nebylo to nic platné. Audrey byla ještě pořád opilá a nedokázala se ovládnout.

Vtom se ozvala rána.

„Narazili jsme do srnky!“ zařvala Audry hystericky a vyřítila se z auta, aby se mohla vyzvracet. Chantal si opřela hlavu o volant a Claire se zlou předtuchou vystoupila.

„Je to srnka?“ křikla na ni Audrey z druhé strany vozu. Opírala se o střechu a rukávem si utírala špinavou pusu.

„Fuj, nemáte někdo žvýkačku?“

Chantal vystoupila z auta a stoupla si vedle Claire.

„Do hajzlu!“

Obě zíraly na zhroucenou ženskou postavu v černých šatech.

„Ty jsi přejela ženskou!“ vyjekla Audrey, když se objevila vedle nich.

„Zmlkni, Audrey!“ okřikla ji Claire. Pak uchopila Chantal za paži a domlouvala jí, že ona za to nemůže.

„Musíme zjistit, jestli dýchá,“ prohlásila Claire a sklonila se k ženě.

Chantal si klekla vedle ní a snažila se nahmatat pulz. Byl tam, ale jen velice slaboučký.

„Měly bychom ji odvézt do nemocnice,“ prohodila Chantal.

Claire cítila, že se začíná potit. Ano, je jejich občanskou povinností odvézt ji do nemocnice nebo zavolat sanitku. Nejspíš jsou na to i zákony, ale jakmile se to strýc dozví, může se rozloučit s dědictvím. Flámovaly, nedávaly pozor a pak z nepozornosti přejely nějakou starou chudinku, která šla vedle silnice. Až se to dozví Lucien, vychutná si ji!

Chantal věděla, na co přítelkyně myslí.

„Rozhodni se, jak chceš, Claire. Je to moje vina, a tak bych to samozřejmě řekla i policii, ale zařídím se podle tebe.“

„Jak dlouho bude podle tebe žít?“ špitla Claire a přitom se jí třásl hlas.

„Tipla bych, že moc dlouho ne. Chceš ji tu nechat?“

„Odjedeme a anonymně zavoláme sanitku, co ty na to?“

„Chcete ji dorazit?“ dotírala Audrey, která se motala na silnici a zvědavě si prohlížela zraněnou ženu.

„Zalez do auta a buď zticha!“

„Podívám se, jestli má u sebe nějaké doklady. Tak bychom ji mohly identifikovat.“

Claire prohledala ženě šaty a z jedné kapsy jí vytáhla podlouhlou zalepenou obálku.

„Nic, jenom tohle.“

„Claire! Támhle přijíždí nějaké auto! Vidím pod kopcem světla. Rychle, nastup si!“

„Necháme ji tady?“

„Postará se o ni ten řidič. On nás nemohl vidět! No tak dělej! Strýc se nic nedozví a ty zdědíš celý jeho majetek. Nebuď hloupá a nastup!“

Do práce se Claire dostala v deset hodin. Cítila se jako spráskaný pes a doufala, že po kávě jí bude líp. Zapnula kávovar a podívala se do diáře, aby zjistila, s kým má domluvenou schůzku. První klienti dorazí v jedenáct, takže má hodinu na to, aby se dala dohromady. Jak ráda by měnila s Audrey, kterou Chantal odvezla do bytu a postarala se, aby zalezla do postele.

Hlava jí třeštila, měla výčitky kvůli té nehodě a přemáhala nutkání obvolat všechny tamní nemocnice, aby se ujistila, že stará žena žije.

V půl jedenácté zazvonil telefon.

Byl to doktor Arnaud, který jí oznámil, že Valentin skonal. „Nedožil se rána, a co se týče závěti, nemusíte si dělat starosti. Každou chvíli by tady měla být. Jen co ji dostanu do ruky, zahájím dědické řízení.“

Claire zavěsila, svezla se na koberec a dala se do pláče.

Aby toho nebylo málo, přišel za ní nějaký podivný chlápek, který jí ukázal policejní odznak a představil se jako komisař Gaston. Gaston si ji pátravě prohlížel a Claire se udělalo špatně. V duchu ho posílala do horoucích pekel, ale navenek se zmohla na úsměv a nabídla mu šálek kávy. Doufala, že kávu odmítne, ale komisař ji k jejímu zděšení přijal. Copak se tady hodlá zdržet?!

„Prý jste byla o víkendu u svého strýce Valentina,“ začal konverzačně. Claire se rozklepala ruka a trocha kávy se vylila na talířek.

„Ano. Strávila jsem u něj víkend. V neděli mi řekl, že mi odkáže svůj majetek. Jste tady kvůli tomu?“

Gaston sešpulil rty a mlaskl.

„Já jsem tady kvůli něčemu jinému, i když ta moje věc také souvisí s Valentinovou závětí. O víkendu tam byl i váš bratranec, že?“

Málem by vyjela, proč se jí na to ptá, když to stejně ví, ale pak se ovládla.

„Ano, Lucien tam byl také. Viděla jsem se s ním poprvé v životě. Ostatně ani strýce jsem předtím neznala. Kontaktoval mě doktor Arnaud.“

„Váš bratranec je podezřelý z vraždy.“

„Co?!“

„Říká vám něco jméno Eugénie Thibaultová?“

Claire zavrtěla hlavou, ale studená ruka jí sevřela srdce.

„Pracovala pro vašeho strýce. V noci jí předal obálku se závětí a požádal ji, aby ji odnesla Arnaudovi. Paní Thibaultovou nalezli mrtvou u silnice. Obálka se závětí byla fuč.“

Claire měla pocit, že co nevidět omdlí.

„Jak si můžete být jisti, že ji zavraždil?“

„Štěstí nám přálo, mohu-li to tak vyjádřit. Máme dva svědky, kteří nachytali vašeho bratrance při činu.“

„Ta paní ale mohla upadnout a něco si zlomit. Nebo ji srazilo auto a řidič ujel.“

„Chápu, že chcete svému bratranci pomoct, ale on paní Thibaultové rozmlátil hlavu na kaši. Ti dva svědci ho viděli odhazovat kámen, na kterém jsme pak našli její krev a vlasy.“

Claire se už neovládla: „Proč by to dělal?!“

„Kvůli závěti. Nechtěl, abyste dědila vy. Závěť stihl zničit, i když on říká něco jiného. Prý našel paní Thibaultovou mrtvou. Podle něj ji zavraždil někdo jiný a ten někdo jiný s sebou odnesl závěť. Ale jak říkám, máme důvěryhodné svědky, vrahem je stoprocentně on. Prokurátor to vidí stejně jako já. Zavraždil ji proto, aby zničil závěť.“

Komisař odešel a Claire horečnatě přemýšlela. Co teď? Může vůbec něco dělat? Nebo se ocitla v pasti, ze které se nedostane?

Za všechno může ta zatracená závěť!

Claire popadla podlouhlou obálku, která během jejího rozhovoru s komisařem ležela na stole, a začala ji cupovat na malé kousíčky.

Nic jiného jí ostatně nezbývalo. Nemohla si dovolit se závětí vyrukovat. Protože prokurátor i komisař to vidí stejně: Ten, kdo odnesl závěť, je vrah.

Mezi námi zabijáky

Pětasedmdesátiletá Angelina Parezová strávila nepříjemné dopoledne u zubaře, které si pak vynahradila příjemně stráveným odpolednem na nákupech. V centru New Yorku bylo rušno, ale teď před svátky jí to připadalo ještě horší než kdy jindy. Pusu měla ještě celou gumovou od injekce, a tak nebylo divu, že se těšila, až z města vypadne. Večer si uvaří prima večeři, podívá se na svůj oblíbený pořad a pak si půjde lehnout.

Angelina se rozhodla, že k vlakovému nádraží pojede metrem. Taxikáři by s ní chtěli klábosit, ale to s gumovou pusou dost dobře nejde. V metru objevila stánek, ve kterém kromě novin a časopisů nabízeli i použité knížky. Angelina se přehrabovala v krabici s nápisem Detektivky a hledala něco, co jí zpříjemní cestu domů.

Tohle ne. Tohle zná. Tuhle už kdysi četla a příliš ji nezaujala. Tenhle autor píše tak, že by usnula a zapomněla vystoupit, takže ne. Tenhle taky ne. Tahle obálka nic moc. To je ono! Polibek mrtvé milenky. Zní to slibně a cena je víc než přijatelná. Angelina zaplatila a v duchu začala popohánět řidiče metra.

Polibek mrtvé milenky. To je ale název. Vždyť já se celá třesu nedočkavostí! Konečně mohla nastoupit a posadit se na plastové sedátko. Rozepnula si kabát, odmotala šálu a z kabelky vytáhla svůj poklad. Otevřela knížku a dala se do čtení. Děj ji strhl tak, že ani nezaregistrovala dva mladíky sedící naproti ní.

Zato oni si jí všimli, hned jak nastoupila. Na další zastávce hodně lidí vystoupilo a ve vagonu zůstali jen oni tři. Jeden z mladíků promluvil, ale Angelině nedošlo, že mluví na ni. Mladík to tedy zopakoval. Teprve potom se odtrhla od knížky a zvedla k němu oči.

„Můžete to zopakovat, prosím? Nevnímala jsem vás, promiňte.“

„Říkal jsem, že mám taky rád detektivky.“

Angelina si pomyslela, že vypadá vcelku slušně. Byl štíhlý, vytáhlý a měl sympatické oříškové oči. Obličej měl pokropený pihami a Angelině něčím připomínal jejího vnuka.

Zato ten druhý, ten vypadá na pěkného sígra. Tomu to přímo kouká z očí!

„Já jsem Kevin,“ představil se mladík s oříškovýma očima a podal jí ruku.

Angelina pochopila, že z četby nebude nic. Kevin si chtěl povídat a bylo by nezdvořilé ho přehlížet.

„Můj kamarád se jmenuje Roger. Moc toho nenamluví, ale má rád knížky stejně jako já. Oba nás fascinují detektivky.“

Angelina povytáhla obočí.

„Zajímá mě psychologie vraha. Co lidi nutí, aby ubližovali svým bližním? Občas přemýšlím, jestli bych i já dokázal někoho zavraždit.“

Kevin na ni upřel oříškové oči a ona se zachvěla.

„Nedávno jsem četl knížku, kde vrah zavraždil starou paní jen proto, aby nikomu nemohla říct, že se s ním setkala.“

„Zavraždil ji v metru,“ dodal Roger.

Proč jí to říká?

„A co ten vrah skrýval?“ přiměla se k otázce.

„Byl to sériový vrah. Psychopat. Zavraždil už několik lidí a potřeboval se někomu svěřit. Bylo to silnější než on. Podle mě se chtěl pochlubit. Řekl to té paní a pak ji musel zavraždit, aby ho neprozradila.“

Angelina se rozhlédla a s hrůzou zjistila, že jsou tady sami.

„Jak… jak ji zabil?“ vykoktala ze sebe.

„Praštil ji po hlavě a pak ji hodil mezi koleje. Doufal, že to bude vypadat jako sebevražda.“

„To jsou věci! K neuvěření!“ zvolal bodře Roger a poplácal kamaráda po rameni.

„K neuvěření,“ opakovala po něm Angelina tupě. Zdá se jí to, nebo ti dva opravdu sledují každý její pohyb? Vypadají jako lasičky připravené k lovu. Jak jen jsem si mohla myslet, že Kevin vypadá sympaticky?

„Vraždy,“ prohlásil Kevin filozoficky a pak se významně odmlčel.

„Tak mě napadá, že…“

„Rogere! To ne!“ vykřikl Kevin ostře.

„Proč ne?“

„To není vůbec dobrý nápad!“

Roger se rozhlédl kolem sebe a pak upřel oči na Angelinu. „Řekl bych, že by to šlo.“

„Rogere! Dneska ne! Všechna ta krev a tak…“

Vjížděli do stanice a strojvedoucí začal brzdit.

Roger se díval na Angelinu a jí se vybavila scéna z filmu Mlčení jehňátek.

„Kevine, já jí to řeknu. Musím! Je to silnější než já. Víte, paní, my jsme provedli něco moc, moc ošklivého. My jsme…“

Zbytek věty už neslyšela, protože vyskočila z vozu. Na zastávce ji zachytil nějaký muž v montérkách.

„Jen pomalu, nebo si ublížíte. Však ono vám to neujede. A když jo, pojede další. Je lepší počkat na další spoj, než mít zlomenou nohu.“

Kdyby jen zlomenou nohu, pomyslela si a poděkovala muži za pomoc.

Angelina si musela dát frťana. Normálně je abstinentka, ale teď cítila, že jí něco ostrého bodne. Má zavolat na policii? Ale co jim řekne? Přečetla už dost detektivek na to, aby věděla, jak k takovým informacím policisté přistupují. Ano? Vážně? Tak děkujeme. Jistěže si to zapíšeme a prověříme to. Ano. Na shledanou.

Ale co když unikla smrti? Co když jsou ti dva psychopati, kteří si teď místo ní hledají jinou oběť? Vezme si na svědomí lidský život? Nebo několik životů?

Angelina odhodlaně došla k telefonnímu automatu. Vyndala drobné a nasypala je do přístroje.

Vtom ucítila, jak jí nějaká ruka stiskla rameno.

Vykřikla a otočila se.

„Promiňte, nechtěl jsem vás vystrašit. Padá vám šála, tak jsem ji chtěl chytit, dřív než spadne do té břečky na zemi.“

„Nedotýkejte se mě!“ zaječela hystericky. „Volám policii!“

Muž zvedl ruce, jako to dělají ti, kteří se vzdávají, a pak se rychle vzdálil. Pryč od ní, od baby pošahaný!

Angelina vytočila číslo policie.

„Ano?“ ozval se ženský hlas.

„Já… já nevím, s kým chci mluvit,“ koktala do telefonu. Žena na druhé straně byla zvyklá na ledacos, a tak čekala, až se volající vyžvýkne.

„Jsem v metru a před chvílí jsem tady zažila dost horkou chvilku. Dali se se mnou do řeči dva mladíci a oni… vedli hodně divné řeči. Bavili se o vraždách a… já z nich měla špatný pocit. Dívali se na mě a přitom mluvili o nějakém psychopatovi, který zavraždil starou paní v metru.“

„Přepojím vás na inspektora Foxe, ten to má na starosti.“

Inspektor ji požádal, aby mu vyprávěla, co se stalo, a ona mu vyhověla. Když skončila, inspektor chtěl, aby mladíky popsala.

„Kevin Watterson a Roger Lewis,“ povzdychl si inspektor a Angelina vykřikla překvapením.

„Vy je znáte?! Máte na ně zatykač?“

„Jsou to známé firmy, paní Parezová. Vy jeďte klidně domů a ničeho se nebojte. My už se o ně postaráme.“

„Nebudu muset k soudu? Jako svědčit nebo tak něco?“ zeptala se přiškrceným hlasem.

„To nebude nutné. Děkujeme, že jste nám zavolala. Jste statečná a policie je vám zavázána.“

Inspektor zavěsil a pak vší silou praštil pěstí do stolu.

„Garýýý!“

Mladý policista strčil hlavu do dveří a zašklebil se na něj. „Zase ti dva puberťáci?“

„Jo,“ potvrdil mu Fox. „Včera vyděsili školačku řečmi o pedofilech a dneska si vyhlédli v metru starou paní.“

„A?“

„Viděli, že četla detektivku, tak jí vyprávěli o psychopatovi, který se svěřil nějaké babce v metru s tím, co udělal, a pak ji zavraždil.“

„Nechte mě hádat. Chtěli se jí s něčím svěřit.“

„Jo. Ta stará paní z toho měla málem infarkt. Vyskočila ze dveří, a kdyby ji nechytil nějaký chlápek, ošklivě by se zranila.“

„A?“

„Už jich mám plné zuby! Půjdeme navštívit jejich rodiče a trochu si je podáme!“

„Co když to nezabere?“

„Pak se chlapci mají na co těšit! Udělám ze sebe volavku, a až to na mě zkusí, nevyjdou z údivu!“

Wattersonovi bydleli v obytném přívěsu a už na první pohled bylo zřejmé, že třou bídu s nouzí. Paní Wattersonovou spatřili před přívěsem. Seděla na schůdcích, držela mimino v zavinovačce a zpívala ukolébavku. Protože byla skloněná nad dítětem, policisté z ní viděli jen dlouhé mastné vlasy neurčité barvy. Na sobě měla roztrhané džíny a halenu, která bývala v lepších dobách bílá. Když je uslyšela přicházet, přestala zpívat a vzhlédla. Vypadala mladě a Foxovi došlo, že se jí Kevin musel narodit, když byla ještě dítě.

„Paní Wattersonová?“ zeptal se Fox.

Gary vytáhl služební odznak a podržel jí ho před očima.

„Jdete kvůli Kevinovi nebo manželovi?“

Garyho obočí vyletělo prudce vzhůru, ale inspektorovi se podařilo zachovat neutrální výraz.

„Jde o Kevina.“

„Co provedl tentokrát?“

Žena se nezdála být překvapená. Zřejmě si už na návštěvy policistů zvykla.

„Kevin a jeho kamarád Roger Lewis…“

„O Rogerovi nechci nic slyšet! To on Kevina zkazil! Byl to hodný kluk, pomáhal mi s malou, ale pak se sčuchl s Rogerem a celý se změnil. Roger vždycky něco vymyslí a Kevin udělá, co po něm chce. Kdyby Roger chtěl, aby skočil z okna, tak skočí. Roger nikdy za nic nemůže, všechno se svádí jen na mého syna. Nevím, co provedli, ale určitě to zase vymyslel Roger. Toho kluka nám byl čert dlužen!“

„Není to tak zlé, paní Wattersonová. Nespáchali žádný zločin a nehrozí jim vězení ani pokuta. Ale našli si zábavu, která se může zvrtnout.“

„Vy jste tady kvůli nějaké klučičí lumpárně?“

„Děsí lidi v metru. Dneska si vytipovali starou paní, před kterou předstírali, že jsou vrazi. Té paní se nic nestalo, ale chybělo málo a mohlo dojít k neštěstí. Včera se dali do řeči s mladou dívkou, které namluvili, že je v metru pedofil. Dívka se vyděsila tak, že s ní rodiče museli k psychologovi.“

„Kevin? Tohle že dělá Kevin?!“

„Ano. Před týdnem vyzkoušeli scénku s psychopatickým zabijákem na mladém muži, který k jejich smůle o pár dní později nastoupil jako učitel k nim do třídy. Samozřejmě je poznal a o jejich počínání informoval ředitele školy. Probírali to se školní psycholožkou a shodli se, že uvědomí policii.“

„Ve škole to vědí?“ zděsila se žena.

Fox přikývl na souhlas.

„To je ostuda!“ zasténala.

„Co je ostuda?“ ozvalo se z karavanu. O chvíli později ze dveří vyšel muž s rozcuchanými vlasy a krví podlitýma očima. V jedné ruce držel plechovku piva, ve druhé cigaretu.

„Pan Watterson?“

„No a? Provedl jsem něco? Jestli vám Cvrček něco vykládal, tak si ho podám!“

„Přišli kvůli Kevinovi.“

Gary mu ve zkratce řekl, jak jeho syn tráví volný čas.

Pan Watterson si odepnul pásek.

„Děkuju, že jste mi to řekli. Až mladý pán dorazí domů, dostane po hubě.“

„To jsem zvědavý, jaký brloh mají Lewisovi,“ zašklebil se Gary, když nasedli do auta a pokračovali v cestě. Inspektor Fox mu nic neřekl, jen se potutelně usmál.

Když dorazili na místo, Gary zažil menší šok.

„Tady bydlí kamarád Kevina Wattersona? Nespletl jste se, inspektore?“

„Já věděl, že vás to překvapí. Doktor Lewis je vyhlášený chirurg a jak vidíte, topí se v penězích.“

„Vauu, to bych si taky nechal líbit,“ prohlásil Gary obdivně. „Že já nešel na medicínu! Vauu, oni mají tři bazény. Tři bazény!“

Dveře jim neotevřela paní Lewisová, ale služka. Oznámila jim, že paní je na kosmetice a doma je pouze doktor.

Byl to vysoký distingovaný muž v obleku šitém na míru. Vlasy měl prokvetlé stříbrem a vypadal přesně tak, jak má úspěšný doktor vypadat.

Vyslechl je se zdvořilým zájmem.

„To je všechno?“ zeptal se, když skončili.

„Vám to nestačí?“ vyjel Gary, ale inspektor mu rukou naznačil, aby se uklidnil.

Lewis pokrčil rameny a usmál se. „Dám vám adresu mého právníka. Vyřiďte to s ním. Jak to ale vidím já, nemáte v ruce nic jiného než tvrzení nějakého pofiderního učitele.“

„Doufali jsme, že nám pomůžete a se synem si promluvíte.“

„Ale pánové! Rogerovi bude v květnu sedmnáct. Má vlastní hlavu a názory jeho otce ho nezajímají. Upřímně řečeno si myslím, že to zveličujete a zbytečně z toho děláte drama. Nebo jste nebyli v pubertě? Zkuste být trošku shovívaví a nedělejte z komára velblouda.“

„Dneska vybíráš ty,“ oznámil Roger Kevinovi. Stáli v metru a tvářili se jako slušní spořádaní hoši.

„A téma?“

„Zatím nevím. Vyber člověka a budeme improvizovat.“

Kevin se zamyslel. „Včera to byla bába, předtím holka, tak co nějakého chlápka ve středním věku? Tak kolem padesátky?“

„Jo, to by šlo.“

Kevin zúžil výběr na tři muže. Jeden byl v obleku, druhý vypadal na sportovce a třetí byl takový ten typický taťka od rodiny. Měl bříško, byl proplešatělý a Kevin nepochyboval, že bude dobrák. Tak který? Elegán, sportovec nebo taťka? Taťky by mu bylo líto a u sportovce hrozilo, že by je dohnal.

„Ten kravaťák vlevo od nás,“ zašeptal Kevin a loupl po dotyčném očima.

Roger si ho prohlédl a potom ho schválil.

Milé překvapení bylo, že muž nastoupil do prázdného vagonu. Vybral si místo u okna, sedl si, natáhl před sebe nohy a rozevřel noviny. Kevin a Roger si sedli vedle něj přes uličku.

Muž pročítal ekonomickou přílohu a sem tam si něco zamumlal. Náhle mu v kapse zavibroval mobil a chvíli nato se ozvala veselá písnička. Muž odložil noviny a přiložil si telefon k uchu. Přikryl ho dlaní, ale mladíci se tvářili, že je víc zajímá strop a podlaha.

„Ralph Baker. Prosím?“

Muž poslouchal a kýval hlavou. Z telefonu byl slyšet ženský hlas, ale slovům nebylo rozumět.

„Ano, podívám se na to, hned jak přijdu do kanceláře.“

Ženě se to nelíbilo.

„Paní Shelbyová, jsem v metru a z hlavy to nevím. Za hodinu zavolám,“ snažil se volající uchlácholit.

Ženě to zřejmě nestačilo.

„Víc dělat nemůžu. Slibuji, že se na to podívám. Ano. Za hodinu. Zatím na slyšenou.“

„Aby tě trefil šlak!“ ulevil si, když zavěsil.

Roger mrkl na Kevina. Ten pochopil, že zahájil akci.

„Někteří jsou fakt na zabití,“ prohlásil Roger a sledoval, jak protějšek zareaguje.

„Jo, to máte pravdu,“ souhlasil s ním muž. „Pracuji jako realitní makléř a někteří klienti jsou hrozní.“

„Máte to těžké,“ pronesl Kevin chápavě a upřel na muže oříškové oči.

„Každá práce má něco, takový je holt život. Ale nestěžuji si, vydělávám víc než většina lidí v téhle zemi. Jen občas mám chuť některému nesnesitelnému klientovi vrazit pořádnou do zubů.“

„Někomu ale rána pěstí nestačí. Jsou lidi, co by měli být radši mrtví.“

„Svatá pravda,“ zasmál se muž.

„Ještě jsme se nepředstavili. Já jsem Roger a tohle je Kevin.“

„Předpokládám, že studenti?“

„Studenti s neobvyklým koníčkem,“ prohlásil Roger a zatvářil se tajuplně. Čekal, zda se muž chytne.

„Jakým?“ nahrál jim.

„Já nevím, jestli bychom o tom měli mluvit.“

„Kevin má pravdu. Neznáme se a třeba bychom vás šokovali nebo vyděsili.“

„Mě jen tak něco nevyděsí,“ usmál se muž. „No tak, pochlubte se!“

„Působíme lidem bolest.“

Roger a Kevin čekali, co on na to, ale muž nehnul ani brvou.

„Chcete slyšet detaily, nebo jsem vás vyděsil?“

„Vzbudili jste mou zvědavost.“

„To máte tak,“ začal Roger zeširoka. „Představte si člověka, který půjčil kamarádovi vysoký obnos peněz. Kamarád mu peníze nevrací a náš člověk nechce nebo nemůže jít na policii. Sám nemá odvahu, a tak kontaktuje nás. My si jeho kamaráda podáme a peníze z něj dostaneme.“

„Tak, že mu způsobíte bolest,“ pochopil muž.

„Přesně. Nebo si představte realitního makléře, kterého naštvala klientka. On by jí nejradši jednu vrazil, ale to si nemůže dovolit, jinak by přišel o práci i svoji reputaci.“

Muž se krátce zasmál. „Ten makléř se může domluvit s vámi.“

„Bingo!“ zvolal Roger pochvalně.

„Působivý koníček. Od toho makléře byste očekávali nějaký finanční obnos?“

„Je to koníček, ne práce!“ ohradil se Roger. „Kdyby nám ten makléř byl sympatický, uděláme to zadarmo. Dívat se na cizí bolest nám dělá radost. Možná je to zvrácené, ale každého baví něco jiného, že?“

„Dám vám vizitku. Když budete mít zájem, zavolejte.“

Muž sáhl do kapsy saka a podal jim dvě elegantní vizitky.

„Rád jsem vás poznal.“

Na další zastávce vystoupil.

„Jo, to nám vyšlo perfektně!“ vykřikl Roger nadšeně.

Vůz se dal pomalu do pohybu.

„Myslíš, že zavolá?“

„Vsadím se, že ano. Na tu ženskou měl fakt pifku.“

„Co když to byl policajt? Včera otravovali u našich a dneska na nás mohli nastražit léčku.“

„Nesýčkuj, Kevine! Díval jsem se na záznam z kamer. Ti policajti vypadali úplně jinak. Ostatně inspektor Fox stojí támhle na nástupišti.“

Kevin se podíval z okna.

„Vypadá, jako by mu uletěly včely.“

„To mu teda nevyšlo. Chudák, má smůlu. Budeme hodní hoši a zamáváme mu. No tak, Kevine! Zamávej inspektorovi Foxovi! Papapa, Foxíčku!“

Kevin zahodil vizitku už cestou domů. Rogerovi to sice neřekl, ale včera dostal od otce přes zadek tak, že měl problém si sednout. Návštěvu policie před Rogerem zlehčoval, ale ve skutečnosti měl nahnáno. Ne, nebál se policajtů, ti mu nemohli nic udělat. Ale zcela oprávněně se bál svého otce. Nechtěl ztratit tvář před Rogerem, a tak machroval a vedl frajerské řeči.

Naivně doufal, že si na nějakou dobu dají pokoj, ale Roger to viděl jinak. Kdyby přestali, policie by vyhrála, a to nemohl dopustit. Když měl vytipovat dnešní oběť, byla v něm malá dušička. Ještě štěstí, že vybral zrovna Ralpha Bakera. Vypadal poměrně rozumně a Kevin věřil, že nebude volat policii. Dneska si nehráli na zabijáky, ale jeho otce by to nezajímalo. Zase by sundal pásek a seřezal ho.

Roger si vizitku schoval. Když přišel domů, jeho rodiče se jako obvykle hádali. Otec matce vyčítal, že se celý den poflakuje doma a není schopná ani uvařit, a ona na něj ječela, že jí zkazil život. Roger je pozdravil, ale ani si ho nevšimli.

Tak šel nahoru do svého pokoje, kde se zamkl. Pak vyndal vizitku, vzal telefon a vytočil číslo Ralpha Bakera. Makléř to zvedl už po prvním zazvonění.

„Tady Roger z metra.“

„Dobrý večer, Rogere. Jsem rád, že jste zavolal.“

„Vážně?“ zeptal se ironicky.

„Půjdu rovnou k věci. Líbilo se mi, jak jste říkal, že vás baví působit lidem bolest. Byla to šťastná náhoda, že jsme se dali do řeči zrovna ve chvíli, kdy jsem měl plné zuby té klientky.“

Náhoda? To určitě!

„A tak jsem si řekl, že by nebylo špatné, kdybyste si ji vzal do parády. Co říkáte na to, že byste si s ní trošku pohrál?“

„Ale jo. Kam až můžu zajít?“

„To nechám na vás, Rogere. Lepší by bylo, kdyby přežila, ale záleží na vás.“

„Kde ji najdu?“

„Trvala na prohlídce jednoho domu. Bude tam za dvě hodiny. Stačí to?“

„Budu tam.“

Baker mu rychle nadiktoval adresu a Roger se začal připravovat.

Paninka má pěkně náročný vkus, pomyslel si, když zvenku obdivoval dvoupatrovou vilu. Za tohle bydlo by se nemuseli stydět ani jeho rodiče.

Baker mu slíbil, že na něj počká, proto Roger zazvonil na zvonek.

Dveře se otevřely a usměvavý Baker ho pozval dál.

„Páni!“ vydechl mladík obdivně, když si prohlížel vstupní halu.

„Vybavení je skoro ještě dražší než dům. Ale ta ženská si to může dovolit.“

„Tak mi ukažte, kde na ni počkám.“

Baker mu ukázal na jedny dveře. Když vzal Roger za kliku, ucítil tupý náraz do hlavy.

Vzpamatoval se až za hodinu. S hrůzou si uvědomil, že sedí na židli a ruce i nohy má svázané. Pokoušel se zbavit provazů, které se mu zařezávaly do těla, ale nešlo to. Roger zatnul svaly a snažil se pohnout židlí. Doufal, že se mu povede doskákat ke dveřím, ale záhy zjistil, že s ní ani nehne. Podíval se na podlahu. Proč je kolem židle natažený igelit?

„Pomóóóc! Pomóóóc!“

„Už ses probral, Rogere?“

Ralph Baker stál ve dveřích a usmíval se.

„Co se mnou chcete dělat?!“

„Nejsi jediný, koho baví působit druhým bolest.“

Až teď si Roger všiml, že v ruce svírá vrtačku.

Nahoře bouchly vstupní dveře.

„Paní Shelbyová! Pomozte mi!“

„Paní Shelbyová je už hodinu mrtvá, Rogere. Tohle je moje manželka. Za chvíli se s ní seznámíš.“

„Proto jste mě sem vylákal?! Zavraždíte ji a hodíte to na mě?!“

„Ale to se mýlíš, Rogere. Já svoji ženu miluji. A jsem rád, že má stejného koníčka jako já. A víš, co je vtipné? Za svobodna se jmenovala Parezová. Ale to tobě nic neříká, viď?“

Zn.: Hledá se vrah

„Chceš ještě?“ zeptala se Molly svého manžela, když dojedl pátý toust, který mu připravila k snídani.

„Ale jo, dám si,“ souhlasil a ona mu naložila na talíř další tři. Zatímco si její manžel pročítal noviny, ona na něj zálibně hleděla a v duchu si říkala, jaké udělala terno. Jeff je chlap jako hora a ona moc dobře ví, jak působí na ostatní ženské. Všechny vědí, že je to Chlap s velkým Ch!

„Ty nebudeš?“ zeptal se Jeff, když zdvihl oči od novin.

„Ne, musím si hlídat postavu.“

Jeff zakroutil hlavou. Molly byla štíhlá a jemu připadala dokonalá, ale ona si vždycky našla něco, s čím nebyla spokojená. Takové jsou holt ženské a on je dost starý na to, aby věděl, že nemá smysl snažit se je pochopit.

„Co tě dneska čeká ve firmě?“ zajímala se. Nebyla to řečnická otázka, ji to opravdu zajímalo. Jeff měl stavební firmu a ona na něj byla velice pyšná.

„Nic zajímavého,“ odbyl svou práci. „Budeme schůzovat, takže to bude nuda.“ Řekl to hlavně proto, aby ji nenapadlo udělat mu přepadovku. Co když naloží roční dvojčata do auta a rozjede se za ním?

„Co máš v plánu ty?“ zeptal se, aby se ujistil, že nic nechystá.

Molly si povzdychla. „Vezmu holky a půjdeme do parku. Pak budu vařit a uklízet.“

„Napadlo mě, že bychom si společně mohli zajít na večeři a do kina. Co ty na to?“

Rozzářily se jí oči.

„Řeknu mámě, aby hlídala.“

Molly odběhla k telefonu a on se pochválil, jaký je vynikající psycholog. Takhle bude mít na pár dní pokoj. S tímhle vším sice počítal, ale proč řešit problémy, když jim můžeme předejít? V jeho takzvané kanceláři sedí dívka, která má za úkol ho ihned kontaktovat, kdyby přišla nečekaná návštěva, ale ne vždy je Jeff k dosažení. Jen ať Molly sedí pěkně doma!

Už před svatbou se rozhodl, že jí neřekne, čím se ve skutečnosti živí. Chtěl ji chránit a rozhodně by ho nebavilo odpovídat na hloupé otázky typu: Ty se nebojíš? Jaké to je? Nemáš výčitky svědomí? Kolik ti za to platí? Měl svou práci rád, nebál se, byl v ní nejlepší a díky ní si mohli žít hodně nad poměry. Vedli vcelku spokojený život, nad kterým se vznášela jen jediná hrozba. A to že před domem zaparkují nablýskaná černá auta a z nich vyskáčou agenti FBI.

„Může v sobotu,“ oznámila mu Molly a usmívala se od ucha k uchu. Jeffa trošičku zahryzalo svědomí. Neměl by ji tak zanedbávat. Práce není všechno. A když s ní spojil život, má k ní jisté povinnosti. Navíc se vzorně stará o holky i o celý dům.

„Ještě ti přidám,“ zasmála se, když si všimla prázdného talíře.

„Uf!“ poznamenal, ale dalšímu toastu se nebránil.

„Jeffe!“ vykřikla náhle.

Jeff ji chtěl strhnout na zem a zavalit svým tělem, ale naštěstí to neudělal.

„Co je?“ zeptal se jí, když pochopil, že ji rozrušilo něco, co psali v novinách.

„Viděl jsi ten inzerát?“ vyjekla a roztřesenou rukou ukazovala na noviny.

Ona takhle vyvádí kvůli inzerátu?

„K inzerátům jsem se ještě nedostal, čtu sport,“ houkl na ni, ale pak smířlivě dodal: „Tak ukaž.“

Molly mu vytrhla noviny z ruky. Ze stolu vzala černou fixu a zakroužkovala pár slov uprostřed stránky. Pak mu noviny vrátila. „Tady!“ A prstem poklepala na zakroužkovaný inzerát.

Stálo tam pouze: Zn.: Hledá se vrah!

Pod tím byla nicneříkající e-mailová adresa, ale i to Molly stačilo, aby se rozklepala jako ratlík.

„Kde to žijeme? Copak je možné podat takový inzerát?!“

„Třeba je to legrace,“ namítl tiše.

„Pěkně blbá legrace!“

„To víš, žijeme ve svobodné zemi, kde je svoboda slova. V tomhle textu není nic protizákonného. Pisatel nikoho nenavádí ke zločinu, nikoho neuráží, nepodněcuje k násilí a…“

„Jeffe? Nestojím o žádný exkurz do světa práva!“ okřikla ho. „Myslíš, že ten člověk hledá opravdového vraha na opravdovou vraždu?“

„To nevím.“ A v duchu dodal: Ale hodlám to zjistit!

Vraždám totiž zasvětil celý svůj život.

Vezme si s sebou noviny do práce a pak odpoví na inzerát.

A dál? Dál se uvidí, bude reagovat podle potřeby.

Chtějí vraha? On jim vyjde vstříc.

V tomhle je Jeff Sanders nejlepší.

