Zabiják Pepé Jiří Štork

MAFIE Z DELTA KLUBU

Muž a dívka pomalu prošli, těsně k sobě přitisknuti, kolem stanoviště taxíků na Václavském náměstí. Dívce bylo dvacet let, muž nejméně o deset let starší. Měl na sobě šedý proužkovaný oblek, blond vlasy krátce ostříhané, a u límce mu visela povolená kravata. Bleděmodré oči, po láhvi šampaňského, kterou s děvčetem vypili v nedalekém Embassy baru, viditelně jiskřily.

Dívce splývaly tmavé vlasy až na ramena. Snědá pleť kontrastovala s bílou blůzičkou. Minisukně odhalovala štíhlé nohy. Voněla francouzským parfémem. Po deseti krocích se od muže odtrhla a zasmála se.

„Když mě chceš pozvat k sobě, tak snad nepůjdeme pěšky, Hezoune?”

A bez dalšího se začala tlačit k nejbližšímu taxíku.

Vzal ji za ruku a táhl zpátky na chodník.

„Příště, zlato. Nemám u sebe už ani korunu. Vážně.”

Hlas jí ztvrdl:

„Takže jsi kecal?”„Nekecal. Pozval jsem tě na skleničku. O jiným nebyla řeč.”

„Říkal jsi, že se ti zdám fantastická.”

„To je pravda.”

Muž se odmlčel. Najednou mu bylo všeho lítoi Nedávno se rozvedl. Šlo to bez hádek. Po třech letech manželství zjistil lékař, že jeho Zdenka nemaže mít nikdy děti. A on si je přál. Pak přišel o práci řidiče na lesní správě. Ředitelství z úsporných důvodů propouštělo. Stejně tak na uranu, kde omezili těžbu. Svět se k němu prostě otočil zády. A tak si vyjel za kámošem z vojny do Prahy, jestli by něco pro něj neměl. Ale kamarád na adrese, kterou mu dal, už dávno nebydlel. Řekla mu to na chodbě domu tahle snědá kočka. A on ve své opuštěnosti nevěděl nic lepšího, než ji pozvat na flašku. A teď má sotva na vlak do Děčína. Smutně se na ni usmál.

2

„Fakt… jsem švorcovej. Ty si zasloužíš prachatějšího frajera.

Ale děkuju ti za hezkej večer. Bylo mi s tebou dobře, zlato,” přiznal.

Dívce se zdál čím dál víc zajímavější, šampaňské sehrálo své.

Upřela na něho pohled. „Však to nějak uděláme.” Hlas jí zvláčněl.

Přitiskla se k němu blíž. Hlavou jí v té chvíli prolétly desítky myšlenek. Pak se rozhodla. Vtáhla ho do taxíku a poručila:

„Do Delta klubu!”

Chtěl protestovat. Prudce mu sevřela ruku. Na znamení, aby to nedělal.

Přitiskl k ní hlavu. Šampaňské stupňovalo euforii a z dívky vyzařovalo teplo. Ženské teplo, jaké už dlouho nepoznal.

Taxík zamířil do Karlina. Povrch vozovky byl zavlhlý a šustění pneumatik se odráželo od výkladních skříní. Dívka už nepromluvila ani slovo. Když vystupovali, vytáhla z kabelky peněženku a podala řidiči dvoustovku. Aniž čekala na vrácení drobných.

Nad nočním klubem zářil neon, před zamčenými dveřmi stál livrejovaný vazoun.

Zrentgenoval pohledem dvojici a protože dostal od dívky padesátikorunové všimne, zmáčkl automatický otvírač dveří a nechal je vejít dovnitř.

Muž na první pohled pochopil, že Delta klub je exkluzivní podnik. Řada od sebe oddělených boxů z kůže, skleněný, ze spodu osvětlený parket, dlouhý barový pult a intimní hudba ze stereoampliónů.

Číšník je zavedl k volnému stolu. Na přání dívky přinesl dvě skleničky francouzského koňaku.

Muž mlčel. Čekal, až se číšník vzdálí. Pak řekl:

,,Proč to děláš?”

Vrhla na něho krátký pohled, místo odpovědi trochu usrkla ze sklenky, pak špitla: „Dá se to pít,” a dodala: „Přišlo mi tě trochu líto, Hezoune. A taky se chci s tebou vyspat.” Chytla ho za ruku. „Nebo něco neklape?”

„To musíš vědět ty.” Prsty si prohrábl nepoddajné vlasy. Pak se naklonil a opřel ruce o hranu stolu jako by se chystal vstát. Dala

3

mu ruku na rameno a požádala ho: „Nikam nechoď! Zůstaň. Kaž

dou chvíli přijedou Bruno s Ivanem. Já tě s nimi seznámím. Možná pro tebe budou mít nějakou slušnou práci.”

„Bruno? Kdo to je?”

„Na tom nezáleží. Tady se každý nějak jmenuje. Celkem je to prima chlap. Pokud ho někdo nerozčílí. Šéfuje asi třem podnikům.

V tomhle baru má taky svůj podíl,” vysvětlovala tlumeným hlasem. „Řeknu mu, že jsi můj milenec. Na víc se tě ptát nebude.

Jen na to, co umíš.”

Přikývl. Ale na dívku nepohlédl. Jen věděl, že se do něčeho řítí, ale netušil, do čeho…

Představila svého nadcházejícího milence Brunovi prostě jako Hezouna. Ve skutečnosti se jmenoval Vojta Lebeda.

Bruno vypadal, jako by přišel ze společnosti na vládní recepci.

V tmavém saku, s motýlkem sytě červené barvy u krku. Mohlo mu být čtyřicet, ale i o pět let méně. Měl řídké hnědé vlasy, tenké rty a bystré oči.

Vojtovi Lebedovi věnoval jen krátký pohled. U stolu vypil sklenku koňaku, vyslechl dívčino přání a poté se zvedl. „Promiň, Sabino,” omlouval se. „Musím si vyřídit pár telefonů. Dej ho dohromady s Ivanem,” kývl nepatrným pohnutím hlavy a zmizel.

V té chvíli mu dívka stiskla pod stolem ruku: „Máš vyhráno.

Teď záleží jenom na tobě, jestli si přijdeš na slušný prachy.“Tu noc spolu spali v její garsonce. Pak celý den sháněla Ivana. Byl to Ukrajinec, mluvil obstojně česky a pozval je do bistra na Dejvické ulici.

Prohlížel si Sabinina čerstvého milence přimhouřenýma očima bývalého průzkumníka. Zúčastnil se jako dobrovolník války v Afghánistánu. Výraz jeho obličeje vypadal navenek přátelsky, byla to však maska.

„Sabina mi řekla, že máš řidičák Dé, na autobus. To by se nám momentálně hodilo.” Vysvětlil, že vždy sází na chlapa, co ně

co umí, ale nesnáší žádnou levotu, žádné chytračení, žádné triky.

4

Půjde s nimi do kšeftu. Ponese to velké prachy. I riziko. „Já když prohraju, nepráskám, ani nepodvádím. To je moje zásada. Jestli to bereš, dám ti za týden vědět, Hezoune. Takhle vedeme ten kšeft my.”

„Co je to za kšeft?” zeptal se Vojta. Zároveň sáhl po sklence.

Ruka se mu přitom nepatrně zachvěla.

Ivan svraštil obočí. Podíval se na Sabinu. Pak řekl:

„Ještě s náma nejedeš. Pak se to dozvíš.”

Až pozdě v noci, když se Sabina svlékla a vklouzla za Vojtou do postele, zahrnul ji milenec mnoha otázkami. Nejdřív chtěl věděl, jak se Sabina dostala do této společnosti.

Mlčela. Dobře však věděla, že jestli si chce Vojtu k sobě připoutat, musí dřív nebo později s pravdou ven. A tak se mu přitiskla do náruče a začala, jako by mluvila o někom jiném:

„Bruno byl můj manžel. Žili jsme spolu rok, dokud se z něj nestal pracháč. Já zůstala jen servírka a to mu bylo málo. Ale zachoval se jako grand. Koupil mi tuhle garsonku a dává mi slušné kapesné. Pokud bude bohatej, budu mít sladký život až do stáří. Bruno dobře ví, proč to dělá. Já mu totiž v mnohém pomohla, protože jsem, i když na to nevypadám, chytrá holčička. No, a ted jsme s Brunem kamarádi. A já si řekla, že bude první, komu ukážu, jakýho mám Hezouna.”

Znělo to logicky. Vlastně mohl Vojta Lebeda mluvit o štěstí, které ho potkalo. A tak se na víc neptal. Druhý den večer ztratil údivem řeč, Sabina mu podala obálku, kterou dostala od Ivana. V

obálce bylo deset tisíc.

Zasmála se nad jeho překvapením.

„O to se postaral Ivan, abych tě nemusela živit.”

Od toho dne Ivan o sobě nedal vědět. Přihlásil se až za deset dní. Přišel za Sabinou do bytu, poslal ji, aby koupila něco k jídlu a když za sebou zavřela dveře, posadil se s Vojtou Lebedou ke stolu, aby mu vyložil, co od něj očekává.

„Především nastoupíš od prvního června u cestovky Pragovia,” začal s ráznými příkazy. „Zítra ráno se tam půjdeš představit.

5

Budeš vozit české turisty k moři do severní Itálie. Na každou cestu dostaneš od nás balíček. Budou v něm marky. Někdy ve dvojitém dnu v tašce, jindy v kufříku, v krabici na potraviny. Tašku nebo kufřík hodíš mezi zavazadla cestujících. Tím nic neriskuješ. Pokud by to policie našla, budeš krčit rameny. Co ty jako řidič můžeš dě

lat? To je věc celníků. Je ti to jasné?”

Vojta Lebeda přikývl. Ivan má pravdu vlastně nic neriskuje.

Pak se zeptal: „A co s těma markama budu v Itálii dělat?”

„Vezmeš je k sobě na pokoj. O ostatní se postará Pták. Ří

káme mu tak. Jmenuje se Jarda Holub. Poznáš ho podle plešaté hlavy a trochu rozpláclého nosu. Sám si tě najde. Vždycky ho doprovází Viktor. To je Ital. Má krátké kudrnaté černé vlasy. Hlídá okolí a bude se starat i o tvoji bezpečnost. To je všechno. Jo, a ješ

tě něco. Pokud se osvědčíš, máš právo na podíl. Bude ti vyplácen zpětně za každých okolností. Teď už toho o nás hodně víš, Hezoune. Za zradu se u nás platí pistolí, je ti to jasný?”

Do tváře Vojty Lebedy se upřely pronikavé oči ukrajinského mafiána. A Vojta Lebeda pod tvrdým, nesmlouvavým pohledem přikývl:

„Myslím, že jo.”

Jednu věc však v té chvíli nevěděl. Že marky, které bude převážet, a Jarda Holub řečený Pták bude nabízet tisícům českých turistů na plážích severní Itálie za výhodnou cenu, byly zhotoveny na laserové rychlotiskárně nedaleko Kyjeva a jsou falešné.

Vojta Lebeda si žil už druhý měsíc příjemně. Dostal dvě zálohy po třiceti tisících, a pokud nebyl na turnusu, prožíval hezké noci se Sabinou. Věděla o Hezounovi všechno, ale na nic se ho neptala. Na konec letní sezóny, až Vojta skončí u cestovky, si naplánovali společný zájezd na Kanáry. Dál neuvažovali. Nemluvili ani o Brunovi, kterého Vojta Lebeda od návštěvy Delta klubu neviděl.

Tušil však, že nitky obchodu s markami začínají právě tam.

Když jednoho horkého večera na adriatickém břehu o tom přemýšlel, zjistil, že na vývozu marek se podílí včetně něho a Ivana ještě dalších pět osob. Byl to plešoun Holub, Ital Viktor z Bená

6

tek, chorvatský překupník, kterému přezdívali Havran, vekslák Eda Kirchner a jeho ruský společník Antonov, řečený Tonda, kteří brali od Holuba marky ve velkém. Nakupovali za ně ojeté italské vozy.

Pak přišla po týdnu horká noc, Vojta se převracel na lůžku a nemohl usnout, když někdo silně zaklepal na jeho dveře v malé vilce na okraji mořských lázní Bibione.

Přivezl sem čerstvé turisty krátce po deváté večer. Kufřík s markami zavřel do skříně. Nejdříve si myslel, že Jarda Holub s Viktorem si přišli pro peníze, i když je očekával až ráno po snídani.

„Otevřete! Policie!” ozvalo se za dveřmi.

Přepadl ho strach. Chvíli stál nahý uprostřed podkrovního pokoje a nevěděl, co má dělat. Nakonec si natáhl kalhoty a pak ho napadlo, aby kufřík s markami pustil z okna.

Zazněl tlumený zvuk. Vojtovi se ulehčilo.

Zavřel okno a začal hlasitě protestovat, proč ho budí.

Otočil klíčem v zámku. Policisté byli tři. Dva v civilu a třetí v uniformě. Žádný neuměl česky. Nejdříve mu dali na vědomí, aby se uklidil do rohu místnosti a zvedl ruce. Hledali u něj v kapsách kalhot zbraň. Pak na něj začali mluvit německy. S široce rozevřenýma očima hleděl, jak obracejí pokoj naruby. Když se ho zeptali na jeho’ společníky, krčil rameny.

Kufr, vyhozený z okna, našli policisté po necelé půlhodině.

I tentokrát krčil rameny.

„Můj kufr to není. Vyhodit ho mohl kdokoliv. Nebydlím přece v domě sám.”

Přesně totéž opakoval při výslechu na policii, kde už byl pří

tomen český tlumočník.

Místní šéf kriminálky s lesklým snědým obličejem zlostně kroutil očima. Měl vztek. Jeho lidé udělali chybu, když si nezajistili před prohlídkou pokoje okolí vilky.

Ale to neznamenalo, že Vojtu Lebedu, řidiče českého autobusu, propustí z vazby. Zejména když zjistili, že všechny marky, uložené v kufříku, jsou padělané. Pro Vojtu to ovšem bylo překvapení. A ne zrovna příjemné. Do té chvíle netušil, že převáží falešné

7

peníze. Věděl, že je to na celém světě přísně trestáno. Stejným překvapením bylo pro něj i to, že se ho mnohokrát ptali na Jardu Holuba. Ten však na poslední chvíli uklouzl.

Při každém dalším výslechu trval Vojta na svém. Nic neví a kufr na zahradě vilky mu nepatří. Ať mu dokáží opak!

Ale soudci se nevyhnul. Trvalo to ovšem řadu týdnů. Tlak italského tisku, poukazujícího na milionové zisky penězokazců a jejich spolupracovníků, rozšiřovatelů falešných bankovek, vykonal své. A tak Lebedu podrželi ve vyšetřovací vazbě, než ho předali české policii. Ani ta s jeho vyšetřováním nepospíchala. Když ho konečně pro nedostatek důkazů propustila na svobodu, Sabinu už nenašel.

V její garsonce bydlel cizí chlap, který mu zavřel dveře před nosem.

Lebedovou nadějí byl Delta klub. A společník majitele, Bruno.

Navštívil noční klub už třikrát, ale nikdy ho tu neviděl. Po zkušenostech, které získal při styku s členy mafie, se tomu nedivil. Musel se obrnit trpělivostí. Policie o něm ví a za takových okolností se k němu žádný z mafiánů nebude hned hlásit.

Za týden se dočkal. Na baru měl telefon. Podle hlasu to byl Ivan. Řekl mu, aby si sedl příští den ráno do vlaku odjíždějícího z Masarykova nádraží v šest čtyřicet. To bylo vše. Poté to v telefonu cvaklo.

Byl to vlak do Liberce. Nastoupil do něj. Po necelé hodince jízdy, si Ivan Lebedu vyhledal. Stoupli si spolu k oknu v prázdné uličce druhého vagónu za lokomotivou.

Ivan mluvil stručně, jak byl zvyklý.

„Máš pocit, že to někdo prásknul?”

Hleděl upřeně Vojtovi do očí.

Lebeda neuhnul ani na okamžik.

Celé měsíce si promýšlel, jak na takovou otázku odpovědět.

„Ne, ten pocit nemám. Jsem přesvědčen, že s tím přišel na italskou policii nějaký český turista, který koupil na pláži od Jardy Holuba nějaké marky. Víc asi italský policajti nevěděli. Ani ode mě, Ivane.” Poslední větu řekl Lebeda pomalu a s důrazem na každé

8

slovo. „Dobře jsem tě před rokem poslouchal, když jsi mluvil o tom, že při prohře nepráskáš ani nepodvádíš partu. A já ti řekl, že to v tom případě bude i moje heslo,” připomněl Ivanovi.

„To je v pořádku, Hezoune,” přikývl Ivan. „My s tebou počítá

me. Ale rok musíš počkat, než se na tebe zapomene.”

„Možná, že to myslíte dobře,” pousmál se Vojta. „Ale za mé mlčení mám právo na výplatu. O tom jsi také mluvil, Ivane.”

„To máš,” souhlasil Ivan a chvíli se mlčky díval na ubíhající krajinu. Její jednotvárná rovina mu snad připomínala rodnou Ukrajinu. Pak řekl tiše: „Tak kolik?”

„Od každého z naší party padesát tisíc. Kdo nedá, musí si to s ním ostatní vyřídit. Sami dobře vědí, jak to v tyhle hře dopadá s krysami.”

Ivan beze slova přikývl.

Pak sáhl do kapsy a z balíčku bankovek odpočítal padesát tisícovek. „Druhým to vyřídím. Bude to ale chvilku trvat. Zatím máš z čeho žít,” usmál se.

Obava, že zašel ve svém přání příliš daleko, se Vojtovi začala pomalu vytrácet z hlavy.

Než se s Ivanem rozloučil na další stanici, zeptal se:

„Co Sabina? Kde teď bydlí?”

Ivan mávl rukou.

„Na tu už nemysli, Hezoune!”

Měsíc poté, na sklonku večera havaroval při rychlé jízdě na silnici, asi pět kilometrů před Benešovem, zcela nový fiat. Jeho majitel vybočil z vozovky, narazil na svodidla a byl na místě mrtev. Policie zjistila, že jde o podnikatele Jaroslava Holuba z Prahy. Podle technické expertízy pravděpodobně havárii zavinila obě přední uvolněná kola vozu.

K tomu ovšem mrtvý Holub, zvaný mezi mafiány Pták, už nemohl nic říct. Nadporučík kriminální policie Jan Roztočil chtěl využít jedné z možností, jak si osvětlit tuto smrtelnou nehodu a v příštích dnech zaklepal na dveře bytu mladé vdovy Jitky Holubové.

Přijala ho s rozpaky. Byla to hezká černooká žena s krátce

9

ostříhanými vlasy a s pěstovanou pletí. Chvíli si hrála se zlatým ná

ramkem na pravé ruce, než řekla tichým hlasem:

„Nic o tom jiného nevím než vy, pane nadporučíku. Manžel koupil auto před měsícem. Bylo ještě nezajeté a v záruce. Budu prodejce žalovat. I když vím, že mi to manžela nikdy nenahradí.”

Pak se rozplakala.

„Ta kola mohl někdo úmyslně uvolnit,” namítl Jan Roztočil.

„Pokud měl nepřátele, nelze to vyloučit.”

„O žádných nepřátelích mého Jarky nevím,” prohlásila příliš rychle, jako by se už předem bála slova nepřítel.

„Jste si tím jista, paní Holubová?” začal znovu mírným hlasem nadporučík.

Mlčela.

Hlavou jí v ten okamžik prolétly desítky věcí. Dávno věděla, že její manžel nezákonně podniká. Ale nikdy se ho na nic nevyptá

vala. Nosil jí peněz víc než potřebovala, koupil polovinu domku, děti mít zatím nechtěl, ale na ostatním nešetřil. Na dovolenou jezdili do Tunisu a konto v bance se blížilo k milionu. Jinou otázkou byli jeho přátelé, které si občas pozval. V poslední době dvakrát toho Ukrajince. Znala ho dva roky, ale nikdy se jí moc nezdál. Při jeho poslední návštěvě slyšela, jak se s manželem hádá o peníze.

Chtěl po Jarkovi pro někoho padesát tisíc. Tehdy byla ráda, že mu je Jarka nedal. Slyšela dobře přes dveře do kuchyně, jak její muž křičel: To teda ne! Neměl se Hezoun nechat nachytat. Je to jeho věc!”

„A tvoje povinnost!” slyšela Ivana.

Potom bylo ticho.

Jen Ukrajinec odešel, vběhla za manželem do pokoje.

„Stalo se něco?”

Vypadal jako by ji ani neslyšel. Pak vytáhl z kapsy kalhot malou automatickou pistoli a řekl: „Kdyby hoši na to chtěli jít zostra, mám tenhle rozprašovač. Neboj se.” Teď, když jí všechno prolétlo znovu hlavou, si uvědomila, že věta „neboj se” snad ani nepatřila jí.

Jarka spíš dodával odvahu sám sobě. Bál se. Bál se jich víc, než si

10

přiznával.

Pomalu zvedla oči. Uvědomila si, že nadporučík sejí znovu ptá: „Paní Holubová, jde o smrt vašeho manžela. Odpovězte mi

opravdu si nevzpomenete na nikoho, kdo by mohl usilovat o jeho život?”

„Ne, o takovém člověku nevím,” prohlásila a snažila se, aby její hlas zněl pevně.

„Dobře. Třeba si časem vzpomenete. V takovém případě mi zavolejte. Tady je moje číslo.”

Přikývla.

Papírek s číslem telefonu si vzala. Ale už v té chvíli věděla, že to neudělá. Už proto, že měla ráda peníze a vlastní život.

ZABIJÁK PEPÉ

Pět minut po desáté večer se mladý muž, zvaný v důvěrném kruhu přátel po francouzském způsobu Pepé, převrátil na lůžku.

Pohlédl na náramkové hodinky na svém levém zápěstí. Cítil se dobře. Švihl bosýma nohama na podlahu a protáhl si svaly. Postavou nebyl velký, zato pružný. Několikrát se předklonil, aniž by ohnul kolena, pak vešel nahý do koupelny, pustil si sprchu a začal se holit.

Nakonec se na sebe usmál v zrcadle. Měl souměrnou tvář, hezké zdravé zuby a černé vlasy, upravené nakrátko, stejně jako knírek pod nosem. Chladné oči však nikdy neprozradily, co si Pepé ve skutečnosti myslí.

Oblékl si spodní prádlo, tmavý oblek a chvíli se rozhodoval, zda si má pod límec sněhově bílé košile uvázat módní červenou kravatu nebo motýlka stejné barvy. Nakonec se rozhodl pro motýlka.

Než opustil pokoj, kde strávil jen jednu jedinou noc, zastrčil do kapsy balíček tisícovek. Do podpažního pouzdra pod volným

11

sakem vložil pistoli s tlumičem.

Pak zhasl světlo, přirazil za sebou dveře, sestoupil po schodech vinohradského činžáku a šel deset minut pěšky k zaparkovanému vozu před hotelem Flora.

Nijak nepospíchal. Cestou nepotkal v tuto noční dobu mnoho lidí. Když projel ve svém opiu tmavé barvy několika pražskými ulicemi, zastavil u chodníku, kde stála telefonní budka.

Po vytočení čísla se ozval tichý mužský hlas:

„Kdo volá?”

„Pepé. Platí to?”

„Už je tam hodinu, ale nepospíchej. Před půlnocí neodejde.”

„Rozumím.” Pepé zavěsil.

Teď by to chtělo pár loků whisky, na kterou měl chuť. Zatím pít nemůže, dokud to neudělá. Taková je jeho zásada.

Sedl za volant a zanedlouho se mu podařilo zaparkovat v tiché boční ulici. Vykročil směrem k širokému ozářenému bulváru.

Zastavil se až pod neónovým nápisem. V prvním poschodí budovy byly vedle kavárny dvě herny. Hrál se tu především atraktivní americký BLACK JACK, který lákal mnoho vyznavačů.

Na schodišti potkal dvě mladé ženy. Se zájmem se po něm otočily, ale Pepé si jich nevšímal. Ani muže v tmavém obleku u vchodu do vstupního salonku. Byl to vazoun s jizvou na krku a bledým obličejem. Chraptivým hlasem popřál příchozímu „Dobrý ve

čer”.

Všechno v normálu, pomyslel si Pepé a postavil se k jednomu z hráčských stolků.

Člověk, kvůli němuž navštívil Pepé hernu, se jmenoval Viktor Musil. Nebylo mu víc než třicet. Měl mírnou pleš a světlemodré, ‘

důvěřivé oči. Pepé si ho nenápadně prohlédl. Oblek šitý na míru mu slušel. Choval se tu jako mladý lord. Přítomnost dvou pohledných žen, s nimiž rozmarně konverzoval, mu zřejmě dělala potěšení.

Za ním stál člen jeho osobní ochranky. Připadal Pepému jako bývalý policista, který se vyzná v profesi.

12

Pepé sledoval svůj objekt. Hleděl do karet a předstíral hráč

skou vášeň. Dal si nalít od číšníka sklenku skotské, ale jen zvolna ze sklenice usrkával.

Příležitost se naskytla až málem hodinu po půlnoci. Viktor Musil vstal a zamířil přes salonek na WC, doprovázen mužem své ochranky.

Pepé se za nimi zamyšleně podíval. Po chvíli se rovněž zvedl. V salonku postávalo a v hloučcích kouřilo několik hostů, mezi nimi i člen ochranky. Pepé ho minul a vešel do umývárny. Postavil se k umyvadlu a sáhl rychle po ručníku. Viktor Musil právě vystupoval z kabiny WC. Pepé naň upřel chladné oči. Bleskurychle mu ručník vtiskl do obličeje a vtlačil ho zpátky do kabiny. Pravačkou vytáhl pistoli. Zazněl tlumený výstřel, přehlušený hukotem vody ze splachovadla. Musil poklesl v kolenou. Pepé zavřel dveře kabiny a pomalým krokem vyšel z umývárny do salonku. Muž z ochranky si jej téměř nevšiml. Pepé zamířil k východu. Svalnatému muži s jizvou na krku vtiskl do dlaně dvoustovku, a když mu muž servilně popřál: „Dobrou noc, pane!” odpověděl mu přes rameno: „Myslím, že bude dobrá.”

Poté přidal do kroku, seběhl po schodišti a pak zmizel na ulici. Jitka Musilová se o vraždě svého manžela dověděla z novin.

Přinesla jí je přítelkyně Majka Zahrádecká, s kterou bydlela ve stejném poschodí činžáku na předměstí Teplic. Dělala si právě pala

činky, které měla od mládí ráda.

Majka ji nechala přečíst dvojsloupec na první straně s palcovým titulkem:

Odvážná vražda v herně trápí policii Vrah chytřejší, než muž z ochranky podnikatele Musila

Z článku se Jitka Musilová mnoho nedověděla. Pomalu odlo

žila noviny na stůl.

„Chceš ke mně zajít na panáka?” zeptala se účastně Majka.

Musilová zavrtěla hlavou. Nesáhla ani po kapesníku. Vždyť neměla důvod k pláči. S Viktorem se rozešla už před dvěma, vlastně už před třemi roky. Nepovažovali ani za nutné se rozvádět. Děti

13

neměli, spolu žili sotva pár měsíců. Vzali se v létě 1989 a po listopadu téhož roku se v dobrém rozešli. Tu chvíli, kdy Viktor postavil kufr na podlahu a posadil se ještě na pár minut ke stolu, aby jí řekl:

„Přišla doba, na kterou jsem léta čekal, tak se nezlob, je to silnější než já, Jitko,” má stále před očima.

Doba podnikání a velkých možností nastala i pro Viktora jako veksláka. Dokázal prodat co prodat chtěl, byl ochoten riskovat a obcházet zákon, a do toho se mu ženská s poctivým myšlením nehodila.

„S poctivostí nikam nedojdeš,” smával se jí. Nechala ho odejít, aniž by ho prosila, aby si to rozmyslel. Na druhé straně se dá říci, že na rozchodu s Viktorem vydělala. Nechal jí byt s celým za

řízením a slušnou částku na vkladní knížce.

Teď, když odkládala na stůl noviny s hrůznou zprávou, se jí všechno zdálo neskutečné. Jak Viktorova smrt, tak její krátké man

želství.

Jitka Musilová byla slušná a inteligentní mladá žena s hlubokýma černýma očima a tmavými vlasy. Oblékala se spíše nená

padně. Na rozdíl od svého muže, vyučeného elektrikáře, měla maturitu na stavební průmyslovce a dobře placené místo u stavební firmy.

Vzhledem k tomu, že se po celé tři roky ani neviděli, ani si nenapsali jedinou řádku, mohla jí být Viktorova smrt téměř lhostejná. Ale proč ta vražda, říkala si v duchu.

Pak řekla Majce Zahrádecké:

„Já tomu nerozumím. Proč Viktora zabíjeli? Řekni mi, k čemu potřeboval ochranku?”

Majka mlčela. Snad i proto, že byla příliš taktní přítelkyně.

Nejdřív o tom nechtěla mluvit. O Viktorovi toho slyšela za poslední rok víc než dost. Ale proč by to měla donášet Jitce? Určitě by ji to mrzelo, říkala si ještě před měsícem. Ale teď se situace změnila. A tak prohodila:

„Ty o Viktorovi nic nevíš, vid?”

„Ne,” stiskla rty Jitka. „A nikdy jsem nic nechtěla vědět. Mám

14

po něm jen to jméno, tak co! Žiju si svůj život!”

„Snad jsi ho nepřestala milovat?” podivila se Majka.

,,Proč? Že jsem se znovu nevdala? Nebo nepožádala o rozvod? Je to divné, já vím,” Jitka Musilová si sáhla do vlasů. „Ale abych ti řekla pravdu, čekala jsem, že to udělá on.”

„Asi neměl čas, když jel v tolika podivnejch kšeftech,” ušklíbla se Majka.

„V podivnejch?”

„Já vím, lidi toho nazvaní, ale v něčem asi mají pravdu. Říkalo se, že Viktor vydělal spoustu peněz na starožitnostech, které převážel do Německa. A marky pak otáčel při aukcích. Koupil ně

jakou prodejnu v Děčíně a taky v Praze. Ted prý měl i hotel. Nezlob se, říkám ti jen to, co jsem slyšela od známých.”

Jitka Musilová pokrčila rameny. Co na to má říci? Podle toho, jak Viktora poznala, mohla být všechno pravda.

Majka Zahrádecká se pousmála a pak řekla s trochou závisti v hlase:

„Chudý asi nebyl. Takže budeš docela bohatá vdova.”

Jitka Musilová chvíli mlčela. Bylo to na ni příliš. Řekla zkrou

šeně:

,,Nech toho, Majko. Copak mě neznáš?”