Jeff zaparkoval u vysoké budovy, kde sídlila jeho fiktivní stavební firma. Prošel kolem recepčního a výtahem vyjel do nejvyššího patra. Kancelář měl na konci chodby, úmyslně co nejdál od výtahu. Dveře byly jako obvykle zavřené a dovnitř se mohl dostat jen ten, kdo znal bezpečnostní kód, nebo ten, komu otevřela sekretářka.

Stacy seděla v pohodlném křesle, v ruce držela magazín o módě a bez zájmu sledovala obrazovky počítačů, které byly propojené s kamerami rozmístěnými po celé budově. Jeff si nadělal spoustu nepřátel a musel být velice opatrný.

„Dobré ráno. Dáte si snídani?“

„Ne, jen se převléknu. Co je nového?“

Jeff si stoupl ke skříni a Stacy se ze slušnosti otočila. Zatímco se převlékal, referovala mu, kdo ho tady hledal. Pár lidí přišlo osobně, několik jich volalo a jeden člověk jim poslal mail s dotazem, kolik by stála výstavba rodinného domku. Stacy si vyžádala informace, obvolala pár skutečných stavebních firem a potom cenu nadsadila tak, že případný zájemce okamžitě ztratil zájem.

Převlečený byl za pět minut. Stacy mu řekla všechno, co potřeboval vědět, takže už nebyl důvod se tu zdržovat. Při odchodu ji ještě upozornil na Molly. Když bude volat, Stacy se vymluví na to, že ho nyní nemůže rušit. Ujistí ji, že Jeff zavolá zpátky, což on udělá, hned jak bude mít chvilku času. Jinak to není možné. Nebo si umíte představit, jak Jeff číhá na svoji oběť s pistolí v ruce a najednou mu začne zvonit mobil?

O půl hodiny později zaparkoval v podzemním parkovišti omšelé nenápadné budovy, která se co do komfortu nemohla srovnávat s tou, v níž sídlila jeho fiktivní firma. Výtahy tu sice fungovaly, ale byly tak pomalé, že Jeff šel raději pěšky. Navzdory bohaté snídani se ani nezadýchal.

V pátém patře byly pouze neoznačené dveře, které nedávaly tušit, co se za nimi skrývá. Nezasvěcení je mohli považovat za ordinace, laboratoře nebo za bytové jednotky. Jeff si vybral jedny z nich a z kapsy saka vytáhl kartu. Otevřel si a ocitl se v supermoderní prosklené chodbě. Z kapsy vyndal cedulku se svým jménem a pověsil si ji na krk. Prošel chodbou a ocitl se před opancéřovanými dveřmi. Zadal desetimístné číslo a pak si nechal od počítače zkontrolovat sítnici oka a otisky prstů.

„Dobrý den, agente Sandersi,“ přivítal ho neosobní hlas a dveře se před ním otevřely.

Uprostřed obrovské místnosti stál kulatý stůl, u něhož už seděl jeho šéf Michaelson a několik agentů. Jeff si sedl na své místo a na zem položil kufřík, ve kterém měl schované dnešní noviny s podivným inzerátem. Ještě se čekalo na dva agenty a Jeff si díky jejich zpoždění mohl vypít kávu. Jeden z agentů si četl noviny a Jeffa potěšilo, že jsou jiné než ty jeho. Ráno si koupil veškeré deníky, aby zjistil, kde všude byl inzerát otištěný. K jeho radosti vyšel jen v deníku, který si Molly předplatila.

Schůze začala a Jeff se nemohl dočkat chvíle, kdy se dostane ke slovu. Když na něj přišla řada, přečetl ostatním inzerát a potom nechal kolovat noviny. Většina kolegů se tvářila pochybovačně.

„Nemůže to být tip?“ zabručel věčný skeptik Michaelson.

„To právě hodlám zjistit.“

„FBI nemá nic důležitějšího na práci?“ ušklíbl se jeden z kolegů. Zrovna ten, který nemohl Jeffa ani cítit.

„Mluvím jenom o tom, že to prověřím!“ vykřikl Jeff. „Odpovím mailem na inzerát a uvidím, co se z toho vyvrbí. Půjde-li o vtip, tím líp pro nás. Nebude nás to stát víc než pár minut u počítače. Co když to ale není vtip? Přemýšlejte přece! Máme tady člověka nebo lidi, kteří hledají vraha. Co potom řeknete, až se veřejnost dozví, že o tom FBI celou dobu věděla?“

Přítomní pochopili skryté poselství. Nevyhoví-li Jeffovi, on s tím půjde za novináři.

„Proč my? Nestačila by na to policie?“ podotkl Michaelson.

Jeff si odfrkl.

Michaelson i ostatní věděli, že Jeff považuje policajty za břídily. Podle něj u policie nemohli být schopní lidé už jen proto, že by dotyční rychle zběhli k FBI.

„Copak jsem se někdy zmýlil?“

Jeff se díval do tváří svých kolegů a jim nezbylo než uznat, že tenhle argument nepřebijí. V tomhle má Sanders pravdu. Pracuje tu už patnáct let a ještě nikdy se nezmýlil.

„Je to vaše akce, Sandersi. Rozumíme si? Odpovíte na inzerát a zkusíte zjistit, kdo za tím je a co sleduje. Máte na to týden, víc ani ťuk. Děláte to ale nad rámec svých pracovních povinností, prioritu mají rozdělané případy.“

„Dobře. Co když zjistím totožnost pisatele?“

Teď si odfrkl Michaelson.

„Jestli se nechá jen tak načapat, tak musí být slabomyslný! V tom případě ho navštívíte v ústavu a jeho ošetřovatelkám vysvětlíte, že ho nemají pouštět z očí.“

Pár agentů se zachechtalo a Jeff stiskl zuby.

„A když bude psychicky zdravý?“

„Kontaktujete ho a budete se vydávat za vraha. Zjistíte, co má za lubem a koho se chce zbavit. A Sandersi, o všem mě budete informovat!“

„Mám se s ním osobně setkat?“

Michaelson chvíli přemýšlel.

„Podle mě to není nutné. Může to být léčka. Ať už od novinářů nebo od někoho, kdo nemá rád policajty a agenty. Jistější bude psát si maily. Takhle nic neriskujeme. Když se ukáže, že šlo o vtip, budeme tvrdit, že nám to bylo jasné. Problém by byl, kdybychom něco zanedbali. A Sandersi, zařiďte se tak, aby vás za vraha považoval jen pisatel!“

„Bez obav. Ve dvojsmyslech a narážkách se vyznám.“

Po schůzi Jeff odjel do své fiktivní kanceláře. Cestou přemýšlel, co udělá. Ačkoliv to Michaelsonovi a těm dalším tupcům neřekl, pro něj má prioritu právě tenhle inzerát. Jeff dokázal vraždy nejen řešit, ale dokázal jim mnohdy i předejít. Byl to výsledek logického myšlení, nebo dar shůry? Nad tím se Jeff nikdy nezamýšlel a vlastně mu to bylo jedno. Měl na vraždy čich a svou schopnost dokázal náležitě využít. Byl eso a Michaelson mu už naznačil, že s ním počítá jako se svým nástupcem.

V kanceláři se převlékl zpátky do pohodlných džínů a svetru a zapnul počítač. Stacy ve vedlejší místnosti odložila magazín o módě a soustředila se na obrazovky počítačů. Teď, když tady byl Sanders, si nemohla dovolit nejmenší chybičku. Nesmí jí proklouznout ani myška, jinak ji čeká vyhazov. Navíc Michaelson by se postaral o to, aby ji nevzali ani jako detektiva do supermarketu.

Jeff se vyznal v nejnovějších technologiích, měl k dispozici prvotřídní vybavení, a navíc pracoval pro organizaci, která si nemohla dovolit prozrazení, takže nyní mohl bez obav poslat email z jedné adresy, kterou semtam používal.

Jeho zpráva byla stručná: Mám zájem. Jaká je cena?

Odpověď přišla ani ne za pět minut: Milion dolarů.

Jeff požádal Stacy o láhev koly. Seděl, popíjel kolu a odhadoval, jak dlouho má čekat, než pošle další zprávu. Samozřejmě že absolvoval výcvik a účastnil se všemožných školení, ale na tohle vás nikdo nepřipraví. Kdyby alespoň tušil, jaký typ člověka je na druhé straně!

Bude stačit třicet minut? Jak dlouho by přemýšlel profesionální zabiják? Přemýšlel by vůbec? Milion dolarů je hodně. A to i za vraždu. Milion dolarů, nebo elektrické křeslo. Ale takhle uvažuje on jako agent. Nájemného vraha zřejmě nechává vyhlídka na popravu chladným.

Dobře. Půlhodina uplynula. Co napsat teď? Má ho zajímat oběť? Nebo předání peněz? Rizika? Má vyzvídat podrobnosti? Ideální by bylo, kdyby se rozpovídal pisatel, ale ten podle svých strohých sdělení na kecálka nevypadal.

Jeff napsal: Přijímám. Potřebuji podrobnosti.

Obratem dorazila odpověď: Navrhuji schůzku.

Jeff sprostě zaklel a bouchl pěstí do stolu. To je přesně to, čeho se má vyvarovat!

Zmáčkl tlačítko na telefonu a zařval: „Máte něco?“

„Je to z veřejné knihovny v centru,“ odpověděl mu agent, který měl za úkol zjistit totožnost pisatele.

„To může být kdokoliv. Jestli je jen trochu chytrý, nezanechá po sobě ani stopu. Ale pošlete někoho, ať to tam omrkne.“

Jeff počkal čtvrt hodiny, aby dal kolegům čas. Do knihovny to mají pár minut, jenomže tam je čeká několik desítek počítačů, které musí zkontrolovat.

Pak napsal: Nejdřív podrobnosti, potom schůzka.

Byl to risk, ale vyplatil se.

Po několika minutách přišel e-mail: Kdo: Žena 80 let. Kde: Její dům. Metoda: Záleží na vás. Kdy: Domluvíme se. Riziko: Nulové.

Odepsal: OK. Kdy a kde?

Odpověď přišla stejně rychle jako všechny předchozí. Dotyčný mu sděloval, že se sejdou dnes o půlnoci na parkovišti před prodejnou zahradního nábytku na 86. ulici.

„Tak co?“ vyhrkl nedočkavě, když se spojil s kolegou.

„Naši tu knihovnu pročesávají, ale nikdo podezřelý tam není.“

„A co jste čekali?“ vybuchl Jeff. „Psychopata se slinou u huby a náhrdelníkem z lidských prstů? To je jasné, že se snaží být nenápadný!“

„Pošlu vám nahrávku, Sandersi. Můžete si svého člověka najít sám,“ prohlásil zlomyslně agent a zavěsil.

Nahrávka dorazila neobyčejně rychle. Převzala ji Stacy a Jeffovi k ní rovnou naservírovala i kávu, protože už byla obeznámená s jeho zvyky. Jeff pustil nahrávku z bezpečnostních kamer v knihovně a snažil se odhadnout, kdo z návštěvníků může být tajemný pisatel.

Ani se nedivil, že agenti na nic nepřišli. U počítačů sedělo pětatřicet lidí a byla to podivuhodná sbírka originálů. Jeff v první řadě vyloučil děti. Ty by podle něj nedokázaly v takové rychlosti nastylizovat maily, které mu přišly. Co důchodkyně? Seděly tu tři. Naštěstí měly kameru za zády, a tak mohl Jeff sledovat, jaké jim dělá problémy vyťukat text na klávesnici. Byly tu i studentky a asi desítka žen, ale cosi mu říkalo, že pisatelem je muž.

Nakonec Jeff vytipoval pět možných pisatelů. Byli to muži ve věku od třiceti do padesáti, vypadali nenápadně a chovali se tak, aby na sebe neupoutávali pozornost. Třem viděl do obličeje, dva měl k sobě zády. Soudě podle mimiky, ti tři si s někým virtuálně povídali. Zbývající dva seděli tak nešťastně, že zády zakrývali obrazovky, ale Jeff by vsadil poslední dolar, že i oni se s někým vybavují. Kdyby si měl tipnout, vybíral by mezi dvěma. A to těmi, kteří si na hlavu nasadili kšiltovku. Zřejmě museli mít dobrý důvod, proč porušili pravidla etikety a čepice nesundali.

O půlnoci bude mít jasno.

Jistě, jistě. Michaelson mu sice zakázal přímý kontakt, to je pravda, ale pravidla jsou k tomu, aby se porušovala. Byl by tak vynikající agent, kdyby nikdy neriskoval? Sejdou se na určeném místě, Jeff zapomene na štěnice i hordu agentů a vybaví se jen pistolí. Bude mu stačit pár minut, aby poznal, s kým má tu čest. Kdyby kolega informoval Michaelsona o jeho e-mailech, udělá to buď večer, nebo zítra dopoledne, takže šéf nebude mít čas zasáhnout. Ale jak znal Michaelsona, bude si naivně myslet, že poslechl jeho rozkaz.

Večer se Jeff nabídl, že uvaří večeři. Molly byla ráda a nijak nekomentovala fakt, že manžel vyndal z mrazáku hamburgery a strčil je do mikrovlnky. Během večeře popíjeli víno, které se k jídlu příliš nehodilo, ale Jeff měl ověřené, že se v něm dobře rozpouští prášky na spaní. Pro jistotu jí tam hodil dva. Po večeři se dívali na televizi, ale Molly začala zívat a omluvila se, že si jde lehnout. Po jedenácté vyklouzl z domu. Molly byla tuhá a děti spaly ve svých postýlkách.

Ještě než se rozjel k prodejně zahradního nábytku, zapracoval na své vizáži. Věděl, že obličej nejvíc pozmění knírek, proto si pod nos nalepil jeden obzvláště nápadný exemplář. Vlasy si ulízal do pěšinky a pro větší efekt je namazal gelem. Hnědou konturovací tužkou si vyrobil pár mateřských znamének a na sebe si vzal šaty, které by si normálně odmítal obléknout. Měl těsné džíny, růžovou košili, vypasované kožené sako a na hrudi se mu blýskal řetěz z kočičího zlata.

Krátce před půlnocí dorazil na smluvené místo a zaparkoval poblíž vchodu do prodejny. Zatím tu byl sám. Zapálil si cigaretu a čekal. Společník měl zpoždění, ale s tím Jeff počítal. Nejspíš si prohlíží okolí nebo pozoruje Jeffa z křoví.

Ve čtvrt na jednu se konečně dočkal. Na parkoviště vjel tmavý vůz se zhasnutými světly. Řidič zastavil těsně u Jeffa a pak vystoupil. Jeff v něm poznal muže, na jehož záda se díval téměř celé odpoledne. Podle očekávání to byl jeden z těch dvou, kteří měli kšiltovku. Tu měl ostatně i teď, takže mu Jeff neviděl do obličeje.

„Zdárek,“ pozdravil muž a z legrace zasalutoval.

„Dobrý den,“ odpověděl mu Jeff tiše.

„Jdete do toho?“

Ten to ale bere hopem! Jeff tu byl proto, aby z něj vytáhl co nejvíc informací. Takhle se ani nenaděje a bude najatý na vraždu! Hlavně si od něj nevzít žádné peníze, nabádal se Jeff v duchu. Jestli na něj ušili boudu, jak by to potom vysvětloval prokurátorovi?

Jeff přikývl na souhlas.

„Tady je adresa. Máte na to tři dny. Pokud nebude mrtvá, udělám to čtvrtý den sám.“

Ten se s tím fakt nesere!

„Proč to neuděláte rovnou sám?“

„Alibi. Objednal jsem si pokoj v jednom hotelu na venkově. Dva dny se tam budu ukazovat co nejvíc a třetí den půjdu na túru. To mě unaví tak, že si čtvrtý den zajdu na masáž a pak se zamknu ve svém pokoji, abych se mohl prospat. Zavolám jí, a když bude pořád naživu, dám na dveře cedulku, aby mě nerušili. Odjedu ji zavraždit a na večeři už budu zpátky. Vy ale přijdete o milion dolarů.“

Je to šílenec?

„Proč se jí chcete zbavit?“

„Je to babička mé bývalé ženy. Pořád se jí na mně něco nelíbilo a ryla do ženy tak dlouho, až si sbalila kufry a odstěhovala se. Podala žádost o rozvod a já přísahal, že se bábě pomstím.“

Tím se vysvětluje jeho úporná snaha o alibi. Jeff byl zvyklý na ledacos, ale tohle je vážně rarita. Pochopil by, že ji ve vzteku majzne po hlavě, to by nebyl ani první, ani poslední, ale vypláznout milion dolarů za nájemného vraha, který to udělá za něj? Možná nemá v úmyslu zaplatit, ale i tak! Tenhle chlápek musí být cvok!

Muž mu podal lístek a Jeff si na něj posvítil zapalovačem. Na lístku stálo jméno a adresa, které mu nic neříkaly. Obojí bylo napsané modrou propiskou a muž se ani neobtěžoval tím, aby si navlékl rukavice. Je tohle možné?!

„A peníze?“

„Najdu si vás.“

Má se dohadovat? Co by udělal skutečný vrah? Jeff ze zkušenosti věděl, že by se rozhodně postaral o to, aby mohl svého klienta později vydírat. Počítá s tím? Nebo věří, že se oba zachovají čestně a splní slovo? Pak je to vážně blázen!

„Dobře. V tom případě mi pro jistotu prozraďte své jméno.“

„Hugo Marilyn.“

Marilyn?! Slaboduchý Marilyn?! Jeho bratránek Marilyn?!

„Hugo Marilyn? Co je to za jméno? Marilyn jako Marilyn Monroe? Proč má ženské jméno? A vy, agente, tvrdíte, že je to váš příbuzný?“ zahřímal Michaelson druhý den na schůzi.

Jeff se cítil poněkud trapně. Slabomyslný Marilyn totiž není nic, čím byste se mohli chlubit.

„Jeho máma byla tak trošku…“ A Jeff si zaťukal na čelo.

„Bláznivá? Praštěná? Svérázná? Labilní? Narušená? Šílená?“

Agenti se dobře bavili a evidentně se dobře bavil i Michaelson. Zato Jeff tu seděl jako zmoklá slepice. Nejdřív ho napadlo, že o schůzce nikomu neřekne, ale Michaelson o ní věděl. Agent, který sledoval mailovou korespondenci, vyžvanil zbytek a jeho šéf byl dokonale v obraze. Až Jeff zjistí, kdo to na něj nabonzoval, dotyčného si pěkně podá! Michaelson mluvil o anonymním telefonátu, ale to mu nežere. Fakt ne!

A teď si z něj ještě tropí šašky kvůli Marilynovi. Marilyn je magor a jeho máma byla ještě větší. Umřela v blázinci, ale to jim vyprávět nebude. Zjistit si to můžou sami, když jsou v získávání informací najednou tak dobří.

„Celá jejich rodina byla tak trošku…“ A Jeff výmluvně pokrčil rameny.

„To je váš bratranec, Sandersi?“ rýpl si jeden z agentů a ostatní se začali řehtat.

Hehehe. Přesně takhle se smála Hugova matka, když ji odváděli ve svěrací kazajce. Hehehe, jen se smějte, blbečkové!

„Bratránek. Ne bratranec! Máme společnou pratetu. Ta je v domově pro seniory a já jí posílám přání k Vánocům a narozeninám. Nic o nich nevím a nejsme spolu ve styku.“

„Vy nejste kamarádi?“ divili se naoko agenti.

„Ne!“ odsekl Jeff. „Nikdy jsme se nepřátelili. Navíc si myslím, že ke mně Marilyn nemá vřelý vztah.“

A kdo by se mu divil, že? Pokaždé když se viděli, Jeff mu dal pořádnou nakládačku. A když ho zrovna nemlátil, tak se mu alespoň posmíval.

„On k vám nemá vřelý vztah, Sandersi? Není možná!“

Vážně k popukání.

„Kdykoliv jsme k nim přijeli, Marilyn byl zalezlý u počítače. Celé dny trávil tím, že hrál počítačové hry. Byl na nich závislý tak, že ho kvůli nim vyrazili ze střední.“

„Zatímco Sanders se pilně učil, aby z něj mohl být agent FBI.“

„Pánové, to už stačilo,“ napomenul je Michaelson, ale koutky úst mu cukaly. „Jaké měl povolání?“

„Povolání?“ Jeff se poctivě zamyslel. „Pochybuji, že kdy chodil do práce. Ale to už je dávno, co jsem ho viděl naposledy. Možná ho někdo zaměstnal, co já vím? Podle mě spíš hnije doma a hraje počítačové hry. Na víc jeho mozková kapacita nestačí. On měl přezdívku Slabomyslný Marilyn.“

Agenti zařvali smíchy.

Debilové!

Však on jim ukáže! Přesně za čtyři dny půjde do domu té ženské. Jestli se Marilyn o něco pokusí, on bude ve střehu a zatkne ho. Pak se mu všichni včetně Michaelsona omluví!

V inkriminovaný den si Jeff vzal v práci volno, ale Molly o tom neřekl. Už od rána hlídkoval před domem své potenciální oběti a čekal na Marilyna. Jakže to říkal? Ráno si zajde na masáž a do večeře bude zpátky?

Dům stál na okraji města obklopený vzrostlými topoly. Jeff si nenápadně zjistil, že tu stará paní žije sama a jednou za dva dny k ní na pár hodin chodí uklízečka. Zaparkoval mezi stromy a vyndal dalekohled, aby mohl pozorovat dům.

Kdo by to do Marilyna řekl? Takový magor a nabrnkne si ženskou, jejíž babička má barák jako zámek! Nejspíš ho zdědí vnučka, a proto Marilyn s vraždou tak pospíchá. Potřebuje, aby manželka dědila, dokud je ještě jeho manželkou. Po rozvodu bude mít smůlu.

Kolem desáté zaslechl vyzvánění telefonu. Ověřuje si Marilyn, zda nájemný vrah splnil úkol? Stará paní to teď zvedne a Marilyn pochopí, že se na to vykašlal. Nezbude mu nic jiného než sem přijet. Jak dlouho to bude trvat? Hodinu? Dvě?

Jeff byl zvyklý čekat a měl s sebou i zásobu jídla, ale hořel zvědavostí. Tak schválně! Co Slabomyslný Marilyn vymyslí? Nepřekvapilo by ho, kdyby načerpal inspiraci v detektivkách a přišel sem v přestrojení za jeptišku vybírající na charitu.

Uběhla hodina, dvě a pořád nic. Že by byl Marilyn natolik fikaný, aby do domu vlezl oknem? Zadní vchod nemohl použít, protože tam hned po příjezdu umístil pohybová čidla, která by ho okamžitě informovala o jakémkoliv pohybu.

Jeff vylezl z auta a rozhlédl se, zda ho nikdo nesleduje. Pak se přikrčil a po štěrkové cestičce doběhl k domu. Rozhodl se, že ho celý obejde a zkontroluje okna.

Bylo přesně dvanáct, když nakoukl oknem dovnitř a všiml si temného stínu. Stín byl vysoký a pomalu se vzdaloval pryč od Jeffa. Je to Marilyn? Najednou mu stín zmizel z očí. Utekl z domu? Co je se starou paní? Je mrtvá? Nebo Marilyn nenašel odvahu? Má ho pronásledovat? Nebo má zavolat záchranku? To bude nejlepší. Zavolá záchranku a pak uvědomí policii a FBI.

Jeff si to namířil k autu, kde nechal ležet vysílačku.

„Ruce vzhůru!“ přikázal mu někdo. Otočil se po hlase a nechápavě civěl na muže v kuklách, kteří vyskákali z křoví a obklíčili ho.

Co je tohle za vtip?!

„Jsem agent FBI! V kapse mám odznak, tak se podívejte!“ zakřičel s rukama nad hlavou.

Ani jeden ze zakuklenců se k tomu neměl.

„Jmenuji se Jeff Sanders a jsem agent FBI!“

„My víme, kdo jste.“

Jeff náhle ucítil, že ho někdo chytil za ramena. Někdo jiný mu zkroutil ruce za zády a přirazil ho na kapotu auta.

„Jeffe Sandersi, zatýkáme vás za vraždu.“

Pak mu nasadili pouta.

Seděl ve výslechové místnosti, kterou sám běžně používal. Dnes ale seděl tam, kde jindy sedávají podezřelí z vražd. Dnes byl podezřelý on a výslechu se ujal sám Michaelson.

„Jeffe, snažím se vám pomoct. Důkazy jsou nezvratné, tak si to nedělejte těžší, než to je. Nejde jen o vás, ale o celou FBI!“

Jeff stiskl rty a přivřenýma očima sledoval Michaelsona.

„Chci právníka.“

„Vy jste právník, Jeffe. Ale budiž, zavoláme vám advokáta.“

Michaelson se otočil k prosklené stěně a kývl hlavou. Jeff věděl, že právě vydal pokyn, aby sehnali právníka.

„Než přijde, mohl byste mě seznámit s těmi vašimi důkazy, abych věděl, čeho jsem se dopustil.“

„Co to zkusit na rovinu, Jeffe? Jako chlap s chlapem. Proč lžete? Ve vašem autě jsme našli ocelovou trubku s její krví as jejími vlasy.“

Jeff jen nevěřícně zamžikal.

„Stará bezdětná ženská, Jeffe. To není dobré. Ne, to není vůbec dobré. Jak se na vás bude dívat porota?“

Bezdětná?! Jak mohla být bezdětná, když se Marilyn oženil s její vnučkou?

„Mám nějaký motiv?“

„Jeffe, Jeffe. Zavraždil jste ji, protože veškerý majetek odkázala své nejlepší kamarádce. Vaší pratetě.“

Jeff zařval vzteky.

„Jak jsem to mohl vědět?!“

Michaelson se pousmál.

„Nepodceňujte se, Jeffe. Jste jeden z nejlepších, tohle pro vás byla hračka. Našli jsme maily, které jste si vyměňoval s advokátem vaší pratety. Víte moc dobře, že vy a Hugo Marilyn jste jediní dědicové.“

„Narafičil to na mě! Hugo Marilyn to na mě narafičil! Celé to byla bouda! Podal si ten inzerát, vylákal mě na schůzku a pak ji zavraždil! Řekl mi, kdy k tomu dojde, a já čekal v autě, abych ho zatkl! On měl motiv a byl tam! Tu trubku mi schoval do auta!“

„Jeffe,“ oslovil ho Michaelson vlídně. „Tohle že vymyslel Slaboduchý Marilyn, který tráví dny hraním počítačových her? Slyším hlasy, to bude váš právník. Dejte na mě a vymyslete si něco lepšího, Jeffe. Tohle u soudu neobstojí.“

Marilyn zasunul do přehrávače cédéčko s oblíbenými písničkami a pohodlně se rozvalil. Pravou rukou držel volant a levou vystrčil z okýnka, aby mohl mávat projíždějícím autům.

No není ten život nádherný?

Sanders půjde do vězení a on bude dědit. Ne že by tak akutně potřeboval peníze, to vůbec ne! Jako počítačový hacker si vydělává víc než dost. Má své vlastní miliony, jen je potřebuje vyprat, aby mohl začít utrácet. Tetička brzy natáhne brka, a když ne, trochu jí pomůže. Tentokrát to ale musí vypadat jako nehoda.

Že ten Sanders ale čuměl, když ho zatýkali! On seděl na stromě a smál se, až mu tekly slzy. Chytrák Jeff se nechal nachytat od Slaboduchého Marilyna! Na pomstu čekal dvacet let, ale dočkal se!

Marilyn zamával dalšímu autu a pak se pustil do zpěvu.

O měsíc později našla Molly přede dveřmi krabici se svým jménem. Krabice byla polepená různými obrázky pohádkových postaviček a odesílatelem byla společnost, která prodává počítačové hry.

Molly odnesla krabici dovnitř a tam ji otevřela.

Místo počítačových her tu byl milion dolarů.

Co zavinila paní Cooperová

„Dobrý den paní Cooperová,“ pozdravila ředitelka základní školy a při tom se zatvářila lehce rozpačitě. Paní Cooperové to neuniklo.

„Jdu se podívat na vánoční besídku, Brendo. Nebo sem nesmím?“ Ředitelka pohlédla na bojovně vysunutou bradu, přísně stažené obočí a raději o krok couvla. Rozhodila ruce, rozhlédla se po sále plném prázdných židlí a hlesla: „Vyberte si. Ale besídka začne až za hodinu. Možná se v místním měsíčníku spletli a napsali sedmnáct místo osmnáct.“

Paní Cooperová vydala zvuk podobný zachrochtání. „Nespletli se. Přišla jsem radši dřív, abych si mohla zabrat nejpříhodnější místo.“

Nejpříhodnější místo? Ona se vážně přišla podívat na to, co pod jejím vedením žáčci nacvičili? Paní Cooperová ji rychle vyvedla z omylu: „Sednu si tamhle dozadu ke dveřím. To bude ideální.“

Jistě. Ideální pro sledování publika. Cooperová musela vědět o všem a právem měla v jejich městečku pověst největší drbny.

„Tak jdeme, Matyldo,“ zavelela a trhla rukou. Ředitelka si s hrůzou uvědomila, že sem paní Cooperová přitáhla svého jezevčíka.

„Ale psi sem nemůžou,“ zaprotestovala chabě.

„Přeslechla jsem se? Nebo jste vážně řekla, že sem psi nesmějí?!“ A zase ta bojovně vysunutá brada a přísně stažené huňaté obočí. „Matylda není pes! Je to moje stará přítelkyně!“

Její stáří ředitelka nezpochybňovala. Matyldě už bylo čtrnáct let a pořád se držela. Byla stejný nezmar jako její panička. Ale slova o přátelství brala ředitelka s rezervou. Matylda totiž připomínala paní Cooperovou i v tomto ohledu. Byla protivná, vzteklá a dělala jen to, co chtěla ona sama.

„Dobře. Ať tady Matylda zůstane,“ rezignovala. V porovnání s paní Cooperovou je fenka to menší zlo.

Paní Cooperová se usadila na židličku, která pod její vahou nešťastně zaskřípala. Pak se s hekáním sehnula, uchopila Matyldu a posadila ji na vedlejší židli. Ředitelka raději odešla do zákulisí, aby dohlédla na přípravy. Dvě děvčátka se nabídla, že zanesou paní Cooperové vánoční cukroví, a ona se obdivovala jejich odvaze. Pokud jde o ni, bude se během vystoupení tvářit, že tu žádná paní Cooperová není!

O půl hodiny později začali přicházet skuteční diváci rekrutující se z řad rodičů a prarodičů vystupujících školáků. Všichni vrhli na paní Cooperovou znechucený pohled a pak se snažili sednout si od ní co nejdál. Paní Cooperové to bylo jedno. Popíjela kávu z kelímku, cpala se domácím cukrovím a nepovedené kousky dávala Matyldě.

Když vešli manželé Brookovi, paní Cooperová zamyšleně svraštila obočí. Do městečka se přistěhovali před necelým rokem a otevřeli si tady antikvariát a obchod se starožitnostmi. Helena Brooková byla pomenší, štíhlá a zakřiknutá, kdežto její manžel Georg byl hřmotný obr, kterého bylo všude plno. Oba kývli paní Cooperové na pozdrav, a protože měli na výběr, vybrali si místa téměř úhlopříčně od ní. Seděli na okraji páté řady, takže ji měli za zády.

„Někteří lidé jsou holt protivní, viď, Matyldo,“ zašeptala paní Cooperová své fence tak hlasitě, že se k nim otočilo několik hlav. Jeden muž dokonce hlasitě zamlaskal, ale paní Cooperová ho ignorovala. Jestli se chtějí s Brookovými bavit, jejich problém. Ona jim ale na to jejich milé chování nenaletí! Odjakživa měla čich na lidi a něco jí říká, že na Heleně a Georgovi je něco moc a moc divného!

A stejně divná je i Selena McColmová! A ten její synovec, to je taky dílo!

„Jé, dobrý den,“ zamávala na Selenu nadšeně a té nezbylo, než jít paní Cooperovou pozdravit. Obývaly vedlejší domy, a třebaže tu Selena žila jen pár měsíců, snažila se se sousedkou vycházet po dobrém.

„Dobrý den,“ pozdravila přátelsky a přemohla se, aby podrbala Matyldu po zrzavé hlavě.

„A kde je váš synovec?“ zeptala se paní Cooperová s poťouchlým úsměvem.

„Patrik je na brigádě v továrně. Ale říkal, že přijde.“

To určitě! Poflakuje se, chlastá a fetuje! On a práce v továrně? Tomu snad věří jeho teta, ale paní Cooperové je jasné, co je synoveček zač. K tetě přijel před měsícem na návštěvu a už neodjel. Podle McColmové dodělal vysokou školu a teď se poohlíží po práci. Ten určitě!

„To je správné, paní McColmová. Se mnou se život nemazlil a musela jsem se o sebe starat od sedmnácti let.“

Není divu, že jsi tak zahořklá, pomyslela si paní McColmová.

„Máte nádherný šátek!“ rozplývala se paní Cooperová a mezi prsty promnula látku potištěnou drobnými kvítky. „Vypadá to jako pravé hedvábí.“

„To je pravé hedvábí,“ konstatovala paní McColmová a dál se k tomu nechtěla vyjadřovat.

Zato paní Cooperová měla spoustu otázek. Kolik šátek stál a kde ho vzala. Koupila si ho, nebo je to dárek? Pokud ano, tak od koho?

„Vás jsem bez šátku nikdy neviděla. Není to zvláštní?“

Paní McColmová se na ni nechápavě podívala.

Co se tak tváří? Pokud šátkem něco zakrývá, může se jí přece svěřit. Paní Cooperová je jako vrba, dokáže udržet tajemství. Má na krku ošklivou jizvu? Nebo vyrážku? Anebo pod ním schovává vrásky, aby se mohla dělat mladší? Jo, to bude nejspíš ono. Paní McColmová má bílé vlasy sestříhané do moderního účesu a hodně se maluje. Jenomže věk, má milá, neschováš! I bez brýlí vidím vrásky, které se ti udělaly kolem nosu a na čele. Ty kolem očí můžeš svést na smích, ale zbytek ksichtu neokecáš!

„Ženy našeho věku se už nemusí parádit. Kolik vám vlastně je, paní McColmová?“ zeptala se neomaleně.

Sousedka zalapala po dechu, ale ovládla se.

„Padesát osm.“

„Jenom? Tipovala jsem vás na víc. Ale to bude asi těmi drahými krémy, které používáte. Dior je holt Dior, ale to bych si já nemohla dovolit,“ prohlásila paní Cooperová, aniž by jí došlo, že se právě prozradila.

Paní McColmové to ale neušlo. Tak ona jí šmejdí v domě a prohlíží si její kosmetiku?! Tuhle ji načapala v hale. Držela mísu pudinku, usmívala se, ale nějak opomněla vysvětlit, jak se dostala do domu. Paní McColmová se domnívala, že jí otevřel Patrik, ale teď už si tak jistá není. Patrik je hodný kluk, ale vůči paní Cooperové chová averzi a nejspíš by si raději nechal vypíchnout oko, než aby ji pozval na návštěvu.

„Nebyla jste na plastice?“ zajímalo paní Cooperovou a paní McColmová jí začínala mít plné zuby. Teď se natáhla, funěla jí do obličeje a prozkoumávala jí rty.

„Na plastice jsem nebyla, ale až tam půjdu, budu vás informovat,“ oznámila jí stroze a šla si sednout o dvě řady níž.

V osmnáct hodin zhasla v sále světla a na osvětlené pódium vyšla ředitelka školy. Přivítala hosty, krátce pohovořila o představení a pak popřála příjemnou zábavu. Poté co si sedla do první řady mezi rodiče, začala hrát hudba a rozhrnula se opona. Na pódiu stáli v kostýmech všichni účinkující a klaněli se divákům. V sále se ozval bouřlivý potlesk a paní Cooperová zabrblala, že Matylda ohluchne.

Jeden chlapec došel k mikrofonu a začal zpívat písničku o pohádkové zemi, kde vládne starý moudrý král.

Paní Cooperová se znuděně rozhlížela po publiku. Znechuceně se šklebila, ale díky tmě to nebylo vidět. Matylda hlasitě zazívala a stočila se do klubíčka. O pár minut později spala jako špalek a příšerně chrápala.