„Právě proto o tom mluvím,” prohlásila pevným hlasem Majka. „Na tvém místě bych nejdřív skočila za právníkem. Hned zítra.

Třeba v Praze na kriminálce ani nevědí, že byl Viktor ženatej. A když to zjistí, budou chtít s tebou stejně mluvit. A za takové situace bych bez advokáta nic nepodnikala.”

Jitka Musilová mlčela. Tvář měla najednou propadlou, oči široce rozevřené a mozek jí vnucoval jedinou myšlenku: Viktor je mrtev, Viktor už skutečně nežije.

Od toho dne, kdy hovořila s Majkou Zahrádeckou, ji nečekaly žádné příjemné chvíle.

V sále pitevny Ústavu soudního lékařství v Praze stála rozechvělá nad Viktorovým tělem, než odpověděla na opakovanou otázku vyšetřovatele:

15

„Ano, je to můj manžel.”

Její odpověď kriminálce příliš nepomohla. Mohla jen uvést, co celé Teplice věděly. Viktor od ní před třemi roky odešel a od té chvíle se nestýkali. Nevolali si, ani si nepsali, nezná ani jeho přátele, a nemá na nikoho podezření. A pokud s Viktorem žila, své kamarády jí do bytu nevodil. „V tomhle byl zásadový. Stejně tak nemluvil o svých obchodech,” dodala. ‘

Chytli ji za slovo.

„Jaké obchody máte na mysli, paní Musilová?”

„Veksloval,” řekla podrážděně. „Asi tohle jste chtěl slyšet.”

Oči se jí pomalu naplnily slzami.

Vyšetřovatel v hodnosti nadporučíka zůstal klidný. Nebyl o mnoho starší než ona, avšak v jejích očích vypadal odměřeně a nepřístupně.

Zareagoval po svém. Místo odpovědi jen poznamenal:

„Je tady horko, co? Asi si otevřeme okno.”

Ještě sejí zeptal na Jana Kulhánka.

Řekla mu, že to jméno slyší poprvé v životě.

Pokýval hlavou jako by chtěl říci, to jsem si myslel.

Pak poznamenal:

„S panem Kulhánkem váš manžel koupil před několika měsíci hotel. Majetkový podíl pana Musila neznáme. Ale váš právník to jistě brzy zjistí.” Poté nadporučík odsunul židli a vstal. „Jistě se ješ

tě uvidíme, paní Musilová.”

S advokátem doktorem Křížem se sešla za hodinu. Čekal na ni v restauraci U piaristů, jak se předtím domluvili. Byl to hubený vysoký padesátník s pomalými nenucenými pohyby, chytrýma modrýma očima a malou bradkou, která byla protipólem jeho pleši.

Doktor Kříž byl už seznámen s případem. Vzájemně se informovali.

Netečnost, byť jen zdánlivá, která dosud ovládla jednání Jitky Musilové, byla ta tam. Jejím jediným přáním bylo, aby byl dopaden Viktorův vrah.

„Nikdy bych nebyla v životě šťastná, pane doktore, kdyby po

16

licie vraha nenašla. V duchu jsem to slíbila Viktorovi, když jsem stála nad jeho mrtvým tělem v pitevně,” svěřila se advokátovi se svými pocity. „I když sama nevím, jak tomu zrovna já mohu pomoci.”

Ten den se Jitka Musilová také dohodla se svým advokátem na tom, že zjistí všechny právní aspekty, týkající se majetkového podílu Viktora Musila na hotelu Zlatý koníček. Hotel koupil společ

ně s jistým Janem Kulhánkem, kterého Jitka Musilová nikdy neviděla, ani o něm neslyšela.

„Moc by mě zajímalo, co je to za člověka, a jak s ním Viktor vycházel, jako se správcem podniku,” zamyslela se nahlas. „Co já vím…?”

Při rozloučení s advokátem mu oznámila, že se dočasně nastěhuje do Viktorova smíchovského bytu, už se o tom domluvila i s policií. Mezitím požádá svého zaměstnavatele o neplacenou dovolenou. , Jinak bych nic v Praze nevyřídila,” smutně se pousmála.

„Raději bych vás viděl v Teplicích, paní Musilová,” podotkl s vážnou tváří advokát. „To je moje rada. Ale bránit vám v tom nemohu.”

Mlčela. Už byla rozhodnutá.

Znovu svou klientku upozornil:

„Ještě to jednou zvažte, paní Musilová. V Teplicích žijete obklopena přáteli a známými. Ale tady…”

Rozuměla mu. Projevil o ni strach. Přesto trvala na svém:

„Ne, pane doktore. Snad máte pravdu, ale v téhle době bych se v Teplicích necítila dobře.”

Po třech týdnech vyšetřování a po rozhovorech s vyšetřovatelem nadporučíkem Jeřábkem získala Jitka Musilová dojem, že o svém manželovi toho mnoho nevěděla. Jakmile se otevřely hranice, vyjížděl do Německa, aby získal kontakty. Obstaral si živnostenský list, ale žádnou provozovnu nepotřeboval. Kupoval staré obrazy, šperky a umělecké památky, z padesáti procent kradené, a prodával je německým překupníkům, kteří si pro ně přijížděli.

Nedělal to samozřejmě bez pomocníků. Vyneslo mu to zřej

17

mě nekontrolovatelné množství marek, ale nikdy se nenašlo dost důkazů proto, aby mohl být za svoji činnost stíhán.

A tak není vyloučeno, že někdo z jeho bývalých „partnerů” si s ním po třech letech začal vyřizovat účty.

Mlčky a bez pohnutí naslouchala hlasu vyšetřovatele, když s ní na tohle téma hovořil. Několikrát ujistila nadporučíka Jeřábka, že o tom neměla ani tušení: „Ne, nevzpomínám si na žádného kamaráda z té doby, který by v tom s ním jel. V tomhle byl Viktor asi opatrný. Nic mi nikdy neřekl, ani se mi nesvěřoval, kde bere pení

ze. Vlastně mě teď napadá, že musel mít ještě někde jinde byt.

Možná, že v Děčíně. Mohl také bydlet u někoho, s kým měl společný zájem, nebo také u ženské. Vždyť se mnou žil sotva půl roku,” připomněla pražskému kriminalistovi.

Jak se během vyšetřování vraždy ukázalo, bylo záhad v životě Viktora Musila víc než dost. Ve spleti obchodních partnerů, přá

tel a přítelíčků bylo navíc těžké hledat cestičku k vrahovi, neboť Viktor Musil v obavě před zákonem si nevedl žádné poznámky ani obchodní knihy a dokázal za sebou dobře zametat stopy.

Nabízel se i další motiv. Mohlo jít o likvidaci podílníka na hotelu Zlatý koníček, který Musil koupil se svým společníkem Janem Kulhánkem před necelým půlrokem. Mluvilo se o šesti milionech.

Jaký byl skutečný podíl mezi oběma společníky, ví dnes patrně jenom Kulhánek.

Musilová, de facto nyní vdova, byla ve spojení i se svým právníkem. Když ho naposledy navštívila, doktor Kříž ji přivítal slovy: „Váš muž měl svého advokáta při sjednávání smlouvy s panem Kulhánkem. Moc informací jsem zatím od něj nezískal, ale byl překvapen, když jsem ho ujistil, že tu zůstala vdova se svými dědickými nároky. Možná, že za čas budete vlastně bohatá žena, paní Musilová,” pousmál se.

Na tuhle možnost Jitka Musilová v té chvíli nepomýšlela. Zajímal ji vrah. A také podílník na hotelu, Jan Kulhánek. Proto chtěla vědět:

18

„Co je to za člověka? Vím, že si nechává říkat „pane řediteli”

a vypadá na první pohled dost arogantně. Abych se přiznala, šla jsem se do hotelu Zlatý koníček podívat, a při té příležitosti jsem se tam naobědvala.”

Doktor Kříž si dal na čas než odpověděl.

„Své informace mám, i když ne vyčerpávající. Je to inženýr přes ekonomii, ale dělal všechno možné. V posledních letech pracoval v odborech. Tam měl na starosti rekreaci pracujících v hornictví. Zřejmě se vyzná a má dost přátel. Možná, že by bylo nejlep

ší, kdybych vám sjednal přes jeho právního zástupce neformální osobní setkání.”

„Zatím ne,” řekla Jitka Musilová rychle, aniž věděla, proč se tomu brání.

Doktor Kříž na ni dál nenaléhal. Sdělil, že má sjednanou schůzku s notářem, který by měl také vědět o koupi hotelu Zlatý koníček, a s tím se ten den rozešli. Dvě hodiny poté ji zavolal do smíchovského bytu nadporučík Jeřábek:

„Moc rád bych s vámi ještě večer mluvil, paní Musilová,” po

žádal ji do telefonu. A navrhl, aby za ním přijela na kriminálku.

Když se před ním posadila na židli v jeho kanceláři, vypadal unaveně a vážně. Snažila se navodit přátelskou atmosféru:

„Snad už nemáte vraha mého muže, pane nadporučíku?”

„Snažíme se. Zatím víme jednu věc. Váš muž chtěl krátce před vraždou hotel prodat. Vypadá to, že ho koupil na spekulaci.

Našel kupce, který by mu zaplatil mnohem víc, než za kolik byl hotel koupen. Jenže společník vašeho manžela, inženýr Kulhánek prodej hotelu odmítl. Takže váš manžel trval na tom, aby mu jeho podíl na hotelu Kulhánek co nejdříve vyplatil. Prý to vyvolalo spor a oboustranné vyhrůžky. Já vím,” povzdechl si kriminalista, „nemusí to ještě nic znamenat a dokazovat něco takového je těžké. Ale je tu jedna nečekaná okolnost, paní Musilová. Vy jste vstoupila do hry, která byla už uzavřená. Snad mi rozumíte?”

,,Ne, nerozumím,” řekla po pravdě.

„Víte, to je tak. Nikdo z protivníků vašeho muže, úmyslně to

19

říkám obecně, nepředpokládal, že pan Musil je ženatý, a že je tu dědic, který se ujme jeho práv. Ten, kdo zaplatil vraha, si byl jistý, že smrt vašeho manžela vše definitivně vyřeší. A jak se ukázalo, nevyřešila. Vy se přece nevzdáte jako pravoplatná dědička svého podílu na hotelu. Nebo nemám pravdu?”

„Jistě,” přikývla a rázem se jí začaly hrnout hlavou nejrůznější myšlenky, když si uvědomila, co jí nadporučík Jeřábek s dalšími kriminalisty zatím jen naznačil.

„Podle mého názoru vám hrozí nebezpečí,” pokračoval Jeřá

bek. „Proto vám dáme ochránce. Je to specialista pro tuhle práci.

Nastěhuje se do bytu vašeho manžela, kde teď bydlíte. Vy tam budete dál chodit, ale spát tam nebudete…”

,,Ne, to nedovolím,” nenechala kriminalistu domluvit a skočila mu prudce do řeči. „Když budu mít ochránce, tak mě snad ochrání nejenom přes den, ale i v noci v mém bytě? Nebo snad ne?”

Chtěl jí říct, že jim přidělává jenom práci, a navíc, že je v bytě v daleko větším nebezpečí než sama tuší, ale raději mlčel.

„A co ten muž, který ochraňoval manžela? Ten přece viděl vraha, když šel kolem něj za manželem na umývárnu? Už jednou jsem se vás chtěla zeptat, co je s ním?”

Nadporučík Jeřábek pomalu zdvihl hlavu a zahleděl se na mladou ženu před sebou.

„Ten zmizel. To se stává.”

„Ze strachu?” zeptala se.

„I ze strachu,” přikývl v zamyšlení. A když se ho Jitka Musilová zeptala na svého ochránce, přešel místností, aby v sešeřelé kanceláři rozsvítil. Pak teprve prohodil: „Za chvilku vám ho představím. Bude dobře, když s ním budete spolupracovat a dbát jeho pokynů, paní Musilová. Tahle hra není bez rizika.”

Uběhly čtyři dny. Podmračené a deštivé. Další den se konala kremace Viktora Musila. Obřad proběhl bez přátel a ve vší tichosti.

Tu noc čekal muž, nazývaný francouzským jménem Pepé, telefon.

Rozhovor byl krátký. Známý hlas mu naznačil příští oběť.

20

„Jedeme za stejný peníze. Ale musíš si pospíšit. Pak se vypa

říš z Prahy. Doufám, že jsi rozuměl.”

„Kdy dostanu prachy?” zeptal se.

, Jako posledně. Až uděláš práci, zajdeš na štafl za Redfordem.

Máje pro tebe připravený.”

Redford byla přezdívka pro taxikáře Rázka. Připomínal trochu onoho známého filmového herce. Přivydělával si i jako gigolo. Štafl měl na Václaváku dole.

Byla neděle ráno. O osmé u dveří bytu Viktora Musila v Radlické ulici na Smíchově zadrnčel zvonek.

Konečně se ozval uvnitř ženský hlas:

„Kdo je?”

„Policie! Otevřete! Je to nutné, paní Musilová!” \

„Moment, zrovna jsem vylezla z vany. Musím si vzít něco na sebe.”

Návštěvník ustoupil od dveří a rozhlédl se chodbou. Dům byl nadále klidný a tichý jako každou neděli v tuhle ranní dobu. Vytáhl pistoli s nasazeným tlumičem.

Dveře se prudce otevřely, tak prudce, že to nečekal. Vystřelil.

Do ochranné vesty robustního muže. Pak se Pepé pokusil znovu vystřelit. Po zásahu do hrudníku se zhroutil.

Muž v ochranné vestě jednal bleskově. Chytil zabijáka za nohy a vtáhl ho dovnitř do předsíně, než začnou reagovat na střelbu v domě sousedé. Pepého pistoli sebral z podlahy.

V té chvíli se za svým ochráncem objevilaJitka Musilová, která se schovala v koupelně. Její tvář byla bledá. Oči měla vytřeš

těné.

Vzápětí se otočila, neboť pohled na postřeleného, jemuž tekl z úst pramínek krve, nevydržela.

Rozplakala se.

Její ochránce ji vzal jemně za loket a odvedl do druhé místnosti. Pak se vrátil a zeptal se zneškodněného útočníka:

„Kdo tě sem poslal?”

21

Místo odpovědi Pepé zasípal:

„Vodu… Dej mi napít…”

„Dám. Ale nejdřív mluv!”

,Já nevím…”

„Ale víš.”

„Dej mi vodu!” zaprosil sotva slyšitelně Pepé.

„Až mi řekneš…”

.Jmenuje se Kulhánek…”

„Dobrý, dám ti napít.” Policista přinesl z koupelny vodu, přitiskl sklenici těžce zraněnému k ústům, a pak přešel k telefonu, aby vyžádal rychlou záchranku a oznámil situaci nadřízenému. Přijela během dvanácti minut, ale muž, nazývaný Pepé, zemřel krátce po převozu.

Za dva dny se naposledy sešla Jitka Musilová s nadporučí

kem Jeřábkem. Kriminalista nechal přinést návštěvnici kávu. Pochválil Jitku Musilovou, že se chovala statečně.

Pomalu zvedla od šálku hlavu a pohlédla vážnýma očima na kriminalistu. V té chvíli myslela na něco jiného. Na umírajícího mu

že se zkřivenými ústy. Chtěla vědět jen jedno:

„Kdo byl ten člověk, co mě přišel zabít?”