Děti hrály, rodiče nadšeně tleskali a pro paní Cooperovou se čas nekonečně vlekl. Jediné oživení byl příchod Patrika. Mladík se protlačil k tetě a sedl si vedle ní.

„To je nehoráznost, takhle nás rušit,“ ucedila paní Cooperová hlasitě. Patrik se otočil a zamával jí.

„To je ale drzost, viď, Matyldo?“

Na pódiu se právě předváděla princezna a drak, jehož hlavy hrálo pět dětí, a paní Cooperová se přistihla, že začíná klimbat. Ani ji to nijak nepřekvapilo. Hra byla nudná a dost dětí kazilo, co mohlo. Podle paní Cooperové za to mohla ředitelka školy, která to s nimi řádně nenacvičila. Tahá se s chlapy a na svoje povinnosti kašle! Tak je to! Kdyby se věnovala dětem, nemuselo by to dopadnout takhle! Bože, jak ten malý Laraby může zpívat tak falešně?

„Matyldo, klid. Spi dál. To není siréna ani nikoho nevraždí.“

„Co kdybyste zavřela hubu, Cooperová?“ ozvalo se ze sálu a pak se ozval potlesk. Laraby se domníval, že potlesk patří jemu, proto přidal na hlase.

„Matyldo, jdeme domů! Mezi těmi hulváty nebudeme už ani minutu!“

Paní Cooperová popadla Matyldu a uraženě odkráčela pryč. Na odchodu práskla dveřmi, ale nikdo tomu nevěnoval pozornost.

Doma si uvařila čaj, nalila si do něj pořádnou dávku whisky a pustila si televizi. Sledovala akční thriller a blahořečila si, že vypadla z vánoční besídky. Když se později dozvěděla, co se tam stalo, měla chuť rvát si vlasy.

Helenu a George někdo brutálně zavraždil a ona u toho nebyla!

Zástupce šerifa sledoval šéfa, jak zdobí stromeček, a v duchu láteřil. Mají tady dvojnásobnou vraždu, on neví, kde mu hlava stojí, a šerif se stará o vánoční výzdobu!

„Šéfe, blbne tiskárna, mám zavolat do servisu?“

Odpovědí mu byla další sloka jakési koledy. Šerif má Vánoce, a proto nějaká vražda na školní besídce nemůže konkurovat Santovi ani svítícím sobíkům!

Zástupce šerifa se rozhodl, že se přizpůsobí pracovní morálce svého šéfa. Nechce makat? Tak nebude makat ani on. Vypnul počítač, na kterém vyplňoval hlášení o včerejším zločinu, a stoupl si k oknu.

„Šéfe, blíží se k nám paní Cooperová a Matylda,“ upozornil šerifa věcným tónem a v duchu se škodolibě chechtal.

„Panebože!“ vykřikl šerif a začal z krku strhávat zlaté řetězy.

„Šéfe, ještě čepičku a vousky,“ upozornil ho zástupce. Chtěl si hrát na Santu a teď to má! Až ho Cooperová uvidí v infantilním oblečku, rozkecá to po celém městě.

„Běžte se převléknout, já ji zatím zabavím,“ nabídl šerifovi.

Paní Cooperová vešla do místnosti, rázně odstrčila dva svítící soby a namířila si to k šerifovu zástupci.

„Kde je šerif, Filipe?“

„Vám také dobrý den, paní Cooperová. Šerif si na chvíli odskočil.“

„Tak neměl sežrat celou kachnu na posezení!“

Ta je ale podivuhodně informovaná.

Šerif se objevil ve dveřích a paní Cooperová si s ulehčením oddychla.

„Jsem tady kvůli včerejšku,“ oznámila jim a sundala si kabát. Posadila se a Matyldu si vzala na klín. „Čaj by nebyl? Host do domu, Bůh do domu. To vás doma neučili?“

Zástupce využil příležitosti a zmizel.

„Kvůli včerejšku?“ ověřoval si šerif.

„Samozřejmě. Někdo probodl ty dva nebožáky a vy vyslýcháte svědky.“

„A vy jste svědek, paní Cooperová? Bylo mi řečeno, že jste odešla ještě před přestávkou. O přestávce byli živí a zdraví.“

„No a? Vrah musel být jeden z nás! Nebo tam po přestávce přišel někdo cizí?“

„Ne.“

„A já vím, kdo ten vrah je!“

„A kdo, paní Cooperová?“

„Patrik McColm!“ prohlásila vítězoslavně.

Zástupce šerifa se vrátil s hrnkem čaje a postavil ho před paní Cooperovou.

„Proč by to dělal? Není tu ani měsíc.“

„Pohádali se a McColm je od té doby nesnášel. Říkal to. Slyšela jsem to na vlastní uši!“ Pro sebe si nechala, že poslouchala pod okny.

„Lidi se nevraždí jen proto, že je někdo nesnáší,“ namítl šerif a pro sebe si nechal, že kdyby tomu tak bylo, paní Cooperová by musela být už dávno mrtvá.

„Paní Brooková říkala, že u jejich domu někdo šmejdil. A ne jednou!“

„Proč nám nezavolala?“

Paní Cooperová se ušklíbla. „A co byste s tím asi tak dělali? Do domu se nedostali a nic se neztratilo. Navíc se vědělo, že se Brookovi chtějí časem odstěhovat, tak proč by si případný kupec nešel dům prohlédnout?“

„Třeba to byl opravdu kupec.“

Paní Cooperová mu věnovala obzvláště pohrdlivý úsměv.

„V noci?“

Šerif to vzdal.

„Co z toho paní Brooková vyvodila?“

„Stalo se to pětkrát a pokaždé to byly ty samé stopy. Proč by si kupec prohlížel dům pětkrát za sebou? Ne! Někdo je sledoval. Ty stopy prý byly od pánských zimních bot.“

„Nebo si žena obula pánské boty,“ nadhodil zástupce šerifa, ale paní Cooperová jeho nápad odbyla mávnutím ruky.

„Tohle všechno vám řekla paní Brooková?“ podivil se šerif, který si doteď myslel, že ty dvě spolu nevychází.

„V podstatě ano.“ Říkala to? Říkala! Sice jen svému manželovi, ale to je snad jedno, ne? Může být rád, že paní Cooperová v zájmu obecného blaha poslouchá pod okny.

„Jednou ty stopy končily u McColmů v kůlně. Někdo odtud vyšel, postál u Brookových pod okny a potom se zase vrátil.“

„Do kůlny?“ zeptal se šerif pochybovačně.

„Přesně tak. Do kůlny. To je, co?“

„To teda jo,“ prohlásil zástupce šerifa a jen cynik by ho podezíral z ironie.

„Patrik věděl, že Brookovi nejsou ti, za koho se vydávají.“

Zástupce šerifa rychle vytáhl kapesník a předstíral, že smrká.

„Jako kdo nejsou?“ zajímalo šerifa.

„Prodávají starožitnosti a přitom se v nich vůbec nevyznají!“

„To říkal taky Patrik?“

„Říkal to, ale já jsem si to ověřila. Donesla jsem jim šálky a talířky, které dostala moje matka jako svatební dar, a zeptala jsem se jich na cenu. Na každém kousku byla dole značka, ale oni vůbec nepoznali, kdo a kde to vyrobil!“

„A?“

„Jsem přesvědčená o tom, že je Patrik špehoval a zjistil, kdo doopravdy jsou!“

„To by ale zavraždili oni Patrika a ne on je, nemyslíte, paní Cooperová?“

„A jak to mám vědět?“ ohradila se dotčeně. „Nejsem žádný vrahoun! Říkám vám, že vrahem je Patrik. Na vás je, abyste to dokázali!“

„Děkujeme vám za informaci, paní Cooperová. Teď běžte klidně domů a nechte to na nás. Prověříme to a pak vám dáme vědět. A nemyslete už na to. Jsou Vánoce, tak se v televizi dívejte na pohádky a nemyslete na ošklivé věci.“

„Jdu se projít. Na Vánoce se můžu vykašlat. Jsou to svátky pro malé děti a pro staré senilní děduly!“ vyprskla a významně se podívala na přezdobený stromek v rohu místnosti. „Pojď, Matyldo, jdeme!“

„Uf,“ vydechl šerif, když za paní Cooperovou zapadly dveře. „Vím, že se to nemá, ale naliju si panáka.“

Pípl fax a šerifův zástupce z něj vytáhl hustě popsaný papír s několika fotografiemi.

„Šéfe, nalijte mi taky.“

„Ty piješ? Nejsi náhodou abstinent? Ale máš pravdu, hochu. Jsou Vánoce, tak proč si je neužít se vším všudy.“

Šerif nalil do dvou skleniček gin a pak si uvědomil, že Filip neodpovídá.

„Stalo se něco?“

Filip otočil papír tak, aby šerif viděl na fotky. Byli to manželé Brookovi. Měli jiný účes, vypadali mladší, ale byli to bezpochyby oni.

„Cooperová měla pravdu. Ve starožitnostech se nevyznali, zato dokázali čarovat s čísly. Pracovali jako účetní a najímaly si je dost pochybné firmy. FBI je kontaktovala, aby vypovídali proti jednomu z klientů, který byl napojený na mafii. Sem se nastěhovali v rámci programu na ochranu svědků.“

Paní Cooperová se rozhodla, že využije hezkého počasí a vyrazí na procházku do lesa. Chtěla být sama, aby si mohla uspořádat myšlenky. Myslela si, jak šerifovi nepomůže, ale ten se tvářil, že ho její přínosné informace nezajímají. Je to nevděčník a nemá smysl se jím dál zabývat!

„Matyldo, pojď,“ oslovila psa a škubla vodítkem. Jezevčíkovi se do sněhu nechtělo, ale měl smůlu. Paní Cooperová ho táhla a pes musel cupitat po lesní cestě za ní.

„No není to nádhera? A takový klid! Co říkáš, Matyldo?“ Matylda neříkala nic, protože musela zdolávat několikacentimetrovou vrstvu sněhu a sotva popadala dech.

„Co je to za stopy?“ zamumlala paní Cooperová, když zahlédla dvojici stop vedoucích k zamrzlému rybníčku. Co by kdo dělal u rybníka? Paní Cooperovou přemohla zvědavost, proto zalezla do křoví, aby ji nebylo vidět, a vyrazila k rybníčku.

„Matyldo, hlavně potichu,“ napomínala psa preventivně. „Musíme zjistit, kdo to je. Co kdyby to byli vrazi Heleny a Georga?“

„Stůj!“ okřikla Matyldu, když před křovím zahlédla ženskou postavu. Dotyčná měla dlouhé světlé vlasy a červený kabát. Paní Cooperová nemusela přemýšlet dlouho.

„To je paní Sinclairová, Matyldo. A ten chlápek zřejmě nebude její manžel, ten je totiž v práci, víš?“

Paní Sinclairová měla zvednuté ruce a nepochybně svého společníka objímala. Paní Cooperová byla vzteky bez sebe, že nevidí, kdo to je.

Proto se naklonila… A ještě víc se naklonila… Kdyby se nechytla větví, svalila by se do sněhu. To se jí snad zdá! Vždyť ona tam objímá faráře!

„Co to bylo?“ vykřikla polekaně paní Sinclairová a spustila ruce dolů.

Paní Cooperová skočila k zemi a obličej zabořila do sněhu. Z hlavy jí sjel koketní klobouček ozdobený bažantím brkem a skutálel se asi metr od ní.

Farář zaostřil a podíval se k místu, kde ze sněhu trčel bažantí brk.

„Jen klid, miláčku. To je jen nějaká koroptev.“

Paní Cooperová se silou vůle donutila nevykřiknout. Tak on jí říká Miláčku?!

„Necítím se tu dobře, mám pocit, jako by nás někdo sledoval. Nevrátíme se?“ navrhla paní Sinclairová a farář souhlasil.

Paní Cooperová ležela na sněhu ještě dobrou čtvrthodinu, než se odvážila zvednout.

„To je, Matyldo, viď? Sinclairová a farář! Přestaň žvýkat ten klacek, teď musíme rychle zpátky!“

Záhy se obyvatelům městečka naskytla zvláštní podívaná. Paní Cooperová běžela jako o život a nic nedbala na to, že je obalená sněhem a klobouček jí sedí nakřivo. Matylda za ní povlávala na vodítku a žalostně kňučela.

O hodinu později už všichni věděli, že paní Sinclairová má románek s farářem.

Ozval se zvonek a paní McColmová vyšla z kuchyně. Za dveřmi stál šerif a jeho zástupce.

„Smíme dál?“ zeptal se šerif a čekal, až je pozve dovnitř.

„Jen pojďte, musíte být celí zmrzlí. Zrovna jsem postavila vodu na čaj. Dáte si taky, nebo vám mám nabídnout něco ostřejšího?“

Šerif měl sto chutí říct, že něco ostřejšího by bodlo, ale ovládl se.

„Dáme si čaj.“

Paní McColmová je zavedla do vkusně zařízeného obývacího pokoje, kde je usadila na koženou pohovku.

„Máte to tady pěkně zařízené,“ pochválil šerif. „To vy?“

„Ale ne. Většina věcí tu už byla, když jsem si domek pronajímala.“

Proč je tady každý tak zvědavý?

„Přišli jsme kvůli paní Cooperové.“

Paní McColmová byla upřímně překvapená.

„Kvůli čemu, proboha? Co já asi tak vím o paní Sinclairové a faráři? Paní Sinclairovou jsem párkrát zahlédla, ale faráře neznám. Nejsem katolička a nechodím do kostela.“

Šerifův zástupce málem vyprskl smíchy. Paní Cooperová se činí. Odešla sotva před dvěma hodinami a už stihla vyvolat další skandál. Do večera času dost, tak uvidíme, s čím ještě přijde.

„Tohle se týká včerejších vražd.“

„Jak to souvisí s paní Cooperovou? Je podezřelá?“

Paní McColmová nevypadala, že by jí ta představa byla nepříjemná.

„Něco horšího. Paní Cooperová tvrdí, že vrahem je váš synovec.“

V kuchyni zapískala konvice, paní McColmová se omluvila a utekla z obýváku.

„To nebylo příliš taktní, šéfe.“

„Dejte mi už všichni pokoj! Jsou Vánoce! Nemám čas ani chuť zabývat se výmysly paní Cooperové! Ještě si živě pamatuju, jak obvinila pošťáka, že ji chtěl znásilnit. Ten chudák má ženu a čtyři děti! My si promluvíme s Patrikem, ten nám řekne, že to neudělal, a my si půjdeme po svých. I kdyby nakrásně věděl, že byli v programu na ochranu svědků, nic z toho nevyplývá. Nemáme žádné důkazy, abychom ho zatkli. A Cooperová ať si na mě dává bacha! Někdy mám chuť jí zakroutit krkem!“

„Ale šéfe, takhle nemluvte.“

Paní McColmová se vrátila s tácem se třemi šálky a cukřenkou. Mlčky jim naservírovala čaj, došla pro sušenky a teprve pak promluvila.

„Nečekáte, doufám, že se k tomu směšnému obvinění budu vyjadřovat, že? Mohl byste mi ale, šerife, prozradit, jak na to paní Cooperová přišla?“

„Patrik se s nimi prý znal z dřívějška. Podle paní Cooperové se pohádali a on prohlásil, že je nesnáší.“

„A to je všechno?“ ušklíbla se paní McColmová.

„Paní Cooperová vašeho synovce podezírá z toho, že Brookovy špehoval. Dokazují to prý stopy pánských zimních bot, které vedly z vaší kůlny pod okna Brookových.“

„Co je to za nesmysl?!“ vyjekla paní McColmová. „Kůlnu vůbec nepoužíváme a proč by je měl Patrik sledovat? Pokud by je chtěl zavraždit, nemusel by čekat na školní besídku, ale udělal by to rovnou v jejich domě. Celé je to jen výmysl znuděné ženské, která od rána do večera shání drby!“

„My přece vašeho synovce nepodezíráme,“ řekl jí chlácholivě šerif. „Jenže máme povinnost to prověřit. Musíme si s Patrikem promluvit. Kde vůbec je?“

„Má volno a odjel k jezerům. Vrátí se v pondělí.“

„Tak v pondělí ráno přijdeme, ano? Předpokládám, že během besídky jste si ničeho podezřelého nevšimla?“

„Jediná podezřelá osoba v místnosti byla paní Cooperová! Jestli vás zajímá Patrik, tak od příchodu seděl celou dobu vedle mě. Nezvedl se dokonce ani o přestávce. Když to bude nutné, dosvědčím jeho alibi u soudu!“

„Vždyť jsem říkal, že Cooperová dělá akorát humbuk,“ prohlásil šerif, když se vraceli zpátky na stanici. „V pondělí si popovídáme s Patrikem a ten nám potvrdí, že během besídky seděl na zadku a ani se nehnul. Tím budeme mít Patrika z krku a budeme moct v klidu pátrat dál.“

„Škoda, že Cooperová odešla před přestávkou, co, šéfe?“ zazubil se Filip.

„Neříkám tak ani tak. Jen si začínám myslet, že pár dní za katrem by paní Cooperové jen a jen prospělo. Baba jedna zatracená! Takhle nám kazit Vánoce!“

„Všiml jste si té záclony, když jsme se loučili s paní McColmovou?“

Šerif se pobaveně zašklebil.

„Jo, kmitala sem a tam rychlostí blesku. Cooperová nejspíš stála na stoličce a vůbec bych se nedivil, kdyby nás sledovala dalekohledem.“

„Co říkáte na faráře a paní Sinclairovou? Pěkně jim zavařila.“

„Znáte to. Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne. Paní Cooperová už naštvala horu lidí. Až jí to někdo spočítá i za ostatní, já překvapený nebudu. Já tedy ne.“

Paní McColmová myla hrnky od čaje a přemýšlela, co udělá. Pokoušela se dovolat Patrikovi, ale operátorka jí pokaždé oznámila, že volané číslo je nedostupné. Zřejmě jí nezbude nic jiného, než počkat do pondělí. Věděla, že Patrik by nikoho nedokázal zavraždit, ale i přesto s ním chtěla mluvit dřív než šerif a jeho zástupce.

A Cooperová? Ta má velké štěstí, že ji šerif nepřivlekl s sebou! Předsevzetí, že bude vycházet se sousedy po dobrém, bylo rázem pryč. Ať se jí raději vyhýbá. Nebo jí řekne pěkně od plic, co si o ní myslí!

Když domyla nádobí, rozhodla se, že se půjde projít po městě. Potřebuje dokoupit pár drobností a možná by se mohla poohlédnout ještě po nějakých dárcích pro Patrika.

V obchůdku se suvenýry ji přivítala mladá dívka, která tady vypomáhala rodičům.

„Dobrý den, paní McColmová. Vy máte ale krásný šátek!“

To neznají jiné téma?

„Děkuji, Michelle. Ukážeš mi, jaké máte svíčky?“

„Zrovna jsme dostali nové. Zlaté, stříbrné a červené. Kdybyste chtěla hodně vánoční, tak můžu nabídnout červené se stříbrnými obrázky sobů.“

„Celé zlaté budou stačit. Co ve škole?“

Michell odtrhla oči od jejího šátku a udělala kyselý obličej. Paní McColmová se zasmála.

„Pruda jako obvykle. Tyhle svíčky mám i v jiných velikostech, já vám je přinesu. Stromeček jste už ozdobila? Jestli ne, tak máme suprové koule. Páni, ten šátek je ale žůžo!“

„Na ty koule se ráda podívám.“

Paní McColmová si z krabice vybrala tři svíčky a postavila je na pult. Pak před ni Michelle přistrčila krabici s vánočními ozdobami.

„Už jste to slyšela?“ zeptala se, když balila svíčky do vánočního papíru.

„A co?“

„No o té Sinclairové.“

Michelle nebyla drbna, jen se tady nudila a potřebovala si popovídat. A téma paní Sinclairová pro ni bylo stejně dobré jako kterékoliv jiné.

„Na ulici se bavili o tom, že ji paní Cooperová viděla v lese s farářem. Já tomu ale nevěřím.“

„Ale to byste měla!“ vypískla Michelle. „Ona je to totiž pravda. Doneslo se to Sinclairovi, ten přiletěl z práce a udělal manželce strašlivou scénu. Sbalil kufry a oznámil jí, že odchází. A paní Cooperové přísahal pomstu.“

Paní McColmová žasla. Ale už chápala, proč se sousedka zabarikádovala. Sinclair dělal na stavbě a měl pověst rváče. Kéž by si chtěl s Cooperovou vyřídit účty!

„Vezmu si tuhle sadu,“ oznámila dívce.

„Mně se taky líbí. Mám ráda fialovou a zlatou. Škoda, že máme stromek do červena. Líbily by se mi fialové koule a zlaté mašle. Už víte, co dostanete?“

Paní McColmová pokrčila rameny.

„Já bych si přála takový šátek, jako máte vy, ale ten musel být asi pěkně drahý, co? Ten by mi máma nekoupila.“

Paní McColmová schovala balíčky do kabelky a pak ji něco napadlo. Z krku si odmotala šátek a podala ho Michelle.

„Na, tady máš dárek. Šťastné a veselé, Michelle.“

„To nemůžu přijmout, paní McColmová,“ bránila se dívka, ale ze šátku nespouštěla oči. „Paní Cooperová říkala, že bez šátku nemůžete vyjít mezi lidi.“

„To jsem také zaslechla. Prý mám na krku jizvy, ekzém a vrásky. Vidíš tam něco takového?“

Michelle odtrhla oči od šátku.

„Ne.“

„Tak vidíš. Já jich mám hodně a jeden můžu postrádat. Budu ráda, když si ho necháš. A vánoční dárky se neodmítají, Michelle.“

Dívka si přitiskla šátek na prsa a blaženě se usmála.

V pondělí ráno se šerif a jeho zástupce vypravili za Patrikem. Dveře jim otevřela uplakaná paní McColmová a rukou ukázala kamsi za sebe. Šerif na nic nečekal a rozběhl se po schodech nahoru.

Patrika našli v koupelně. Ležel ve vaně plné vody a měl podřezané žíly na zápěstích.

„Paní McColmová, pojďte s námi do kuchyně. Musel to pro vás být šok, když jste ho tu našla.“

Zdrceně přikývla a nechala se odvést pryč.

„Mluvila jste s ním?“

„A – ano. Volala jsem mu a zvedl mi to, když byl na cestě. Já… Vím, že jsem mu to mohla říct až potom. A ani vlastně nevím, proč jsem mu to chtěla říct, ale… Prostě mi to nedalo a říkala jsem si, že by měl být připravený.“

„Řekla jste mu o naší návštěvě, že?“ pomáhal jí šerif. Paní McColmová sklopila oči a přikývla.

„Není to vaše chyba. My jsme vám neřekli, že s ním nesmíte mluvit.“

„Nenapadlo mě, že by… že by…“

„To nenapadlo nikoho.“

„Tady jsme se jen pozdravili a on odešel nahoru. Já šla chystat snídani a Patrik na mě zavolal, že se půjde vykoupat. Neměla jsem důvod, myslet si, že… že…“

„Paní McColmová, odpovíte nám popravdě na jednu otázku?“

„Ano.“

„Opravdu se během besídky nevzdálil? Brookovi byli bodnuti zezadu. Podle patologa to byla rychlá a čistá práce. Nejspíš ani nestačili vykřiknout. Vrah musel stát přímo za nimi.“

Paní McColmová skryla obličej do dlaní a rozplakala se.

„Lhala jsem. Jednou šel na záchod. Když se vracel, vypadalo to, že ve tmě nemůže najít správnou řadu.“

„Jestli chcete, můžeme vám zavolat lékaře, aby vám dal něco na uklidnění.“

„Ne. Musím se s tím vyrovnat. Postaráte se o Patrika? Já půjdu na čerstvý vzduch. Mám pocit, že na mě všechno padá! Dusím se a musím pryč!“

Paní McColmová popadla kabát a utekla.

„Tyhle Vánoce nám byl čert dlužný!“

Týden nato si paní Cooperová vyšla na vycházku. Sinclair tu už nebyl, a tak se neměla čeho bát. V posledních dnech se jí totiž zdálo, že několikrát zahlédla pod okny jeho postavu. A párkrát měla velice nepříjemný pocit, když byla v zahradě. Trápily ji nervy, nebo ji vážně sledoval? Dokázal by jí ublížit, jak říkal? Nebo to byla silná slova a on mezitím vychladl?

Každopádně dneska je v bezpečí. Ráno jí telefonovala známá, že Sinclair sedl do auta a odjel ke své sestře do sousedního města. Trošku ji mrzelo, že nemůže mezi lidi, aby s nimi probrala Patrikovu sebevraždu, ale jistota je jistota. V městečku se na ni dívají skrz prsty a ona se jim nemíní vnucovat. Chovají se k ní jako k prašivé a zřejmě jí vyčítají Patrikovu smrt. To by chtěli, aby lhala?!

Stejné je to se Sinclairovou. Copak to byla ona, kdo se spustil s farářem?! Jsou to pokrytci! Všichni do jednoho! Farář káže o vodě, a pije víno. Je to hříšník a ona nevidí jediný důvod, proč by měla jeho poklesek krýt. Prý si to měla nechat pro sebe. To by se jim hodilo!

„Matyldo, zpomal!“

Paní Cooperové na sněhu podjížděly nohy, proto se rozhodla, že půjde po silnici. Vozovka byla namrzlá, ale bylo to o něco lepší. Naštěstí tudy nejezdila téměř žádná auta a paní Cooperová si mohla být jistá tím, že nikoho nepotká.

Opatrně našlapovala a psa táhla za sebou. Matylda se zničehonic zastavila, sedla si na zadní a začala kňučet.

„Co je?“

Matylda náhle vyskočila a rozeběhla se přes silnici. A protože byla na vodítku, strhla paní Cooperovou s sebou.

Mrtvé tělo našli v noci dva zamilovaní, kteří se sem vydali na romantickou procházku.

Šerif a jeho zástupce prohlédli místo činu.

„Srazilo ji auto, Filipe,“ konstatoval šerif.

„Šéfe, ale něco tady nehraje. Podívejte se, kde leží. A proč má pohmožděná záda? Nemáme ani důkazy, že ji přejeli.“

Šerif se na svého zástupce přísně podíval.

„Nikdy nenajdeme důkazy, že ji nepřejeli! Řidič se zřejmě polekal a z místa nehody ujel. Rozumíme si, Filipe? Uzavírám to jako nehodu a nechci nic slyšet!“

Matyldě se nestalo nic, proto ji odvezli do útulku.

Paní McColmová postavila kufry ke dveřím a naposledy se rozhlédla po domě, který jí byl na pár měsíců domovem. Venku už na ni čeká taxík, který ji odveze daleko odsud!

Po několika hodinách jízdy požádala řidiče, aby zastavil u hotelu, který stál u silnice. Taxikář nabídl, že jí odnese zavazadla do recepce, ale paní McColmová odmítla. „Nejsem ještě tak stará, abych neunesla pár kufříků.“

Řidič si myslel něco jiného, ale nechal to být. Jestli si chce tahat kufry sama, je to její věc. Paní McColmová si na recepci zaplatila pokoj na celý týden a potom si vynesla kufry do prvního patra. Zamkla se a odešla do koupelny, kde pustila vodu do vany. Pak z jednoho kufru vyndala zlatou svíčku. Postavila ji na stůl a zapálila.

„Ta je za tebe, Patriku,“ zašeptala a chvíli pozorovala plápolající plamínek.

Potom se vrátila do koupelny a vypnula vodu. Stoupla si před zrcadlo a z hlavy si strhla bílou paruku. Prohrábla si krátké zrzavé vlasy a usmála se na sebe.

Ještě zbývá odstranit make-up a umělé vrásky.

Místo staré paní tu nyní stála poměrně hezká pětatřicetiletá žena.

Žena se svlékla, vlezla do vany a celá se vydrhla houbou, aby ze sebe smyla paní McColmovou.

Na co ta nová žena myslí?

Například na to, jak byla paní Cooperová pitomá. Domnívala se, že nosí šátek proto, aby nebylo vidět, jak je stará, a přitom to bylo přesně naopak.

Dále myslí na mrtvé, které za sebou zanechala.

Helena a Georg byli zakázka. Objednal si ji klient, proti kterému vypovídali, a zaplatil jí dvě stě tisíc dolarů za každého. Byla to práce a city tu neměly místo.

S Patrikem to bylo jinak. Ne, nebyl to její synovec, ale přece jen jí nebyl tak lhostejný jako Brookovi. Jenomže nemohla dopustit, aby mluvil se šerifem. Zimní boty mu sice patřily, ale nosila je ona. A během besídky to byla ona, kdo odešel na záchod.

Patrik měl holt smůlu, že se jí hodil víc mrtvý než živý. Podřezala mu žíly a pak šerifovi sehrála dojemnou scénku, po které nikdo nepochyboval, že se Patrik svou smrtí přiznal k vraždě Brookových.

Vražda paní Cooperové byla jiná. Tuhle vraždu si totiž opravdu vychutnala. Paní Cooperovou zavraždila dobrovolně a zcela zadarmo.

Bestie od Měsíčního jezera

„Paní Hofbauerová?“ zeptal se detektiv Hardwig plačící ženy. V tu chvíli si uvědomil, jakou botu udělal, a v duchu si vynadal do tupců. Kdo jiný by to asi tak byl?! Která jiná žena by měla důvod vysedávat na jednotce intenzivní péče a přes sklo sledovat každý nádech a výdech jedenáctileté Elisabeth?

Žena zdvihla uplakané oči a přikývla na souhlas.

„Jsem detektiv Thomas Hardwig,“ představil se a napřáhl ruku. Paní Hofbauerová položila na nemocniční lavičku promočený kapesník a poté ruku krátce stiskla. Stisk byl pevný a detektiv si všiml, že má olámané nehty. Nebylo ve spise, že pracuje jako pomocná kuchařka? Tím se vysvětlují nejen nehty, ale i mozoly v dlaních a nejspíš i to oblečení. Jako samoživitelka si asi nemůže příliš vyskakovat.

„Chudinka moje Sissi,“ zavzlykala a popadla kapesník. Otřela si s ním oči a pak se do něj vysmrkala.

„Bude v pořádku?“

Na to jí nedokázal odpovědět. Elisabeth strávila na operačním sále pět nekonečných hodin. Pak ji odvezli na pokoj, ale záhy došlo ke komplikacím a dívka musela znovu na sál. Lékaři jí nedávali téměř žádné šance. I když to neřekli nahlas, byli zajedno, že smrt by byla pro jejich pacientku vysvobozením.

„Přežije?“

Přežije? Žít život a vegetovat na lůžku v ústavu je obrovský rozdíl. Jenomže říkejte tohle vyděšené mámě.

Thomas se podíval do pokoje a do očí mu vstoupily slzy. Nebyl žádný citlivka, ale teď se za slzy nestyděl. Elisabeth byla napojená na přístroje, hlavu měla zafáčovanou jako mumie a obličej jí hrál všemi barvami. Nevěděla o sobě, protože ji udržovali v umělém spánku.

V jejím pokoji byly čtyři ženy a všechny na sobě měly stejnokroj zdravotních sester. Skutečná sestra stála u postele a dohlížela na přístroje. Ostatní ženy byly policistky, které měly za úkol Elisabeth hlídat.

„Byl to on, že ano? Bestie od Měsíčního jezera.“ Nebyla to otázka, ale konstatování.

„Dopadneme ho,“ ujistil ji, ačkoliv si tím nebyl vůbec jistý. Elisabeth byla třetí obětí. Dvě předchozí přežily a byly schopné vypovídat, ale i tak se policisté nedozvěděli nic, co by jim v pátrání po násilníkovi pomohlo.

První byla osmačtyřicetiletá turistka z Německa. Ubytovala se v Sankt Lorenzu a každý den vyrážela na túry do okolí jezera. Koho by napadlo, že se jeden z výletů změní v noční můru? Pachatel se k ní přikradl zezadu, přehodil jí přes obličej teplákovou bundu a začal ji škrtit. Pak ji srazil na zem a znásilnil. Na rozloučenou jí uštědřil několik pořádných kopanců do břicha a obličeje.

Němka se naštěstí dovlekla k silnici, kde jí zastavil řidič projíždějící dodávky. Odvezl ji do nemocnice a zavolal policii. Lékaři ji ošetřili a nechali si ji v nemocnici. Policisté se od ní dozvěděli, že jí pachatel během znásilnění šeptal do ucha, že mu může říkat Bestie od Měsíčního jezera. Tahle oběť dopadla vcelku dobře. Pobyla si na psychiatrii a pak si ji manžel odvezl domů.

Hůř na tom byla dvaadvacetiletá Erika. Tu pachatel zřídil tak, že potratila. Psychicky je na tom špatně ještě dneska. Léčí se na psychiatrii a bez prášků není schopná vylézt z postele. Co se týče techniky, pachatel postupoval podobně jako předtím. Přikradl se k ní zezadu, přes hlavu jí přehodil hadr, srazil ji na zem a znásilnil. I jí se představil jako Bestie od Měsíčního jezera.

Thomasovi bylo jasné, že takhle zacházel i s malou Elisabeth.

„Proč nic neříkáte? Nechcete mi, doufám, tvrdit, že moji Sissi přepadl někdo jiný?!“

„Podle předběžných výsledků z laboratoře to byl on. Ale jistotu budeme mít až zítra.“

Co to plácá? Vůbec se nediví, že na něj civí jako na blázna. Jak si mohl myslet, že ho paní Hofbauerová pochopí?

„Nerozumím vám,“ pípla a začervenala se.

Thomasi, ty jeden osle!

„Na místě činu jsme našli teplákovou bundu a na těle vaší dcery byly pachatelovy vlasy a chlupy.“

A v pochvě a zadku měla jeho sperma, což ale není informace, kterou by jí musel nutně říkat.

Paní Hofbauerová se znovu hlasitě vysmrkala.

„Tak proč ho ještě nemáte?“ zaútočila na něj.

Thomas v duchu zaklel. Co jí má odpovědět? Ano, mají jeho věci, znají jeho DNA, ale stejně to k ničemu není. Pracuje na tom tolik lidí, a přesto nejsou schopní ho vypátrat.

„Potřebujeme zjistit co nejvíc, a proto se vás zeptám na pár věcí. Pomůžete nám?“

„Ptejte se,“ pobídla ho unaveně a z kabelky vyndala čistý kapesník.

„Kdy jste dceru viděla naposledy?“

„Ve tři hodiny. Přišla jsem domů z práce a byla dost unavená. Sissi mi ukazovala v katalogu svetr, který chtěla k narozeninám. Řekla jsem jí, že je drahý a že si ho nemůžu dovolit. Sissi se urazila a vyčetla mi, že jí nikdy nic nekoupím. A pak jsme se pohádaly.“

Náhle se jí zlomil hlas.

„Vy nevíte, jaké to je, když nemůžete dítěti koupit nic z toho, po čem touží! Bývalý manžel neplatí alimenty a já pracuji na částečný úvazek. Výplata není žádná sláva, ale aspoň mám něco. Jenomže vysvětlujte tohle jedenáctileté dívce, která vidí, jak její kamarádky dostávají od rodičů všechno, na co si ukážou!

Byla jsem utahaná, tak jsem si uvařila kafe. Sissi se uraženě zavřela v pokojíku a oznámila mi, že se mnou nemluví. Pustila jsem televizi, abych si odpočinula. Usnula jsem, a když jsem se probudila, byla pryč. V šest hodin jsem začala být nervózní, že ještě nepřišla. V půl sedmé mi volali z nemocnice.“

O tom Thomas věděl. Lékaři jí sdělili jen to, že její dceru operují, protože má vážná zranění. Všechno ostatní nechali na policistech.

„Prý ji našel nějaký starší muž, který u jezera venčil lovecké psy?“

„Ano. Pana Oswalda jsme prověřili a je v pořádku.“

Co zase řekl špatného?

„A proč by neměl být v pořádku?! Našel moji holčičku a odvezl ji do nemocnice. Nebýt jeho, byla by mrtvá! Vy jste mu měli poděkovat a ne ho prověřovat jako nějakého zločince! Že vám není hanba!“

Že radši nemlčel. Těžko by jí vysvětloval, že tohle je běžný postup a oni nesmí opomenout vůbec nic.

„Proč se vaše dcera vydala zrovna k jezeru?“

Paní Hofbauerová bezradně pokrčila rameny.

„Měla to tam ráda. Když byla menší, chodily jsme tam spolu skoro každý den. Potřebovala se uklidnit, tak kam jinam by šla?“

„Mohla navštívit nějakou přítelkyni,“ navrhl Thomas.

„Moje Sissi byla spíš samotářka. Když jí bylo ouvej, chtěla být sama.“

Thomas v duchu počítal. K jezeru jí to trvalo nejméně čtyřicet minut. Pan Oswald ji našel ve tři čtvrtě na šest, takže ke znásilnění došlo ještě za denního světla. Bestie od Měsíčního jezera má odvahu. Anebo drzost? Možné je i to, že mají co do činění s duševně zaostalým jedincem.

Nejhorší na tom je, že celá policie je totálně mimo. Nemají ani profil vraha a netuší, po kom by měli pátrat! Obě svědkyně byly v šoku a násilníka neviděly. Když měly určit jeho věk, jedna ho tipla na třicet a druhá na padesát.

„Paní Hofbauerová, co kdybyste si šla lehnout? Odvezeme vás a můžete zavolat třeba nějaké přítelkyni, abyste nebyla doma sama.“

„Od Sissi se nehnu ani na krok!“

„Tím jí nepomůžete. Tady je v bezpečí. Má nejlepší možnou lékařskou péči a nikomu neprospěje, když tu budete vysedávat. Potřebujete si odpočinout.“

„Máte děti? Ne? Tak mi neraďte, co je pro mě a pro Sissi nejlepší. Dokážu se vyspat i na téhle lavičce, ale já mám v úmyslu zůstat vzhůru!“

Vtom se ozval příšerný zvuk. Paní Hofbauerová vyskočila a přitiskla se ke sklu. V pokoji byla náhle spousta lidí, kteří se vzájemně překřikovali. Monitory blikaly jako šílené a ten příšerný zvuk nepřestával. Paní Hofbauerová mlátila pěstí do skla a žalostně vyla. Detektiv se ji snažil odvést pryč, ale nedala se.

O deset minut později byla Elisabeth Hofbauerová prohlášena za mrtvou.

O týden později paní Hofbauerová navštívila jejich vesnický kostelík. Nejdřív zašla na hřbitov, kde leží Sissi, a pak se rozhodla vyhledat faráře. Byl ve zpovědnici a ona musela chvíli počkat. Sedla si co nejblíže k oltáři a ani si nevšimla sousedů, kteří se začali nenápadně vytrácet. Na pohřbu Elisabeth byli, protože to velí slušnost, ale setkání se zarmoucenou matkou si rádi odpustí. Paní Hofbauerová se utápí v žalu a ještě jí nedošlo, že se jí přátelé vyhýbají.

Otec Matthias jí chlácholivě položil ruku na rameno. Vzhlédla a věnovala mu pohled plný bolesti. Farář věděl, že všechna slova jsou zbytečná. Bude-li se jí chtít mluvit, vyslechne ji, ale je dalek toho, aby se vnucoval. Paní Hofbauerová byla silně věřící, ale přesto se ji neodvažoval chlácholit tím, že to tak Bůh chtěl a že Sissi je dobře, protože si ji povolal k sobě do nebe.

„Co mám dělat, když v sobě cítím nenávist?“

Farář si zhluboka povzdechl. Má ji poradit, aby se modlila? Jak směšné mu nyní připadalo všechno, co ho učili v semináři. Bylo mu šedesát let a nyní poprvé zapochyboval o své víře.

„Dejte tomu čas, paní Hofbauerová.“

„Čas?“

„Časem to přebolí a vy dojdete smíření.“

Paní Hofbauerová se hystericky zasmála. „Smíření? A co takhle odpuštění?! Věříte tomu, že se někdy smířím s tím, že mi brutální maniak zabil dceru?!“

Farář se snažil změnit téma. „Nenávistí ubližujete sama sobě.“

„Jo. Nenávist je smrtelný hřích a čeká mě věčné zatracení. Myslíte si, že mi to vadí?! Klidně upíšu duši ďáblovi, jen když budu mít jistotu, že vrah mé dcery bude potrestaný!“

Farář byl v takovém šoku, že se zapomněl pokřižovat. Ještě štěstí, že jsou tu sami.

„Policie ho vypátrá a pošle do vězení.“

Paní Hofbauerová se na něj chladně podívala. „Policie neudělá vůbec nic! Bestie od Měsíčního jezera je na svobodě a může znásilňovat a vraždit dál! I kdyby ho chytili, domníváte se, že vězení je odpovídající trest za vraždu? Nejsem študovaná jako vy, ale dívám se na televizi. Chytnou ho a pak ho pustí, protože si zaplatí dobré advokáty. Anebo podplatí soudce a koupí si spravedlnost.“

„Ale Bůh…“

„Bůh? Tomu na nás nezáleží! Vraha potrestá peklem, ale to mi nestačí! Já chci, aby vrah mé dcery trpěl! Chci, aby trpěl teď a tady! Chci ho vidět mrtvého!“

Paní Hofbauerová se třásla jako osika a faráři bylo jasné, že je na pokraji nervového záchvatu. Chtěl jít zatelefonovat do nemocnice, ale paní Hofbauerová mu v tom zabránila. Čapla ho za rukáv a vší silou ho táhla k sobě.

Farář rezignoval a sedl si vedle ní. Dlouhé minuty takhle seděli a mlčeli.

Pak paní Hofbauerová vytáhla kapesník a vysmrkala se do něj. Faráře její gesto nepochopitelně dojalo. V tu chvíli už věděl, co udělá.

„Bůh mě zatratí, ale dám vám adresu jisté… osoby. Navštivte ji a odvolejte se na mě. Když bude chtít, pomůže vám.“

„Bude chtít peníze? Dostala jsem něco od pojišťovny.“

Farář zavrtěl hlavou a smutně se usmál.

„Když to udělá, bude to zadarmo. A teď už běžte! Porušil jsem zpovědní tajemství a zklamal jsem Boha!“

Paní Hofbauerová popadla kabelku a zvedla se z lavice. Chtěla otci políbit ruku, ale ten se jí vyškubl. Když odcházela, věnoval jí dlouhý pohled. Pak zavřel dveře na závoru a krokem starce došel k oltáři. Tam padl na kolena a začal se modlit.

Paní Hofbauerová se zmateně rozhlížela po malebné vísce a přemýšlela, proč ji sem farář poslal. Vesnička působila mírumilovně a nic nenasvědčovalo tomu, že tady žije nájemný vrah. O tom, že jí otec Matthias dal kontakt na nájemného vraha, nepochybovala do chvíle, než vystoupila z autobusu.

Tady že najde nájemného vraha, který pomstí její dceru?!

Udělal si z ní farář dobrý den? Ne, to neodpovídalo jeho povaze. Navíc vypadal vážně a tak nějak slavnostně. Co když ale naletěl té osobě, za kterou se vydala? Mluvil o zpovědním tajemství a ona předpokládala, že u zpovědi lidé říkají pravdu, ale co když si z něj chtěli vystřelit? Co když jim naletěli oba?

Nějaký vtipálek otci Matthiasovi u zpovědi navykládal, že je nájemný vrah, a pak čekal, co farář udělá. Ne, to nesedí. Farář by nikdy neporušil zpovědní tajemství, kdyby… kdyby to nebylo vážné. Jestli ten neznámý srandista znal otce Matthiase dobře, musel vědět, že takovýhle vtípek mu nikdy nevyjde.

Má se vrátit domů? Jenomže autobus před chvílí odjel a další jede až za hodinu.

Co když se půjde podívat na dům, ve kterém má údajný vrah žít? Zkazí tím něco? Může přece stát na chodníku a dívat se z dálky. Tady ji nikdo nezná, a kdyby něco, vždycky může říct, že zabloudila.

Vtom se paní Hofbauerová zachvěla. Napadlo ji, že padla do léčky vražedným maniakům.

Nebuď blbá! Okřikla se v duchu.

„Kluci, kde najdu Růžovou ulici?“ houkla na chlapce, kteří se kolem ní proháněli na kolech.

„Za cukrárnou doleva. Je to tak dvě stě metrů,“ odpověděl jí chlapec znuděně a odfrčel na kole.

Takže Růžová ulice existuje. A zřejmě na ní není nic nenormálního, soudě podle chlapcova výrazu. Růžová ulice. Vrah z Růžové ulice. To snad nemůže být pravda!

Paní Hofbauerová došla k domu číslo deset. Byla u cíle, ačkoliv se to zdálo téměř nemožné. Nízký domek byl natřený narůžovo, v oknech visely krajkové záclony a v truhlících kvetly muškáty. Domek byl obehnaný plotem a skalku obsadili trpaslíci.

„Líbí se vám můj dům?“ ozval se za ní vlídný ženský hlas a ona nadskočila leknutím. Otočila se a stanula tváří v tvář ženě, za kterou ji poslal otec Matthias.

Paní Hofbauerová se dosud s žádným zabijákem nesetkala a zkušenosti čerpala pouze z filmů, ale i přesto si byla zatraceně jistá, že takhle nájemní vrazi nevypadají.

Ženě mohlo být tak pětačtyřicet let, měla plnoštíhlou postavu, mikádo a v uších nenápadné perličky. Na sobě kostkovanou sukni a decentní kašmírový svetřík. Že je namalovaná, zjistila paní Hofbauerová až na druhý pohled. Žena se usmívala a nevypadala nijak nebezpečně.

„Chcete se podívat dovnitř?“ nabídla paní Hofbauerové, která stála na chodníku jako tvrdé Y.

Dotyčná se zmohla jen na krátké přikývnutí.

„Upekla jsem švestkový koláč, tak vám k němu udělám čaj, ano? No tak pojďte, ať tady nevystojíte důlek.“

„Páni,“ vydechla paní Hofbauerová obdivně, když vešla dovnitř.

„Líbí se vám tady? Sousedé říkají, že je to kýčovité, ale pro mě za mě si můžou trhnout nohou. Tvrdím, že život není generálka a druhý pokus už nebude. Snažím se žít tak, jako by byl každý den poslední. Ale já moc mluvím, viďte? To bude tím, že tady žiju jako kůl v plotě. Když jsem bydlela ve Vídni, bylo to jiné.“

„Proč jste se přestěhovala?“ zajímalo návštěvnici.

„Ve Vídni mě držela práce. Když jsem odešla na odpočinek, chtěla jsem někam, kde budu mít klid. A taky mi vyhovuje, že mě tu nikdo nezná.“

Odešla na odpočinek? Vždyť jí nemůže být ani padesát!

„Ten koláč je výborný,“ pochválila a strčila si do pusy další sousto.

„Jste tady náhodou, nebo jste přišla za mnou, paní Hofbauerová?“

Návštěvnici zaskočilo a rozkašlala se.

„No tak, no tak! Jen klid. Viděla jsem vaši fotku v novinách. Je mi líto, co se vám přihodilo.“

„Náš farář mi poradil, abych vás navštívila,“ přiznala, když se jí konečně povedlo popadnout dech.

„Váš farář je otec Matthias, předpokládám?“

Paní Hofbauerová na ni bázlivě pohlédla, ale hostitelka se k jejímu údivu tvářila pobaveně.

„Tak otec Matthias. Co přesně vám řekl?“

„Dal mi jen vaši adresu.“

„A co pro vás můžu udělat?“

Hostitelka se mile usmívala a paní Hofbauerová se cítila víc než trapně.

„Chci, aby vrah mé dcery zemřel,“ vyhrkla se sklopenýma očima.

Hostitelka se krátce zasmála.

„Tak vidíte, že je to venku! A ani to moc nebolelo?“

Jak může být tak lehkovážná? Nebo nechápe, o čem se baví?

Hostitelka jako by jí četla myšlenky. „Mám zařídit, aby umřel, je to tak?“

„Ano,“ hlesla.

„Dobře, udělám to.“

„Vážně?!“

Hostitelka se rozesmála.

„Přejete si, aby umřel, a já jsem ochotná to zařídit. Čemu se divíte? Udělám to pro Sissi a pro další ženy a dívky, které by si vyhlédl. Nechci žádné peníze, jen mi slibte, že zapomenete na tuhle návštěvu. Nikdy jsme se neviděly a nikdy jsme spolu nemluvily. Dohodnuto?“

Paní Hofbauerová ji zahrnula slovy díků a děkovat nepřestala ani ve chvíli, kdy ji žena vyprovodila na ulici a loučila se s ní.

„Ani nevím, jak se jmenujete.“

„To není důležité. Myslete si třeba, že jsem Pandora. Znáte řecké báje? Ne? To je škoda. Mějte se hezky, paní Hofbauerová. Já teď půjdu sehnat pistoli, protože ta je pro můj plán klíčová.“

Marius Reinhard nemohl uvěřit tomu, že ho potkalo takové štěstí. Ta ženská je prostě kus! Blondýny se mu odjakživa líbily a tahle má navíc postavu bohyně. Už se nemůže dočkat, až bude v ní!

Sledoval ji od chvíle, kdy zaparkovala a rozeběhla se po vyšlapané cestě podél jezera. Teď má za sebou pět kilometrů a nevypadá ani trochu vyčerpaně. Ještě štěstí, že je na pohyb zvyklý. I on je schopný uběhnout celé kilometry bez sebemenší známky únavy. Jinak to ani nejde! Jestliže chce být obávanou Bestií od Měsíčního jezera, musí pro to něco udělat!

Žena se zastavila a udělala si kratičkou pauzu. Opřela se o strom, chytla se za pravé chodidlo a protáhla si lýtkové svaly. Pak to udělala i s levou nohou. Marius ji sledoval z křoví a v duchu se chechtal. Jo, strečink je důležitý, holubičko. Nikdy ji tu neviděl a tipoval, že jde o turistku na dovolené. Ale na tom nesejde, hlavní je, že je tady sama a že si ho zatím nevšimla.

Do poslední chvíle o něm nesmí vědět, jen tak bude moct využít moment překvapení. Přikrade se k ní zezadu, a než jí dojde, co se děje, bude mít na obličeji jeho bundu. Pak ji povalí na zem a pořádně si užije. Rozhodně ho rajcuje víc než ta hubená holka minule. Kde se na ni vrhne? Zavleče ji do křoví, nebo to udělá v rákosí?

Žena se zhluboka nadechla a vyrazila.

O deset minut později jí přes hlavu přehodil teplákovou bundu a kopl ji zezadu do kolene, aby spadla na zem.

Žena se zmítala na zemi a snažila se vyndat pistoli, kterou měla zastrčenou za pasem. Sakra! Nepočítala s tím, že se na ni vrhne tady! Podle jejích propočtů to měl udělat až za zátokou. Odtud je na ně přece vidět a on velice riskuje!

„Říkej mi Bestie od Měsíčního jezera,“ zachrchlal jí do ucha.

Žena se vzepjala a pokusila se ho kopnout do obličeje. Uhnul a k její smůle si všiml vybouleniny na břiše.

„Zbraň? Na co máš zbraň? Myslela sis, že budeš v bezpečí? Ale to ses přepočítala! Podcenila jsi mě a teď na to dojedeš!“

Marius vzal pistoli a odhodil ji do jezera. Ozvalo se žbluňknutí a on se potěšeně zachechtal. Vytáhl nůž a přitiskl jí ho k obličeji.

„Hni se a podříznu tě jako prase!“

Vymrštila ruce a snažila se nůž odstrčit. Přitom se poranila a z dlaní jí začala téct krev.

„Chceš si hrát? Tak si budeme hrát!“

Snažila se mu zarýt nehty do očí, ale on uhýbal před jejíma zakrvácenýma rukama. Podařilo se jí strčit mu ruku do pusy a snažila se ho chytit za jazyk. Marius vyplivl krev a vrazil jí facku.

„Jako předehra by to stačilo, teď půjdeme na věc!“

Stáhl jí kalhoty, rozepnul si poklopec a vnikl do ní. Několik minut se rytmicky pohupoval a ji přitom držel za krk a škrtil. Když ejakuloval, uvolnil ruce.

Žena začala ječet.

O několik minut později ho dva muži srazili na zem. Jeden z nich mu nasadil pouta a druhý mu odříkal jeho práva.

„Udělali jsme to přesně podle vašeho plánu. Čekali jsme, kdy začnete křičet. Nic jsme neviděli a přiznám se, že jsem měl sto chutí zasáhnout už dřív.“

„Tím byste to celé pokazil, detektive.“

„Bylo to hodně zlé?“ zeptal se jí Thomas.

„Nic, co bych nezvládla,“ prohlásila žena a věnovala mu smutný úsměv.

„Nejspíš mi do toho nic není, ale vy jste ve Vídni pracovala jako soukromý detektiv?“

Žena se zasmála a zavrtěla hlavou.

„Ne, detektive. Byla jsem prostitutka. Můžu s Bestií od Měsíčního jezera prohodit pár slov na rozloučenou?“

Thomas přikývl a odvedl ji k němu. To je ale žena, pomyslel si obdivně.

„Myslíš si, že jsi jim pomohla, ty děvko?!“ zařval na ni Marius s tváří zkřivenou vzteky. „Hovno jsi jim pomohla! Za několik let mě pustí na svobodu a pak tě navštívím!“

„Za několik let? To je fajn. Přines mi kytky.“

„Kytky? Naseru ti!“

„A polož mi je na hrob.“

Marius chtěl nadávat dál, ale teď se zarazil. Co to na něj zkouší?!

„Mám AIDS.“

Bestii od Měsíčního jezera došla řeč. Vytřeštil na ni oči a bylo vidět, že usilovně přemýšlí.

„A co jako?“ zachechtal se zle. „Nemusela jsi mě nakazit. Nejsem tak blbej, abych nevěděl, že na výsledky testů se musí čekat!“

Žena se vlídně usmála.

„Myslíš si, že budou čekat i tví spoluvězni? Já bych spíš řekla, že nebudou chtít riskovat a hodně rychle se tě zbaví.“

Cínový vojáček

„Lino, Linóó, pojď sem! Rychle! Našli další mrtvolu s cínovým vojáčkem!“

Lina přichvátala z kuchyně a ruce si utírala do kostkované zástěrky, kterou nosívala při vaření.

„Zase dítě?“ zeptala se, ale pak si uvědomila, jak hloupě se ptá. Kdo jiný by to asi tak měl být?

Gary vzhlédl od televize a uvolnil jí místo vedle sebe.

„Jo, dítě. Holčička.“

Lina byla citlivá a teď jí vytryskly slzy.

„Chudinka malá,“ zašeptala a ztěžka dosedla na gauč.

Gary zesílil zvuk a oba se dívali na mladou načesanou reportérku, která se pokoušela o interview s vyšetřujícím inspektorem. Žena nebo spíš dívka na sobě měla bledě modrý kostýmek a lodičky, což nebylo nejvhodnější oblečení. Poprchávalo, na zemi se válela mlha a moderátorka se bořila do kluzkého bahna.

„Jsou u přístavu,“ vysvětlil Gary manželce.

Reportérka se hnala za vysokým mužem v béžovém plášti. Takhle z něj viděli jen rozložitá záda a černé vlasy, ale když se otočil, poznali v něm inspektora Mauriho. Mauri byl Ind a podle Liny veliký fešák, i když to by před žárlivým Garym nikdy neřekla.

Mauri se díval přímo do kamery a jeho pohled byl chladný. Rozhodně nevypadal jako někdo, kdo touží po tom, aby se jeho obličej objevoval několikrát denně ve zprávách.

„Inspektore, inspektore! Můžeme vám položit několik otázek?“

Mauri se přemohl a odpověděl, že ano. Co jiného mu zbývalo? On i reportérka dobře věděli, že nemá na vybranou. Policie je placená z daní občanů a občané mají nárok na informace.

„Jak jste se o zločinu dozvěděli?“

„Nějaký muž zatelefonoval na policii. Nyní je u nás, ale nepřeje si zveřejnit své jméno.“

„Co když je to vrah? Oslovili jsme několik psychiatrů a ti se shodli na tom, že určitý typ masových vrahů touží po pozornosti. Prý není neobvyklé, když na svůj zločin sami upozorní.“

Co jsem komu udělal? Zaúpěl Mauri v duchu. Zrušíme policii, stejně je zbytečná. Najde se mrtvola, zavoláte nějakému psychiatrovi a ten vám prozradí jméno vraha. A ještě bude tak laskavý, že prozradí, kde hledat důkazy a jak ho usvědčit.

Reportérka na něj dychtivě zírala a on si řekl, že si odpustí veškerou ironii.

„Dotyčného jsme prověřili a nepřipadá v úvahu. Má alibi a navíc je ve věku, kdy je vyloučeno, aby oběť znásilnil.“

Čekal, že se reportérka chytne posledních slov a on bude nucený vysvětlovat, že muž bere léky, kvůli kterým ztratil schopnost erekce, ale ona se kupodivu zaměřila na něco jiného.

„Alibi? Policie zná přesný čas, kdy byla dívka zavražděná?“

„Nevím, čemu říkáte přesný čas, ale podle patologa tu tělo leželo šest dní, plus minus nějaká ta hodina. Přesnější čas bohužel není možné určit. Muž, který nám volal, byl tou dobou na dovolené ve Francii.“

Reportérka měla co dělat, aby se nezatvářila znechuceně. Šest dní? Původně měla v úmyslu podplatit policejní techniky, aby se mohla na tělo podívat, ale teď si to rozmyslela.

Mauri si dovolil krátké pousmání. Znal novináře a věděl, co se jim honí hlavou. Navíc tahle zatím nebyla tak protřelá jako její kolegové, kteří se v branži pochybovali mnohem déle, takže v ní četl jako v otevřené knize. Chtělas na čumendu, ale teď tě přešla chuť, co?

„Znáte totožnost oběti?“

Mauri zaváhal. V Londýně se pohřešovalo devět dívek kolem deseti let, ale to zřejmě není informace pro veřejnost. Kdyby s tím vyrukoval, jeho šéfka ho sežere zaživa. Věděl, že jedna z těch devíti to nejspíš bude, ale proč děsit veřejnost tím poměrně vysokým číslem? Reportérka není blbá, takže by se ho hned zeptala, zda předpokládá, že i ty další má na svědomí stejný vrah. Mohl by odpovědět, že ne? Těžko!

„Jedná se o desetiletou dívku bílé pleti, která byla před smrtí zdravá a dobře živená. Oblečení jsme nenašli, předpokládáme, že ho vrah odstranil. Dívka byla znásilněná a zemřela po úderu do hlavy. Ruce i nohy byly svázané izolepou a v puse měla nacpaný roubík z hadru.“

„Stejně jako minule!“ skočila mu do řeči reportérka. „Našli jste u těla cínového vojáčka?“

„Ano,“ připustil Mauri, ale rychle pokračoval: „Nemáme jistotu, že proti sobě máme stejného vraha.“

„Ne?“ zeptala se reportérka sarkasticky a kameraman rychle sklopil hlavu, aby Mauri neviděl, že se směje.

„Můžeme mít co do činění se dvěma nebo dokonce třemi vrahy. Jeden nebo dva se mohou snažit napodobit první vraždu.“

Reportérka vytřeštila oči.

Mauri pokrčil rameny. „Jsme ve fázi vyšetřování, takže se musíme zabývat všemi eventualitami. Já osobně si myslím, že je to práce jednoho člověka.“

„Cínového vojáčka divákům zřejmě neukážete. Můžete nám ale říct, co znázorňuje?“

„Je to středověký rytíř se štítem a sekerou.“

„Je v tom skrytá symbolika?“

A že se nezeptáš svých psychiatrů?

„Konzultujeme to s odborníky a nerad bych cokoliv říkal.“

„Dobře. A co případ vraha, který uřezává svým obětem uši?“

„Bez komentáře!“ zařval Mauri a odešel.

„Bez komentáře, bez komentáře,“ parafrázoval inspektora Cohen a přitom zuřivě mával rukama.

Mauri byl flegmatik, proto čekal, až se Cohen uklidní. Neměl by se trochu ovládat, když vede tiskové oddělení a má na starosti styk s veřejností? Tohle jeho máchání rukama bylo možná efektní dřív, když dělal moderátora zpráv, ale teď a tady se to poněkud míjí účinkem.

„Ještě jste jim mohl vyžvanit, že pátráme po dalších desetiletých dívkách! Devět dívek plus jedna zavražděná! To je přesně to, co veřejnost uchlácholí!“

„Sedm dívek plus jedna zavražděná,“ opravil ho Mauri.

„Co?“

„Vy to nevíte?“ podivil se naoko Mauri. „Když jsem se vrátil, ležela mi na stole zpráva, že dvě dívky byly nalezené živé a zdravé. Jedna utekla kvůli špatným známkám a jednu odvezl otec na venkov. Její zmizení nahlásila matka.“

Cohen nevěřícně zamrkal. „Otec unesl vlastní dítě?“

„De facto nejde o únos. Manželé se rozvádějí a zatím mají stejná práva. Oba ji chtějí získat do vlastní péče a nechtějí se s tím druhým dělit. Možná si jen chtěl s dcerou v klidu popovídat o rozvodu. Co já vím.“

„Kam ten svět spěje?“ zahořekoval Cohen a opět rozhodil rukama.

„Ještě jste mi ani neřekl, proč jste mě poctil svou přítomností.“

„Odpusťte si ten tón, inspektore!“

Nebo co, ty šašku? Nejsi policajt a moje šéfová tě má plné zuby stejně jako já, tak se radši hoď do klidu!

„Uspořádám tiskovku, abych alespoň částečně napravil škody, které jste napáchal,“ oznámil mu důležitě.

„Beru na vědomí,“ prohlásil Mauri a otočil se k němu zády. Zapnul počítač a jeho prsty se rozeběhly po klávesnici.

„Ještě něco?“ zeptal se Cohena, který postával u dveří a neměl se k odchodu.

„Myslel jsem, že… Vaší povinností je sdělit mi všechna fakta, inspektore!“

„Ahá! Vy o mých případech nic nevíte, a tak jste přišel s prosíkem,“ vychutnával si ho inspektor.

Cohen si musel přiznat, že jeho ego utrpělo porážku.

„Ano, sháním informace.“

„Přeslechl jsem kouzelné slůvko.“

„Prosím,“ vyštěkl Cohen.

„Co konkrétně vás zajímá? Koukám, že jste si ani nepřinesl diktafon nebo zápisník. Jestli chcete, tak tamhle v šuplíku jsou papíry.“

Cohen si vzal několik papírů, rozprostřel je před sebou na stole a pak požádal o propisku, která se mu údajně ztratila někde cestou do inspektorovy kanceláře.

„Četl jsem spis o zavražděných dětech a chápu, že nechcete, aby cokoliv prosáklo na veřejnost. Je to zvěrstvo! Nechutné, otřesné zvěrstvo! Jeden chlapec a dvě dívky. Všichni svázaní a znásilnění! Máte profil pachatele?“

„Vrazi nám toho po sobě moc nenechávají, víte? Vrahům jde většinou o to, abychom je nevypátrali.“

Cohen se tvářil hrozivě, ale mlčel. Věděl, že inspektora potřebuje. Když mluvil o nápadu s tiskovkou, lehce si poupravil pravdu. Tiskovku dostal příkazem a nemohl se z toho nijak vykroutit.

„Je to muž, pravák a má poměrně velkou sílu.“

Cohen se dal rychle do psaní, protože mu bylo jasné, že to inspektor nebude říkat dvakrát.

„U těch prvních dvou dětí známe totožnost a není mezi nimi nic, co by je spojovalo. Jsou z jiných částí Londýna, pochází z různých vrstev a jejich styl života se dost lišil. Nenašli jsme ani jedno pojítko. Nemají společného lékaře ani školu. Bohužel jsme nenašli žádnou stopu vedoucí k vrahovi. Vyslýchali jsme rodiny i přátele obětí, ale na nic jsme nepřišli.“

„Vy jste předpokládali, že obě děti znaly vraha?“

„Proto vám to říkám, Cohene. Museli jsme vyloučit i tuhle možnost. Vrah si je pravděpodobně vybral náhodou, ale o tom raději na tiskovce nic neříkejte. Nemyslíme si, že by si je vytipoval a potom sledoval, ale nikdy nevíte.“

„Unesl je?“

„Přikláněl bych se spíš k tomu, že s ním šli dobrovolně, ale jak říkám, nikdy nevíte. Chlapec se nevrátil večer domů a jeho matka neví, kde trávil odpoledne. Děvče šlo ráno do školy, ale nedorazilo tam. Ztratilo se někde cestou.“

„Naznačujete, že vrah vypadá… důvěryhodně?“

Mauri se smutně zasmál.

„Projděte si někdy naše archivy, Cohene. Masoví vrazi nemají na čele napsáno, že jsou masoví vrazi. Asi vás to udiví, ale neběhají nám tu se sekáčkem na led. Vypadají jako vy nebo já. Vlastně spíš jako vy než já. Já jsem Ind, vy jste typický Angličan. Konzervativní, pěkně oblečený a solidní.“

Mauri se pásl očima po Cohenovi a ten rudl. Inspektor ho štval, ale nemohl mu upřít, že v tomhle má pravdu. Opravdu vypadá jako typický Brit. Vysoký, bledý, s narezlými vlasy a světlýma očima. Ke vší smůle má na sobě svůj parádní šedý oblek, ve kterém připomíná úctyhodného člena parlamentu.

„Nemyslím si, že by děti věřily někomu s mojí vizáží. Spíš bych si myslel, že budou důvěřovat někomu, na kom je na první pohled vidět, co je zač. Tak bych spíš hledal mezi lékaři, faráři nebo POLICISTY!“

„Dobrý tip, Cohene, ale zklamu vás. Lékař by musel mít na sobě bílý plášť a v tom by byl poněkud nápadný. Mohl sice vystoupit ze sanitky, ale všechny vozy, které by přicházely v úvahu, jsme prověřili. Dívka byla anglikánka a chlapec bez vyznání. A co se týče policistů, tak chlapcova matka je striptérka a otec sedí ve vězení za loupeže a distribuci drog. Takže policajt je ten poslední, koho by chlapec považoval za autoritu.“

„Ale to je děsné! Vrahem může být kdokoliv!“

„Kdokoliv, kdo je důvěryhodný, má sílu a přístup k cínovým vojáčkům. A nezapomínejte, že je to sadistický pedofil, což by mohlo zúžit výběr. Bohužel pro nás je to někdo nový, kdo se nikdy neléčil, nebyl vyslýchán a ani o něm nevědí naši informátoři. Je docela možné, že se do Londýna přistěhoval. Nebo je odjinud a sem jezdí jen kvůli vraždám.“

„To je otřesné! Otřesné! Co DNA?“

„Je opatrný. Má rukavice, používá kondom a nejspíš nosí čepici, aby schoval vlasy. Nebo je plešatý. Navíc nechává mrtvoly na místech, kde je nikdo nehledá. První dívka byla v močále, chlapcovo tělo se našlo na skládce a nyní to bylo bahno. To je prostředí, které DNA nesvědčí. A pokud je to nováček, DNA nám k jeho vypátrání nepomůže.“

„A ti vojáčci? Pátrali jste po jejich původu?“

Má nás za pitomce?

„Jistěže jsme po nich pátrali, ale k ničemu to nevedlo. Jsou to obyčejní vojáčci, kterých se prodávají tisíce. Je možné si je objednat i po internetu, takže tahle stopa se ukázala jako slepá. Jestli chcete, můžete zveřejnit jejich fotky. Všechny tři znázorňují středověké rytíře, ale nepochází ze stejné sady. První rytíř sedí na koni a v ruce má meč a štít. Tahle soška je místy zlacená, ale nejde o pravé zlato. Druhá soška byl stojící rytíř, který drží halapartnu a na hlavě má přilbu. Ta dnešní je nejspíš král Artuš ve zbroji, ale ještě čekáme na posudek z muzea. Ty dvě poslední jsou jen z cínu. Podle mě vojáčky používá místo podpisu, víc bych v tom nehledal.“

„Rytíř na koni, stojící rytíř a Artuš. Co když je to nějaké poselství? Nebo je vrah členem sekty, která uctívá Artuše?“

Mauri měl co dělat, aby si neodfrkl. Copak Cohenovi nestačí obyčejný masový vrah? Proč v tom hledá věci mezi nebem a zemí?

„Na tiskové konferenci se, prosím, držte faktů, ano?“

„Jak chcete. A co ta druhá věc?“

„Která druhá věc?“ zeptal se Mauri, i když moc dobře věděl, jakou druhou věc má Cohen na mysli.

„Mám na mysli toho druhého masového vraha, který tady řádí. Mluvím o vrahovi, který odřezává svým obětem uši a odnáší si je z místa činu. Novináře bude náramně zajímat, co jste zjistili. Musíme jim něco naservírovat, nebo budeme vypadat jako naprostí zoufalci!“

„Mohl byste obšírně pohovořit o obětech. Prozraďte jim nějaké neškodné novinky,“ navrhl Mauri.

„Neškodné novinky?!“ obořil se na něj Cohen. „Za dva měsíce čtyři mrtví a vy nic nevíte!“

„Tenhle případ je ještě obtížnější. Vrahem může být kdokoliv. A když říkám kdokoliv, myslím tím kdokoliv.“

„A to mám říct na tiskovce?“

„To říkám jen vám, Cohene. Tiskové konference se nebojte, jste přece profesionál a s novináři to nějak skoulíte.“

„S novináři možná, ale co lidi?! Tolik mrtvých nebylo v Londýně ani za časů Jacka Rozparovače!“

„Mohl byste jim říct, že v žaludku všech obětí jsme našli stejné jídlo.“

To Cohena zaujalo. „To je dobrá stopa. Stačí obvolat restaurace, kde je to jídlo k mání, a máte ho.“

„Je to smažená ryba a hranolky.“

Cohen se chytil za hlavu.

„Neříkejte jim, co konkrétně mají v žaludku, jen se o tom zmiňte, aby to vypadalo, že děláme pokroky.“

„Myslíte, že je to nějaký rituál? Vrah je držel ve své svatyni a tam je donutil sníst rybu a hranolky?“

To je debil!

„Spíš šli s vrahem do restaurace nebo bufetu, Cohene. Buď je pozval, nebo se s nimi seznámil při jídle, anebo pozvali oni jeho. Vrah mohl předstírat, že má hlad, a tohle byla nejlevnější varianta.“

„Proč by ho hostili?“

„Až budeme vědět tohle, budeme vědět všechno. Kromě toho jsme zjistili, že všichni užili prášky na spaní. Možná jim je dal proto, aby se nemohli bránit. Nedivil bych se, kdyby jim je podal už v restauraci.“

„Tak co ty oběti?“

„První byl bezdomovec. Probodl ho, uřízl mu uši a nechal ho ležet mezi popelnicemi. S ním to měl jednoduché. Jídlo by určitě neodmítl. Pokud byl omámený prášky, stačilo jen bodnout. Druhá byla bývalá učitelka, u které by člověk předpokládal, že bude ostražitější. Potom si vybral jeptišku. Od toho jsme si slibovali nejvíc, protože jeptiška je přece jen dost nápadná, ale ouha. Učitelku a jeptišku jsme našli v parku. Čtvrtý byl majitel galerie.“

„To je nikdo neviděl?!“

„Budete se divit, ale ne. Museli vypadat naprosto normálně. Řeknu vám, že největší starost mi dělá ten majitel galerie.“

Cohen se na něj tázavě podíval.

„Ten? Nebylo mu přes sedmdesát let?“

„Nechte si to pro sebe, ale býval vojákem. Bojoval ve Vietnamu a potom se účastnil různých misí.“

„A nechal se oddělat masovým vrahem?“

„Přesně tak. Náš vrah musí mít mimořádné kouzlo, když dokáže napálit i bývalého vojáka, který je zvyklý bojovat o přežití. A jestli jsem to ještě neřekl, jeho tělo našli poblíž policejní stanice. Odvaha, co?“

O týden později.