Nadporučík Jeřábek položil obě ruce na stůl:

„Najatý vrah. U sebe měl dva cestovní pasy. Oba falešné.

Podle všeho se narodil v Čechách, ale nežil tu dlouho. Když se po letech vrátil, byl už svázán s jistou skupinou lidí. Víc o něm zatím nevíme. Snad jen to, že měl obě adresy vašich bytů na kousku novinového papíru, zmačkaného do kuličky.”

Mlčela. Snažila se všechno si srovnat v hlavě.

„A už víte, kdo ho najal?”

„Ano,” přikývl nadporučík. Pak pokrčil rameny: „Jenže svě

dectví mrtvého není k ničemu. To jistě chápete.”

„Mohu znát to jméno?”

„Zatím ne. Ale časem se ho snad dovíte, paní Musilová. V to doufám,” dodal. Pak vstal, podal Jitce Musilové ruku a pevněji stiskl.

22

Když platila doktoru Křížoví účet za právní pomoc, řekla advokátovi: „Vaše varování před nebezpečím pražského podsvětí bylo na místě. Vracím se do Teplic ke svému zaměstnání a k přátelům.”

Chtěl jí odpovědět, že ani pod Krušnými horami nemusí být před galérkou v bezpečí. Místo toho však popřál paní Musilové hodně štěstí…

KLETBA ČERVENÉHO BUDDHY

„Consultations…” slabikovala přes nasazené brýle Štastková starší, stojíc u okna, aby lépe viděla.

„Mami, to se vyslovuje konsltejšns,” poučila ji s vlídnou shoví

vavostí dcera.

Matka nevycházela z údivu. Držela vizitku z hlazeného křídového papíru. Stálo na ní vytištěno zlatým písmem a s noblesní stručností: Ing. Eduard Karen”. A pod jménem cizí slovo, jemuž nerozuměla: „CONSULTATIONS”.

„V angličtině to znamená asi tolik, jako poradenský služby, víš?”

„A proč to není česky?”

„Kvůli zahraničním klientům, kterým Eda zprostředkovává různý jednání, prostě všechno, co patří k byznysu.”

„Vendulko, ty říkáš… Éda… jako kdyby.

„Jako kdybych se s ním důvěrně znala? Vypadá to tak,”

usmála se kyprá blondýnka a objala matku kolem krku. „Za tvých mladých let se tomu říkalo vážná známost a trvala… no, jak dlouho jsi s tátou chodila, než jste se vzali? Jenže dneska není na velký namlouvání čas, mami. Svět se točí kosmickou rychlostí,” dodala se suverenitou teenagerů.

„Ježíšmarjá, nohy, moje nohy,” zavzdychala Šťástková a klesla na židli, rozčilením se jí podlomila kolena a obličej zalil rů

žencem. Spolumajitelka a spoluvládkyně firmy „Šťástka, obchod

23

masem a uzeninami”, vrácené v rámci restituce do rodinného majetku, byla venkovská řeznice, žena všemi mastmi mazaná. A tudíž i obezřetná. Několik nápadníků se už kolem Vendulky točilo a všechny dovedla odehnat, jakmile se začali zajímat hlavně o to, kolik vnese nevěsta do manželství věnem.

„Proč ses nám nesvěřila dřív, to ti za to rodiče nestojí?” spustila přísně.

„Mami, je mně devatenáct pryč. Zpovídat se vám o každým randeti nemusím. Aspoň doufám. Ale pokud jde o Édu, nemám co tajit. Ted to teda víš.”

„Nic nevím! Překvapíš mě kartičkou a co si z ní vyčtu? Co je to zač? Jak jsi k němu přišla? To jsou ty tvé výlety do Prahy?”

„Éda je bezvadnej mužskej, naprosto férovej. Líbí se mi a já jemu taky. Máme se rádi a koho si vezmu, je moje věc.”

„To teda není!” vykřikla matka.

„Samozřejmě vám ho představím, jen co se vrátí z Frankfurtu.”

Než se Ludmila Šťástková stačila vzpamatovat a spustit pří

val dalších otázek, jež se jí draly na jazyk, zaburácelo do nedělní

ho rána hromové volání, až se dům třásl: „Lidkóóó! Vendulóóó! Co v tý kuchyni děláte? Mrazáky na prodejně jsou dávno vypnutý, hergot sakra! Já je mejt nebudu!”

„Prosím tě, mami,” zašeptala dcera a schovala vizitku do kapsy, „tátovi zatím ani slovo!”

Jetenice, kdysi označované na mapě jako místní obec, se dík vzniku rekreační oblasti Slap změnily v prosperující venkovské městečko, ležící při hlavním tahu k přehradě. V letním období se tu přes víkend netrhne proud motorových vozidel převážně praž

ských.

V zimě provoz utichá a Jetenice prožívají klidnější dny. Malebné náměstí bývá téměř bez postávajících aut. Chodec je tu opět pánem a městečko patří zase místním lidem.

Také v řeznictví a uzenářství firmy Šťástka nakupují teď převážně domácí zákazníci. Touto ranní dobou jich není mnoho. Pár

24

upovídaných ženských od plotny a pár důchodců, co nikam nespě

chají. Ale už při vstupu do prodejny vytušili, že se dnes děje cosi neobvyklého. Proč stojí za pultem starý Šťástka a úplně sám?

Řeznický veterán žije ve své vile na Zbraslavi a sem přijíždí jenom na léto, aby vypomáhal synovi během rekreační sezóny, kdy se kšeft točí od rána do večera.

Avšak překvapením nebude konec.

U chodníku ostře brzdí bavorák coupé s rudou metalízou. Z

dvířek se vyhoupne muž středních let v tabákově žlutém kozáku, volně rozepnutém, takže je vidět i tmavý oblek. Jednou rukou svírá držátko „samsonitky”, lehkého skořepinového kufříku s kódovým zámkem. Do druhé vkládá krabici z průsvitné fólie, převázanou hedvábnými stuhami. Kdo by pohlédl zblízka, spatřil by v krabici pugét orchidejí.

Kde se vzala, tu se vzala objímá ho Vendula Šťástková. Nikoli v krámské zástěře, jak ji tu vídají od pondělka do pátku. Teď má na sobě módní proužkovaný kostým švestkové barvy a bělostnou halenku.

„Helou Vendy!” hlaholí elegán.

„Čau lásko!” volá šéfova dcera co nejhlasitěji, na celé Jetenice. Je to scéna jako z amerického filmu. A publikum v prodejně jen zírá, nestačí se divit. Show na chodníku končí, další děj se bude odehrávat v prvním poschodí Šťástkovic domu, kde už je vše připraveno k uvítání nápadníka a k oslavě zásnub.

Co však nekončí, je zvědavost publika.

„Bohouši,” osloví jeden z důchodcůvrstevníků Šťástku seniora, „pro vnučku ti přijel princmetálovej štramák, to se musí nechat!”

„Jdi do háje, Vincku. Jakej princmetálovej? Normální inženýr z Prahy,” zachrčí dýchavičně, nicméně s netajenou pýchou. Neboť Vendulce budou říkat „paní inženýrova”, i když má jen výuční list prodavačky potravinářského zboží.

Ostnem jedovaté závisti píchne kdo jiný než pošilhávající šeredka Bejšovcová: „Pane Šťástka, že on bude dost starší? Anebo Vendulka vedle něj vypadá o hodně mladší. Aspoň se mi to

25

zdálo.”

Jenže starý Šťástka ví, jak na lidi.

„Milá paní Bejšovcová, zdání klame. Kolik je vašemu pánovi?

Určitě víc než vám. Nebo ne?”

„To jste na omylu. Náhodou jsme s manželem rozený v jednom roce.”

„Jenže, s dovolením, on vypadá pořád k světu.”

Krámem zazní smích. Jedna nula pro řezníka ve výslužbě.

„Já snad hůř?”

„Nic takovýho jsem neřek, madam!”

Další smích. Dvě nula pro šedivce v kostičkované řeznické haleně.

„Trhněte si nohou, dědku,” kapituluje s křivým úsměvem obá

vaná jetenická klevetnice. „Jo, chtěla bych asi kilo kotlet.”

Tenhle dědek dosud zná máchnout dranžírákem, nejtěžším bouracím nožem. Výstavní vepřové kotlety padají na špalek a pak do nákupní tašky. „Paní Bejšovcová, tady to máte a pozdravujte vašeho. Vyřiďte mu, že je to pozornost firmy, dneska zadarmo, protože je výjimečnej den.’

Vendulu Šťástkovou obdařila příroda, přesněji řečeno genetická posloupnost obličejem po otci a figurou po matce. Což jí nepřidalo ani na půvabu, ani na kráse. Kdyby byla bývala živa v době, kdy v nedalekých Hrusicích samouk Josef Lada kreslil své nenapodobitelné, humorné postavičky podle lidí, jež potkával, patřila by Vendula mezi ně. Tvář měsíček v úplňku. Tělo od boků dolů

baroko. O nohách se vyjádřila učitelka tělocviku, že by se spíš hodily na podpírání piána než k přeskoku koně. Ovšem být vyhlášena soutěž o „Miss Jetenice”, musela by porota v jednom z parametrů uznat Vendule prvenství. Obvod a vyzývavý tvar jejího poprsí neměl mezi místními dívkami konkurenci. A kluci na tanečním parketu se tiskli k Vendule v rytmu rockové muziky s troufalostí sexuálních maniaků. Jenže na dýzu a z dýzy domů směla jen v doprovodu svého bráchy. Rodiče ji drželi zkrátka.

Čím víc dospívala, tím více ji to štvalo. Touha vymanit se z

26

poslušenství, vyžadovaného z otcovy strany tvrdě a přísně, z mat

činy sice benevolentněji, zato s přemírou ustavičného připomínání a napomínání, byla stále nutkavější. Věděla, že jediná cesta z rodičovského domu může vést po boku jejího budoucího muže. Nechtěla se smířit s představou, že by se pouze z toho důvodu provdala za kohokoliv. Patřila ke generaci, kterou osud mrštíkovské Maryši, pokud se o něj vůbec zajímá, nedojme k slzám, pohříchu spíš k reakci opačné.

Když ne za kohokoliv, za koho tedy?

Aby se jí líbil jako muž. Nikoli frajer s náušnicí v uchu a dlouhými vlasy, těch vysedává v hospodě „U purkmistra” naproti jejich obchodu víc než dost.

Aby měl úroveň. Konkrétní představu o pojmu, jakou úroveň, si vytvářela pokaždé jinak. Jednu dobu jí imponoval televizní moderátor večerních zpráv, jeho příjemně zbarvený hlas a přesně padnoucí sako. Potom zase svobodný doktor medicíny, asistent na interně okresní nemocnice, který k nim docházel na školu předná

šet zdravotnickou osvětu, včetně taktního poučení o způsobech ochrany při pohlavním styku. Za vrchol považovala úroveň takzvané vyšší společnosti a jejích představitelů, jejichž fotografie z prominentních recepcí a pikniků znala z obrázkových časopisů, půjčovala ji je k prolistování majitelka trafiky ve vedlejším domě.

Problém byl, kde takového najít.

Po vyučení začínala v samoobsluze družstva Jednota jako řadová prodavačka. Když došlo k restituci majetku Šťástkových, postavila se samozřejmě za pult vlastní prodejny spolu s rodiči a bratrem. Pořád v Jetenicích, kde znala každého a každý ji. Tady prostě neměla šanci.

Úderem osmnáctých narozenin se rozhodla, že musí něco podniknout. Nejdřív se svým nevábným zevnějškem. Tenhle handicap však tvořil jen viditelnou část dědičného údělu Šťástkovy dcery. V té skryté se slučovaly povahové vlastnosti obou rodičů.

Nejvýrazněji matčina vypočítavost s tátovou umíněností. A tak si Vendula usmyslela, jak aspoň občas vypadnout do Prahy. Má pri

27

ma dědu, s jejím plánem souhlasil. Od dětství v něm nacházela oporu a zastání. Ted žije na Zbraslavi, odkud je na Václavák pomalu blíž než z Jižního Města. Prosadila si, že k němu bude jezdit na návštěvu. Dvakrát měsíčně, z pátku na sobotu. To už se dá v metropoli leccos stihnout.

Prvním cílem se stal kosmetický salon Fazeta, kde se kromě jiného odborně léčí akné, neboli trudovina mladistvých. Vendula se trpělivě podrobovala všem procedurám od napařovacích zábalů obličeje po pleťové masáže. Pak následoval útok proti obezitě pod lékařským dohledem ordináře oddělení klinické biochemie nemocnice na Karlově náměstí. A nákupy doporučených zahraničních přípravků a medikamentů.

Návštěvy Prahy nebyly nic laciného. Sotva by vystačila s dvěmi tisícovkami výplaty, spíš kapesného, udíleného z rodinné pokladny koncem měsíce současně s matčiným napomenutím

šetři, Vendulko. Naštěstí tu byl sponzor v podobě dědy Bohouše, který projevil pochopení i štědrost. Vždyť to dělá pro štěstí jediné vnučky.

A pak přišel onen pátek, pro Vendulu osudový.

Bylo k večeru. Posedla ji marnotratnost a vstoupila do originální prodejny „Levi’s store” ve Vodičkově ulici, kde lze koupit kromě jiného pravé rifle „štrausky” made in USA, které stále patří k hitům světové džínsové módy.

Vendula si je navlékla ve zkušebním boxu s obavami, zda se do nich vůbec vejde. Její tělesné proporce se už od dívčích let vzpouzely tomuto druhu oblečení. „Však by ti ani neslušelo,” říká

vala matka ve snaze rozptýlit dceřin mindrák.

S mírným rozechvěním vyšla z kabiny, aby se prohlédla ve velkém zrcadle uprostřed prodejny.

Padly jí jako na míru šité. Dík precizní fazóně ale i tomu, že přísným dodržováním odtučňovací kúry ubrala na hmotnosti. Zalil ji pocit šťastného sebevědomí. Prodavačka napsala paragon a zabalila nákup do efektní plastikové tašky s nápisem „Levi’s”. Vendula zamířila k pokladně, pohlédla na paragon, vytáhla z kabely peně

28

ženku, otevřela ji, zalistovala poskládanými státovkami a polkla nasucho.

Znovu je přepočítala. Do ceny riflí chyběly rovné dvě stovky.

Jak je to možné? Nastal trapný okamžik. Pokladní pohlédla na hodinky, neboť za pár minut se obchod zavírá.

„Nějaký problém, slečno?” ozval se za ní mužský hlas. Byl to poslední zákazník, který se rovněž chystal zaplatit.

„Nevím, jak se to mohlo stát,” zakoktala Vendula a obrátila se k pokladní: „Moc se omlouvám. Šlo by to, že byste mi ty rifle rezervovali na mé jméno, zítra bych je…”

„Ale vy si je chcete obléci už dnes, že? Velmi vám sluší, jak jsem viděl,” přerušil ji neznámý muž. Teprve nyní se k němu obrátila. Na první pohled sympaťák.,problémy jsou od toho, abychom je řešili,” pokračoval s nenucenou galantností. „Kolik se vám nedostává, tolik si vám dovolím půjčit. Paní pokladní, vezměte si od slečny paragon a peníze, zbývající částku doplatím.” A usmál se přitom na Vendulu, jako by sejí za své počínání omlouval. Hlava sejí zatočila… takhle nějak si JEJ představovala.

Vendula je na vrcholu blaha.