Gary vyzvedl Linu v lékárně, kde pracovala, a pak ji odvezl k nákupnímu centru. Mark, její syn z prvního manželství, má dneska narozeniny a oni mu slíbili slavnostní večeři s dortem. Lina si nemohla odběhnout na nákup během dne, proto museli počkat, až bude mít po práci.

Lina pracovala jako farmaceutická laborantka a její nadřízená byla podle Garyho děsná mrcha. Ačkoliv měli její zaměstnanci nárok na obědovou pauzu, ona jim přikázala, aby si nosili do lékárny svačiny. Argumentovala tím, že náš zákazník je náš pán. Gary už měl několikrát chuť jí poradit, aby si občas stoupla za pult sama, ale kvůli Lině to neudělal. Nerad by jí způsobil problémy.

„Mark se u mě zastavil cestou ze školy. Říkal, že má chuť na hranolky.“

„On chce patnácté narozeniny oslavit hranolky?“ zasmál se Gary, který měl nevlastního syna velice rád. „Já bych spíš čekal, že si toho naporoučí mnohem víc.“

„Taky naporoučel,“ ujistila ho manželka se smíchem. „Řekl mi, že je ve vývinu, a že se tudíž musí pořádně nadlábnout. Napsala jsem si seznam. Má tři stránky!“

„Nakonec vypadáme jako krkavčí rodiče, kteří mu nedají pořádně najíst. Nediv se, až k nám dorazí sociální pracovnice a bude dotírat, jestli mu dáváme jíst,“ varoval ji Gary pobaveně.

„Já nevím, po kom je tak hubený,“ prohlásila Lina a pak změnila téma.

Samozřejmě že věděla, po kom Mark zdědil figuru, ale k čemu by bylo, kdyby mluvila o prvním manželovi? Opustil ji, když byly Markovi dva roky, a od té doby o něm neslyšela. Alimenty sice platil, ale ona se o něj nestarala. Oženil se a založil novou rodinu? Nevěděla a bylo jí to fuk. Když bylo Markovi pět, seznámila se s Garym. O dva roky později se vzali a Lina neměla důvod o svém rozhodnutí pochybovat. Vždyť Gary měl Marka rád víc než jeho biologický otec!

Lina se něžně podívala na manžela a v duchu znovu žasla nad tím, že měla takové štěstí. Gary byl ukázkový manžel i otec a navíc patřil mezi hezouny. Byl vysoký, opálený, měl světlé kudrnaté vlasy a pomněnkové oči. Na chlapa byl víc než pohledný, ale zženštile nevypadal. To ostatně vzhledem k jeho sto deseti kilogramům ani nebylo možné.

Vedle něj si připadala jako malá holčička. Nu, i to bylo logické. Vážila pětačtyřicet kilo a měřila sotva sto pětapadesát centimetrů. Měla plavé vlasy a velké hnědé oči. Mohla sníst, co chtěla, a stejně nepřibrala. Trávení zdědil Mark zřejmě po ní.

Gary zaparkoval a podržel jí dveře, aby mohla vystoupit. Vzal nákupní vozík a galantně jí nabídl rámě. Lina nevěděla, jestli si náhodou nedělá legraci, ale i tak ji to zahřálo u srdce.

Nakupovali přes hodinu, než měli všechny věci ze seznamu. Gary zaplatil a dojel s vozíkem až k autu. Lina si sedla dopředu a Gary naskládal nákup do kufru. Pak vozík odvezl a nastoupil.

Cesta domů trvala dvacet minut. Poslouchali rádio a u toho se bavili o tom, jak Marka překvapí jídlem a dárky.

Když zabočili do své ulice, málem do nich vrazilo policejní auto.

„Sakra!“ zaklel Gary a rychle strhl volant na stranu, aby se vyhnul srážce.

Policista za volantem zkušeně zamanévroval, takže k nehodě nedošlo. Pak se policejní auto vřítilo na hlavní silnici. Lina chtěla cosi podotknout, ale měla smůlu, protože policista zapnul majáček a ozval se zvuk, který rval uši.

„Něco se stalo!“ vyhrkla a ukázala rukou před sebe.

Tři policejní vozy stály na chodníku u jejich sousedů a bránily ve výhledu na dům. Lina viděla několik lidí, ale protože neměla brýle, nedokázala určit, kdo to je.

Náhle nějaký uniformovaný policista naskočil do policejního vozu a nastartoval.

„Už toho mám dost!“ vykřikl Gary a zaparkoval na chodníku. Policejní auto se prohnalo kolem nich a oni znovu slyšeli kvílivý zvuk majáčku.

Společně vystoupili a popošli blíž. Možná vypadali jako zvědavci, ale vzhledem k tomu, že bydleli v domě za tímhle, museli kolem nich chtě nechtě projít. Nikde neviděli nataženou policejní pásku ani policisty, kteří by jim bránili ve vstupu, a tak šli dál.

Náhle Lina zatahala Garyho za rukáv. „Tamhle je Mauri!“

„Mauri?“ zeptal se Gary, ale v té chvíli ho také spatřil.

Lina se zachvěla. Inspektorova přítomnost nevěstí nic dobrého. Muselo se stát něco moc a moc ošklivého.

„Dojdu pro auto a ty běž zatím domů, ano? Mark už na nás jistě čeká.“

Gary šel přeparkovat a Lina odemkla vchodové dveře. V domě byla tma a ona se poslepu zula. Pak si stoupla k oknu a poodhrnula záclonu. Ano, byl to Mauri a měl na sobě stejný kabát jako tehdy v televizi. Linu napadlo, že nikde nevidí novináře. Gary zaparkoval před domem a byl od policistů necelých pět metrů, ale ti mu nevěnovali nejmenší pozornost. Copak je to tak vážné, že je nezajímají případní svědci? Nebo počítají s tím, že později všechny sousedy obejdou a budou z nich tahat informace? Absence pásky a novinářů svědčí o tom, že mají naspěch.

Tak k čemu došlo?!

Lina pozorovala sousední dům a Garyho, který vystupoval z auta, proto si nevšimla pohybu vedle sebe. Někdo jí položil ruku kolem pasu. Když si to uvědomila, zaječela strachy.

„Mami, promiň,“ zašeptal Mark zkroušeně. „Nechtěl jsem tě vyděsit.“

Lině bilo srdce jako splašené, ale ustála to.

„Proč si nerozsvítíš? A co se stalo u sousedů?“

„Usnul jsem, a když jsem se probudil, už tady byli. Díval jsem se na ně z kuchyně. Nechtěl jsem rozsvítit, aby jim nedošlo, že tady někdo je. Ale nejspíš je to vůbec nezajímá. Mluví s panem Sheridanem a paní Sheridanová pláče. Nevím, co se stalo, ale nikde nevidím Virginii!“

Virginie? Markova kamarádka Virginie? Třináctiletá Virginie?!

Mark vedle ní vzlykl. Oba mysleli na to samé.

Gary vyndával nákup z kufru, ale ani teď mu policisté nevěnovali nejmenší pozornost. Mauri někam telefonoval a před dům vyšli dva policisté a s nimi pan Sheridan s manželkou. Paní Sheridanová byla schoulená a v ruce držela kapesník. Jeden z policistů ji podpíral, druhý podpíral pana Sheridana. Mauri schoval telefon a nejspíš se jich na něco zeptal. Pan Sheridan odpověděl a paní Sheridanová odmítavě vrtěla hlavou.

„Mami, pustíme televizi a rádio!“

Že ji to nenapadlo samotnou! Novináři tu sice nejsou, ale moc by se divila, kdyby nevěděli, k čemu tady došlo.

Z rádia se dozvěděli, že se ztratila Virginie Sheridanová. Moderátor hovořil o tom, že bude vyhlášené pátrání po pohřešované, a jen tak mezi řečí se zmínil o masovém vrahovi, který nechává u mrtvých těl cínové vojáčky.

Mark vypnul rádio a prohlásil, že tohle poslouchat nebude. Otevřely se dveře a v nich se objevil Gary s první taškou. Lina rozsvítila a šla si nalít panáka skotské.

„Kam jdeš?“ zaslechla z předsíně manžela.

Chvíli bylo ticho a pak za ní přišel rozčilený Gary.

„Mark si vzal bundu a odešel! Ptal jsem se, kam jde, a on mi odpověděl, že najde Virginii. Prý bude na jejich tajném místě.“

Lina se na něj nechápavě podívala. Když pochopila, že to myslí vážně, rozplakala se. Otřásala se vzlyky a Gary ji objal kolem ramen.

„Pššš. Já ho přivedu, Lino. Zajdu za Patrikem a zeptám se ho, o jakém tajném místě to Mark mluvil. Neboj se, všechno bude v pořádku. Pššš, Lino. Už neplakej. Pššš.“

Paní Griffinovou nijak nepřekvapilo, že Garyho vidí.

„Pojďte dál. Už o tom vím, slyšela jsem to v rádiu. Chudák Virginie a Ellis.“

Ellis byla Virginiina matka a jak Gary věděl, přítelkyně paní Griffinové.

„Kam ten svět spěje? Po Londýně se potulují dva masoví vrazi a policie nic nedělá. Nic! Dáte si čaj?“

Gary odmítl a vysvětlil jí, že přišel za Patrikem.

„Je nahoře v pokojíku, hned ho zavolám,“ slíbila mu, ale pak si dál vedla svou. „Chudák Virginie! Co s ní to hnusné zvíře udělá?! Znásilní ji a pak ji zavraždí jako ty ostatní!“

Gary se zatvářil netrpělivě a podíval se vzhůru k pokojíku jejího syna. Paní Griffinová si ale potřebovala ulevit a nemínila ho jen tak pustit.

„A přitom Virginie byla tak opatrná! Potom co zmizelo to první dítě, jsme jí kladli na srdce, že nemá nikam chodit s cizími. Říkali jim to i ve škole. A stejně ji to zvíře dostalo!“

„Paní Griffinová, Mark mluvil o nějakém tajném místě, které měli. Možná že ji ten vrah nikam neodvlekl, ale sledoval ji a pak ji překvapil.“

„Tajné místo? O tom nic nevím.“

„Je docela možné, že se zranila nebo jen usnula. Třeba s tím ten vrah nemá nic společného.“

Paní Griffinová se na něj nedůvěřivě podívala.

„Mark utekl z domu. Řekl mi, že ji najde a přivede.“

„Mark? To je hodný chlapec.“

Gary začínal ztrácet trpělivost.

„Nechcete přece, aby vběhl do náruče vrahovi, že ne? Právě proto potřebuji, aby mi Patrik řekl, kde mají to tajné místo.“

„Patrikůůů! Okamžitě přijď dolů.“

Netrvalo to ani minutu a na schodech se objevil rozcuchaný chlapec v pyžamu. Na paní Griffinové bylo vidět, že ji na jazyku svrbí výtka, jestli Patrik místo učení nechrápe, ale před Garym se ovládla.

„Potřebujeme vědět, na jaké tajné místo s Virginií chodíte.“

Chlapec se díval z jednoho na druhého a příliš se mu do toho nechtělo.

„My… ééé…“

„Spěchá to, Patriku! Markův otec to nutně potřebuje vědět!“

„Je to hrobka na místním hřbitově. Je úplně vzadu a je porostlá břečťanem. Zjistili jsme, že se do ní dá vlézt oknem. Ale žádná rakev tam není!“ ujistil Markova otce rychle, když si všiml, jak matka stiskla rty.

„Nemám jít s vámi?“ nabídl se, aby unikl výčitkám, které budou následovat. Matka jim totiž zakázala, aby se potloukali v blízkosti hřbitovů.

„Ne, Patriku, raději tam půjdu sám. Musel by ses převléknout a já tolik času nemám.“

A navíc nevím, co nás tam čeká.

Na hřbitově nikdo nebyl a Gary si to hned namířil do zadní části, kde měla být ona hrobka, ve které se Mark a jeho kamarádi scházeli. Prý tajné místo! Není divu, že se tím nikde nechlubili. Gary byl ale nad věcí, sám si moc dobře pamatoval, jaké skrýše míval v dětství on.

Tiše našlapoval a rozhlížel se kolem sebe, i když mu to ve tmě k ničemu nebylo. Viděl sotva na dva metry, takže mohl jen doufat, aby se tu s nikým nestřetl. Proč vlastně nezavolal policii? Bál se o Marka a možná i doufal, že se předvede jako hrdina. Ach jo. Snad bude mít paní Griffinová víc rozumu a policii zavolá.

Vtom něco zachrastilo.

Gary se přikrčil a snažil se zaostřit do míst, odkud zvuk pocházel.

Náhle do něj něco narazilo a on se svalil na záda. Na hrudníku mu přistálo něco těžkého a on automaticky vymrštil ruce, aby to ze sebe shodil. Vetřelec začal křičet a Gary pochopil, s kým má tu čest.

Málem se začal hystericky smát.

„Marku! To jsem já! Táta!“

Vetřelec do něj bušil pěstmi a nezdálo se, že chce přestat.

„No tak, Marku! To jsem přece já!“

„Gary?“

„Jo, Gary! Patrik mi řekl o vašem tajném místě, tak jsem tady.“

Mark se vyhrabal na nohy a po něm se zvedl i Gary.

„Ty tam chceš jít?!“ zhrozil se, když otec vykročil směrem k hrobce.

Ten se zarazil uprostřed pohybu.

„Chtěl jsem se podívat, jestli tam není Virginie.“

„Nééé! Nechoď tam! Virginie je mrtvá! Leží tam a má spoutané ruce!“

„Počkej tady a ani se nehni!“ přikázal synovi.

Markovi se roztřásla brada, ale statečně přikývl.

„Zavolám policii.“

Gary nahlédl do hrobky a strnul. Tohle by ho nenapadlo ani v nejdivočejším snu!

Na podlaze stály tři zapálené svíčky, které poskytovaly dostatek světla. Virginie ležela na zemi a v puse měla strčený kus špinavého hadru. Její oči netečně zíraly do stropu a bezpochyby byla mrtvá. Šaty byly roztržené a vedle těla ležela malá pozlacená figurka. Nikde nebyla krev a Garyho napadlo, že ji vrah uškrtil.

Už tohle bylo dost hrozné, ale Gary spatřil ještě něco děsivějšího. V koutě hrobky seděl nějaký muž a onanoval. Gary vyjekl překvapením, ale muž byl tak zabraný do své činnosti, že mu nevěnoval nejmenší pozornost.

V Garym se zvedla vlna odporu a hněvu.

To nechutné prase musí zemřít!

Aniž by nad tím přemýšlel, popadl kámen a vlezl do hrobky. Přitom způsobil hluk, ale ani to nepřimělo muže na zemi, aby se otočil.

Gary se k němu pomalu blížil.

Muž ejakuloval a spokojeně zachroptěl.

„Ty prase!“ zaječel Gary a praštil ho po hlavě.

„Půjdu k soudu?“ ptal se Gary vystrašeně. Teprve ve chvíli, kdy kámen dopadl na mužovo temeno, mu došlo, co vlastně udělal.

Inspektor Mauri ho chlácholivě popleskal po rameni.

„Uvidíme, uvidíme. Seženeme vám dobrého právníka, a možná to ani nebude nakonec nutné. Zabil jste masového vraha, člověče! Jste hrdina! Každý normální člověk by vám za to měl poděkovat a ne vás tahat po soudech!“

Gary inspektora chápal a snažil se mu věřit, ale stoprocentně přesvědčený nebyl. Policajti ho vyvedli z hrobky, zabalili do deky a přinesli mu na zahřátí horkou kávu. Pomalu se uklidňoval a cítil, že by měl vymyslet verzi, která obstojí i před soudem. To s tím právníkem není špatný nápad, ale když se po něm začne shánět nyní, bude to vypadat podezřele. Ještě chvíli může předstírat šok, ale dříve nebo později ho výslech nemine.

„Jen co se dáte dohromady, položíme vám pár otázek, ano?“

Už je to tady!

Gary nebyl naivní a věděl, jak to v životě chodí. Když vyrukuje s pravdou, čeká ho kriminál, v lepším případě podmínka. Protože on toho muže zabil! Lidé s ním můžou soucítit, můžou podepisovat petice za jeho osvobození, ale fakt je, že se dopustil zločinu. Ano, byl vzteky bez sebe a nejspíš nevěděl, co dělá, ale ten muž ho nijak neohrožoval. Snad nemusel dávat do úderů tolik síly, ale už se stalo. Prorazil mu lebku.

Jediná šance je lhát.

„Ptejte se, inspektore,“ prohlásil odevzdaně a pak dobrou půlhodinu odpovídal na neškodné otázky.

Pozor, Gary! Teď to přijde, buď ve střehu!

„Podíval jste se do hrobky a uviděl dívčino tělo. Co bylo pak?“

„Uviděl jsem i toho muže. Zvedl jsem kámen a vlezl dovnitř. On byl ke mně otočený zády a nevěděl o mně. On si ho… No, honil si ho. Když vystříkl, upravil si kalhoty a pak se otočil. Uviděl mě a pak po mně skočil. Zařval a já nepochyboval o tom, že mě chce zavraždit. Musel jsem se bránit!“

Mauri přikyvoval hlavou.

„Nepřemýšlel jsem. Bál jsem se o život, tak jsem zvedl ruku s kamenem a udeřil. Na chvíli jsem ztratil rozum a mlátil do něj. Asi jsem se bál, že ho nezastavím a on se na mě vrhne znovu. Nevím, kolikrát jsem ho uhodil, ale bylo to víc než jednou.“

„Podle patologa pětkrát.“

„Pětkrát?“

„Byla to sebeobrana a pak jste byl zřejmě v afektu,“ konstatoval Mauri a Gary si v duchu pogratuloval, že je z toho venku.

„To prozatím stačí. Pozveme si vás k výslechu, ale dneska už můžete jít domů. Jestli chcete, odvezeme vás.“

„Mě? A co Mark?“

„Jaký Mark?“ zeptal se inspektor nechápavě.

„Můj syn. Byl tady. To on volal policii.“

Mauri si k sobě přivolal dva policisty a pak se s nimi šeptem radil.

„Bohužel. Moji lidé o vašem synovi nic nevědí.“

Gary vrátil Maurimu policejní deku a poděkoval za kávu. „Myslím, že se radši projdu. Domů to není daleko a čerstvý vzduch mi udělá dobře.“

Mauri přikývl a pak se dál věnoval vyšetřování.

Gary nadzdvihl policejní pásku a opustil místo činu. Ke hřbitovu se sjížděli novináři, ale on si jich nevšímal. Zatelefonoval Lině a dozvěděl se, že Mark ještě nedorazil. Umínil si, že Marka najde stůj co stůj.

„Vy jste novinář?“ zaskřehotal nějaký hlas a Gary se zastavil. Podle hlasu by to mohla být ženská, ale jistý si nebyl. Jestli se nemýlí, pak ta ženská musí být hodně stará. Co to může být za individuum, když se potlouká u hřbitova?

„Na co to chcete vědět?“ Chce si užít svých pět minut slávy?

„Měla bych pro vás zajímavou informaci,“ prohlásila žena vychytrale. „Teda pokud jste novinář. Ale nebude to zadarmo!“

To Garyho zaujalo.

„Čeho se ta informace týká?“

Žena se krákavě zasmála. „Nejdřív peníze, potom informace. Náhodou se znám s Elvisem. Slyšela jsem, že umřel.“

Málem by jí odsekl, že Elvis umřel už dávno, ale pak ho napadlo, že by to mohlo mít co do činění s mužem v hrobce.

„Kdo jste? Co kdybyste se přestala schovávat a ukázala se mi?“

Další zakrákání.

Pak zašustily větve a před ním se objevila shrbená stařena. Na sobě měla příšerné hadry a páchla jako putyka.

„Jméno není důležité. Elvise znám už pár let. Žebral na stejných místech jako já a občas jsem mu dovolila, aby přespal v mém pelechu. Elvis totiž nebyl… nebyl… Tak co bude s těmi penězi?“

„Kolik chcete?“

Jestli chce peníze na chlast, nemuselo by ho to vyjít draho.

„Sto dolarů,“ vyhrkla a lačně natáhla ruku.

Gary jí ruku odstrčil. „Ne tak rychle. Dám vám padesát dolarů jako zálohu. Zbytek dostanete, když uznám, že ty informace za to stojí.“

Ženská zabrblala, ale co mohla dělat? Gary jí před očima zamával bankovkami a ona tála jako sníh. Hrábla po penězích a zastrčila si je do podprsenky. Gary se znechuceně odvrátil.

„Policajti si myslí, že Elvis vraždil malé děti.“

Gary ztuhl.

„Vy si to nemyslíte?“

Žena se začala smát jako šílená. Po chvíli smích přešel v záchvat kašle.

„Blbost,“ zasípala.

Gary přemýšlel, jestli ji nemá bouchnout do zad. Ženská se naštěstí vzpamatovala. Utřela si slzy smíchu a zašklebila se.

„Umíte si představit, že by dětičky lákal na bonbonky? Elvis?“

Baba mu to opravdu neulehčovala.

„Mohl je omámit.“

„Elvis těžko. Neměl to v hlavě tak úplně v pořádku. Měl přezdívku Pako vylízaný.“

Garyho polil ledový pot.

„Byl v ústavu, ale zdrhnul jim. Elvis byl jako pětileté dítě. Věřte mi, znám ho.“

Zabil jsem nepravého?!

„Poptejte se a uvidíte sám. Lidi vám to potvrdí. Elvis byl blázen. Párkrát se stalo, že v popelnici našel hanbaté časopisy a pak si nad nimi dělal dobře. Bylo mu jedno, že se díváme. On to nechápal. Podle mě našel tu holku mrtvou.“

Gary vytáhl sto dolarů.

„Tohle všechno bude vaše, když mi slíbíte, že to nikomu neřeknete.“

„To se rozumí,“ řekla mu a sbalila prachy.

„A nedoufejte, že vyrazíte prachy z mých kolegů. Okamžitě zavolám do redakce, abychom to zveřejnili. Pak už to nebude tajemství.“

„Nejsem blbá!“ odsekla mu a zmizela, aby si to náhodou nerozmyslel.

Garymu zavibroval v kapse telefon.

„Marku? Kde jsi? Vyděsil jsi mě!“

„Dostal jsem strach a utekl jsem. Jsem U Frostyho.“

„Co děláš v takové díře?“

„Chtěl jsem pryč. Utíkal jsem a nedíval se, kam běžím.“

„Dojdu pro tebe. Počkej na mě a nikam nechoď!“

„Mám jít dovnitř?“

Gary se snažil přijít na to, která varianta je méně hrozná. Zaváhal.

„Počkám venku, tati. Vrah dětí je mrtvý, tak se nemám čeho bát.“

Gary se kousl do jazyka a ucítil sladkou chuť krve.

Setkali se o půl hodiny později. Gary celou cestu běžel, protože se nechtěl zdržovat sháněním taxíka nebo stopováním aut. K hospodě přiběhl celý uřícený, sotva popadal dech. Mark seděl na obrubníku a čekal na něj.

„Jsi v pořádku?!“

„Mám hlad,“ oznámil mu Mark a zvedl se.

„To je to nejmenší, synku. Cestou domů si můžeme koupit hranolky a rybu.“

„Ryba s hranolky? Prima nápad.“

„Neboj, doma na tebe čeká hotová trachtace.“

U stánku s rychlým občerstvením si koupili jídlo a kolu. Jedli ve stoje u pultíku se zamaštěným ubrusem, a protože tady byli sami, dovolili si vtipkovat na téma bezdomovců.

„Jestli chceš, můžu ti ukázat jedno místo, kde bezdomovci přespávají,“ navrhl Mark a zatvářil se přitom důležitě.

Gary přemýšlel, zda ho má trumfnout tím, že jednoho bezdomovce zná osobně.

„Jo, rád se podívám.“

Ten by koukal, kdyby tam potkali jeho známou! Ta si ale nejspíš někam zalezla, aby mohla o samotě nasávat. Má sto padesát dolarů a určitě netouží po tom, aby jí je vyfoukli kamarádíčkové.

Místo, o kterém Mark mluvil, bylo nedaleko ulice, kde bydleli. Gary žasl, že tak blízko jejich domu je lesík s potůčkem. Pravda, dostat se sem bylo poněkud obtížnější, ale když člověk věděl, jak na to, byla to hračka. Společně se prodrali houštím a stanuli na mýtince, kde byla udusaná tráva. Mark před sebe posvítil mobilem a Gary si všiml spacáků a matrací. Obojí nejspíš pocházelo z popelnic.

„Fakt zírám,“ prohlásil uznale.

„Hustý, co?“

„A kam zmizeli bezdomovci?“

Mark pokrčil rameny.

Gary udělal několik kroků a pak vyskočil na jednu z matrací. Pane jo! Tohle je naprosto ideální!

Vtom Mark vykřikl a sesul se na zem.

„Moje noha! Aúúú! Špatně jsem došlápl!“

Gary k němu došel a z výšky na něj pohlédl. Mark se zachvěl a Gary se zlomyslně zasmál. Z kapsy vytáhl jakýsi malý předmět a strčil ho Markovi před oči. Byla to maličká soška rytíře s mečem.

Cínový vojáček!

Gary si stoupl nad svého nevlastního syna a rozepnul si poklopec.

Náhle však zavrávoral.

Mark pochopil, že začíná účinkovat rohypnol, který ukradl mámě v lékárně.

Ve tmě se zalesklo ostří nože a Mark bodl.

Pak mrtvému Garymu uřízl obě uši.

Smlouva s Ďáblem

Pamela seděla před zrcadlem a rozčesávala si vlasy stříbrným kartáčem, který dostala jako dárek od jednoho ze svých četných milenců. V dobrém rozmaru sešpulila rty a poslala si vzdušný polibek. Pak se zvonivě zasmála. Zatím jí všechno vychází a ona může být sama se sebou spokojená. Do města se přistěhovala před necelými třemi lety a od té doby si už vydělala slušný balík.

Ona sama by se nikdy nenazvala vydržovanou milenkou, ale ostatní to zřejmě vidí jinak. Nu, možná ji nazývají prostitutkou, ale to je Pamele jedno. Lidi jsou holt závistiví a můžou si leda tak trhnout nohou! Ona se zařídila skvěle a její životní styl jí dokonale vyhovuje.

Vzpomněla si na svou matku a sestry a ušklíbla se. Vdát se a pořídit si kupu dětí je to poslední, co chce. Starat se o domácnost a žehlit košile manžílkovi, který se za jejími zády kurví? To určitě! Pamela pohrdá všemi manželkami i manžely. Ony jsou totální krávy, kterým ideály zatemnily mozek, a oni? O chlapech si myslí ještě horší věci, ale nikdy to neříká nahlas.

Manželé a manželky, to je její živobytí. Pamela se ještě nesetkala s chlapem, který by dokázal být své ženě věrný. Jistěže měli věrnosti a zásad plnou hubu, ale když došlo na lámání chleba, bylo to úplně jinak. A Pamela z toho dokázala vytřískat, co to šlo.

Pohledem mrkla na zlaté hodinky a zjistila, že je na čase, aby se začala připravovat. Za hodinu bude mít návštěvu. Jiné ženy by řekly, že se musí obléknout, ale v Pamelině případě to bylo přesně naopak. Ona se připraví tak, že se svlékne.

Hřeben odložila na mahagonový stolek a odešla do obrovské místnosti, která slouží jako šatna. Sem nesmí žádný muž, je to výhradně její království. Pamela se rozhlédla po pokoji a spokojeně se usmála. Žádná část garderoby nebyla ve skříni, všechno viselo hezky na očích. Třpytivé koktejlky, plesové róby, noční košilky, kombiné, podprsenky, kalhotky, podvazky, župánky.

Došla ke stojanu s nočními košilkami a začala se jimi prohrabovat. Dneska večer přijede Gaston a ten si potrpí na bílou barvu a krajky. Prý ho rajcuje, když vypadá nevinně. Pamela si posměšně odfrkla. Gaston a nevinnost, haha. Větší prase ještě nikdy v posteli neměla. Ale co. Nosí jí drahé dárky a slušně platí. Navíc do města jezdí jen občas, a tak ho moc často nevídá. Zítra ani pozítří ji žádná pánská návštěva nečeká, tak si bude moct lízat rány.

Že by tahle košilka s peřím? Nebo se má odvázat a obléknout si košilku z průhledné krajky? Ale ne, to by Gaston neocenil, usoudila v duchu a sáhla po osvědčené saténové košilce smetanové barvy. K tomu si vezme růžový župánek a růžové pantoflíčky. Jakýže parfém Gastonovi voní? Sakra, jak to mohla zapomenout? Bude se holt muset podívat do notýsku, kam si zapisuje údaje o svých milencích.

Zamkla šatnu a vrátila se do budoáru se zrcadlem. Ze šuplíčku vyndala zápisník a chvíli v něm listovala. Gaston, Gaston, Gaston. Tady to je! Gaston: Hra na nevinnost, sadista, kaviár, čokoláda, šampaňské, jahody, parfém Opium. Platí hotově. Dobře, tak tedy Opium. Pamela přejela prsty kožené desky a pak uložila zápisník zpátky do šuplíku.

Pohled na hodinky prozradil, že Gaston dorazí za třicet minut. Je přesný a nemá rád, když ho nechává čekat. Vyklouzla z pánské košile, kterou nosí, když je sama doma, a vydala se do koupelny. Naštěstí se tu jen osprchuje a nalíčí, není potřeba, aby se koupelnou dál zabývala. Gaston to má rád v posteli a sem se půjde maximálně osprchovat.

Pamela si vybavila klienty, kteří byli na její koupelně doslova závislí. Kdyby tak Gaston viděl Stuarta! Kvůli němu tu pokaždé dvě hodiny uklízí a další hodinu sem nosí a rozmisťuje věci, bez kterých se Stuart neudělá. Nevěřili byste, jaká je to s ním dřina. Gaston je sice perverzák, ale jinak ji neotravuje. Se vším všudy mu stačí tři hodiny a pak vypadne.

Pamela svraštila čelo. Vzpomněla si na Paula. S Paulem byly samé problémy. Navymýšlel si spoustu nesmyslů, zkoušel s ní smlouvat, a jednou dokonce přišel bez ohlášení! Musela se s ním rozloučit a trvala na tom, aby ji už nikdy nekontaktoval. Podobných týpků zažila víc. Jednoho odmítla jen proto, že měl požadavky, které nemohla při nejlepší vůli splnit. Jeho to vzrušovalo, ale ona by se musela smát jako šílená. Ne, to prostě nešlo.

Zabalila se do osušky a rychle se nalíčila. Gaston naštěstí vyžaduje decentní líčení, takže byla za deset minut hotová. V budoáru na sebe hodila košilku a župánek a pak ze třetího šuplíku vytáhla obálku s nápisem Gaston. Ještě má pár minut čas, tak proč se nepobavit?

Vyndala pět fotek a položila si je na stolek před sebe. Nebyly od profesionála, ale i tak byly dost dobré. Na všech byla ona a Gaston. Byly to takové ty fotky, které byste neradi ukazovali svým příbuzným a přátelům.

Pamela se zle usmála.

Gaston jí tvrdil, že je obchodní zástupce, a jí trvalo skoro měsíc, než zjistila, kdo je ve skutečnosti. Ano, tady byl jen někdy, v tom jí nelhal. Důvodem ale bylo, že pochází z jiného státu. Náš milý Gaston rozjíždí politickou kariéru a má v úmyslu tam u nich kandidovat na guvernéra. Tím samozřejmě cena za mlčení vzrostla. A tyhle fotky? Ty jsou její pojistka. Nezaplatíš? Pak je předvedu manželce a budoucím voličům!

Dneska Gaston přijde i proto, aby jí zaplatil sto tisíc dolarů.

Zaklepal přesně v devět. Přivítala ho se skleničkou šampaňského a pomyslela si, že by si podle něj mohla řídit hodinky. Gaston jí podal symbolickou růži a ona ho políbila na tvář. Než zavřela dveře, rozhlédla se po chodbě, zda je nikdo nesleduje. Na patře bydlí nějaká stará paní a muž, který tráví většinu času v práci. Je nepravděpodobné, že by zrovna teď stáli na chodbě, ale Pamela nehodlá riskovat. Její životní styl musí zůstat anonymní. Navíc nestojí o to, aby její milence začal vydírat někdo jiný. Někdo, kdo je vyfotí, jak vstupují do jejího bytu.

Gaston si pověsil plášť na věšák a Pamela se sehnula a pomohla mu vyzout boty. Věděla, že tohle je věc, na kterou si potrpí. Chce mít pocit, že má navrch? Jen ať si to myslí. Objala ho a pohladila po zadku, aby zjistila, zda kapsy ukrývají peníze. Tak tady nejsou. Rychle se podívala na koženou aktovku, kterou postavil na zem. Samozřejmě že budou v ní. Není přece hlupák, aby nosil po kapsách sto tisíc dolarů.

Když mu minule o penězích řekla, myslela si, že se jí vysměje. Sto tisíc je i za tohle přemrštěná částka, ale Gaston souhlasil. Domluvili se na další návštěvě a on slíbil, že peníze přinese.

„Dal bych si něco malého k jídlu, jestli to nevadí?“

Nevadí. Za sto tisíc dolarů ti připravím večeři jedna báseň!

Pamela ho odvedla do kuchyně, kde už na něj čekaly podnosy plné jeho oblíbených lahůdek.

Gaston pozvedl obočí. „My něco slavíme?“ zeptal se ironicky.

Pamela se mile usmála. „Chtěla jsem, aby se ti u mě líbilo,“ zašvitořila a odsunula židli, aby si mohl sednout.

Gaston se usadil a hned sáhl po misce s kaviárem. Pamela ho sledovala a přemýšlela, o čem se spolu budou bavit. Namluvil jí, že je obchodní zástupce farmaceutické firmy, který sem přijel na kongres. Podobné žvásty poslouchá pořád dokola. Nevěřili byste, kolik obchodních zástupců má ve svém diáři. Proč si nemůžou vymyslet něco originálnějšího?

Gaston tady byl sedmkrát a ona hrála jeho hru. Karty vyložila před měsícem. Ukázala mu fotky a řekla si o peníze za mlčení.

Tak o čem se s ním má bavit? Má se ho zeptat, proč si vybral jméno Gaston? Chtěl, aby to znělo francouzsky? Nebo má nějakého Gastona v příbuzenstvu? Má se ho zeptat na manželku a na dcery? A co synek, Gastone? Jak se mu líbí na univerzitě? Chodí na Harvard, že? Jak jinak. Půjde chlapeček v otcových šlépějích? A co tvé politické ambice? Guvernér, hm. Nedržíš se zrovna při zemi, Gastone. Bude ti to stačit, nebo míříš do Bílého domu?

„Až se najím, půjdeme do postele a pak ti zaplatím,“ prohlásil Gaston tónem, jakým doma nejspíš oznamuje řidiči, aby na něj počkal v limuzíně.

Pamela kývla na souhlas a napila se šampaňského. Až Gaston vypadne a ona bude mít peníze, pořádně to oslaví. A pak? Co bude pak? Původně si myslela, že by jí sto tisíc mohlo stačit, ale znáte to. S jídlem roste chuť.

Jako by jí četl myšlenky.

„Jaké máš plány? Bude ti to stačit, nebo je to jen první splátka?“

Ten se s tím fakt nemazlí. Hezky přímo k věci, žádné kecy okolo. Ale co, aspoň nebudou ztrácet čas zdvořilými frázemi.

„Nevím,“ odpověděla upřímně. „Byla jsem si jistá, že to bude stačit, ale teď vážně nevím. Tvoje cena je vysoká, Gastone, to oba moc dobře víme. Co takhle půl milionu? Pět set tisíc dolarů a už tě nechám být.“

Gaston se jí podíval zpříma do očí. Okamžitě poznal, že lže.

„Můžu ti to dát písemně, jestli chceš,“ odsekla mu a zrudla.

Gaston se pobaveně zasmál.

„To slyším poprvé, že by někdo podepsal smlouvu se svým vyděračem. To se ti povedlo, Pamelo. No nic, dojedl jsem, tak bychom měli…“ zmlkl a výmluvně se podíval ke dveřím.

Pamela si v duchu povzdychla. Navenek se ale usmála, zamrkala řasami a nechala ze župánku vyklouznout rameno. Vzala Gastona za ruku a zamířila k ložnici.