Představa se proměnila ve skutečnost. Před dvěma hodinami požádal inženýr Karen rodiče o její ruku. Matce přitom podal orchideje. Zírala na vzácné květy, určitě je dostala prvně v životě. Jak ji Vendula zná, v té chvíli nevnímala ani tak cizokrajnou krásu, spíš vyčítavě uvažovala, kolik to muselo stát

Hodinu poté přistál tmavě rudý šestiválec BMW s oběma snoubenci před radnicí, středobodem jetenického veřejného života.

Vzbudil patřičný rozruch. Dvojice se odebrala za matrikářkou obecního úřadu předložit občanské průkazy, vyplnit žádost o uzavření sňatku a vyřídit všechny nezbytné formality včetně termínu a objednávky obřadní síně.

Hlouček čumilů mezitím obhlížel nablýskané vozidlo, stojící před vchodem do radnice. Udivovalo je, že má německé číslo.

„Kolik může takovej bavorák stát?” uvažuje nahlas kdosi z přihlížejících.

29

„U nás? Pěknejch pár milionů,” odhaduje jiný.

„Aleje to fáro,” ozve se uznale mladík ve sportovní bundě a lehce stiskne blatník, aby vyzkoušel pružnost tlumičů. Karosérie se mírně rozkmitá, mládenec je spokojen.

„Vendula Šťástková si bude mít v čem povozit ten svůj zadek.

Kde k tomu chlapovi přišla?” vstupuje do debaty první ženský hlas.

Ještě jsem ho tu neviděla.”

„Paní, takovýhle bourák má dneska kdejakej vekslák!” směje se poštovní doručovatelka, která seskočila z kola, aby zjistila, co se tu děje. „A nebo soukromí podnikatelé.”

„Kdo jinej by na to měl peníze,” podotkne další mluvčí ulice.

„Třeba ten šamstr od Venduly vyhrál v Tutovce,” dodá ironicky.

S přibývajícím časem zvědavost vzrůstá.

Když čekali tak dlouho, chtějí se dočkat.

Tak brzy to nebude. Vendula se svým nastávajícím musí splnit ještě jeden významný úkol radostné mise. Požádat starostu Hurycha, aby se stal jejich oddávajícím. Občas se totiž stává, že k tomuto úkonu deleguje svého zástupce, což by způsobilo nevoli rodičů. Karbusický dělal Šťástkovým potíže při restituci a teď by měl ve svatební síni řečnit a přát Vendule štěstí?

„Bohužel, pan starosta řídí jednání rady a nemůže se uvolnit,”

odsekne úřednička v předpokoji. Vendula zná dobře tuhle nafintě

nou káču. Někdy k nim zajde pro deset deka točeňáku, nejlevnější uzeniny, na víc jí to asi nevychází. Ale tady se chová s povýšeností komtesy.

„Slečno sekretářko,” převezme štafetu jednání s úsměvem, leč energicky Vendulin partner. „Chápu, že plníte příkazy svého nadřízeného. Já jako šéf rovněž vyžaduji od podřízených důsledné dodržování mých pokynů. Jsou však situace, kdy lze učinit výjimku.

Mohu vás ujistit, že nejde o úřední ani služební záležitost, v níž za panem starostou přicházím. Je to naprosto soukromá informace a nepotrvá déle než stručný telefonát. Učiňte, prosím, výjimku pro in

ženýra Karena.”

Jako hypnotizována vstala kancelářská myš ze židle a zmize

30

la za polstrovanými dveřmi. Za drahnou chvíli se znovu objevila, klopíc oči.

Dveře se otevřely.

„Nezlobte se,” krčil rameny starosta, „od rána nevím, kde mi hlava stojí… a tak… pojďte dál!”

Pochopitelně, kancelář byla prázdná, žádné jednání rady se tu nekonalo. Když se první muž na radnici od Venduly dověděl, že by chtěla, aby byl jejím oddávajícím, ujistil oba snoubence, že nikdo jiný než on si tříbarevnou šerpu nenavlékne. A s povděkem přijal pozvání na svatební hostinu.

Zatímco dvojice odjela zařizovat náležitosti, potřebné k uzavření právoplatného sňatku v místě trvalého bydliště jednoho z nich, opadla vlna vzrušení, která zaplavila Šťástkův dům, když jeho práh poprvé překročil budoucí zeť. Manželé si začali uvědomovat, že se vbrzku stanou tchánem a tchyní. Tímto směrem se nyní nesly úvahy ryze praktické.

Podle ustáleného zvyku pořádá svatební hostinu nevěstina a také nese výlohy, s ní spojené.

„Zbytečně utrácet by se nemuselo,” nadhodí Šťástková.

„Zas abysme nevypadali, že na to nemáme. Nezapomínej, že jde o dobrou pověst i naší firmy. Pár lidí pozvat musíme, Lído. Starostu, svědky, možná i sousedy od vedle. Koho z příbuzenstva bys myslela?”

„Ty jseš pěknej táta! Na Járu jsi zapomněl?”

„Co to plácáš? Jarouš přece patří do rodiny. Jak budeme znát datum, pošle se mu telegram, aby si včas podal dovolenku. Na svatbu sestry ho pustit musejí, na to je teď v armádě předpis.”

„Škoda, že nebudou na veselce jeho rodiče.”

„Sotva by to stihli, když žijou v Kanadě.”

„Třeba se přijedou podívat až po svatbě. Však říkal, že uva

žují prodat tu jejich českou restauraci a vrátit se do republiky. Takových je dnes mnoho, co je to táhne na stará kolena domů.”

„Třeba by si tu mohli otevřít restauraci kanadskou,” promluvil ze Šťástky živnostenský duch. „Cizokrajný restaurace, bary a všeli

31

jaký bistra mají teď konjunkturu.”

„Moc příbuzných bych nezvala,” vrátila se Šťástková k man

želově otázce. „O dědovi Bohoušovi samozřejmě nemluvím. Patří do rodiny stejně jako Jára. No… a Pepíka vynechat nemůžu. Je to jednou můj bratr a Vendulčin strejda.”

„A taky pěknej ožrala,” zachmuřil se Šťástka. „Jen aby zas neudělal ostudu.”

„Ostatním, co jsou z přízně, se pošle výslužka. Svatební koláče a možná i láhev vína. Sousedům by to taky stačilo. Vendulka sedne s Járou do auta a on s ní všechny objede. To už bude na dovolence tady.”

„S výslužkou počítej i na šoféry. Objednám u Mrázka pět aut se svatebníma fáborama.”

„Na co pět? Snad nechceš vyvážet hosty k radnici? Je to od nás kousek, půjdou pěšky. Pro nás budou stačit tři.”

„Po obřadu zajedeme na hřbitov. Novomanželé položí kytku na babiččin hrob. To se patří.”

„Kdoví, co se stalo jeho ženě, že mu umřela tak mladá. Všiml sis, že o tom hovořil dost vyhýbavě.”

„Tomu bych se ani nedivil. Když přijde vdovec žádat o ruku svobodnýho děvčete, proč by vzpomínal na nebožku?”

„Ještě, že neměli děti. Vendulka by se stala v devatenácti macechou.”

„A on se může stát ve čtyřiceti taťkou a my se dočkáme vnoučat,” uchechtl se kandidát dědečkovství.

„Stejně si pořád myslím, že s vdáváním mohla počkat. Jenže ona si nedá říct. Má tu umíněnost po tobě.”

„Na koho počkat? V Jetenicích o nikom nevím. Anebo měla hledat ženicha přes inzerát? Víš, co je v dnešní době sňatkovejch podvodníků. Jdou jen a jen po penězích, Kdyby takovej gauner zjistil, kolik jsme uložili Vendule na knížku…”

„Však je dobře, že to před ní držíme v tajnosti. Aspoň máme jistotu, že ji o ty peníze nikdo neokrade. Takové věno by se leckomu náramně hodilo,” uzavřela debatu Šťástková^a šla dohlédnout

32

do kuchyně, aby se nepřipálily dvě kachny, po domácku krmené.

Budou hlavním chodem zásnubního oběda.

„Pane Šťástko, nyní mi dovolte při dnešní významné příležitosti…” Inženýr Karen učinil významnou pomlku a přinesl svůj sko

řepinový kufřík. Všichni vzhlédli s patrným napětím. Rodinný klan včetně dědy Bohouše zasedl po obědě ve velkém obýváku ke stolu, pokrytému svátečním ubrusem, který si ještě za svobodna vyšila do výbavy matka Šťástková. Stály na něm broušené sklenky na koňak. Zatím prázdné. Napjaté očekávání se jevilo i ve Vendulině tváři.

Inženýr vytočil kód, odemykající víko „samsonitky”, nadzdvihl je a pokračoval: „Abych předal své budoucí choti zásnubní dar.”

Políbil lehce Vendulu na tvář a položil před ni sametovou etui.

„Édo!” vydechla, když rozechvělými prsty otevřela pouzdro.

Třpytil se v něm zlatý náhrdelník a náušnice.

„Ukaž,” šeptla matka téměř lítostivě. Takového daru se jí za celé manželství nedostalo.

Vzápětí se nastávající zeť projevil co pravý kavalír i k tchyni.

„Vám, paní máti, patří můj vděk i úcta. Přijměte tuto maličkost od příštího člena vaší rodiny.”

„Děkuju…” Zatím jí nejde na jazyk dodat „Édo”, ačkoliv by se to za tenhle zlatý náramek hodilo. „Je moc krásný!” V hlase rázné řeznice se zachvělo marně potlačované dojetí.

Jako eskamotér z cylindru tahá inženýr ze svého kufříku další předmět. Jeho dosud vážný obličej se usmívá. Obrátí se k hlavě rodiny.

„Pane Šťástko, brzy vám odvedu zdatnou obchodní pomocnici.”

„Hehe!” zaburácí šéf firmy, ,ještě jsme s Vendulkou nerozvá

zali pracovní poměr.”

„Doufám, že neodmítnete aspoň jako symbolickou náhradu tuto malou spolupracovnici. Ovládá víc funkcí než deset sekretářek a v počítání zastane pokladní, účetní i skladovou evidenci dohromady. Má mnohočet pamětí a dovede i mluvit. Tohle jsou například

33

zvukové hodiny a zároveň kalendář, vše naprogramované zatím do roku 2000 i se změnou letního a zimního času.” Inženýr stiskl tastr holandského minipočítače značky Philips. Rodinná sešlost s údivem poslouchá kompjútrovou dikci: „Je třináct hodin a dvacet

šest minut středa první prosinec devadesát tri…”

Šťástka se ani nezmohl poděkovat. V těžké dlani, jež sevřena v pěst dokáže omráčit tele, drží drahocenný přístroj jako překvapené dítě mikulášskou hračku.

Rovněž senior klanu nezůstane opomenut. Už dřív se inženýr od Venduly dověděl, na co je děda fajnšmekr. Doutníková dóza s pestrobarevným obalem a plombou obsahuje pravé portorikánské ručně zpracované „cigarros”. Bohumil Šťástka čichem nasává labužnicky vzácnou vůni a v duchu odpouští dárci jeho způsob spisovného, poněkud strojeného vyjadřování. Je holt z jinýho těsta než my. Ale ví, co se patří!

Avšak to hlavní teprve přijde.

Na stůl před prázdnou židli přistává další div špičkové mikroprocesorové elektroniky. Japonská barevná videokamera Panasonic G101, která se vejde do větší kapsy.

„Jaroslav zatím mezi námi nesedí. Tohle mu dávám jako svému budoucímu švagrovi. Pod jedinou podmínkou. První videokazetu musí natočit na naší svatbě. Abych ji mohl pustit rodičům v Torontu. Obejme po bocích Vendulu: „Ty to ještě nevíš, na svatební cestu odlétáme do Kanady.”

„Už nepij,” napomíná Ludmila Šťástková svého muže, ale spíš aby zachovala dekorum hospodářky paní domu, odpovědné za spořádanost všeho, co se děje pod jeho střechou. Sama se po dvojím přípitku na štěstí snoubenecké dvojice cítí v mírně povznesené náladě. Lahodný gruzínský koňak odplavuje zbytky instinktivních obav o budoucnost dcery. Zdá se, že Vendulka přece jen udě

lá terno.

Atmosféra, ještě během oběda poněkud oficiální, se po třetím přípitku na zdraví rodičů v ovzduší důvěrnějšího sblížení měflí a zakrátko je tímto fluidem ovlivněn i dosud upjatě zdvořilý inženýr

34

Karen. S úsměvem slíbí, že nebude oslovovat budoucího tchána gramaticky správným pátým pádem „pane Šťástko”, nýbrž „tatínku”,i když setrvá u vykání. A Vendulčina matka mu od této chvíle začne tykat a konečně říkat „Édo”, rovněž tak i Šťástka senior, pro Édu napříště „děda Bohouš”. Krotký cinkot číšek, který stvrdí tento familiární akt, je nezbytnou předehrou dalšího dějství rodinné seance.

Éda se zpovídá a je zpovídán. Příjem? Plně vystačí, aby jeho manželka nemusela v Praze do zaměstnání dřív, než jí najde podle její chuti takové, aby se jí líbilo. Bydlet budou kde? V družstevním třípokojáku na sídlišti Dědina. Karen jej nedávno koupil za osmkrát sto tisíc. Avšak jen dík tomu, že majitel musel vycestovat dlouhodobě do zahraničí a prodej uskutečnit bez průtahů. Vítr tam sice tu a tam zanese hukot z nedalekého ruzyňského letiště, ale tomu se dá přivyknout. Poloha Edovi vyhovuje. Jednak proto, že často koná pracovní cesty letadlem a pak, že se s některými pravidelnými partnery setkává pouze na letišti nebo v letištním hotelu, jelikož Prahou pouze tranzitují. V bytě je třeba dokončit menší adaptace, především zabudovat fax a telefonní stanici. Pak se musí malovat, provést úklid a obstarat nový nábytek. Do bytu se definitivně

„uhnízdí” až po návratu z Kanady.

„Letenky vás přijdou na spoustu peněz,” povzdechne Šťástková při představě, že by za ně měli raději koupit něco potřebného do domácnosti.

„V korunách stojí dost,” připustí inženýr. „Jenže zaplatí je naši v dolarech, což je mnohem výhodnější. Taky nám uhradí celý pobyt, na který nás pozvali. To bylo první, co jsem slyšel v telefonu, když jsem jim oznámil, že se žením.”

„Já se tak těším, Édo. Že si uděláme výlet k Niagarským vodopádům?”

„To je samozřejmé, Vendy.”

,.Proč jí tak říkáš, Édo,” zachrčí se zjevnou nelibostí děda Bohouš. „Vždyť má poctivý český krásný jméno Vendulka!”

„Promiň, dědo, to je můj návyk z toho, že jsem v neustálém

35

styku s Angličany a Američany. Oni běžně zkracují jména a nevidí v tom nic pohoršlivého. Vždyť si vezměte samotného amerického prezidenta. Oficiálním křestním jménem je William. Ale celý svět ho zná jako Billa Clintona.”

„Když už jsi narazil na ty cizince,” vytasí se Šťástka otec. „Ty s nima obchoduješ?”

„Přesně řečeno, pomáhám jim obchodovat. Poskytuji klientům ze zahraničí poradenskou službu, kam a do čeho u nás investovat co nejvýhodněji kapitál.”

„A ty máš o tom přehled? Kde ho bereš?”

,.Kdyby se mě na to ptal kdokoli jiný než vy, tatínku, odpově

děl bych mu Sorry, to je mé obchodní tajemství. Vám pouze prozradím, že mám užitečné konexe.”