Sedla si na kraj postele a Gaston sundal kalhoty a posadil se za ni. Jednou rukou ji objal kolem hrdla a druhou jí zajel do vlasů. Pamela slastně zavzdychla, ačkoliv žádné vzrušení necítila. Dej mi prachy a vypadni! Dej mi prachy a vypadni! Dej mi prachy a…

K tomu, aby jí zlomil vaz, mu stačilo jedno prudké škubnutí.

V jedenáct hodin Gaston usoudil, že je načase začít něco dělat. Po vraždě seděl v kuchyni a cpal se kaviárem. Ne, nemusí vymýšlet, co teď udělá, protože tohle už má naplánované do nejmenších detailů. Zvedl se, oblékl si rukavice a začal skládat nádobí do myčky. Nezapomněl k němu přidat čisté skleničky a hrnky, aby to vypadalo, že tady hodovali čtyři lidé. Myčku zapnul a pustil se do odstraňování otisků. Do dřezu si napustil teplou vodu, nalil do ní přípravek na mytí nádobí a pak vlhkým hadříkem otřel všechno, čeho se dotkl.

V půl dvanácté byl s kuchyní hotov a přesunul se do ložnice. Pamela ležela na posteli a vypadala vcelku normálně. Tedy až na hlavu, která visela v podivném úhlu. Gaston si pomyslel, že vypadá jako hadrová panenka. Taková ta, které kdysi sbírala jeho francouzská babička. Pietně zavzpomínal na mrtvou babičku a pak se pustil do prohlídky šuplíků. Pamele už nevěnoval nejmenší pozornost.

Během minuty našel obálky s kompromitujícími fotkami i Pamelin zápisník s koženými deskami. Obálek bylo šestnáct a všechny byly krasopisně nadepsané. Byl tu Peter, Ralf, tři Jackové, dva Jimové a pár dalších. Jeho samozřejmě zajímala obálka Gaston. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že tu několik obálek nechá, ale pak usoudil, že by to mohlo být nebezpečné. Jen ať si policie láme hlavu s motivem! Nevěřil, že by Pamela měla někoho natolik blízkého, komu by se svěřila se svými vyděračskými plány, ale náhoda je blbec. A tak Gaston posbíral všechny obálky a uložil si je do kožené aktovky. Pak je zlikviduje společně s oblečením a tmavou parukou.

Protože měl čas, ze zvědavosti nakoukl do zápisníku. Pamela zřejmě nedůvěřovala moderní technice a všechno si raději zapisovala do notýsku. Takovou pošetilost nechápal, ale na druhou stranu byl rád, že se nemusí zdržovat nabouráváním do jejích mailů. Gaston na tyhle věci minule schválně zavedl řeč a zjistil, že Pamela je ten dneska vzácný typ, který neumí ani zapnout počítač. V tomhle ohledu byla primitivní a chyběla jí jakákoliv rafinovanost. Díky tomu si byl jistý tím, že negativy fotek bude mít někde doma. Pamela rozhodně nebyla člověk, který by si pro tyto účely pronajímal v bance trezor.

Bylo to přesně tak, jak předpokládal. Negativy našel ve čtvrtém šuplíku v krabici od vložek. Gaston držel krabici v ruce a nechápavě kroutil hlavou. Myslela si, že tohle je nenápadná skrýš? Ta je ještě blbější, než si myslel. A to ani není blondýna! Gaston přemáhal smích. Hlavně se nerozesmát nahlas! Babka je sice nahluchlá a ten týpek je na noční, ale nikdy si nemůžete být stoprocentně jistí.

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře a Gaston se polekal tak, až nadskočil. Není ani dvanáct, tak kdo to může být? Je Pamela tak netaktní, že si zve návštěvu na dobu, kdy tu má být s ním?! Neříkala ale, že víc než jednu návštěvu denně nezvládá? Tak kdo to je?!

Těžko to bude někdo cizí, protože dole se zamyká. Tenhle člověk má svůj klíč stejně tak jako Gaston. Je to Pamelin klient, který si popletl den?

Tajemný návštěvník znovu zaklepal.

Gaston byl tiše jako myška. Věděl, že na dveřích je kukátko do chodby, ale neodvažoval se podívat. Musí to vypadat, že v bytě nikdo není!

Další klepání se už neozvalo, člověk za dveřmi to vzdal.

Rychle přemýšlel, jestli to nějak mění jeho plány. Nakonec usoudil, že nikoliv. Pokud byl za dveřmi Pamelin klient, nemusí se obávat toho, že by zburcoval policii jen kvůli tomu, že mu Pamela neotevřela. Dejme tomu, že to zkusí zítra znovu. No a co? Stejně ji budou muset najít, tak proč ne zítra?

Gaston byl přese všechno přesvědčený, že za dveřmi stál jeden z těch, které Pamela vydírala. Byl to Peter, Jack nebo Jim? Na tom nesejde. Sranda by ale byla, kdyby sem šel proto, aby Pamelu zavraždil.

Prokurátor Trent byl mladý, ambiciózní a v kuloárech se šeptalo, že chodí přes mrtvoly. Ve své funkci je pět let a podle starších kolegů má před sebou slibnou budoucnost. Trent se už viděl v senátorském křesle a mnozí z jeho podřízených si s hrůzou uvědomovali, že se mu to může skutečně podařit.

Trent byl dříč, makal od rána do večera a vybíral si ty nejobtížnější případy. To proto, aby prokázal své schopnosti a zároveň se zviditelnil v médiích. Je chytrý, mazaný a neštítí se ničeho. Získal si přezdívku Ďábel a i na tu je hrdý.

Před týdnem oslavil pětatřicáté narozeniny a zatím si nedělal těžkou hlavu z toho, že žije sám. Až se bude chtít oženit, vybere si solidní dívku ze společensky přijatelné rodiny, ale teď mu dejte s ženěním pokoj! Občas se v jeho životě vyskytne nějaká přítelkyně, ale nikdy to není nic vážného. Trentovy vztahy se počítají na týdny či měsíce podle toho, jak dlouho dotyčným trvá, než pochopí, že pro jejich milého je priorita práce a ony jsou až na posledním místě.

Uběhl týden od Pameliny vraždy a Trent si znovu a znovu pročítal její spis v naději, že najde něco, co policii uniklo. V takovýchto chvílích byl protivný a podrážděný a jeho spolupracovníci se mu raději vyhýbali.

Vzal do ruky papír s výpovědí domovníka, který našel tělo. K Pamele do bytu šel druhý den dopoledne, protože byli domluvení, že si přijde pro nájem. Pamela nereagovala na zvonění a jeho napadlo, že se jí muselo něco stát. Tahle část výpovědi se policistům nelíbila, ale Trent věděl, že domovník může mluvit pravdu. On sám je také takhle domluvený s člověkem, od kterého si pronajal byt.

Pamela v domě bydlela tři roky a podle domovníka se ještě nikdy nestalo, že by na platbu zapomněla. V tomhle byla spolehlivá, a i kdyby neměla peníze, otevřela by a omluvila se. Domovník to sice neřekl přímo, ale Trent se dovtípil, že se mu Pamela líbila. Vlastně by ho nepřekvapilo, kdyby se dozvěděl, že svoji podnájemnici šmíroval. Trent neměl v úmyslu prověřovat domovníkovu morálku, ale když říká, že Pamela měla být doma, věří mu.

Policisté mu nevěřili, a tak si ho důkladně proklepli. Jaké asi museli zažít rozčarování, když se ukázalo, že má alibi na celou noc. Byl v bytě se svojí starou matkou a společně se dívali na televizi. Domovník byl navíc schopný policistům převyprávět, co dávali. Ke svému štěstí přepínal programy a hledal sportovní zápasy, které probíhaly v přímém přenosu.

K nelibosti policie z toho byl venku, proto začali pátrat po někom, kdo se v noci vyskytoval poblíž domu. Šli na to tak, že dali do novin inzerát, že hledají případné svědky. Trentovi uniklo malé povzdechnutí. To jsou diletanti! Případní svědci čeho?! O vraždě Pamely se oficiálně mlčelo, ale jak už to bývá, na veřejnost prosákly určité informace, takže ten inzerát v kontextu vyzněl tak, že policie hledá vraha. Žádný div, že se jim přihlásili jen dva lidé.

První byla dáma ve středním věku, která bydlí poblíž. V osm usnula, ale v noci ji probudila její fenka. Šla ji vyvenčit, na hodinky se však nepodívala. Ví jen, že byla tma a svítily lampy. U domu viděla nějakého muže ve světlém plášti, ale přísahat by na to nemohla. Druhý svědek byl mladík, který se vracel z flámu. Hodinky neměl a čas strávený v hospodě určoval podle počtu vypitých piv. Policie se dozvěděla, že odešel, když udělal dvanáct kousků. Podle něj stál u domu tmavovlasý muž v plášti, který si odemykal dveře. Je ochotný to odpřísáhnout u soudu? V žádném případě!

Trent hlasitě zaklel.

Svědci jsou na dvě věci, policie je na dvě věci a on nemá v ruce nic, dočista nic!

O Pamele měl kusé informace, ze kterých si vyvodil, jakým způsobem se živila. Policisté kontaktovali její rodinu, ale ta jim nemohla říct nic, co by pomohlo při pátrání. Pamela odjela před třemi lety a oni od ní nedostali ani jednu zprávu. Trent pochopil, že Pamela byla prostitutka, která vydírala své klienty. Bohužel to bylo asi tak všechno, dokázat nemohl nic.

Náměstí svatého Jakuba. Náměstí svatého Jakuba.

Nikdy tam sice nebyl, ale něco mu to říkalo.

Náměstí svatého Jakuba. Náměstí svatého Jakuba.

„Nancy! Potřebuji spis o té loupeži ve zlatnictví! Nancy! No tak pohni!“

Kde se ta ženská fláká?

O pár minut později uslyšel z chodby rychlý klapot podpatků. Otevřely se dveře a on se nevraživě podíval na svou asistentku. Nancy byla zadýchaná, z drdolu se jí uvolnily dva prameny a v očích jí zle blýskalo.

To je doba! Kdybys zhubla, nemusela bys tady funět jako prase!

„Kde jsi byla tak dlouho?“ vyjel na ni.

„Je půl jedné. Od dvanácti do půl jedné mám přestávku na oběd. Seděla jsem u sebe a jedla sendvič. Byla bych ráda, kdybyste respektoval mou pauzu, pane Trente.“

Se nezblázni, fifleno pitomá!

Nahlas něco smířlivě zabručel, aby od ní měl pokoj.

Nancy došla k jeho stolu a podala mu papírové desky. Trent je nedočkavě otevřel a hledal to, co ho zajímalo.

„Přejete si ještě něco, pane Trente?“

Trent mávl odmítavě rukou a Nancy pochopila, že může jít po svých.

Bylo to tak, jak si myslel. Klenotnictví na Náměstí svatého Jakuba bylo vyloupené téže noci, kdy byla zavražděná Pamela. Trent si na internetu našel přesnou adresu a pak zavolal na policii. Zjistil, že výlohy klenotnictví jsou přímo naproti vchodovým dveřím domu, kde Pamela zemřela. A co víc. Zavražděná bydlela v prvním patře a okna její ložnice směřovala ke klenotnictví.

Trent se rozhodl, že za pokus to stojí.

Majitel obchodu nebyl z návštěvy příliš nadšený. Prokurátor si totiž s sebou vzal dva uniformované policisty, aby si dodal na důležitosti. Policisté chápali, jak klenotníkovi je, a plně s ním soucítili. Trent je komandoval od chvíle, kdy vyrazili z policejní stanice. O co mu vlastně jde? Normální člověk by jim prozradil, proč je vyrušil od práce a odvlekl je sem, ale Trent se neuráčil. Našel ve spisu nějakou chybu a rozhodl se, že je veřejně poníží?

Klenotníkovi táhlo na šedesátku a nevypadal příliš zdravě. Co budou dělat, když jim tu zkolabuje?

„Ale já už jsem všechno řekl policistům,“ pronesl rozechvělým hlasem a prosebně zašilhal po mužích v uniformě v naději, že jeho slova potvrdí.

Policisté jen bezmocně pokrčili rameny. Klenotník pochopil, že od nich se podpory nedočká.

„Musím si něco ověřit,“ prohlásil Trent a nacpal svou ryšavou hlavu do výlohy. Chvíli s ní nakláněl ze strany na stranu a klenotník se nemohl zbavit pocitu, že připomíná pštrosa. Pštrosa v moderním obleku a brýlích.

„Můžete odsunout ty stojany?“ poručil a klenotník mu ihned vyhověl. Ruce se mu třásly a z jednoho plata mu vypadly visací náušnice. Trent na něj znechuceně pohlédl.

„Jsem nervózní,“ zamumlal omluvně, ale Trent mu už nevěnoval pozornost. Stál ve výloze a rozhlížel se po ulici. Několik chodců se zastavilo a sledovalo jeho počínání.

„Vyloupili vás v sobotu dvacátého, že? Přesnou hodinu nevíte a kamery tu nejsou.“

Klenotník chtěl něco říct, ale Trent ho nepustil ke slovu.

„Lupič odnesl věci z výlohy a rozbil vám dvě vnitřní vitríny. Ve výloze bylo vesměs stříbro a pár zlatých kousků. Z vitrín si odnesl hodinky. Je to tak?“

Klenotník horlivě přikyvoval a jeho hlava lítala jak jo-jo.

Jeden z policistů chtěl být užitečný, proto Trentovi uvedl celkovou cenu odcizených věcí.

„Ve spisu bylo, že se našla část otisku a zaschlá krev,“ konstatoval Trent a rozhlížel se po klenotnictví.

„Lupič měl rukavice, ale zřejmě se poranil o sklo z jedné vitríny. Rukavice se prořízla, ale nejspíš si toho ani nevšiml. Nebo mu nedošlo, že po sobě zanechal důkaz k určení jeho totožnosti.“

„A vy znáte jeho totožnost?“ zeptal se Trent ironicky.

Policista se kousl do rtu. Že radši nedržel hubu!

„Projeli jsme databázi, a v ní není,“ přispěchal mu druhý policista na pomoc.

Trent zvedl významně obočí a pak se obrátil ke klenotníkovi.

„U protějšího vchodu je lampa. Předpokládám, že v noci svítí. Lupič, který tu byl potmě, musel vidět každého, kdo vstoupil do protějšího domu.“

Teprve teď policistům došlo, kam tím vším Trent míří. Tak on toho lupiče potřebuje jako svědka!

Klenotník polkl a přikývl. Pak poprosil, jestli si může dojít pro sklenku vody.

Když se vrátil, Trent se ho zeptal, jestli jeho obchod v poslední době nenavštívil někdo, kdo se choval divně.

Klenotník se zhluboka napil a teprve potom odpověděl: „Policie se mě ptala a já jim řekl, že o nikom takovém nevím. Myslel jsem, že se zajímají o ty, kteří se tady podezřele rozhlíželi nebo něco takového. Pak jsem o tom dlouho přemýšlel, několik dní jsem skoro nespal, a nakonec jsem si vzpomněl, že tady byl chlap, na kterém mi něco nesedělo.“

Trent tomu nedával příliš nadějí, ale i přesto klenotníka pobídl, aby pokračoval.

„Byl u mě dvakrát a v obou případech kupoval zlaté šperky. Údajně měly být pro manželku, ale v tomhle nemluvil pravdu. Bude vám to k něčemu?“

„Jak víte, že lhal?“

„Docela dlouho si vybíral. Ptal se mě na radu a já měl pocit, že nezná vkus své manželky.“

„Mohli spolu být krátce.“

„V tom případě by měl na ruce snubní prstýnek. A on ho neměl. Muži, kteří jsou už pár let ženatí, snubáky nenosí, ale čerstvě ženatí ano. Jestli je ženatý delší dobu, musí přece vědět, jaké šperky se jeho ženě líbí. Ten snubní prsten byla další věc, která mi neseděla. Moje dcera se právě zasnoubila, tak jsem se ptal na jeho svatbu. Nebyl nepříjemný, ale bylo jasné, že o tom nechce mluvit.“

„Jaké šperky koupil?“

„Náušnice se zelenými kameny a podruhé náhrdelník s bílou perlou.“

„To nevypadá na levné zboží,“ podotkl Trent.

„To v žádném případě. Bylo to prvotřídní zboží.“

Trent se vrátil do kanceláře ve špatné náladě.

Sakra! Sakra! Sakra!

Jediný svědek, který by dokázal identifikovat Pamelina vraha, musí být zrovna lupič! Rozhovor s klenotníkem byl k ničemu. Ten jeho chlápek byl možná podezřelý a možná podváděl svoji ženu, ale stoprocentně to nebyl lupič. Kdyby měl v plánu vyloupit klenotnictví, sotva by se obtěžoval s tím, aby si tam kupoval drahé šperky.

Náhle se rozdrnčel telefon.

„Prosím? Prokurátor Trent.“

„Já… ehm… V no vinách jsem četl inzerát, že sháníte lidi, kteří byli před týdnem na Náměstí svatého Jakuba.“

Proč s tím otravují zrovna jeho?

„Volal jsem na policii a oni mi poradili, abych zavolal přímo vám. Já jsem tam té noci byl.“

Trent ožil. Pevně sevřel sluchátko a pustil nahrávání.

„Byl jste na Náměstí svatého Jakuba v noci dvacátého září?“

„Vždyť vám to říkám. Proč jste dali do novin ten inzerát?“ vyzvídal mužský hlas.

Má mu říct pravdu? A vlastně proč ne?

„Sháníme svědky, kteří viděli tmavovlasého muže v plášti.“

„Jednoho takového jsem viděl. Šel kolem zlatnictví a potom přešel k protějšímu domu. Odemkl si a vešel dovnitř.“

Trent se napřímil.

„Vy jste ho viděl?“ vyhrkl.

„Ano. Byl ode mě ani ne půl metru. Na ulici se svítilo a já byl ve tmě. Viděl jsem ho docela dobře a můžu vám ho popsat.“

Trentovi povyskočilo srdce.

„Jste ochotný vypovídat u soudu?“

Sluchátko oněmělo.

„Já nevím,“ ozvalo se konečně.

„Proč nevíte?!“ vyjel na něj Trent, ale rychle se omluvil.

„Já nebyl… ehm… v situaci, která by… ehm…“

Náhle Trenta polil studený pot.

Jak mohl být tak hloupý, že mu hned nedošlo, s kým má tu čest?!

„Vypínám nahrávání a to, co vám teď řeknu, zůstane jen mezi námi, ano? Můžeme uzavřít dohodu. Vy mi pomůžete najít toho muže a já vám zaručím beztrestnost. Co vy na to?“

Na druhém konci bylo ticho. Trent slyšel jen svůj vlastní dech a tikot hodin, které visely na zdi.

„Přijdu za vámi a poslechnu si vaši nabídku osobně. Za dvě hodiny jsem u vás. Jen vy a já. Rozumíte? Běda vám, jestli na mě uděláte nějaký podraz!“

„Jak bych vás mohl podrazit? Vždyť já vás potřebuji!“

Muž na druhé straně se chraplavě zasmál.

„To bych řekl, že mě potřebujete.“

Představil se jako John Sullivan. Trent mu nabídl židli a kávu. Zatímco připravoval nápoje, důkladně si svého návštěvníka prohlédl. Táhlo mu na padesát, byl poměrně vysoký a štíhlý. Vlasy měl prokvetlé stříbrem a na sobě oblek, který vypadal o číslo větší.

Křupan, ohodnotil ho Trent v duchu. S tímhle nebude mít žádnou práci, pomyslel si spokojeně. Rozhodně nevypadá na žádného velkého myslitele. Ten je tak omezený, že ho ani nenapadlo, aby si nalepil náplast na levý prostředníček, který si nedávno rozřízl!

„Tady je káva,“ oznámil mu a položil před něj voňavý nápoj. Muž si do šálku nalil smetanu, přihodil tři cukry a kávu zamíchal. Lžičku olízl a položil ji na Trentův stůl. Pak přiložil šálek k ústům a hlasitě usrkl.

Nechutné! Ale co může chtít od lupiče?

„Vy jste tedy toho muže viděl zblízka a dokázal byste ho popsat, pane Sullivene?“

„Proto jsem snad tady. Kdybych ho nedokázal popsat, tak bych sem nechodil a neriskoval, že…“

Tě nechám zavřít za loupež v klenotnictví, co?

„Jak přesně ho dokážete popsat?“

„Velice přesně,“ ujistil ho Sullivan a znova usrkl kávu.

„A jste ochotný vypovídat u soudu.“

„To záleží na tom, co mi můžete nabídnout, pane prokurátore.“

Trent se zasmál, aby odlehčil situaci.

„Už do telefonu jsem vám říkal, že mohu nabídnout beztrestnost,“ prohlásil a pak rychle dodal: „Tedy v případě, že byste o ni stál.“

Sullivan sešpulil pusu, nafoukl tváře a vyvalil oči. Trent pochopil, že přemýšlí.

„Beztrestnost na všechno, čeho jsem se té noci dopustil?“

Trent se na něj přísně podíval.

„Omlouvám se, ale asi víte, jakou máte přezdívku.“

„Bojíte se podepsat smlouvu s Ďáblem?“ zeptal se Trent pobaveně. „To mi velice lichotí.“

„Vím, jak to chodí. V mládí jsem chodil na práva a absolvoval jsem dva semestry,“ informoval ho Sullivan hrdě. „Pak jsem tři roky pracoval jako poslíček v advokátní kanceláři.“

Takže jsi expert na trestní právo.

„Co kdybych vám zaručil beztrestnost na všechny trestné činy, kterých jste se dopustil na Náměstí svatého Jakuba dvacátého září letošního roku. A můžeme to upřesnit na dobu od dvaceti nula nula do půlnoci. To by šlo?“

Trent si z toho dělal srandu, ale Sullivan to vzal naprosto vážně.

„Mohl byste tam raději napsat do čtyř hodin dvacátého prvního září?“

„Dobře. A vy mi za to poskytnete detailní popis muže, který šel do domu naproti klenotnictví.“

Sullivan se usmál a přikývl.

Ha, teď jsem tě dostal! Zmínil jsem klenotnictví a ty nic nenamítáš!

„Můžete tam napsat, že vám toho muže popíšu tak dokonale, že ho díky mému popisu najdete. Když budete chtít, můžu vám ho i nakreslit. Jsem docela dobrý portrétista. Chodil jsem na výtvarnou školu a absolvoval jsem tam celé tři semestry!“

„Skvělé,“ ocenil jeho snahu Trent a zasedl k počítači, aby jejich dohodě dal právní formu. Když smlouvu vytiskl, dal ji Sullivanovi ke kontrole.

„Vy to podepíšete tady a já tady. Budete-li chtít, dám vám tam i razítko.“

Sullivan váhal.

„No tak, člověče! Na co ještě čekáte?“

„Ta beztrestnost se týká opravdu všeho? I přestupků?“

Trent měl co dělat, aby se ovládl a nezačal ječet. Ať to podepíše a nehraje si na chytráka!

„Dobře, připíšu tam i všechny přestupky.“

Sullivan roztrhal původní smlouvu a hodil ji do koše.

„Když už to přepisujete, můžete tam napsat, že po mně nikdo nebude požadovat náhradu za škodu, kterou jsem mohl svým jednáním způsobit?“

Na tohle přišel jak?

Sullivan si přečetl novou smlouvu a spokojeně pokýval hlavou. „Teď je to konečně ono,“ prohlásil a smlouvu podepsal. Pak ještě i dvě kopie.

Klenotník má holt smůlu, pomyslel si v duchu Trent. On se snažil, ale nemůže za to, že si Sullivan klade podmínky! Navíc klenotník se může zahojit na pojišťovně. Hlavní je, že dopadnou Pamelina vraha! Vytáhl zlaté pero a podepsal všechny tři papíry. Jeden z nich si vzal Sullivan, zbývající dva zamkl do trezoru.

„Nuže?“ pobídl Sullivana. „Jak vypadal ten člověk v plášti? Ve skutečnosti je to chladnokrevný vrah. Je mi líto, že jsem vás ponechal v nevědomosti, ale vy byste pak měl eso v rukávu a chtěl byste smlouvat.“

„Já jsem spokojený, pane prokurátore.“

„Říkám vám to, abych neměl výčitky svědomí. Vy máte beztrestnost na to klenotnictví a já budu mít svého vraha. Možná to není tak úplně čestné, ale sám jste říkal, že podepisujete smlouvu s Ďáblem. Nuže, jak ten vrah vypadá?“

„Stojí před vámi.“

Trentovi trvalo dlouho, než informaci vstřebal.

„Vydírala mě. Zlomil jsem jí vaz, uklidil celý byt a pak jsem zašel do toho klenotnictví, abych měl alibi. Ten muž v plášti byl někdo jiný. Klepal na dveře, ale já ho neviděl. Potřeboval jsem mít stoprocentní jistotu, že mě nikdo nikdy neobviní z její vraždy. A vy jste byl tak laskavý, že jste mi podepsal beztrestnost na v-š-e-ch-n-y trestné činy.“

Trent zuřil. Vymrštil se z křesla a jedním skokem byl u Sullivana.

„Vy jste mě obelstil! Obelstil mě nějaký obyčejný…“

„Prokurátor. Než jsem se dal politiku, dělal jsem prokurátora.“

Trent se svezl do křesla a chytil se za srdce.

„Dám vám jednu dobrou radu, Trente. Neměl byste být tak zbrklý.“

„Kdo mi zabrání, abych to nezveřejnil?!“

„Vaše ego. Tímhle byste se dokonale znemožnil. Tahle dohoda by znamenala konec vaší kariéry. Já riskuji jen to, že se nestanu guvernérem. Skoro bych řekl, že dneska jste to byl vy, kdo podepsal smlouvu s Ďáblem.“

Dvě dobré zprávy

„To je paráda!“ vydechla Olga obdivně, když ji Maryla pozvala dál. Olga se rozhlížela po předsíni a žasla. První dojem byl, že se ocitla v úplně jiném domě.

„Tohle jsi stihla během čtrnácti dní? Člověk se vrátí z dovolené a málem to tady nepozná,“ prohlásila se smíchem a začala se zouvat.

„Co blázníš? Nikdy ses nezouvala a teď začneš? Copak je to taková změna, že tě to vyvedlo z rovnováhy?“

„Připadám si jako v Jiříkově vidění,“ přiznala Olga. „Věděla jsem, že máš dobrý vkus, ale tohle je prostě… fantastické!“

„A to není všechno. Počkej, až uvidíš pokoje nahoře,“ slibovala Maryla a při tom se dobře bavila pohledem na svoji nejlepší kamarádku.

Má-li být sama k sobě upřímná, musí přiznat, že se jí to opravdu povedlo. Pracovala ve dne v noci a výsledek stál za to. Dům byl v odstínech béžové, hnědé a zlaté, což byly její nejoblíbenější barvy.

„Je to moderní, luxusní, a přesto útulné,“ ocenila Olga.

„Teď mluvíš jak katalog o bydlení,“ rozesmála se Maryla potěšená jejím obdivem. „A nezapomeň dodat, že se mi povedlo vykouzlit teplo domova.“

Olga se přestala zabývat interiérem a zaměřila se na přítelkyni. Prohlédla si ji od shora dolů a pak svraštila obočí. Maryla si povzdychla. Proč jí už všichni nedají pokoj?! Co je špatného na tom, že má ráda pohodlné oblečení v nenápadných barvách?

„Celý den jsem doma a nemám důvod se krášlit,“ pronesla preventivně na svou obranu.

„Řekla jsem něco?“ ozvala se Olga dotčeně.

„Zatím ne, ale za chvíli to začne. Vychrlíš to na mě jako kulomet a já si budu připadat jako malá holka před paní učitelkou.“

Olga se usmála a zakroutila hlavou.

„Nic neříkám, Marylo. Jsem na tebe pyšná, že jsi dokázala takhle nádherně předělat dům. To je první krok k tvému novému životu. A vzhled? Ten bude na řadě příště. Pořád ti říkám, že jsi pěkná ženská. Stačí zajít ke kadeřníkovi a k vizážistce. Figuru máš pěknou. Vlastně ti ji závidím. Co já bych za to dala, abych byla štíhlá jako ty.“

„Jsem hubená,“ konstatovala Maryla.

„No dobře. Tak jsi hubená. To je v módě a dobrý návrhář z tebe udělá kočku. Budeš se divit, ale jednoho takového znám.“

Maryla se nedivila. Olga pracovala v ženském časopisu a znát schopné návrháře patřilo k popisu její práce.

„Oblečení počká, teď mi musíš ukázat dům!“

Maryla ji odvedla do prvního patra a tam se rozpačitě zastavila u prvních dveří. Olga přimhouřila oči.

„Marylo?!“

Paní domu sklopila oči a vypadala, jako by vrostla do podlahy. Olga ji odstrčila a odhodlaně vstoupila do místnosti.

Byl to typický klučičí pokojík. Na zdech visely plakáty rockových skupin, na stole stál počítač a na posteli se váleli plyšáci. Peřina a polštáře byly rozházené a přes židle visely zmuchlané košile a džíny.

„Já si naivně myslela, že jsi předělala CELÝ dům!“

„Chtěla jsem, ale pak…“

„Kluci tu už nebydlí půl roku! Proboha, Marylo, vzpamatuj se! Já taky miluju svoje děti, ale ty to přeháníš. Kluci jsou dospělí, bydlí na koleji, jsou v pořádku a nic jim nechybí!“

„Já vím, ale nemůžu si pomoct.“

„Ty dva další pokoje vypadají podobně, viď?“

Maryla se sklopenou hlavou přikývla.

Ach jo.

Maryla žije jen pro rodinu a své tři syny doslova zbožňuje. Olga chápe, že by je chtěla mít pořád doma, ale už si musí uvědomit, že to tak nefunguje. Děti dospějí a osamostatní se.

„Už nejezdí ani na víkendy. Nabízela jsem jim, že jim budu prát a vařit, ale nemají zájem.“

Olga měla sto chutí s ní zatřást a zařvat na ni, ať se probere.

„Přes týden jsou ve škole a víkendy chtějí trávit s přáteli. Navíc jsou to chlapi, tak jim nedochází, že ti chybí. Neříkej mi ale, že vám ani nenapíšou a nezavolají?“

„Samozřejmě že volají, jen ne tak často, jak bych si představovala.“

„Co Henryk?“ zeptala se jí na manžela.

„Ten mi říká, že si o ně nemusím dělat starosti. Prý jsme je vychovali dobře a teď už záleží jen na nich, jak si uspořádají život.“

„Henryk má pravdu, Marylo,“ řekla jí jemně.

„Já vím, ale tvoje děti jsou ještě na střední a bydlí doma, tak si to neumíš představit,“ zakňourala Maryla.

„Věřím, že to zvládnu. Budu mít svoji práci, koníčky a doufám, že i tebe. Žádný mužský na obzoru není, ale já to zmáknu i bez chlapa.“

„Chtěla bych být jako ty, Olgo.“

„Marylo, Marylo,“ povzdychla si Olga a potřásla nechápavě hlavou. „Jak jen můžeš něco takového říct?“

Olga začínala litovat, že odjela a nechala tady kamarádku s jejími splíny. Věděla, že bere nějaké prášky, ale zřejmě jí příliš nepomáhají. Maryla trpěla depresemi a upadala do trudnomyslnosti, ale dneska si už Olga vážně myslela, že je to za ní.

„Jak jste se tu měli, když jsem byla pryč?“

„Henryk odjel na kongres do Prahy.“

„On tě tu nechal samotnou?“ vyjekla Olga.

„Nepřeháněj! Nejsem blázen. Proč bych nezvládla být dva týdny sama?“

Proč? Mám ti to všechno připomenout? Ty záchvaty pláče? To, jak ses vykašlala na svůj vzhled? Jak jsi začala rapidně ubývat na váze? A co ten víkend, kdy jsi nevylezla z postele? Co ty spolykané prášky na spaní?

Děti jí odešly na univerzitu a ona se od té doby chová, jako by její život neměl smysl.

„Promiň, nechtěla jsem na tebe vyjet,“ omluvila se Maryla. „Chceš se mrknout do ložnice?“

Olgu tam nejvíce zaujala řada černobílých fotografií, které byly zavěšené proti manželské posteli.

Ihned poznala budovu varšavského divadla a nádraží. Na jedné fotce byla krakovská knihovna a na další muzeum ve Vratislavi. Ještě dokázala identifikovat radnici v Krakově, ale u dalších dvou si nebyla jistá.

„To jsi fotila ty?“

„Jo. Ty dvě poslední jsou vily v Gdaňsku.“

Olga si fotografie důkladně prohlížela a znovu a znovu žasla nad tím, jak je její přítelkyně talentovaná.

„Marylo! Začínáš mě štvát. Dokážeš tolik věcí! Podívej se na ty fotky pořádně. Ty nevidíš, jaká je to nádhera?! Ber to tak, že teď máš spoustu času na své koníčky. A proč bys nemohla znovu nastoupit do zaměstnání?“

„Chceš se podívat do Henrykovy pracovny?“ zeptala se Maryla, aniž by se obtěžovala odpovědět.

Kamarádka nebyla na pracovnu nijak zvlášť zvědavá, ale nechala se tam odvést.

I pracovně dominovala béžová a hnědá, ale tady to rozhodně nebyly barvy, co Olgu zaujalo.

„Co je to?“ vyhrkla zděšeně.

„Co?“

„TAMTO!“ prohlásila znechuceně a ukázala na malou černou pistoli ležící na stole.

„To je zbraň.“

„To vidím taky! Ale proč tady je? Henryk ji nenosí do práce?“

„V práci má služební, tuhle mi nechal na obranu, kdyby se k nám někdo vloupal.“

„Panebože, Marylo! Proč není zamknutá v šuplíku nebo trezoru?“

Přítelkyně se na ni nechápavě podívala.

„Tady nikomu nepřekáží a je po ruce, kdyby se něco semlelo. Když byly děti malé, zamykali jsme ji. A když tu už nejsou, tak není důvod.“

Jenomže jsi tady ty! Copak ti chlapi vážně nic nedomýšlí?!

Dole bouchly dveře a Olga se musela hodně ovládnout, aby neběžela dolů a Henrykovi nevynadala, jaký je sobec. Jeho žena se už jednou pokusila o sebevraždu a on jí nechá na očích nabitou zbraň!

„Vypijeme si čaj?“

Olga je nechtěla rušit, a tak se vymluvila na pracovní schůzku, která ji ještě čeká.

Společně sešly dolů.

„Nazdar, krasavice,“ pozdravil ji Henryk a ona ho přátelsky políbila na tvář.

„Jak se má náš policajt? Slyšela jsem, že váš šéf odchází do důchodu. Hlásíš se do konkurzu?“

Marylu ani nepřekvapilo, že o tom Olga ví. Je přece novinářka, ti bývají zpravidla velice dobře informováni.

„Že se ptáš! Hlásí se i Kowalcyk, ale ten proti mně nemá šanci,“ holedbal se Henryk a Maryla odešla do kuchyně s tím, že dá vařit vodu na kafe.

Když na ně neviděla a nemohla je slyšet, Olga sevřela Henrykovi zápěstí a sykla: „Být tebou, tak uklidím tu pistoli!“

„Olga už odešla?“ Marylu překvapilo, že kamarádka odešla bez rozloučení a ještě za sebou práskla dveřmi. Henryk ji něčím naštval?

„Vy jste se nepohodli?“ ptala se manžela, když mu servírovala kávu do obývacího pokoje.

„Nevím, co jí přeletělo přes nos. Sedni si ke mně, mám pro tebe dvě dobré zprávy.“

„Volali kluci?“ zajásala.

Kluci? Vždyť volali o víkendu a to jsou teprve dva dny!

„Ne. Když nevolají, znamená to, že jsou v pořádku. Až zavolají, budu vědět, že mám připravit šrajtofli.“

„To má být jako vtipné?“

Maryla vypadala naštvaně.

Musí si to zapamatovat, aby to mohl říct chlapům v práci. Ti se na rozdíl od ní potrhají smíchy.

„První dobrá zpráva je, že jsem konečně sehnal Mejdan v Las Vegas. Zaručuju ti, že to ti zvedne náladu.“

To si nemyslela, ale mile se zeptala, cože je ta druhá dobrá zpráva.

„Na příští víkend jsem pozval několik přátel. Budeš mít svátek a hezky se nám to kryje s termínem, kdy se rozhodne o novém řediteli. Slavit budeme oba.“

Maryla ztuhla.

Manžel sundal z krku flešku a zasunul ji do přehrávače. Film začal a Maryle bylo do breku.

Ona žádné cizí lidi ve svém domě nechce! Není zvědavá na jejich soucitné ani výsměšné pohledy! Naoko se usmívají, ale ona moc dobře ví, co si myslí. To s těmi prášky na spaní byla hloupost, teď už to ví taky. Nevyšlo to, jak si představovala. Henryk ji odvezl do nemocnice, kde jí vypláchli žaludek.

Zachvěla se.

Snažil se to ututlat, ale stejně se to rozkřiklo. Všichni ti, co budou na večírku, o tom určitě ví. A jestli ne, dozví se to tady. Už teď jí pohrdají, pak se jí budou ještě navíc posmívat. Podívejte se na ni, na ubožačku! Chtěla se zabít a nevyšlo jí to. Pěkně to zbabrala, jen co je pravda.

Cameron Diaz a Ashton Kutcher se snažili, ale Maryla se cítila čím dál hůř.

„Někdy si říkám, jestli by nebylo lepší, kdybychom se rozvedli. Jsem pro tebe jenom přítěží.“

Henryk se na ni podíval tak, jako kdyby se dočista zbláznila.

„Co to plácáš za nesmysly, Marylo? Brali jsme se v kostele a žádný rozvod nepřipadá v úvahu! Začínám si říkat, že Olga měla pravdu. Možná by nebylo špatné, kdyby sis s někým promluvila o svých problémech. Záleží mi na tobě.“

„U psychiatra jsem už byla.“

„Kolega mi dal tip na jednu doktorku. Prý je dobrá.“

Aha. Tak on se o ní baví v práci! Co jim tam asi tak vypráví? A co si říkají oni? Nejspíš se jí posmívají jako všichni ostatní. No jo, Maryla. To je ta, co se ani neumí zabít.

Ona se ale poučila. Už ví, jak to má udělat, aby to vyšlo hned na první pokus.

Stačí přiložit pistoli ke spánku a stisknout spoušť.

„Dobrý den, já jsem Maryla Adamowiczová. Objednávala jsem se po telefonu.“

Doktorka Rodowská povstala, aby přivítala novou pacientku. Ta postávala u dveří a neodvažovala se vstoupit. Na to byla doktorka zvyklá.

Přistoupila k Maryle a odvedla ji k oknu, kde ji usadila do pohodlného křesílka. Zdálo se, že to pacientku zaskočilo.

„Já myslela, že si mám lehnout na pohovku?“

Doktorčiny rty zvlnil úsměv.

„Tohle mi říká každý nový pacient. A já každému říkám, že pokud chce, může si lehnout. Jestli vám to bude připadat pohodlnější, tak jen do toho.“

Doktorka se usadila za svůj stůl a napila se heřmánkového čaje. Maryla se rozhlížela po ordinaci a pomalu docházela k názoru, že to není tak hrozné, jak čekala. Když byla u psychiatra minule, bylo to v nemocnici a prostředí tomu odpovídalo. Tehdy seděla v poloprázdném pokoji, kde se jí zvedal žaludek z pachu dezinfekce. Tahle ordinace nebyla vůbec sterilní, a dokonce voněla! Možná je to tím, že je na soukromé klinice, možná je to díky doktorce Rodowské.

Maryla se trochu uvolnila.

„Dala byste si také šálek čaje?“ nabídla jí doktorka a mile se usmála.

Takové maličkosti a svět je hned o něco příjemnější.

Doktorka byla sympatická a Maryle blesklo hlavou, že bude vážně dobrá.

Čaj ale odmítla. Ruce se jí pořád chvěly a nechtěla, aby si toho doktorka všimla. Jestli je ale tak dobrá, stejně jí to musí být jasné.

„Jak dlouho už ordinujete?“ zeptala se zvědavě, protože ji to opravdu zajímalo.

Doktorka se neurazila.

„Deset let. Je mi třicet šest.“

„Vypadáte mladší.“

Doktorka se usmála a vzala si od ní kartičku pojišťovny. Zatímco se jí ptala na osobní údaje a anamnézu, kterou udělal předchozí psychiatr, Maryla si ji důkladně prohlédla.

Tipla by ji na třicet. Doktorka měla jasnou pleť, obrovské zelené oči a blond vlasy stažené do ohonu. Byla štíhlá a pohybovala se tak nějak klidně a vláčně. Minulý doktor byl cholerik a všechno muselo být honem, honem. Pobyla u něj necelých pět minut, on jí předepsal prášky a řekl, že má přijít za měsíc.

Maryle došlo, že Olga i Henryk měli pravdu. Opravdu si potřebovala s někým popovídat a svěřit se mu.

Doktorka vzhlédla od počítače a věnovala jí povzbudivý úsměv.

„Ještě chviličku, ano? Pak už se vám budu věnovat.“

Maryla přikývla a v duchu si dávala dohromady proslov, kterým začne. Naštěstí toho byla ušetřená, protože slova se ujala doktorka.

„Vaši synové se osamostatnili a vy se s tím nemůžete vyrovnat.“

To bylo přesné. Ona by o tom mlela několik minut a nejspíš by se ani nedostala k podstatě věci, ale doktorce stačila jediná věta, aby vystihla podstatu.

„Tenhle stav je běžný. My tomu v psychiatrii říkáme syndrom prázdného hnízda. A věřte mi, je to naprosto normální jev. Rozdíl je ale v tom, jak se s tím která žena vyrovná. Vy s tím máte velké potíže, že?“

Maryla se místo odpovědi zeptala, zda má doktorka děti.

Ta zvedla levou ruku, na které nebyl jediný prsten.

„Nejsem vdaná ani nemám děti.“

Jestliže čekala, že ji Maryla obviní z toho, že se nedokáže vžít do její situace, nedočkala se.

„Je to těžké. Mám pocit, že už mě v životě nic nečeká. Posledních deset let jsem nepracovala a věnovala se naplno rodině. Manžel je policista, často není doma a kluci k nám jezdí sotva jednou za čtrnáct dní. Občas zavolají, ale já bych je chtěla slyšet každý den! Sedím doma a čekám, až se ozvou. Na koníčky jsem rezignovala a přátele jsem poztrácela časem. Náplň mého života byly děti. Teď nemám nic a je mi hrozně! Pokusila jsem se o sebevraždu.“

„Jednou?“

Maryla uhnula pohledem. Doktorka věděla, že cokoliv teď řekne, bude lež.

„Ano. Spolykala jsem prášky na spaní. Našel mě manžel a odvezl mě do nemocnice. Bylo to před čtyřmi měsíci.“

„Jak se na to díváte dneska?“

„Nevím. Říkám si, že to byla děsná blbost, ale na druhou stranu… Nějaký vnitřní hlas mě přesvědčuje o tom, že by to bylo nejlepší řešení.“

Doktorka jí neodporovala a nechala ji, aby pokračovala. Maryla se rozhodla říct pravdu.

„Manžel má doma zbraň a já mám někdy neodolatelné nutkání se jí dotknout. Něco mi říká, že ji mám vzít do ruky. Ale na druhou stranu se bojím ten hlas poslechnout. Vím, že by pak pokračoval a nabádal mě, abych stiskla spoušť.“

Doktorka se tvářila vážně.

„Je to, jako by ve mně bojovaly dva hlasy. Jeden mi poroučí, abych pistoli vzala a vystřelila, ale druhý hlas mě od toho zrazuje.“

„To je pud sebezáchovy,“ hlesla tiše doktorka.

„Moje kamarádka říká, že je na vině moje nízké sebevědomí.“

Doktorka dala kamarádce za pravdu. Maryla byla nevýrazná žena po padesátce. Měla světle hnědé vlasy a světle modré oči. Všechno na ní působilo vybledle a obyčejně. Snad by pomohly šminky a jiné oblečení, ale ani to ji pravděpodobně nespasí.

„A taky říká, že bych se měla něčím zaměstnat,“ pokračovala Maryla.

„To je dobrý nápad. Co vás baví?“

Maryla několikrát popotáhla nosem.

„No, dřív mě hodně bavila moje práce. Dá se říct, že mám ráda tvůrčí činnost. Ráda se dívám, jak něco vzniká.“

„Proč ne. Uvažovala jste o návratu do zaměstnání?“

„Ono to není jednoduché. Dlouho jsem byla mimo. Začínala bych zase od píky. A musela bych pro někoho pracovat. Dřív jsem dělala sama na sebe, ale je mi padesát pět, tak nevím, nevím.“

„Moje známá shání na bleších trzích květináče a potom je upravuje a prodává na internetu. Jiná peče domácí sušenky a nabízí je po cukrárnách. Mám pacientku, kterou živí výroba košíků. Nic není nemožné, když se chce.“

Maryla na ni nechápavě civěla. Pletení košíků? Malování květináčů a pečení sušenek?

„Já jsem architektka. Tady ve městě jsem navrhovala divadlo a nádraží.“

Teď to byla doktorka, kdo zkoprněl úžasem.

„Vy jste architektka?! Budova divadla je vaše práce?! O tom jsem neměla ani tušení!“

„Nemám ráda publicitu a dneska už ani nemají zájem o mně psát.“

„Divadlo a nádraží! Vy jste dělala i knihovnu v Krakově! Vaše budovy vyhrávají ceny a jejich miniatury si kupují turisti z celého světa!“

Jo. Ale její chlapce to domů nepřivede.

Doktorka dopila čaj a pobaveně zatřásla hlavou.

„To jsou mi věci! Vždyť vy jste byla slavná!“

Byla. Ale už nejsem.

Maryla zakašlala, aby se doktorka vzpamatovala a vrátila se k původnímu tématu.

„Zkoušela jste někdy psát deník? Ne? Je to výborná forma terapie. Navrhuji, abyste si každý den zapisovala své pocity.“

„Dobře. Ale bude to stačit? Pomalu mi dochází léky, které mi předtím předepsali.“

Doktorka chvíli rachtala v šuplíku a potom z něj vyndala dvě bílé krabičky.

„Jsou na týden, potom se mi přijďte ukázat, ano? A nezapomeňte přinést deník. Společně se do něj podíváme.“

Seděla u televize a okusovala propisku. Deník si položila na kolena a přemýšlela, co tam napsat. Henryk se díval na zprávy a ani nedutal. Věděl, co jeho žena provádí, a snažil se dodržet nepsanou dohodu, že o deníku mezi nimi nepadne ani slovo.

Maryla se zahryzla do propisky a zamyšleně přimhouřila oči. Ne, nebude psát o synech, o těch včera popsala tři stránky. Aby to bylo spravedlivé, každému věnovala jednu. O Olze psala předevčírem. Má psát o své bývalé práci? Nebo o manželovi?

Že by napsala: Milý deníčku, dneska se Henryk dozvěděl, že projel konkurz a jeho šéfem bude Kowalczyk. Sice to neřekl, ale já vím, jak moc je zklamaný. Já žila našimi syny a on svojí prací. Má to napsat? Co když se přes to Henryk nepřenese a stane se pacientem doktorky Rodowské? Pak by asi nebylo správné podsouvat jí nějaké názory.

Maryla napsala: Manžel nezískal vytoužené místo a propadá depresi.

Může napsat, že se jí ještě víc odcizil?

A proč by ne? Napsala: Někdy se ptám, jestli Henryk nemá milenku.

Pak napsala, že jí po nových prášcích bývá nevolno, ale okamžitě to přeškrtala. To může říct doktorce osobně, tak proč plýtvat místem v deníku?

Dneska byla v manželově pracovně a dlouhou dobu zírala na jeho pistoli. Dva hlasy proti sobě bojovaly, nakonec vyhrál ten rozumnější. Na jak dlouho?

Maryla deníku přiznala pravdu: Dívala jsem se na pistoli a přemýšlela, jaké to je, když kulka proletí mozkem.

Co tam ještě napsat?

Dlouho přemýšlela a pak se rozhodla, že bude psát o jediné věci, která pro ni má smysl. Ano, o svých synech sice psala včera, ale nezaslouží si víc než jen jednu stránku?

V ordinaci zase voněl heřmánkový čaj a doktorka se přívětivě usmívala. Maryla si sedla do pohodlného křesílka u okna a podala doktorce svůj deník. Ta se do něj začetla a jen občas pozvedla hlavu, aby se ujistila, že je pacientka v pořádku. Maryla se dívala z okna a doktorky si nevšímala.

„Vidím, že je to hlavně o vašich dětech,“ prohlásila, když dočetla.

Maryla se omluvně usmála.

„Ale to je v pořádku. Ostatně něco takového jsem předpokládala. Nemohla jsem si nevšimnout, že píšete víc o ostatních než o sobě. Do budoucna budeme muset zapracovat na vašem sebevědomí.“

Vtom je vyrušilo tiché zaklepání na dveře. Byla to recepční, která doktorce oznámila, že má naléhavý hovor z nemocnice.

„Za chvíli jsem tady,“ ujistila Marylu a vrátila jí deník. Pak odešla a přivřela za sebou dveře.

Hovor byl zřejmě velice důležitý, protože uběhlo pět minut a doktorka nikde. Maryla se procházela po ordinaci a prohlížela si knížky a upomínkové předměty, které byly vystavené na poličkách.

Když se doktorka vrátila, tvářila se vážně.

„Bohužel budeme muset dnešní sezení ukončit. Jeden pacient napadl svoji manželku a pobodal ji. Ona se bránila a oba skončili v nemocnici. Policisté ho musí vyslechnout a požádali mě, abych byla u toho.“

„Ale to vůbec nevadí. Necháme to na jindy. Chápu, že tohle je důležitější.“

Maryla byla vlastně ráda. Alespoň se vyhne tomu, aby doktorka rozpitvávala její zápisky. Pohotově schovala deník do kabelky a chystala se k odchodu.

„Opravdu vám to nevadí?“

„Vůbec ne,“ ujistila ji Maryla ve dveřích.

„Počkejte! Tady máte další prášky a s recepční si domluvte termín koncem příštího týdne, ano? A nezapomínejte si zapisovat do deníku!“

Doktorka Rodowská se zamkla, aby ji recepční nerušila, a vytáhla mobilní telefon.

„Jestli to klaplo? To víš, že ano! Před chvílí odešla a deník má u sebe. Když to nevyjde a ona se nezastřelí, použij ty prášky. Schválně jsem jí dala mnohem silnější, než jaké brala předtím. Kolik? Čím víc, tím líp! Až bude mrtvá, postarej se, aby našli deník. Musí to vypadat, že spáchala sebevraždu!“

Pak chvíli poslouchala.

„Neboj, Henryku. Nikdo nás nebude podezírat, vymysleli jsme to perfektně! Její chyba, že je katolička a odmítá rozvod. Už se nemůžu dočkat, až budu tvojí ženou. Taky tě miluju. Tak zatím.“

Za chvíli se oblékne a vyrazí do nemocnice.

Předtím ale něco malého zakousne a dopije čaj. To víte, když plánujete vraždu, vyhládne vám.

Maryla seděla v parku na lavičce. Byla se sebou spokojená a usmívala se na celý svět. Možná to trochu přeháněla, ale jak jinak by se k té mrše dostala?!

Až vypije čaj, bude mrtvá.

A Henryk?

Nejdřív ten zpackaný konkurz a teď ještě tohle! Kdo by se divil, že po smrti své milenky spáchal sebevraždu? Lidi budou mít jasno. Taková tragédie a pistoli měl na dosah ruky!

Maryla konečně zjistí, jaké to je, když stiskne spoušť a kulka proletí mozkem.

To je první dobrá zpráva.

Ta druhá je, že se na Henrykově pohřbu setká se svými milovanými syny.

Srdcová dáma

Teresa stála schovaná za sloupkem a pozorovala svého manžela, jak se předvádí před jakousi zrzkou v upnutých stříbrných šatech. Mario o své manželce neměl ani ponětí a ona ho nemínila o své přítomnosti informovat.

Kasino bylo jeho a Mario jako správný byznysmen chodil mezi hracími stoly a povzbuzoval hráče, aby zvyšovali sázky. Zrzku zahlédl u stolu s ruletou, chvíli u ní postál a po několika minutách ji odtáhl k nízkému stolku pro dva, kde měli jakés takés soukromí.

Luskl prsty a úslužný číšník přispěchal s lahví šampusu. Teresa se ušklíbla. To je komediant! Proč tak cení zuby? Aha, to má být úsměv. Kdyby tak věděl, že vypadá jako vlk. Nebo jako hladový pes. Jo, to je přiléhavější. Hladový pes! Mario blýskal zuby a zrzka se chichotala něčemu, co jí vyprávěl. Mario, světák a bonviván za každých okolností!

A přece byly doby, kdy na něj obdivně hleděla a byla zamilovaná až po uši. A nebylo to ani tak dávno. Tři roky. Tři společné roky stačily, aby jí spadly klapky z očí. Byly manželé, měli společný dům, ale v něm se posledních pár měsíců jen míjeli. On se o ni nestaral a ona se nestarala o něj. Jakže se to říká? Vzájemné odcizení? Teresa by spíš řekla, že si byli totálně ukradení.

Mario odněkud vykouzlil karty a rozprostřel je do vějíře. Teresa zkameněla. To snad ne! On na ní zkouší stejný trik, kterým sbalil kdysi ji. Zrzka natáhla ruku a pomalu s ní pohupovala nad kartami. Terese se zdálo, že slyší manželův hluboký hlas. „Vyberte si jednu kartu, a neukazujte mi ji.“ Zrzka váhala, ale pak přece jen jednu vybrala. Teresa viděla, že zvolila druhou zleva. Ona tenkrát karty spočítala a vybrala přesně zprostředka. Jak byla trapná. Stejně jako tahle dívka se zrzavými vlasy.

Zrzka přikryla zadní stranu karty dlaní a strčila si ji před obličej. Pak ji vrátila mezi ostatní a Mario je zručně zamíchal. To je šašek! Šašek a šejdíř! Mario vyhodil karty do vzduchu a tam mu nějakým zázrakem vytvořily oblouk, který se pak na stole sám srovnal do vzorné hromádky. Zrzka nadšeně vypískla a zatleskala. Spolu s ní zatleskalo i několik hostů kasina. Mario si užíval jejich obdiv a Teresa ho v duchu posílala do horoucích pekel.

Mario vytáhl jednu kartu a položil ji na stůl obrázkem dolů. Pak svoji společnici pobídl, aby kartu otočila a řekla mu, zda se trefil. Zrzka sáhla po kartě a překvapeně vykřikla.

Mario pohyboval rty a Teresa zašeptala: „Srdcová dáma. Ta představuje lásku. I vy jste moje srdcová dáma.“

Kolika to už říkal? Kolik ženských před ní a po ní takhle oblboval?

Teresa už dávno pochopila, že v balíčku jsou jenom srdcové dámy.

Ale její manžel má takový šarm, že jeho srdcové dámy ani nenapadne, že by si měly karty zkontrolovat.

Seznámili se v Turíně na výstavě aut. Ona tam dělala hostesku, on přijel se svým přítelem, aby se pokusili získat akcie Fiatu. Mario Luciani a Antonio Moretti. Majitel kasin rozesetých po celé Itálii a finanční poradce. Nádherný, nezkrotný Mario a rozumný, opatrný Antonio. Byli jako oheň a led. Teresa neznala rozdílnější lidi, a přece jim přátelství vydrželo od dětských let.

Poprvé Terezu viděli, když navštívili výstaviště. Stála u luxusního vozu a usmívala se na novináře. Jejím úkolem bylo hlídat vůz, ale pořadatelé si ji objednali z modelingové agentury hlavně proto, aby byla sexy. A tak postávala vedle auta v titěrných šatečkách a k ruce měla technika, který na požádání sděloval informace o předváděném autu. Trošku se nudila, ale práce byla dobře placená a jiný kšeft stejně neměla, tak proč ne?

Mario na ní mohl oči nechat a ona bláhová to považovala za lásku na první pohled. Nebyla primitivní pipka z venkova, ale zatím se nesetkala s nikým, kdo by byl Mariovi podobný. Byl opálený a rozhodně tmavší než většina Italů. Na rozdíl od svých krajanů byl vysoký a štíhlý. Měl kudrnaté vlasy, římský nos a na sobě oblek, který už zdálky křičel, že jeho majitel má peněz na rozhazování. K obleku si vzal růžovou košili a kanárkově žlutou kravatu, což ji tenkrát nadchlo.

Antonia vedle něj sotva zaregistrovala. Co říct o Antoniovi? Nebyl ani tak vysoký, ani štíhlý a jeho obličej nebyl ani zdaleka tak zajímavý jako obličej jeho přítele. I on měl kudrnaté tmavé vlasy a hnědé oči, ale prostě to nebylo ono. Jeho oblek musel stát přinejmenším stejně jako Mariův, ale Terese připadal obyčejný.

Mario žvanil, rozhazoval rukama a všude ho bylo plno. Antonio mlčel a nikdy s ním nebyla sranda. A přesto… přesto je Antonio lepší. Teresa by to nikdy nepřiznala, ale párkrát ji už napadlo, že možná udělala chybu. Antonio by byl lepší manžel než její Mario. Ale copak to mohla vědět? Vždyť jí bylo devatenáct let!

Měl o ni Antonio zájem? Nechoval se tak, ale Teresa věřila, že kdyby měla zkušenosti, které má dneska, dokázala by ho svést. Ostatně, proč by ji neměl chtít? Byla veselá, hezká a chytrá. Zamiloval se do ní Mario, tak proč by se nezamiloval i Antonio? Tedy pokud nedává přednost mužům.

Místo zásnubního prstenu jí Mario nechal vyrobit zlatý přívěsek ve tvaru karty. Měřil skoro deset centimetrů a zlatník do něj vyryl srdcovou dámu.

Od té doby se stala spousta věcí. Dospěla a pochopila, jaký je její manžel ve skutečnosti. Zjistila, že Antonio je na ženské stejně jako Mario, jen to nedává tak okatě najevo. A taky přišla na to, že Mario přes všechny řeči o hlubokém a nezištném přátelství drží Antonia v šachu. Ne, nevydírá ho, jen na něj něco ví.

Ví to i Teresa, ale ta se to dozvěděla čirou náhodou. Nechtěla poslouchat za dveřmi, ale nesla jim do salonu občerstvení a oni mluvili hodně nahlas. Mario potřeboval od přítele malou službičku a tomu se do toho nechtělo, protože to zavánělo kriminálem. A tak mu Mario připomenul jeho poklesek starý pět let. Antonio potřeboval zaplatit dluhy, ale banky mu nechtěly půjčit. Vyřešil to tak, že použil peníze, které mu svěřili klienti. Mario se o tom dozvěděl a naléhal na Antonia, aby si vzal peníze od něj. Díky tomu se Antonio vyhnul vězení a Mario získal vazala.

Za Teresou někdo zakašlal a ona se polekaně otočila. Byl to Antonio.

„Ahoj,“ pozdravila ho a snažila se postavit tak, aby přes ni neviděl na Maria a jeho nejnovější objev.

„Já už jsem je viděl,“ řekl jí a Teresa se začervenala.

Pak se jí zmocnil hněv. „Jsi jeho nejlepší přítel, tak určitě víš, kolik jich bylo. S kolika mě podvedl?“

„On tě ale opravdu miloval!“

Miloval. Minulý čas.

„Tak kolik jich bylo?“

Mlčel a jí došlo, že se to od něj nedozví.

„Promiň, zapomněla jsem, že jsi jeho nejlepší přítel a ne můj.“

Antonio se cítil trapně.

„Záleží mi na vás obou.“

Hezká diplomatická odpověď. Ano, záleží mu na nás obou, ale Maria zná přece jen déle a navíc je mu zavázaný. To Mario mu půjčil deset milionů eur, ne ona. Ale už brzy z ní bude velice bohatá dáma!

„Rozvedu se a budu chtít polovičku jeho majetku.“

Antonio se rozesmál.

„Polovičku majetku? Ty si myslíš, že ti něco dá?“

Teresa vzdorně pohodila hlavou.

„Seženu si toho nejlepšího právníka!“

Antonio mlčel a ona na něj začínala mít zlost. Proč nic neřekne? Proč jí nechce pomoct? Copak se nechce Mariovi pomstít za to, jak s ním jedná? Nechá se dál ponižovat? Kolikrát ještě mu Mario připomene jeho poklesek a bude po něm chtít nějakou malou službičku?

„Ráda bych tě měla na své straně, Antonio. Když mě podpoříš a pomůžeš mi, rozdělím se s tebou.“

Antonio se do ní vpíjel očima.

„Nezahrávej si s ním! Mario dokáže být nebezpečný.“

„Dám ti třicet milionů eur.“

„Ne, Tereso. Já do toho nejdu. Jsem jeho přítel.“

„Přítel, přítel,“ posmívala se mu.

„A taky dlužník.“

Teresa naštvaně bouchla pěstí do sloupu. Pak se otočila a uraženě odkráčela.

„Co ti chtěla?“ zeptal se ho Mario, když si přisedl k jeho stolku.

Antonia jeho otázka nijak nepřekvapila. Věděl, že zdi kasina mají oči i uši. Zrzka odešla bůhvíkam a jeho ani nenapadlo se po ní ptát. Jak zná svého přítele, co nevidět mu vylíčí celou jejich konverzaci. Mario nedokáže mlčet a to je chyba. Kdyby byl diskrétnější, Teresa by nikdy nezjistila, že jí zahýbá.

„Mluvila o rozvodu.“

„Jen ať se rozvede. Kdo jí brání?“

„Nebuď tak lehkomyslný. Může ti dělat problémy.“

„Nic vtipnějšího jsem už dlouho neslyšel. Je mi jasné, o co jí jde. Doufá, že ze mě vytříská prachy, ale to se přepočítala! Přišla s holou prdeli a s ní i odejde. Už měsíc mě sledují detektivové, a co zjistili? Nic!“

To byla pro Antonia novinka.

„Tebe měsíc sledují a tys mi o tom nic neřekl?!“

„Proč tě tím zatěžovat? Teresa si myslí, že vyštrachají něco, s čím vyrukuje u soudu, ale má smůlu. Byla tak drzá, že mi o tom sledování sama řekla. Věřil bys tomu? Nabídl jsem jí několik milionů, ale ona chce půlku všeho!“

„Asi je naštvaná.“

„Taky si myslím,“ prohlásil Mario spokojeně. „Ty jsi s ní mluvil. Vypadala, že žárlí?“

„Sledovala vás. Stála za sloupem a dívala se dolů. Neřekl bych, že žárlila.“

„To je škoda.“

„Vadilo jí, že předvádíš svůj trik s kartami.“

Mario se hurónsky zasmál.

„Už by měla vědět, že jsem hráč. A žádnému hráči jedna srdcová dáma nemůže stačit.“

Serena si užívala s přítelem Guliem příjemný večer. Seděli ve vyhlášené restauraci U Salvatora a jedli jejich oblíbené rizoto s mořskými plody. Před deseti lety se tady seznámili a od té doby se zdejší návštěvy staly tradicí. Vždy si objednávali to samé a nikdy se nedali zlákat, aby vyzkoušeli cokoliv jiného. Číšníci stáli vyrovnaní v řadě, sledovali je a šeptem se sázeli, zda Serena konečně přijme nabídku k sňatku.

Guliovy žádosti o ruku se už také staly tradicí. U Salvatora jí devětkrát předvedl prsten s diamantem a Serena ho devětkrát odmítla.

„Jestli ho nebude chtít ani letos, tak já si ho vezmu,“ prohlásila mladičká servírka a její kolegové se tlumeně zasmáli. Věděli, že Gulio se definitivně zaláskoval a své milované bude nabízet svatbu až do soudného dne.

Číšníci si říkali, jaká je to škoda, že se ti dva krásní lidé nevezmou. Žijí spolu, jsou zamilovaní a i po letech vrkají jako dvě holubičky.

„Možná si ho nechce vzít, protože se bojí, jak by mohli dopadnout. Je rozvodová právnička a dennodenně se setkává s klienty, co se brali z velké lásky a teď si jdou po krku.“

Jeden z číšníků kolegyni naznačil, aby zmlkla. Z kuchyně totiž vyšel šéf a ten nesnáší, když se spolu personál baví.

Sereně zazvonil telefon a ona se podívala, kdo volá.

„To je Teresa, musím to zvednout.“

„Ona volá v deset večer?“ zavrčel Gulio. Teresu osobně nezná, ale nenávidí ji za to, že jim kazí romantický večer.

„Zřejmě je to naléhavé,“ usadila ho. „Rozvádí se a její manžel je Mario Luciani.“

Aha. Takže Serena doufá, že z jejich rozvodu vytříská prachy. Mario Luciani je velké zvíře a všichni přece vědí, že je v balíku. Gulio Serenu miluje, jen by si někdy přál, aby nebyla tak žhavá po penězích.

„Omluvíš mě na chvíli?“

Byl naštvaný, ale k čemu mu to je? Serena má vlastní hlavu a vždycky dělá jen to, co chce ona.

Přítelkyně se na něj zářivě usmála, přehodila si přes rameno kabelku a s telefonem v ruce odešla do vstupní haly, aby ji nikdo při hovoru nerušil.

„Zjistila jste něco?“ zeptala se dychtivě své klientky.

„Je to kurevník, ale nic mu nedokážeme!“

Serena poznala, že Teresa je na pokraji hysterie.

„Klid, jen klid,“ snažila se ji utěšit.

„Dneska se v kasinu naparoval před nějakou zrzkou, ale všechno v rámci počestnosti! On se nikdy nenechá nachytat in flagranti!“

„Nikdo není neomylný. I váš manžel jednou šlápne vedle. A my budeme u toho.“

„Jenomže kdy?! Nemůžu čekat celé roky na to, až se pán milostivě nechá nachytat!“

Serena ztišila hlas. „Náhodě se dá napomoct.“

„Jak?“ nechápala Teresa.

„To nechte na mně, já už něco vymyslím. Teď jsem v restauraci a zítra dopoledne mám volno. Co kdybyste mi zavolala odpoledne? To budu v kanceláři. Podívám se na hlášení z detektivní agentury, jestli v nich nebude něco, co by pomohlo.“

„Co vlastně zjistili?“

Serena si povzdychla. Takovéhle věci se neříkají snadno, i když manželka touží po rozvodu.

„Navštěvuje různé kluby, ale našim detektivům se nikdy nepodařilo dostat dovnitř.“

„Detektivové se nedostanou do bordelu?“

„Fakticky to jsou bordely, ale navenek jsou to elitní a drahé kluby, kde jsou všichni diskrétní a dovnitř jen tak někoho nepustí.“

„Antonio tam chodí s ním?“

„Pan Moretti byl několikrát spatřen, jak tam vchází po boku vašeho manžela, takže ano, byl tam také. On je nejspíš jediný, kdo ví, co se tam děje. Kdybyste ho přesvědčila, aby ve váš prospěch vypovídal u soudu, bylo by to velké plus. Pokoušela jste se mu navrhnout dohodu?“

„Jistěže ano! Ale ten tupec mi řekl, že nezradí svého nejlepšího přítele!“

„Můžete přistoupit na návrh vašeho manžela. Dostanete pět milionů a budete volná.“

„Ne!“ zařvala Teresa. „Chci se rozvést a chci polovinu jeho majetku! Z toho nikdy neslevím! Na vás je, abyste to zařídila!“

Serena se neurazila. Ostatně něco podobného slýchávala velice často.

„Kde jste?“

„Doma. Mario je v kasinu. Nemluvíme spolu, tak ani nevím, zda má v úmyslu se sem vracet. Tipuju, že půjde za nějakou děvkou.“

„Už na to nemyslete, něco vymyslím, slibuji. Vezměte si prášek na spaní nebo si dejte víno a pusťte manžela z hlavy. V klidu se vyspěte a zítra odpoledne mi zavolejte, ano? Uvidíte, že to dopadne dobře.“

„Ještě jednu láhev!“ zavelel Antonio a číšník se mohl přerazit, aby vyhověl jeho přání.

Pořád byli v Mariově kasinu. Po Terese a detektivech ani stopy, tak se rozhodli, že si vyhodí z kopýtka. Zrzka se už neukázala, ale jak řekl Mario – vem ji čert!

„Kolikátá je to láhev?“ zajímal se Mario, kterému se už začínal plést jazyk.

„Třetí. Ne. Čtvrtá. Nebo ne? Čtvrtá nebo pátá. Komu na tom záleží?“

„Nerad bych, aby se u soudu objevily fotky, na kterých jsem opilý, jak zákon káže. Ne že by to mělo vliv na dělení majetku, ale taky musím dbát na svou pověst.“

Společně se zasmáli.

Antonio pozvedl sklenku.

„Tak na zdraví!“

„A na rozvod!“

Chvíli popíjeli a nadávali na ženské. „Všechno jsou to vypočítavé mrchy! Nic jiného než hyeny, které z nás chtějí rvát maso!“

Antonio přitakal.

„A největší hyena je Teresa!“

„Kdo by to do ní řekl, co? Když jsme ji viděli poprvé, tak vypadala tak… tak slušně a neškodně.“

„Slušně a neškodně, Antonio? Slábne ti zrak a měkne mozek? Teresa byla nejatraktivnější ženská pod sluncem! Je to svině, ale tohle se jí musí nechat. Byla krásná a sexy!“

„To je věc vkusu. Není to typická Italka.“

Mario se zašklebil.

„A komu se líbí typické Italky? Jsou malé, podsadité a pořád ječí a komandují. Teresin táta byl Švéd. Proto je vysoká a má světlé vlasy. Její máma je Italka jen napůl a po ní Teresa zdědila pleť a oči. Eh, byla moc krásná!“

Antonio se lekl, zda kamarád nepřebral. Jestli něco nemusí, tak plačtivé a sebelítostivé scény.

Mario zvedl sklenku.

„Tak na Teresu. Ať co nejdřív zhebne!“

Antonio se uklidnil.

„Ale dost o Terese. Ženské byly, jsou a budou, tak proč ztrácet čas nějakou Teresou? Co takhle zajít do klubu?“

Antonio se usmál.

„Pietro mi dal tip na nový podnik. Hlavní hvězdou je tam nějaká Elena. Říkají jí otrokyně.“

„Otrokyně?“ Mariovi zasvítilo v očích. „To zní slibně.“

„Hned jsem si to myslel. Můžeš si na jejím místě představit Teresu a dát jí pořádně do držky.“

„Bože chraň! Teresu si představovat nebudu, nebo se mi nepostaví!“

Oba se smáli jako šílení.

Před kasinem nastoupili do limuzíny a Antonio řekl řidiči, kudy má jet. Cesta nebyla nijak dlouhá, ale i přesto se vyzbrojili další lahví.

„Někdo nás sleduje,“ upozornil je řidič po několika minutách jízdy.

Mario se rukama opřel o koženou opěrku a vytáhl se tak, aby viděl na silnici.

„Modrý kombík.“

„To je ten detektiv, co nás sledoval včera,“ vysvětlil Antonio řidiči. „Dopoledne měli bílý renault, viděl jsem ho parkovat poblíž kasina. Ještě mají dvě auta a střídají je, aby byli nenápadní.“

„Nenápadní!“ vyprskl Mario smíchy a láhev naklonil tak nešikovně, že se šampus rozlil po bílé kůži.

„Do řiti!“ zaklel. Řidič tomu nevěnoval pozornost, víc ho zajímal detektiv za zády.

„Mám jim zmizet?“

„To nebude nutné. Budeme dělat, že o něm nevíme. Zavezete nás do klubu a my normálně vystoupíme. Pietrovi řekneme, aby do klubu nepouštěl nikoho cizího.“

To řidiči připadalo rozumné. Ne že by jim nedokázal zmizet, ale proč riskovat, že ho zastaví policajti a napaří mu pokutu za rychlou jízdu?

„A detektiv si může políbit prdel,“ uzavřel debatu už značně opilý Mario.