„Ale tak to tátovi pověz,” špulí papulku… teď žádná Vendy…

nýbrž Vendulka. To křestní jméno si totiž vy mínil otec Václav Šťástka. Narodíli se syn, bude po něm. Venda. Narodila se dcera a dostala jméno Vendula. Po ní přišel sice mužský potomek, avšak Lída si vymohla Jaroslava, zase po jejím tátovi.

„Zůstane to, doufám, mezi těmito zdmi. Jako posluchač vysoké ekonomické jsem studoval ve stejném semestru s jistým kolegou, na jméně ted nezáleží. Jeden čas jsme spolu bydleli ve společném kolejáckém pokoji na Větrníku, půjčovali si skripta, zapíjeli úspěšné zkoušky. On je dnes náměstkem významného ekonomického ministra, já soukromým ekonomem. Stačí?”

„Já tomu stejně nerozumím,” kroutí hlavou Šťástka senior.

„Co z toho češství máme? Cizinci se k nám hrnou vydělávat a naši lidi, třebas jako ty, Édo, jim ještě raději, kde a jak nejvýhodnějc.”

„Dědo, oni mají zájem výhodně investovat, tedy vkládat svůj kapitál. Investovat ještě neznamená vydělávat. To není totéž, nese to riziko. Co když vrazí dejme tomu Angličan, a ten je zvlášť opatrný, přece jen sto tisíc liber do některého našeho podniku, který za půl roku zbankrotuje? A pak, dědo, my se pořád ještě bojíme slova kapitál. Ale ten vždycky fungoval, funguje a bude fungovat nadná

rodně.”

36

„Nech už těch debat, dědo,” vmísí se Šťástková. „My jsme z generace živnostníků, která neznala volné soboty ani dovolené.

Vážilo se na decimálkách, počítalo hlavou a zákazník byl náš pán.

Dneska je to samá technika a počítač…”

„Jenže počítačů se lidi nenajedí,” zadusil doutnající svár Šťástka. A obrátil se k inženýrovi.

„Co ty bys radil mně, Édo, do čeho investovat? Dáváš rozumy jiným, tak proč ne firmě Šťástka?”

„To není jednoduché, tatínku. Musel byste vědět, do čeho investovat a kolik. Do rozšíření a modernizace podniku?”

„My víme, do čeho,” zvolal děda Bohouš energicky. Vstal a odkudsi přinesl rodinné album. Zalistoval v něm a ukázal na zahnědlou fotografii v tuhém papírovém rámečku, jimiž se podlepovaly snímky na sklonku minulého století. Byl na ní zachycen deskovým fotoaparátem obloukový portál nad krámem, z něhož visely jako girlanda vepřové kýty. Pod nimi firemní štít a na něm nápis, vyvedený secesními literami: „Výkroj nejjemnější pražské šunky, Ferd. Šťástka, zal. 1896”. Ve dveřích krámu stál robustní majitel v řeznické zástěře. Vedle něho chlapec s kloboučkem na hlavě a dobových módních kalhotkách pod kolena. „To je můj tatínek, už se taky učil řeznickému řemeslu,” pronesl hrdě Bohumil Šťástka.

„A uzenařině.”

„Všimni si letopočtu, Édo,” dodal Šťástka Václav, „Za necelý tři roky bude mít naše firma stoletý jubileum.”

„Vy jste vlastně podnikatelská dynastie. Víš, jakou cenu má dneska v byznysu takováhle tradice? Kolik firem u nás se s ní mů

že pochlubit?” nešetřil nadšením inženýr.

„To je právě ono, do čeho se chystáme investovat. Do tradice pražský šunky. To býval pojem, Édo,” rozohnil se senior. „Skutečnej delikates. Ne to, co lifrují ve velkém masokombináty. To nemá vůni ani správnou chuť, je to mokrý, často i tuhý a přesolený.”

„Zkrátka, Édo, ke stému výročí by měla na naší prodejně viset nová firma: ,Pravá pražská šunka. Václav Šťástka a syn. Založeno

37

1896’. Co tomu říkáš?” upřel pohled na příštího zetě Šťástka příští tchán.

„Výborná myšlenka. Ale než tam tu firmu pověsíte, budou potřeba tři věci.”

Jaký, Édo?”

„Peníze, peníze, peníze,” počítal na prstech inženýr.„Neboli investovat, investovat, investovat. To dnes platí v kterémkoli podnikání.

Peníze se musejí točit a vydělávat. Nehybné peníze jsou mrtvé peníze. Ať leží ve štrůzoku nebo na knížce.”

,,Na knížce ale běžejí, Édo, procenta,” namítla Šťástková.

„Kdyby se peníze z knížky vybraly a zapřáhly do pořádného kočáru, přivezou zisk dřív a daleko větší, než roční úrok.”

Je noc. Inženýrův BMW tráví dočasný azyl v Šťástkovic gará

ži vedle dodávkové avie a osobní škodovky stopětky. Ještě se sem vešel dědův polský fiatek. Pro šestiválcového oře s rudou metalí

zou soužití poněkud nerovnocenné. Éda se přiznal, že za něj zaplatil v Německu 38 000 marek. Současně rodinnému shromáždě

ní vysvětlil, že své vozidlo nepovažuje za předmět společenské prestiže, nýbrž výhradně za rychlý dopravní prostředek a do jisté míry vizitku své konzultační činnosti. Projevil přání, předem splně

né. Ponechat bavoráka i s klíči do svatby zde. Teď po návratu z Frankfurtu nemá žádnou delší cestu v plánu. Děda se ochotně nabídl, že ráno vezme Édu fiátkem do Prahy. Inženýr s díky přijal, spadne mu kámen ze srdce. Vždyť víte, jak to chodí. Jen v hlavním městě se denně ztrácejí desítky aut, hlídačům střežených parkovišť přímo pod nosem, o těch stojících na ulici ani nemluvě. Zlodějské mafie mají zvlášť spadeno na nové vozy zahraniční výroby.

Éda má, pravda, bavoráka pojištěného i pro případ krádeže u pojišťovny v Německu. Ale kdo mu nahradí čas, kdyby se to stalo?

Sepisování protokolů na policii, pak cesta za hranice do pojišťovny, jednání s odhadcem a nakonec nutnost obstarat si jiné vozidlo.

„Neboj se, Édo,” ujistil ho Šťástka, „náš vlčák Brek ti ohlídá auťák spolehlivěji než černej šerif. Na noc ho odvazujeme a běda tomu,

38

kdo by chtěl vlézt na dvůr!”

Je noc. V manželské ložnici, oční víčka únavou zamhouřena, odpočívají Ludmila a Václav Šťástkovi, leč spánek nepřichází. Éda je dobrá partie, o to nic. A Vendulka dostane tu vkladní knížku se šestimístnou sumou o svatební hostině, ať všichni vidí, že nepůjde chudá z domu, přemítá Šťástkova drahá polovice. Zatímco jemu nedává usnout představa mnohem většího kalibru. Éda, teď už vlastně rodinný poradce, mu v sugestivních barvách vylíčil, jak rychle a výhodně by šlo zmnožit kapitál, který je nutno investovat, máli se uskutečnit podnikatelský nápad s nefalšovanou pražskou lahůdkou, jako novinkou jubilující firmy „Šťástka”. Nedávno zahá

jená burza cenných papírů by k tomu skýtala šanci, ujišťoval. Má prý tam několik známých makléřů. To jsou úředníci, kteří zprostředkovávají burzovní obchody. Ovšem nejmenší kalkulační jednotka je milion, vysvětloval budoucí zeťák. Pro ucho jetenického řezníka zní tyto pojmy málo srozumitelně. Jednomu však rozumí dobře. „Tatínku, musel byste se ale rozhodnout rychle, dokud se burza rozjíždí. Vzpomeňte si na privatizační dražby. Kdo přišel hned a s hotovostí, ten vydělal.”

A Šťástka se posadí na posteli, v této chvíli rozhodnut. Zítra pojede s Edou a dědou Bohoušem do Prahy. Cestou se zastaví v okresní pobočce Komerční banky a vyzvedne z firemního účtu dva miliony v hotovosti. Děda u toho bude jako svědek jistota je jistota

že je svěřil Edovi. Ten už si s nimi bude vědět rady. Lídě zatím neřekne ani slovo. Tahle finanční transakce bude záležitostí muž

ské části rodiny… Je noc. Ani Bohumil Šťástka, jemuž ustlali v obýváku, nespí. Jeho vidina má podobu běloučkých českých čuňá

tek, spokojeně chrochtajících u žlabu se šrotem a mlékem, to je ta pravá krmě pro vepře na šunku. Nesmějí ale přibrat přes metrák, aby maso zůstalo křehké a chutné. Kdo jiný by je dovedl lip vypěstovat než soukromý sedlák. Co třeba Karel Pultarů z Vlkovic? Jé

zedáci mu vrátili pole i usedlost, hospodaří znova na svém. A s Karlem se známe od mládí, zajedu za ním a určitě se domluvíme…

Je noc. Také Vendula nemá na spánek pomyšlení. V duchu

39

čte oznámení, vytištěné na ozdobném papíře. „Venda Karenová a Ing. Eduard Karen si dovolují poděkovat za blahopřání k jejich sňatku.” Pošle je i těm, co negratulovali, ať puknou závistí…

Je noc. Inženýr Karen, jehož ubytovali v Jaroslavově mládeneckém pokojíku přece se nehodí, aby už spal společně s Vendulou je myšlenkami daleko odtud. V prosklené hale mamutího letiš

tě RheinMain ve Frankfurtu, kde se křižují vzdušné spoje několika kontinentů. V příletové dvoraně právě odbavují cestující z Říma.

Jenže jeho obchodní partner mezi nimi není…

Krajina středočeského Povltaví s mírnými lesnatými pahorky se do rána proměnila v předvánoční stůl se sněhobílou pokrývkou.

Byla sobota, Jetenice se probouzely klidněji než ostatní dny, s vý

jimkou domu na náměstí, v jehož průčelí hlásá nápis, že prodejna a výklady patří řeznictví a uzenářství firmy Šťástka.

Zde je už od časného jitra vše na nohou.

Andula Říhová přiběhla první, nemohouc se dočkat. Půjde jako nevěstina svatební svědkyně. Patřila k jedné, přesněji vzato jediné Vendulině přítelkyni, neboť ji nemohla zastínit půvabem. Navíc je sblížila i podobně znějící křestní jména. A taky hned dostala úkol. Všem svatebčanům i hostům připevní na šaty bílou stužku se snítkou myrty.

Ale to už se Vendula sama dlouho procházela po pokoji v bledě modrých italských střevíčcích, aby je rozchodila, neboť ji na patě tlačily. O číslo větší ve stejné barvě, jako slušivý kostýmek, zakoupený v pražském Domě elegance, nesehnala. Od rána snědla jenom jeden obložený chlebíček, aby jí sukně nebyla těsná.

Poslední vstával Jaroslav Šťástka.

Včera večer oslavoval s jetenickými kamarády i když dodatečně své povýšení na svobodníka. Zato s předstihem ztrátu ségřiny svobody. Pro dnešní den ho navíc čeká role diskžokeje. Bude obsluhovat magneťák, kazety si dle svého přání vybrala v půjčovně Vendula. Ovšem hlavní povinností zůstává zachytit nadcházející slávu videokamerou. Švagrův superdárek jej nadchl, avšak dárcovo přání znepokojilo. Jaroslav je vyučen vládnout řeznickou seke

40

rou, drahocenný japonský přístroj však drží v ruce poprvé. Naštěstí se našel odborný pomocník v osobě místního fotografa, který byl objednán, aby pořídil snímky z obřadu na radnici. Potom zastoupí Jaroslava jako kameraman. Takže i tato náležitost je zajištěna.

Také ve velkém obývacím pokoji skončily přípravy ke svatební hostině. Nábytek, pro dnešní událost nepotřebný, odtažen už včera do vedlejších místností a odtud zase přisunuty další stoly.

Srovnány do řady a přikryty svátečními ubrusy tvoří hodovní tabuli.

Jsou už na ní prostřeny talíře i příbory, studené mísy, podnosy s dorty a koláči. Uprostřed dominuje veliký tác a na něm svatební překvapení dědy Bohouše, které sem položil teprve teď. Dal si na něm záležet. Za nemalý peníz sehnal vepřovou kýtu z domácí porážky. Naložil ji do dřevěné kádě, zalité poctivým kořeněným lákem

žádný sanytr! a zatížil kamenem. Ve vlastní udírničce na zahradě zbraslavské vily topil pouze švestkovým dřevem. Také vaření neurychlil, jak se to dělává, aby maso neubralo na váze. Nakonec svůj uzenářský výtvor, předobraz podnikatelské novinky firmy Šťástka, vyzdobil pomocí dortové stříkačky písmeny z bělostného sádla „V” a „E”, obkrouženými srdcem.

„No táto, paráda!” zaburácel Šťástka Václav a objal seniora firmy. „Na tohle si musíme přiťuknout!”

Neprozřetelně otevřel láhev myslivecké právě v okamžiku, kdy vpadl dovnitř jako velká voda manželčin bratr Josef.

„Ten má ve frňáku radar,” komentoval děd Bohouš.

„Vítej, Pepíku,” pozdravil švagra bez nadšení vrchní hostitel a naplnil třetí sklenku. Než si stačili připít, došla k naplnění čtvrtá štamprle, pro nejmladšího z dynastie, Járu Šťástku.

„Ať žije armáda!” haleká strýc Josef v ústrety synovci, jehož vycházkový stejnokroj s bílou košilí zdobí na klopě bílá stužka s myrtou. Před chvílí mu ji špendlila Andula Říhová, poněkud déle, vojákovy vyhladovělé prsty přitom zarejdily k choulostivým partiím jejího těla. „Počkej, teď né…” napomenula ho, avšak znělo to příslibem.

První runda myslivecké skončila a mohlo se přejít k dennímu

41

pořádku, nebýt toho, že si strýc až nyní všiml stříbrné pecky na ná

rameníku synovcovy uniformy.

„Sakra, Jarouši, ty už jseš frajtr!” zvolá s obdivem. „To je na vojně ta nejlepší šarže. Já dostal svobodníka až druhým rokem jako mazák. A tys teprve nedávno narukoval!”

„Za nás byla jiná vojančina,” mávne rukou Šťástka Václav.

„Jako prezenčák jsem to nedotáhl ani na tu pecku, protože mně vadil živnostnickej původ. Ale vystřílel jsem si druhou třídu, tu mně odmítnout nemohli.”

„Ty mladý dneska prdlačku vědí, co je vojna,” povzdechl nostalgicky děda Bohouš. Já narukoval po válce tehda ještě k dragounům, k náhradní korouhvi pluku Knížete Václava Svatýho. Co já zažil buzerace, ale taky srandy…”

„Kde sloužíš, Jarouši?” otázal se strýc. Hbitě uchopil láhev a nalil všem druhou rundu. „Teda, pane svobodníku! Tak na tu nejlepší šarži!”

„V Olomouci, strejdo,” sklopil do sebe příjemně palčivý mok synovec.

„Jako řeznickýho tě dali ke guláškanónu, ne?”

„Kdepak,” pronesl s nezakrývanou pýchou otec Václav. „Járu si vzali na velitelství do důstojnický kuchyně. A vaří i pro generály, když přijedou z Prahy na kontrolu, viď?”

Jo, to bývá honička,” usmál se Šťástka junior.

„K nám přijel jednou na manévry generál Barák, tomu se jinač neřeklo než Pérák. Taky na kontrolu, před ním se třás i velitel divize…” roztáčí strýc Josef, záložní svobodník, ošidné kolo pánské jízdy tří vojenských generací.

Hladina v láhvi povážlivě klesá a čas plyne.

„Prokrista, Vendo!” vběhne do pokoje Šťástková,” vy se tu nalejváte a dole už přijeli!”

Šťástka pohlédne na hodinky. „Přesně na čas. Tak co jančíš, Lidko?” ohradí se rozkuráženě. „Éda slíbil, že nejpozdějc do půl desáté jsou i se svědkem tady. Doufám, že nezapomněl na kytici,”

dodá se smíchem.

42

„Přijeli šoféři, ne Éda,” chrlí rozčilená paní domu. „Chtějí vě

dět, jak se kdo posadí. A kdy se bude odjíždět.”

Šťástka se poněkud zarazí: „Seběhnu dolů.”

Před domem stojí dvě volhy a mercedes, i ten má už svůj věk. Avšak karosérie jsou pečlivě nablýskány, okénka vyšňořena bílými pentlemi a na kapotách připevněny fábory. Jejich majitel, soukromý autodopravce Mrázek je i jedním z trojice řidičů. Zdvihne ruku na pozdrav. „Tak co, Václave, jdeme na to?”

„Ještě chvilku počkáme, pojďte si zatím něco zakousnout.”

Vede je do síně, kde je uchystáno malé pohoštění pro ná

hodné gratulanty, kteří přijdou popřát. Pekáč jaternic a ošatka s chlebem, odzátkováno i moravské bílé. „Až odjezdíte, dostanete každej z vás ještě výslužku s sebou,” ujišťuje Mrázka hlavní pořadatel veselky.

Spěchá ven. Prosincový vzduch mu ochlazuje čelo. Kolotoč v hlavě, způsobený vypitým alkoholem, třeba rychle přibrzdit. Pohlédne na hodinky. Ručičky se neúprosně blíží k desáté. Podle společné úmluvy má Édu přivést svým vozem jeho svědek, taky inženýr, Novák… Nový… Novotný… Šťástka si momentálně nemů

že vybavit jeho přesné příjmení. Ale to ted není důležité. Hlavně aby už tu byli.

Jde směrem k Třebotické ulici, ústící do náměstí, odkud by měli přijet. Jako by je chtěl přitáhnout. Všimne si, že na protějším chodníku se zastavili a okounějí první zvědavci.

Vrazí ruce do kapes svátečního obleku a začne si ležérně pohvizdovat, aby jim dal najevo naprostou jistotu, s jakou vyhlíží vozidlo s pražským číslem.

Obřad na radnici je určen na jedenáctou hodinu, kdy se mají dostavit před matrikářku oba snoubenci a s nimi svědkové. Vlastní svatební akt začne ve čtvrt na dvanáct. Stanovený čas nutno dodr

žet, neboť svateb se bude konat několik, hned po té jejich.

Šťástka se zarazí a upře pohled k hodinám na věži kostela sv. Ludmily, patronky Jetenic i jeho manželky. Čtvrt na jedenáct!

Přešlapuje z nohy na nohu. Sakra, kde můžou být? Jestli to nestih

43

nou do půli… Neodvažuje si domyslet.

Také manželka Lída začíná být nesvá.

Několikrát si před zrcadlem prohlédla hlavu, zda jí nepustila foukaná ondulace, za kterou zaplatila včera večer kadeřnici hříš

nou stovku. Krajkový límeček na šatech z tmavého hedvábí znovu a znovu upravuje. Na ruce se třpytí zlatý náramek, Édův dar. Kde je, proboha, táta? Běžel dolů k řidičům a ještě se neobjevil…

47Vendula v pomněnkově modrém kostýmku a střevíčcích téže barvy navlékla nyní i rukavičky stejného koloritu. Pohlédla z okna. Dole však nevidí toyotu inženýra Novotného, v níž měl přivézt Édu. A Éda snubní prsteny. V jakési neblahé předtuše najednou pocítí zamrazení po celém těle, provázené svíravým pocitem u srdce.

„Vypni ten magneťák!” vzkřikne na bráchu. Svobodník… pro Andulu důležité, že svobodný… ztratil poněkud pojem času a podnícen mysliveckým mokem tančí se svědkyní tělo na tělo, v rytmu zcela uvolněném.

Rozmarné vdavky Venduly Šťástkové se minutu od minuty mění v tragikomické fiasko.

Na jetenickém kostele odbilo jedenáct.

To už kdosi donesl na radnici oddávajícímu starostovi zaru

čenou zprávu, že Vendule Šťástkové nepřijel ženich.

Byla to pravda.

„Vendulka brečí v pokoji,” řekl nějaký hlas do napjatého ovzduší náhle ztichlého domu…

Na gauči vedle ní seděl strýc Josef a snažil se neteř utěšit.

Vendula nechtěla nic slyšet.

Nikoho vidět.

„Mohlo se jim cestou něco stát,” řečnil strýc Josef, ukazová

ček ve vestě na tři knoflíky, „víš, jaký máme u nás silnice!”

„Nech toho,” utrhla se na něj Šťástková, která mezitím několikrát vyběhla marně ven. „Ty ses nikdy neoženil, tak co povídáš!”

Kdo by si taky strejdu vzal, pomyslel si Jaroslav. Nahlas řekl sestře: „Třeba mu do toho opravdu něco přišlo. Chtěl zavolat a

44

když nemá ještě telefon…”

„Co by mu do toho mělo přijít? A jestli, zavolal by k nám snad z pošty, né?”

Nevěsta zvedla uplakanou tvář. Kdyby tak šlo utéct! Někam!

Kamkoliv!

„Kde je táta?”

,,Pořád čeká na ulici…”

Vendula prudce vstala. Rozhodnuta.

„Jedu za Edou do Prahy!”

Šťástková vyběhla za dcerou: „Blázníš?”

Pak starostlivě vykřikla, jako když” volávala před lety za malou Vendulkou: Nastydneš se! Vem si aspoň kabát!”

Právě ve chvíli, kdy se setmělo a chumelenice překvapila hlavní město, zabrzdil před místním oddělením, označeným státním znakem s nápisem „Policie České republiky” opentlený mercedes. Jeho majitel a zároveň i řidič Mrázek chytil nečekané rito.

Místo jízdy najeténickou radnici cestu do Prahy. Ovšem dojížděl sem často a vyznal se tu, takže pro něj nebylo problémem najít podle Vendulina popisu bydliště inženýra Karena a posléze i pří

slušné policejní oddělení.

Nevěstu i jejího otce přijal ve své kanceláři službu konající inspektor nadporučík Kosma v přítomnosti svého kolegy, poručíka Boreckého. Václav Šťástka vypověděl, co od dnešního dopoledne prožila celá jeho rodina. A bez pocitu úlevy se vyznal ze všech svých obav o osud nezvěstného snoubence. „Něco se mu určitě muselo stát, jinak by se ozval, je to velmi solidní Člověk,” dokončil rozechvělým hlasem, který jakoby se ani nehodil k jeho robustní postavě.

Nadporučík si poznamenal celé jméno a adresu Ing. Eduarda Karena. A také údaj o soukromé profesi.

„Telefon nemá?” zeptal se.

Vendula zavrtěla hlavou: „Teprve mu ho budou zavádět.”

Kosma přikývl a upřel pozornější pohled na smutnou nevěstu.

Tvář i postava neoplývala valnými půvaby a v duchu se ptal, čím

45

asi okouzlila svého snoubence. Nejspíš majetkem…

„Kdy jste hovořili naposled s panem Karenem?” vmísil se do jednání poručík Borecký.

„Včera,” odpověděl Šťástka.” Volal z hlavní pošty v Praze ke mně do Jetenic, na prodejnu. Upřesňovali jsme dobu příjezdu a taky Éda…”

„Proč se domníváte, že z hlavní pošty v Praze?” skočil mu Kosma do řeči.

„Řekl to a taky, že ho přiveze jeho svatební svědek ve svý toyotě.”

49„Znáte toho svědka?”

„Jen podle jména, měl se s náma seznámit až na veselce.”

„Je to jeho přítel, inženýr Novotný. Byl dlouho venku a vrátil se teprve minulý týden, proto mi ho Éda nemohl dřív představit,”

vysvětlovala Vendula.

Luboš Kosma sáhl po bloku.

„Poznamenal bych si několik maličkostí,” obrátil se na Šťástku. „Uvedl jste, že než jste se rozhodli obrátit na policii, zašli jste do domu, kde pan Karen bydlí. Opakovaně a dlouho jste marně zvonili u jeho bytu a dokonce bouchali na dveře. Nikdo vám neotevřel. A co sousedé? Nevěděli o něm?”

„Žádného jsme neviděli. Copak to na sídlištích neznáte?”

prohodil skepticky tázaný.,,Fůra poschodí, nikdo o nikom nechce nic vědět. Já si myslím, že se tam lidi jeden druhému vyhýbají úmyslně.”

„Slečno Šťástková, snoubenec vám klíče od bytu nesvěřil?”

„Slíbil, zeje pro mě nechá udělat a zeje dostanu hned po svatbě.”

„Znáte jeho byt?”

.Jednou jsem tam byla,” sklopila Vendula oči. .

„Nevíte, kde byl pan Karen zaměstnán předtím, než začal pů

sobit jako soukromý poradce?” *

„Vím, řekl mi to. V podniku Elektroinvesta. Má od nich i razítko v občance.”

46

„Nedal vám náhodou telefon svého přítele Novotného, který měl být jeho svatebním svědkem?” napadlo Kosmu.

Zakroutila hlavou a pak jako osvícena nápadem zvolala:

„Třeba je v telefonním seznamu!”

Kosmův kolega Borecký se mlčky zdvihl a donesl z vedlejší místnosti tlustopis Zlatých stránek. Zalistoval v něm u hesla „Novotný” a položil seznam před Vendulu: „Heleďte, tři a něco hustě psaných stran s Novotnými, pomalu každý druhý inženýr. A co když právě ten váš nemá telefon? Tak tu prostě není.”

„Ale má přece toyotu. Nešlo by to zjistit podle auta?” naléhala. „Myslím, bydliště majitele.”

,.Dobrý nápad,” řekl uznale nadporučík. „Jenže v Praze je, vážená

50slečno, registrováno přes půl milionu aut. Nevím, jestli v sobotu odpoledne budou mít na to v evidenci espézetek děvčata zrovna čas. Dost bych o tom pochyboval. Ale jedno zkusíme. Honzo,” vyzval poručíka, „sp°j se se stálou službou na dopravce a prověř u nich… víš co.”

Poručík odešel do vedlejší místnosti, kde byl telefon. Zavřel za sebou dveře.

Kosma se znovu vrátil k poznámkovému bloku.

„Ještě mi řekněte, kde bydlí rodiče nebo příbuzní pana Karena, Třeba by se u nich mohl nalézat.”

„Edovi rodiče žijou v Kanadě,” zdůraznil Šťástka poslední slovo. „Pokud jsme se ho ptali, příbuzné nemá. Jinak bysme je pozvali na svatbu, to je přeci samozřejmý…”

„Nezlobte se, přátelé,” nasadil Kosma důvěrný tón, „co když se pan inženýr… trochu rozšoupl. Loučení s mládeneckou svobodou v kruhu přátel… Takových případů jsem já sám znal několik, že potom ženich zmeškal svatbu. Žádná tragédie. Prostě se zopakovala,” připojil s úsměvem.

„To je vyloučeno, nic takového by Éda neudělal,” zastala se Vendula vehementně snoubence.

„Slečno Šťástková,” vrátil se nadporučík k služební mluvě,

47

„nedošlo mezi vámi a panem Karenem v posledních dnech k nějaké neshodě? Mohla se případně týkat věna, finančních otázek, znáte to.”

„Ne neznám,” odpověděla přímočaře.

„Pane inspektore, v tomhle smyslu jsme se s manželkou dohodli, že předáme knížku s věnem naší Vendulce až o svatební hostině,” zahřímal jetenický řezník dotčen policistovou otázkou.

„Ani Vendulka, ani Éda do tyto chvíle nevědí, jakou sumu obnáší finanční věno naší dcery. Můžu vás ujistit, že malé není.”

Vtom se vrátil do kanceláře poručík Borecký.

Stručně sdělil, že stálá služba dopravních nehod nedostala hlášení, že by od soboty nula nula hodin až do této chvíle došlo ve Středočeském kraji k havárii osobního vozidla značky Toyota.

„Pan Karen nemá svůj vůz, když jeli tím svědkovým?” zajímalo Kosmu.

„To tedy má. Nový kabriolet BMW,” nemohla se nepochlubit Vendula, pletouc si coupé s kabrioletem.

„Třeba se na poslední chvíli rozhodl použít vlastní auto a cestou měl poruchu.” Nechtěl říci havárii.

„Vyloučeno,” prohlásil Šťástka. „Édův bavorák stojí v naší garáži v Jelenicích. Bojí se parkovat v Praze, aby mu ho neukradli.

Vy asi nejlíp víte, jak to tady vypadá s krádežemi novejch aut. A zvláště drahejch značek.”

O tom policisté věděli své. Automafíe neušetřila nedávno ani Karla Gotta. Během necelého měsíce přišel o dva nové vozy, bavoráka a mazdu, v centru hlavního města.

„Mám strach,” vzdychla Vendula,, jestli se Edovi včera neudě

lalo náhle špatně a neleží ted někde v nemocnici. Prosím vás, nemohli byste to zjistit?” upřela oči plné úzkostí na Kosmu. Bylo na ní vidět, že je odhodlána podstoupit jakoukoliv zkoušku, i za cenu nepříjemné pravdy, a dokud pravdu nebude znát, z Prahy neodjede.

Nadporučík pohlédl na kolegu. Oba inspektoři toho měli za sobotní službu víc než dost. Křivka kriminality, zejména majetkové, v předvánoční době stoupá, počet policistů nikoliv. Od rána jim

48

brnkala na nervy čardáš trojice mladých Romek. Ostraha nedalekého obchodního domu je zadržela při pokusu o krádež zahranič

ních lihovin. Dvojice sotva devatenáctiletých „šerifů” je předvedla na oddělení a trojka snědých krásek s vlasy odbarvenými na kaštanovo na oplátku předvedla čóro móro. Zpočátku protestovaly pouze cikánsky. Potom začali vypovídat členové ostrahy a líčili nepříliš rafinovaný styl „zákaznic”. V oddělení samoobsluhy potravin si jedna vybírala v regále originálních destilátů, jakoby se nemohla rozhodnout, zda Johnnie Walker či „balantejnka”. Nakonec šoupla do nákupního košíku whisky s vinětou, zobrazující svě

toznámého Jeníka Chodce. Mezitím druhá stačila skrýt za vatovanou bundu pod bujné poprsí párek hranatých vizourů skotské značky Ballantines. Třetí dělala zeď. Poté však ta první, zřejmě jejich kápo, zakroutila odmítavě hlavou a vrátila Walkera zpátky do regálu, načež zamířily všechny tři s prázdnými košíky k východovému turniketu vedle pokladny. A tam spadla klec. „Pán komisar, joj, to neny pravda,” spustilo jejich kápo a dívčí trio rázem z romštiny přeladilo sborově na slovenskočeskou tuzemštinu. Z jejich úst padly vzrušené výroky o nedodržování lidských práv a dokonce pohrůžka stížností prezidentovi. Předběžný výslech zabral pěkný kus dopoledne. Nakonec byly všechny tři důvodně podezřelé osoby, což bylo uvedeno v zápise, propuštěny. S tím, že případ bude postoupen komisi pro přestupky obvodního úřadu v místě jejich trvalého bydliště.