Pietro je nadšeně přivítal a ujistil je, že ručí za naprostou diskrétnost.

„Máte nějaké konkrétní přání, pane Luciani?“ zeptal se.

„A co mi doporučíte?“

„Jestli vám mohu poradit, zkuste Elenu. Je to naše otrokyně a u klientů je velmi oblíbená,“ prohlásil a přitom mrkl na Antonia.

„Já o ní Mariovi říkal. Slyšel jsem, že je prý vážně dobrá.“

„Vždyť je to jedno. Kurva jako kurva. Tak teda Elenu.“ Mario rozhodil rukama a zavrávoral.

Pietro se vyčítavě podíval na načatou láhev šampusu. Antonio ji vzal příteli z ruky a objednal další.

O deset minut později si pro Maria přišla asistentka, která ho měla doprovodit k Eleně.

„Asistentka? Tady je to jak u zubaře.“ Mario se prohýbal smíchy a asistentka mu musela pomoct na nohy.

U zubaře? Antonia by zajímalo, k jakému zubaři přítel chodí. Dívka byla příjemně vyvinutá a na sobě měla kratičké kimono, které upozorňovalo na její vnady. Bylo průsvitné a při každém pohybu se rozhalovalo. Tak u zubaře?

Antonio si zapálil cigaretu a pohodlně se usadil na pohovku. Byl zvyklý čekat a nedělalo mu to žádné potíže. Pietro mu nabídl, aby využil jejich služeb, ale odmítl.

Detektiv pochopil, že se dovnitř nedostane. Čekat nemělo smysl, tak to vzdal a odjel pryč. Cestou zatelefonoval Sereně, ale ta měla vypnutý telefon.

Asistentka otevřela dveře a Mario se ocitl ve středověké kobce. O světlo se staralo ohniště s uhasínajícími uhlíky, a tak nebylo divu, že místnost tonula v šeru. Asistentka v kimonu za ním zavřela a jeho se ujaly dvě dívky, které vypadaly, jako by se vylouply z filmu o starověkém Egyptu. Obě měly zlaté sukýnky, černé paruky a děsivé oční linky. Na rukou se jim třpytily široké náramky a obě se leskly tak, jako by byly namazané olejem. Soudě podle vůně to byl kokosový olej. Středověká kobka a Egypťanky?

Jedna z dívek uchopila Maria za paži a vedla ho na druhý konec místnosti.

„To je Elena,“ zašeptala mu druhá dívka a ukázala na ženu zmítající se v okovech.

„Proč má na sobě kutnu?“ zeptal se zaraženě.

Egypťanky se zvonivě zasmály. Došly k Eleně a jedním společným pohybem strhly kutnu na zem.

Elena na sobě měla cosi, co vypadalo jako zlatá kombinéza. V pase měla zlatý řetěz a nohy jí zakrývaly orientální závoje, jaké nosívají břišní tanečnice. Oči jí zakrývala zlatá maska, v puse měla zastrčený roubík a na ramena jí padaly husté měděné vlasy.

„Elenu zajali římští vojáci a vy jste jeden z nich. Můžete si s ní dělat, co chcete. Vlevo jsou biče a nože. Kdybyste chtěl zapálit svíčky, stačí říct. My jsme vaše služky a ve všem vám vyhovíme. Kdybyste po nás zatoužil, jsme vám k dispozici stejně jako Elena.“

Mario chtěl poznamenat, že orientální zajatkyně a římští vojáci nejdou dohromady se středověkými kulisami, ale dočista na to zapomněl.

Elena na něj vystrčila zadeček a on pocítil vzrušení.

Doběhl k ní a zakousl se jí do ramene.

Bylo pět hodin a Maria příšerně třeštila hlava. Připadal si jako vysátý a nohy ho nechtěly poslouchat. Odemkl si dveře a vešel do domu. Matně se pamatoval, že domů se dostal díky tomu, že mu Antonio zavolal taxík.

Spát!

Když míjel koupelnu, řekl si, že mytí může počkat. Sice páchne kokosovým olejem, ale spánek je důležitější. Pietro měl pravdu. Elena je bomba! Budou si to muset co nejdřív zopakovat.

Teď se ale pořádně vyspí.

Otevřel dveře do ložnice, rozsvítil a strnul.

Na posteli seděla Teresa, byla samá modřina a škrábanec a z nosu jí tekla krev.

Manželka se k němu pomalu otočila a začala vzlykat.

„Přepadli tě?“ vykoktal ze sebe.

Zlomyslně se ušklíbla a on si s hrůzou uvědomil, že to její vzlykání je ve skutečnosti smích.

„Tereso!“

„Ještě před hodinou jsi mi říkal Eleno, tak v tom klidně pokračuj.“

Bože! Jeho vlasy a chlupy! Jeho otisky zubů a nehtů! Jeho sperma!

„Můžu zavolat na policii a obvinit tě ze znásilnění.“

„Co jsi to na mě vymyslela, ty svině?!“ zařval a chystal se po ní skočit.

Vtom ho něčí ruce mrštily na zeď. Uhodil se do hlavy a cítil, jak padá na koberec. Kousl se do jazyka a pusu měl plnou krve.

Když se mu podařilo otevřít oči, Teresa na něj mířila pistolí. Antonio stál vedle něj a hlídal ho.

„Nevymyslela jsem to sama, jak už jsi asi pochopil. Vymysleli jsme to společně. Antonia už nebavilo být tvým dlužníkem. A já chci peníze. Navíc se milujeme a chceme být spolu. Jen pro tvou informaci, za chvíli umřeš. Policajtům řeknu, že jsi mě znásilnil a chtěl mě zastřelit. Poprali jsme se, já ti vytrhla pistoli a omylem vystřelila. Jako tvoje vdova pak zdědím veškerý majetek.“

Mario se nadechl, aby promluvil, ale kulka byla rychlejší.

Antonio si naslinil prst a podržel mu ho před nosem.

„Je mrtvý, mířila jsi dobře.“

„Já vím. Stačila jedna kulka.“

Antonio se chraplavě zasmál.

„Musela stačit. Víc jich tam nemáš, vyndal jsem je a nechal ti tam jen tu jednu.“

Teresa se zmateně podívala na zbraň a pak na svého milence.

Antonio na ni mířil.

„Upřímně řečeno jste mě štvali oba. Měla jsi pravdu, že mě nebavilo být Mariovým dlužníkem. Stejně tak mě nebaví být tvým milencem. Možná nejsi špatná holka, ale já se s tebou nudím. Nemůžu si dovolit nechat tě naživu. Musím dbát na svou pověst.“

„Ty mě zastřelíš?“

„Ano. A narafičím to tak, aby to vypadalo, že jste se zastřelili navzájem.“

O několik málo okamžiků později stiskl spoušť.

Vysoká hra

„To je Clarissa, pusťte ji dovnitř,“ křikl muž z ochranky do vysílačky a Williama napadlo, že už to trochu přehánějí. Podíval se na svého staršího bratra a neušlo mu, že i on má co dělat, aby zachoval dekorum.

Před měsícem William potvrdil svoji kandidaturu na prezidenta a od té doby se už jakžtakž stačil vyrovnat s tím, že jeho dům okupují desítky mužů, kteří mají na starosti jeho ochranu.

„Co to předvádíte?!“ okřikla muže z ochranky Clarissa, když byla konečně vpuštěna do pokoje. „Jsem ve vlastním domě a vy se mnou zacházíte jako se zločincem! Ne! Nechci nic slyšet!“ prohlásila rezolutně a zpražila své hlídače pohledem. Ti se domnívali, že už domluvila, a tak se k ní otočili zády.

William znal svou manželku a věděl, že teď přijde výbuch.

„Co si to dovolujete?! Ještě jsem neskončila! Čekám, že se mi omluvíte!“

Muži se dívali jeden na druhého a vypadali bezradně. William se v duchu smál. Clarissa pochází z Venezuely a na jejím temperamentu je to znát.

„Zmizte mi z očí!“ přikázala jim.

Muži věděli, že nesmí porušit rozkazy a opustit místnost, a tak se přitiskli ke stěně a snažili se splynout s regály plnými knih.

„Hovada,“ prohlásila Clarissa znechuceně a bylo jí jedno, že ji dotyčná hovada slyší.

„Kde jsi byla?“ zeptal se jí William, aby odvedl pozornost od členů ochranky. Ještě chvíli bude láteřit a ti chudáci mu zády prodřou všechny vzácné tisky!

„U kadeřníka.“

William si pozorně prohlédl její perfektně sestříhané vlasy. Měly barvu ebenu a sahaly jí téměř do pasu. Clarissa na ně byla patřičně hrdá a věnovala jim maximální péči. Williamovi připadaly stejné jako včera, ale mlčel.

Clarissa vzdorně pohodila hřívou.

„Zastříhli mi konečky,“ pronesla takovým tónem, aby všichni pochopili, že debata na téma vlasy je jednou provždy ukončená.

„Příště přijde kadeřník sem,“ oznámil jí švagr.

William svého bratra v duchu poplácal po zádech. Panečku. Jak to jen dělá? Je to tím, že se pohybuje v politice déle než on? Ne, to je nesmysl. Elijah je prostě zvyklý nebrat si servítky. Říká i nepříjemné věci naplno a tuto vlastnost mu on, William, občas závidí. Jak by bylo pěkné říct lidem narovinu, co si o nich myslí! Ale když o něm strana začala uvažovat jako o budoucím prezidentovi, musel se naučit mluvit tak, aby se nikoho nedotkl.

Elijah věděl, co se mu honí hlavou, a pobaveně na něj mrkl.

„Proč by měl chodit kadeřník sem?“ zeptala se Clarissa rozzlobeně.

William byl rád, že se vysvětlování ujal bratr.

„Právě volali z FBI. Nemáme zbytečně opouštět dům a měli bychom najmout víc lidí na ochranu. Prý hrozí nějaké nebezpečí. Posílají nám dva agenty, kteří nám řeknou víc.“

Clarissa přimhouřila oči.

I to gesto William znal. Věděl, že se jí švagrova slova ani trochu nezamlouvají. Jeho žena promluvila a on pochopil, že problém ochrany ani možné nebezpečí ji nijak netíží.

„Chceš tím naznačit, že mé návštěvy u kadeřníka jsou zbytečné?!“

Kdokoliv jiný by se dal na ústup, ale Elijah ne.

„Když může kadeřník přijít sem, tak je to zbytečné,“ prohlásil nevzrušeně a William mu v duchu zatleskal.

„A kde jsou ti agenti?“ zeptala se Clarissa posměšně. „Jsem tady už minimálně deset minut, a oni nikde. Takové lidi platíme ze svých daní? Nehorázné!“

„Ty sis našla práci?“ zajímal se Elijah.

„Reprezentuji! A věnuji se charitě!“ odsekla.

Pak si uraženě sedla do křesla a dálkovým ovladačem pustila televizi. Ať přepínala, jak přepínala, na každém kanále se mluvilo o jejím manželovi. Podle výzkumů měl William Hunter vysoké preference a vypadalo to, že s největší pravděpodobností bude příštím prezidentem Spojených států amerických. Clarissa si odfrkla, vypnula televizi a dálkový ovladač odhodila do obřího květináče s palmou.

„Kde je Blake? Neměl by tu být, když je šéf ochranky a my očekáváme vzácnou návštěvu z FBI?“

„Benjamin rozmisťuje své muže po celém pozemku. Od teď nás nebudou chránit jen v domě a kolem něj, ale budou všude.“

To Clarissu umlčelo. Je to opravdu tak vážné?

Zmateně se podívala na manžela.

„Řekli ti, co ti hrozí?“

William pokrčil rameny.

„Pochopil jsem, že v tom nejsem sám. Nějaká skupina si vyhlédla politiky a snaží se jim znepříjemnit život.“

„Znepříjemnit život?“

„Chtějí je zastřelit,“ upřesnil Elijah, kterému se bratr svěřil s obsahem telefonátu.

Clarissa si dlaněmi zakryla pusu a zapištěla jako myš.

„Atentát?! Oni tě, Williame, chtějí zavraždit?! Ale to je hrozné!“

„Aspoň vidíš, že tvé návštěvy u kadeřníka jsou to nejmenší, co…“

Elijahův proslov přerušil příchod šéfa ochranky. Benjamin Blake byl neobyčejně vysoký muž ve skvělé fyzické kondici. Měl světlé vlasy ostříhané nakrátko a vypadal jako voják. Ženy o něm říkaly, že je tak šeredný, až je hezký. Na sobě měl džíny, bílou košili a manšestrové sako. Zaměstnavatelé mu nabídli, že smí využívat služeb jejich vizážistky, ale to odmítl. Pro vystupování na veřejnosti má tři černé obleky a to musí stačit!

Když má William projev, on se drží v pozadí. I kdyby stál přímo po boku svého zaměstnavatele, kamery by upoutal jen stěží. V centru pozornosti je vždy kandidát na prezidenta a jeho okouzlující žena. Benjamin se ušklíbl. To je páreček! Kdyby se nevěnovali politice, mohli by mít svůj pořad o bohatých a slavných.

Benjamin si prohlédl Clarissu a pak Williama. Hunter má tmavě modrý oblek a světle modrou kravatu. Přesně tak, jak mu doporučila vizážistka. To byla skutečná moudra, co mu tenkrát udílela, pomyslel si cynicky. Modrá není tak přísná jako černá. Působí přátelsky a vy přece chcete působit přátelsky. Vaší bledé pleti prospěje, hezky ji rozzáří. Jde vám k očím i vlasům. Benjamin sice nechápal, proč by se modrá měla hodit k hnědým očím a prošedivělým tmavým vlasům, ale bylo mu to jedno. On je placený za to, aby dohlížel na jejich bezpečnost, a ne za to, aby hodnotil jejich šatník.

Paní Hunterová je dokonalá jako vždy. Na sobě má střídmý smetanový kostýmek se sukní ke kolenům. Kdyby to záleželo na ní, určitě by si vzala minisukni, ale když je tu šance stát se první dámou, jistě se ráda obětuje. Benjamina zarazilo, že je tak nažehlená a načančaná. Venku fouká vítr a poprchává, a ona přesto vypadá jako ze žurnálu. Podíval se jí na nohy a všiml si, že se přezula. Když ji naposledy viděl, měla smetanové lodičky s přezkou. Ty, co má na sobě nyní, jsou hladké a bez ozdob.

Benjamin si všiml, že ho pozoruje starší z Hunterů. No co, tak si prohlíží své zaměstnavatele, co je na tom špatného? Zvedl levý koutek úst v cynickém úsměvu a posadil se na židli tak, aby měl výhled na dveře.

Elijah nemá Blaka rád, aniž dokáže říct proč. Prostě mu nesedl. Nedůvěřuje mu? Ne, to ani ne. Kdyby nemohl důvěřovat šéfovi ochranky, byl by to docela průser. Pracovně ho respektuje, ale lidsky mu na něm něco vadí. Váží si sebevědomých lidí, ale zdravé sebevědomí a namyšlenost jsou rozdílné pojmy. Nebo je to jen osobní a Elijah mu nedokáže odpustit, že i navzdory pěti křížkům na krku má pořád štíhlou trénovanou postavu, zatímco jemu se kolem pasu začínají dělat faldy? Blake má navíc jeden nepříjemný zlozvyk, který Elijah nesnáší. A to, že musí o všem vědět.

Elijah ho sledoval, jak si sedá a natahuje před sebe dlouhé nohy. Vtom ho napadlo, že vypadá jako pavouk. Neříká se, že pavouci přináší štěstí? V případě Blaka o tom ale pochybuje.

Clarisse neuniklo, že jí Blake i Elijah koukají na boty. O co jim jde?! Před domem je bláto, což je logické vzhledem k tomu, že začíná pršet. Tak se přezula. A co má být? Přece nečekají, že si půjčí od uklízečky hadr a boty si vydrhne? V duchu se uchichtla. Nu, Blake to asi očekává. Jakže to stojí v materiálech, které si na něj nechala vypracovat? Pochází z chudých poměrů a kariéru udělal jen díky své píli. Dvacet let byl v armádě a patřil mezi nejlepší odstřelovače. Pak odešel a založil si firmu. Vlivné osobnosti chrání už dvanáct let a ona mu musí nechat, že to dělá víc než dobře. Na druhou stranu se ale zatím neobjevilo nic, co by bylo nějak náročnější. Uvidíme, jak si povede teď, když Williamovi hrozí atentát.

Blakovi zapraskala vysílačka. Přitiskl ji k uchu, poslouchal a přitom pokyvoval hlavou.

„Už přijeli.“

Ani se nemuseli ptát, o kom je řeč. Clarissa si přehodila nohu přes nohu a nedočkavě se podívala ke dveřím. Když je spatřila, rychle nohu shodila dolů a sukni si přetáhla přes kolena.

Byli dva a tvořili značně nesourodý pár. On byl hubený, měl orientální rysy a měřil sotva metr šedesát. Ona byla vysoká statná ženská s unavenýma očima.

„Agenti Johnsová a Jamal. FBI,“ prohlásil on a ona předvedla odznak.

William představil lidi v pokoji a vyzval agenty, aby se posadili. Ti odmítli a stáli uprostřed místnosti rovní jako svíčka.

„Manželovi prý hrozí atentát?“ vyhrkla Clarissa.

Agentka Johnsová na ni znechuceně pohlédla.

„To vůbec není jisté. Existuje pouze riziko, že si ho organizace Gama vyhlédla jako možný cíl.“

„Gama? O té jsem nikdy neslyšel,“ prohodil Blake.

Nyní se agentka podívala znechuceně po něm.

„Je to relativně mladá organizace. Vznikli u nás a mají jen desítky členů. Jejich cílem je zachovat světový mír.“

„Oni chtějí zachovat světový mír?“ zeptal se Blake a pak se dal do smíchu.

„Nepřišli jsme hodnotit jejich záměry, přišli jsme vás upozornit na možné nebezpečí. Zaměřili se na vlivné politiky a pan Hunter se ocitl na jejich seznamu. Je tam dokonce uvedená tato adresa.“

„Počkat!“ vykřikl Elijah. „Řekla jste Hunter?“

Agentka svraštila obočí.

„Já jsem senátor a také tady bydlím.“

Agentka se vyčítavě podívala na kolegu a ten se přikrčil, jako by očekával ránu pěstí. Johnsová odešla na chodbu a chvíli telefonovala.

„Na seznamu je uvedeno W. Hunter,“ informovala je, když se vrátila.

„Pořád mluvíte o možném cíli. Co to znamená? Kolik je na tom seznamu dalších lidí?“

„Třicet.“

Všem v místnosti se ulevilo.

„Pokud ta Gama má jen desítky členů, není velká pravděpodobnost, že by si vybrali zrovna pana Huntera,“ prohlásil Blake.

„To si nemyslíme. Na seznamu je stávající prezident a viceprezident. Je tam pár ministrů a hned za nimi je pan Hunter. Jestliže členové Gamy sledují média, mají za to, že pan Hunter ve volbách zvítězí. Ale oba jeho oponenti jsou na seznamu také.“

„Víte, jak pracují?“

„To bohužel nevíme. Netušíme, jestli své cíle hodlají likvidovat postupně, nebo zda udeří na všechny najednou.“

Clarissa se nadechla a pak hystericky zakvílela. Běžela k manželovi a prudce ho objala.

Agentku Johnsovou to nedojalo.

„Zvýšíte-li ochranu, budete v bezpečí. Máme signály, že Gama chce poslat do akce střelce.“ To bylo poprvé, kdy agent Jamal promluvil. Johnsová se na něj podívala tak, že všichni pochopili, že to bylo i naposledy.

„Oni tě chtějí zastřelit! Bože, to je příšerné!“

„To si nemyslím, paní Hunterová. Agenti se mnou budou jistě souhlasit, když řeknu, že tohle nám dává jisté šance. Jediné místo, kde by se mohli o vraždu pokusit, je tento dům. Aby byl střelec v bezpečí, bude za plotem, a proto bude střílet z velké vzdálenosti. Já sám bych s tím měl problémy, a to jsem prvotřídní střelec. Kolika takovými disponuje Gama? Těžko mají peníze na to, aby zaplatili několik profesionálů. Pokud budou postupovat podle seznamu, musí vyřídit všechny muže před panem Hunterem, než na něj dojde řada.“

„Můžou ten plot přelézt!“ zaječela Clarissa.

„Těžko. Členové ochranky dostávají každý den dva kódy, které se učí zpaměti. Každý kód má dvacet čísel. Pokud se agentovi něco nezdá, má právo si od podezřelého vyžádat část jednoho z kódů. Na oplátku je povinný odříkat část druhého kódu. Pak se role vymění a oba dokončí kód toho druhého. Část agentů hlídá na svých pozicích a další část se volně pohybuje po zahradě i po domě. Jakmile náš člověk narazí na někoho, kdo kódy nezná, musí ho zastřelit.“

„Ale to je zrůdné! Co když váš člověk ta čísla zapomene?“

Agentka údivem otevřela pusu. To myslí vážně?

„Najímám jen ty nejlepší. Moji lidé chápou, že když kódy zapomenou, zasluhují zemřít.“

„Ale to je otřesné! Williame, udělej s tím něco!“

„Zvykej si, Clarisso. Hrajeme vysokou hru.“

„A co my? My budeme ty kódy znát?“ zeptal se Elijah Blaka.

„Pokud máte zájem, tak vám je samozřejmě každé ráno řeknu. Ale ujišťuji vás, že do domu se nikdo cizí nedostane.“

„Jenomže co venku?“

„Váš bratr správně řekl, že tohle je vysoká hra. Při vší úctě, pane, neradil bych vám courat venku. Pokud to bude nutné, doprovodí vás moji muži.“

Před svítáním se Clarissa sešla v garáži se svým milencem. Dalo jí to práci, ale naštěstí ji nikdo neviděl.

„Zlato!“ vykřikla nadšeně a skočila na něj. Ruce mu položila kolem krku a začala ho zasypávat polibky.

Milenec se vyprostil z jejího objetí a postavil ji na zem.

„Co je?“ zeptala se udiveně. „Ty nemáš náladu? Víš, jak moc jsi mi chyběl? Počítala jsem hodiny od chvíle, kdy jsi mě naposledy líbal.“

„Budeme muset omezit schůzky.“

„To jako kvůli té blbé Gamě?!“

„Slyšela jsi to sama. Členové ochranky budou všude.“

„Jasně, a když mě potkají, zeptají se mě na kód. Já ho nebudu znát, tak mě zastřelí jako prašivého psa.“

„Já si nedělám srandu!“

„Já taky ne. No tak, pojď mi dát pusu. Nelíbali jsme se dobrých deset hodin!“

Její milenec vzplál vzteky.

„Ani o tom nemluv! Došlo ti vůbec, jakou chybu jsi udělala?!“

„Jako to s těmi lodičkami?“

„Jo, to s těmi lodičkami, sakra!“

„Viděla jsem, jak na ně všichni čuměli. Byly od bláta, tak jsem se přezula.“

„Přesně tak, Clarisso. Byly od bláta. Jak ale mohly být od bláta, když jsi údajně přijela taxíkem od kadeřníka? Mokrá jsi nebyla, takže tě řidič musel vysadit u domu. A tam je štěrková cesta.“

„No a?“

„Nedělej se hloupou! Na mě to neplatí! Já vím, že jsi chytrá jako opice a nebezpečná jako kobra.“

„Zbytečně to dramatizuješ. I kdybych měla boty od bláta, co z toho vyplývá? Mohla jsem si je ušpinit ve městě. Nebo mě ty boty omrzely. Taky mě mohly tlačit, ne? Nebo jsem se prostě na doma přezula. Takových možností je.“

„Nechci, aby si lidi začali klást otázky, Clarisso.“

„Dobrá, dobrá. Omezíme naše schůzky na minimum. Spokojený? Teď mi ale řekni, co uděláme s Williamem.“

„Co jako?“

„Teď nedělej nechápavého ty. Ten kompliment ti můžu oplatit. Jsi chytrý jako opice a nebezpečný jako kobra.“

Zle se usmál.

„Chtějí ho zastřelit? Pak by byla chyba toho nevyužít.“

Muž, který celý jejich rozhovor vyslechl v klidu svého pokoje, se spokojeně zasmál.

Tak oni si myslí, že jsou chytří jako opice?

Kdyby to byla pravda, věděli by, že on dal do garáže štěnice.

O Clarisse a jejím milenci si nedělal žádné iluze. Chtějí se Williama zbavit a těžko budou čekat, až ho zastřelí nějaký tajemný střelec z Gamy. Ne, oni vyjdou náhodě vstříc a zahrají si na osud. Seženou zabijáka a pak Williamovu vraždu svedou na tu směšnou Gamu.

Ano, přesně tohle ti dva udělají.

A byla by chyba toho nevyužít.

Mustafa se narodil v Americe a považoval se za stoprocentního Američana i přesto, že jeho rodiče se sem přistěhovali z Maroka. Ostatní ho sice běžně považují za cizince, ale co je mu po nich? On tady vychodil školy, absolvoval univerzitu a za svou zemi bojoval v několika válkách. A byl vážně dobrý. Nebo si myslíte, že se purpurové srdce dává jen tak pro nic za nic?

Z armády odešel před několika měsíci. Myslel si, že bude fajn žít jako normální člověk, ale mýlil se. Nudil se. Příšerně se nudil.

A tak když za ním přišel jistý muž s jistou nabídkou, neodmítl. Co neodmítl! Z nabídky byl doslova nadšený, i když tomu muži tvrdil něco jiného.

„Je to velký risk. Když mě chytí, zemřu.“

„Nesmysl. Nezemřete.“

„Oficiálně nezemřu, ale neoficiálně mě popraví. Nemluvíme o únosu nějaké školačky! Vy po mně chcete, abych spáchal atentát na budoucího prezidenta!“

„Všechno jsem promyslel a žádné nebezpečí vám nehrozí.“

„Dejme tomu. Ale proč já?“

„Viděl jsem váš spis. Jste jeden z nejlepších střelců, které kdy americká armáda měla.“

„Chcete, abych zradil svou vlast?“

Muž začal snášet jeden argument za druhým a Mustafa pozorně poslouchal.

„Kolik?“

Muž navrhl dvě stě tisíc dolarů.

Mustafa prohlásil, že to je příliš málo vzhledem k tomu, jak bude riskovat.

„Nic se vám nestane. Zjistím, jaké jsou kódy, a vy se je naučíte nazpaměť. Členové ochranky mají na hlavách kukly a navzájem se neznají. Střílet budete ze zahrady. Jakmile vystřelíte, nastane zmatek a vy zmizíte. Peníze dostanete předem.“

„A potom?“

„Potom se o vás postarám.“

„Chci tři sta tisíc.“

Muž se tvářil, že přemýšlí, ale oba věděli, že svolí.

„Máte je mít.“

„Dobře. Teď vám řeknu, jak přesně to uděláte.“

Druhý den ráno mu muž zatelefonoval kódy platné pro dnešní den. Mustafa v domluvenou hodinu přelezl plot a bez potíží se dostal k domu. Našel si příhodné místečko v keřích a čekal. Dostal podrobné instrukce a věděl, že je musí do puntíku splnit.

Kromě Williama Huntera bylo v místnosti několik lidí. Byla tam jeho manželka, bratr a šéf ochranky. To zařídil on. Muž, který si ho najal. Muž, který byl jeden z nich.

Mustafa se podíval na hodinky. Ještě minutu a deset vteřin.

Nasadil na zbraň tlumič a namířil.

V určený čas vystřelil.

Kulka roztříštila sklo a rozbila vázu, kterou měl jeho cíl za zády.

William Hunter se několik vteřin před výstřelem sehnul pro zápisník, který mu vyklouzl z kapsy, a tím si zachránil život. Byl ještě v předklonu, když po něm skočil šéf ochranky a srazil ho k zemi.

Mustafa sprostě zaklel. Hunter leží na podlaze, Blake ho kryje vlastním tělem, proto nemá cenu to zkoušet dál. Ne. On teď musí myslet na to, jak se odsud dostat živý.

Naštěstí pro něj byli členové ochranky profesionálové, které ani nenapadlo opustit své pozice a běžet k domu. Mustafa se snažil zůstat klidný. Jen klid, hochu, jen klid! Napočítal do deseti a teprve potom vyrazil. Cestou k plotu potkal deset agentů a desetkrát musel odříkat dva kódy.

Deset minut po nezdařeném atentátu přelezl plot a byl v bezpečí.

O měsíc později.

„Blaku, řekněte mu něco!“ vykřikla Clarissa a dupla nohou do koberce.

„Ten projev je důležitý, Clarisso,“ snažil se jí domluvit manžel.

„Probíhá kampaň a William musí mezi lidi,“ přidal se Elijah. „Za poslední měsíc jeho preference klesly. Je to tím, že byl skoro pořád zavřený doma.“

„Budeme vás chránit,“ ujistil ji Blake.

„Od té střelby jsem měl čtyři projevy a nic se mi nestalo. Dívej se na to rozumně. Blake na nás dohlédne.“

„Jenomže ty projevy byly v uzavřené místnosti! A ty teď chceš řečnit před nemocnicí!“

„Clarisso, s tím jsme do toho přece šli, ne? Věděli jsme, že to může být nebezpečné.“

„Před měsícem tě málem zastřelili! Mohl jsi být mrtvý!“

„Chceš, abych stáhl kandidaturu? Měl jsem za to, že chceš být manželkou prezidenta.“

To Clarissu umlčelo.

Muži se začali bavit o tom, jak to nejlépe provést, aby byl William v bezpečí.

„Večer vám předložím několik návrhů a společně si je projdeme. Teprve potom vypracuji definitivní plán. Musíme to promyslet do detailů a všechno musí klapnout.“

„Chci ten plán vidět!“

„Až bude hotový, seznámím vás s ním, paní Hunterová.“

„Mám lepší nápad. Zúčastním se vaší večerní schůzky. Pokud nebudu s něčím spokojená, předěláte to.“

„Clarisso,“ začal William, ale jeho žena ho přerušila.

„Nejde jen o tvůj život, ale i o můj! Buď bude po mém, anebo zůstanu doma. A to by nevypadalo moc dobře, že? Takže ujednáno. Večer se podívám na ty návrhy.“

Clarissa i všichni ostatní byli s plánem spokojení. Blake ho vymyslel tak, aby Williamovi na provizorní tribuně nehrozilo žádné nebezpečí. Bohužel se nikdo podrobněji nezabýval tím, jak se dostanou z podzemních garáží před nemocnici.

A právě tam si na ně Mustafa počíhal.

Ozval se výstřel a Blake zařval, aby si lehli na zem. Clarissa začala ječet a rozeběhla se k parkujícím autům. Mustafa vystřelil podruhé a kulka ji minula o pár milimetrů. Zavrtala se do karoserie a Clarissa měla pocit, že má nohy z gumy. Mustafa vystřelil potřetí a Clarissa omdlela.

William ležel na zemi vedle bratra. Mustafa několikrát vystřelil a tři členové ochranky padli k zemi jako podťatí. „Zůstaňte ležet a ani se nehýbejte!“ poručil jim Blake a vystřelil směrem k útočníkovi. „Odplazím se tamhle za ten sloup. Odtamtud budu mít střelce na mušce.“

Blake se plazil po zemi, a když to šlo, pozvedl ruku a vystřelil. William šeptal bratrovi, že jakmile bude Blake za sloupem a začne pálit kulky, on musí utéct. „Jdou po mně, a když budeme spolu, nejsi v bezpečí.“

„Zbláznil ses?! To neudělám! Neopustím tě, Wille!“

„Poslechni mě! Blake je špičkový střelec a sejme ho. I kdyby ne, vrah bude mít problémy sám se sebou, takže tobě nebude věnovat pozornost.“

„Ne! Jsi můj mladší brácha, sakra! Mojí povinností je tě ochránit. Když nebude zbytí, budu tě krýt vlastním tělem!“

„Co to žvaníš?! Pomůžeš mi jedině tak, že utečeš a přivoláš posily!“

Blake se dostal ke sloupu. Mustafa po něm střílel jako pominutý, ale i tak se Blakovi povedlo dostat za sloup, kde byl v bezpečí. Podřepí si, natáhl ruku a začal pálit po Mustafovi.

„Teď! Utíkej!“

Ale Elijah se nehýbal.

„Udělej, co ti říkám! Ten střelec je sám. Zdrhej co nejdál odsud, Elijahu!“

Kulky jim svištěly nad hlavami a některé byly velice blízko.

„Nemůžu tě opustit, Williame!“

„Musíš! Jestli mi chceš pomoct, tak uteč!“

Elijah odmítavě kroutil hlavou, rozhodnutý zemřít spolu s bratrem.

Williamovi nezbylo, než mu říct pravdu.

Teprve potom se Elijah zvedl a utekl do bezpečí.

Náhle Mustafa bolestně vykřikl a Blake přestal střílet. Krčil se za sloupem a vyčkával.

„Je mrtvý! Jeho tělo se skutálelo dolů!“

Blake slyšel ve Williamově hlase hrůzu a nepochyboval o tom, že Hunter si skutečně myslí, že útočník zemřel. On byl ale obezřetnější.

„Ležte na zemi a nezvedejte se!“

Blake se blížil k tělu, připravený vystřelit, kdyby šlo o léčku. Došel až k němu a pro jistotu do něj vypálil několik kulek. Pak si z ruky mrtvého vzal zbraň a tu svoji zastrčil do pouzdra.

„Už je definitivně po něm!“

Šéf ochranky došel ke svému šéfovi a pomohl mu na nohy.

„Kde je vaše žena, pane Huntere?“

William se podíval k autu, u kterého předtím omdlela.

„Já nevím. Bratrovi se podařilo utéct, když jste začal střílet. Clarissa se nejspíš probrala a taky utekla.“

„Nebo se schovala za auty.“

„Clarisso! Clarisso!“

„Paní Hunterová! Paní Hunterová!“

„Není tu,“ konstatoval Blake spokojeně a namířil na Williama.

„Co to má znamenat?!“

„To, pane Huntere, znamená, že jsem vás neochránil a útočníkovi se podařilo vás zastřelit,“ odpověděl mu Blake bez emocí.

„Proč to děláte?!“

„Jedním z důvodů je Clarissa. Slíbila, že se za mě provdá. Ani byste nevěřil, jaké jsme měli štěstí. Mysleli jsme si, že žádný tajemný střelec z Gamy neexistuje, a vida! Ten chlápek nám ušetřil spoustu práce. Odpadlo nám shánění vraha a tak. Ale nebudeme to zdržovat, zanedlouho se tady někdo objeví.“

Blake stiskl spoušť a v tu chvíli mu vybouchla ruka.

Blake se svíjel na zemi a umíral.

Nad sebou viděl Huntera a nějakého tmavého chlapa.

„To je Mustafa, Blaku.“

„Ahoj Blaku,“ pozdravil ho muž.

„Není mrtvý, jak vidíš. To tělo jsme sehnali v pitevně. Věděli jsme, že budeš nedůvěřivý a rozstřílíš ho. Ale, ale, ale. Co to vidím? Nějak ztrácíš barvu. A zdá se, že i krev. Radši to zkrátím, Blaku, vypadáš na umření. Mustafa byl připravený střílet, kdybys nehodlal použít zbraň, kterou měl mrtvý u sebe. Ale takhle je to lepší. Musel jsem mu totiž přísahat, že nikoho nezavraždí.

O tobě a Clarisse jsem samozřejmě věděl. Vyslechl jsem váš rozhovor a pak najal Mustafu, aby si zahrál na atentátníka. Je to hodný kluk. Američan každým coulem a vlastenec. Hodně ho naštvalo, že chceš zavraždit jeho budoucího prezidenta. Slíbil jsem mu, že se o něj postarám, a svůj slib dodržím. Udělám z něj šéfa ochranky.“

„Pane, už je mrtvý.“

„Vida. Vida. Chytrý jako opice a nebezpečný jako kobra. A teď tady leží s utrženou pacičkou. Napadlo mě, že by nebylo špatné, kdyby umřela i Clarissa. Po tomhle mám volby vyhrané, ale jako vdovec získám ještě víc hlasů. Neboj, udělám to sám. Slíbil jsem ti přece, že nikoho nezavraždíš.“