Poručík Borecký zmobilizoval zbytky energie a odešel vedle, znovu k telefonu.

Kosma zatím požádal Šťástku s dcerou o podrobný popis in

ženýra Eduarda Karena. Chápal, že i pro ně toho bylo za dnešní sobotu víc než dost. Řekl proto povzbudivě: „Slečno Šťástková, nesmíte hned vidět všechno černě,” neboť Vendula už už nabírala k pláči. „Popis osoby ještě neznamená…”

„Nebreč, Vendulko,” utišoval ji otec.

„K slzám není důvod,” přidal se inspektor. „Popisem nám pomůžete co nejdřív objevit a vrátit dočasně ztraceného ženicha. Vě

49

řím, že to nemůže dlouho trvat. A svatba, jak se říká s překážkami, bude.”

„A já vás už teď zvu na svatební hostinu, pane inspektore. A vašeho kolegu taky!*’ zasmál se poprvé Václav Šťástka. Rovněž Vendula se pokusila o úsměv. Počáteční tíseň z ní spadla, takže začala už klidně diktovat popis svého vyvoleného. Nakonec ji Kosma poprosil o Karenovu fotografii. Vendula si teprve, teď uvě

domila, že žádnou nemá. Opět pocítila úzkost. Za policistovým přáním se jí vybavily obrázky tváří, vysílané občas v pátracích televizních relacích. Jsou mezi nimi i obličeje neznámých mrtvých, napadlo ji zmateně a zcela nesouvisle.

Znejistěl i Šťástka, obavou poněkud jinou. Ostudy v Jetenicích mají už tak dost. Teď ještě kdyby se Éda objevil v sousedství s fotografiemi hledaných zločinců… Nadhodil v tom směru otázku.

„Zatím pan inženýr není pohřešován,” uklidnil ho Kosma. „To by musel být nezvěstný delší dobu. „Potom teprve by se po něm vyhlásilo celostátní pátrání a zveřejnil i jeho snímek.”

Vstoupil poručík Borecký a sdělil negativní výsledek. Obvolal 53všechny příjmy pražských nemocnic. Inženýr Eduard Karen není v žádné z nich hospitalizován.

„Co teda máme dělat?” reagoval poněkud zklamaně Šťástka a zdvih] se ze židle.

„Nezbývá, než Čekat. Jeďte klidně domů. Není vyloučeno, že se mezitím pan Karen odněkud ozval nebo ještě ozve. V tom pří

padě nám to co nejdřív oznamte.” Kosma napsal na kartičku telefon oddělení i s pražskou předvolbou.

„A jestli se neozve?” špitla Vendula.

Nadporučík pokrčil rameny. Nechtěl jí zavracet hlavu, už tak dost zamotanou.

Co jí odpovědět? Že se ozvat nemohl a nemůže, jelikož…

Nejhorší „jelikož” by mohlo obsahovat strohé hlášení operační centrále. Den. Hodina. Místo nálezu hlídkou pořádkové policie tam a tam. Tělo převezeno na soudní pitvu k určení příčiny smrti. U mrtvého nalezeny osobní doklady, znějící na jméno Ing. Eduard Ka

50

ren…

„Slečno Šťástková,” pravil mírně, „v každém případe se ozveme my, jakmile cokoliv zjistíme. Vaši adresu i telefon jsem si poznamenal hned zkraje.”

Doprovodil otce s dcerou k východu z budovy a popřál šťastný návrat do Jetenic.

„Co tomu říkáš?” otázal se kolegy po návratu do kanceláře.

Poručík pohlédl na náramkové digitálky. „Že to oznámení o nevydařené svatbě nám zabralo hodinu a dvacet minut. Jako kdybychom neměli nic vážnějšího na práci.” Zdvihl ze stolní desky složku, označenou na desce poznámkou „Spěchá!” Napsal ji červenou tužkou jejich nadřízený, vrchní inspektor. „Chtěl jsem to dneska vyřídit,” povzdechl. „A místo toho dopoledne výstup jako z Carmen. Tam taky ty cikánský krásky z tabákové fabriky málem poškrábou policajty.”

„Těm holkám se chmátka v naší sámošce nepovedla,” podotkl Kosma. „Určitě to teď zkoušejí jinde, možná, že úspěšně. O

jejich trvalém bydlišti v Teplicích silně pochybuju stejně jako o čistotě jejich trestního rejstříku.”

„No a po Carmen přišla de facto Neprodaná nevěsta,” zavtipkoval si Borecký. „Za celou dobu jsme se ani od ní, ani od pantáty nedověděli nic, co by mohlo vypadat na důvodný podezření.”

Kosma přelétl poznámkový blok. „Myslíš na sňatkový podvod?”

„Jo. Inženýr Karen se o peníze nezajímal, aspoň to oba tvrdili.

Vkladní knížku s věnem, prý tučným, měla dostat nevěsta až potom, co by si navlékli prstýnky. Kdežto sňatkový podvodník slibuje ženský ruku a ještě před svatbou ji tou samou rukou oškube o co se dá. Teprve pak práskne do bot.”

„Mně se na celé věci, zatím nechci říkat na případu, něco nezdá. Nedovedu teď přesně říct, co. Možná je to jen pocit, jenže na pocity se v naší profesi spoléhat nedá,” končil úvahu Kosma. „V

pondělí se každopádně pozeptám na pana inženýra v Elektroinvestě. Pokud se neobjeví.”

51

„Šťástka ho vykreslil jako naprosto solidního. Marně uvažuju, co může tak solidnímu ženichovi zabránit, že nepřijede na vlastní svatbu a nedá o sobě vědět…”

„Však i Vendulka si dala na popisu Karenovy osoby záležet.

Vylíčila jeho zevnějšek v nejlepším světle.” Kosma nahlédl do bloku: „Třicet devět roků, ale prý vypadá na míň.Vzpřímená, štíhlá postava. Když se postavil vedle ní, byl o dobrých pětadvacet čísel vyšší. Ona měří metr padesát, takže jsme se shodli na výšce plus minus 175 centimetrů. Hladké tmavohnědé vlasy kratšího sestřihu češe na pěšinku.”

„Vida, taky znak jisté solidnosti. Žádný módní copánek,” komentoval s ušklíbnutím Borecký.

„Počkej, to nejlepší přijde, tys to neslyšel, protože jsi obtelefonovával špitály. Víš, kterému z idolů žen a dívek tedy v Česku

se pan inženýr podobá? Poznamenal jsem si její výrok doslovně:

,Od prvního seznámení mně obličejem nejvíc připomínal pana herce Bartošku.’ Mám to tady podtrženo.”

„Čili nejen solidní, ale i sympaťák. A on, prosím, zmešká i svatební noc a o dvacet let mladší nevěstu nechá spát samotnou,”

kroutil hlavou poručík.

„Přitom ještě včera volal jejího tátu a upřesnil mu, kdy dnes dojede. A najednou zmizí, jako kdyby ho pohltil Bermudský trojú

helník.”

„Jestli ten popis moc nepřikrášlila, musí ten chlap vypadat docela k světu. Má inženýrský titul, byt a nového bavoráka. Prachy mu asi taky nechybějí, když se nezajímal o věno. A ted mi laskavě pověz nenabalil by hezčí a víc atraktivní kus? Vendulka, ať mi promine, je přece jen trošinku buchta.”

„To sice nepostrádá logiku, i mě leccos napadlo, jenže to jsou pořád jen a jen dojmy. A ty můžou být zavádějící, jak se dnes s oblibou říká. Mužský ve čtyřicítce uzavírá sňatek spíš z rozumu, než z lásky. U devatenáctileté holky to bývá naopak. Ale odedávna platí, že výjimka potvrzuje pravidlo.”

„Jestli je tohle výjimka, proč se s ní máme zabývat právě my?

52

Že ten Karen musí bydlet zrovna v našem obvodu”! povzdechl poručík.

Stejné otazníky se ted honí hlavou Václava Šťástky. Na zví

davý Mrázkův dotaz, jak to dopadlo na policii, odvětil velmi skoupě, že všechno bude v pořádku. Poté se v autě rozhostil*mlčení. Vendula na zadním sedadle usnula, zatímco Šťástka se opětovně utvrzuje v přesvědčení, že Éda přece není žádný křivák. Ty dva miliony, jimiž bude disponovat na burze, převzal pouze pod podmínkou, že od něho firma Šťástka přijme do zástavy jeho nový automobil BMW. Do doby, než pro ně známý makléř uzavře burzovní obchod a Éda předá zakoupené cenné papíry tchánovi. Nedal jinak, u stolku v hale okresní pobočky Komerční banky o tom vlastnoručně napsal úmluvu, kterou spolupodepsali oba Šťástkové. Teprve potom přistoupili všichni tři k pokladnímu okénku a Éda naskládal do svého samsonitového kufříku dva tisíce tisícikorun v balíčcích. Zavázal se naprostým mlčením o této záležitosti před Vendulou, její matkou i Jaroslavem, pokud je na vojně. Zůstane to obchodním tajemstvím firmy, zastoupené dědem, tchánem a zetěm.

Proto se o transakci dvou milionů korun nezmínil Václav Šťástka na policii ani slovem.

Hledí oknem na zasněženou silnici, ošlehávanou kužely světlometů. A náhle se přistihuje u myšlenky kdyby se, nedej pámbu, přihodilo Edovi i to nejhorší písemnou úmluvu, vlastně Édův dluž

ní úpis má bezpečně zamčen v příručním trezorku pod postelí a bavoráka, pak už by byl Šťástkův, v garáži…

Vrchní inspektor Žáček vyslechl v pondělí ráno hlášení o prů

běhu sobotní služby na místním oddělení. Když nadporučík Kosma kapitánovi oznámil, že dosud nemá o Karenovi žádnou zprávu a potřebuje doplnit údaje o něm na jeho posledním pracovišti, nejevil Žáček přílišné nadšení. Připomněl naléhavější úkoly, které je nutno splnit „včera by bylo pozdě”, a budeli třeba zahájit pátrání po pohřešovaném, je to přece záležitost ředitelství. Ano, podklady musí bohužel shromáždit a postoupit místní oddělení. Nechť tam tedy Kosma zajede a zápis doplní,’ ať to máme z krku.

53

Poručík Borecký mezitím telefonicky zjistil, že adresa zůstala stejná, avšak Elektroinvesta se transformovala ze státního podniku na společnost akciovou se zahraniční účastí a změnila název na teď módní Elektrokomp. Z bývalého vedení tu zůstal pouze ekonomický náměstek ředitele Ing. Zdražil.

Návštěvou policejního důstojníka byl v první chvíli zaražen.

Uklidnil se teprve když mu Kosma sdělil, že nepřichází v záležitosti Elektrokompu.

„Samozřejmě, Karena znám dobře. Jednak byl mým přímým podřízeným a pak, oba jsme rodáci z Pardubic,” reagoval vstřícně na úvodní dotaz a odpověď nadporučíka velice potěšila. Hlavou mu prolétla řada dalších otázek, ale rozhodně se nemínil ukvapit.

„Byl vaším podřízeným, takže už není?” pokračoval takticky.

„Vy to nevíte? Odešel ještě za Elektroinvesty.”

„Odešel nebo byl ,odejit´, chápete, jak to myslím?”

„Jistěže,” usmál se zavalitý muž, načež se s důvěrným tónem v hlase zeptal: „Co vám mohu nabídnout, pane inspektore? Dáte si kávičku nebo džus? Nalil bych vám něco ostřejšího, jenže vy byste mi stejně řekl, že ve službě nesmíte. Nebo se mýlím?”

„Nemýlíte, pane náměstku. Ale tu kávičku bych neodmítl,” přijal nabídku Kosma. Rozhovor u šálku kávy bývá splavnější a nadporučíkovi šlo o to, dovědět se co nejvíce a v žádném případě nevzbudit dojem výslechu.

Aromaticky vonící presso před něj postavila mladičká sekretářka s výstavníma nohama a v minisukni, beze slova, aniž mu vě

novala pohled. „Marcelko, ted mi sem nepřepínejte telefon,” uložil jí šéf. Když za sebou zavřela polstrované dveře, inženýr Zdražil přisunul dózu s cigaretami, ležící na konferenčním stole a poté, co nekuřák Kosma s díky zavrtěl hlavou, zapálil si sám kentku. Chystal se odpovědět na poloironickou otázku, avšak nadporučík ho předešel.

„Pane náměstku, chci vás ujistit, že důvod, pro nějž jsem vás přišel poprosit o informace k osobě inženýra Karena, je pouze formálního rázu. Váš, jak jsem se před chvílí dověděl, bývalý zaměst

54

nanec má trvalé bydliště na sídlišti, pro něž je příslušné naše místní oddělení.”

„Takže nic neprovedl?”

„Spíš, či lépe řečeno provést měl,” prohodil inspektor a na nechápavý pohled ekonomického náměstka podotkl, že všechno vysvětlí. Nejprve by si chtěl ověřit, kdy Karen opustil zaměstnání v Elektroinvestě.

„On svým způsobem předběhl dobu,” odvětil náměstek. „Když se začalo letos na jaře proslýchat, že se budeme měnit na akciovku, podal výpověď. Odůvodnil ji tím, že přejde na volnou nohu jako soukromý poradce. Přiznám se, že jsem přispěl k tomu, aby se to pojalo coby odchod v rámci reorganizace a mohl dostat pět platů.

Byl dlouholetý zaměstnanec a zasloužil si to. Pokud se pamatuji, pracovní poměr byl rozvázán k prvnímu dubnu.”

, Jakou práci v podniku vykonával?”

„Referent ekonomického úseku pro zahraniční investice. Asi víte, že náš podnik kromě jiného projektuje výstavbu dálkových vysokoproudých vedení a trafostanic. Zahraniční zakázky realizujeme na Blízkém východě a v poslední době i v Jižní Americe.”

„Setkal jste se s inženýrem Karenem v době po jeho odchodu?”

„Ne a dost mě mrzí, že letos nepřišel na tradiční setkání Pardubáků. Já je totiž organizuji každý rok před Vánocemi ve vinárně ,U zelené žáby’. Pozvánku jsem mu poslal.”

„Můžete mi říci datum onoho setkání?”

„Vždycky první sobotu po Mikuláši, je to tak trochu i vzpomínka na dětství nás, rodáků a rodaček, co žijeme v Praze. Pardubický perník s Mikuláši a čerty… A kdo by byl lepším patronem našich výročních posezení než Mikuláš? Jeho socha i s čertíkem na řetě

ze stojí uprostřed Pernštýnského náměstí v Pardubicích a když jsme dorůstali do let, kdy se randí, nejeden z nás si u ní sjednával první schůzku,” povzdechl s nepředstíranou sentimentalitou, kterou by Kosma z úst racionálního ekonoma sotva čekal. „Vidíte, a zrovna Dóďovi vydrželo to první študentské rande u sochy až do svat

55

by. No a letos byl jediný, kdo nepřišel.”

„Takže jeho paní je taky rodačka…”

,Bohužel, na setkání mezi nás přišla, už jako Karenová, jen jedenkrát. Druhého roku manželství se nedožila. Rakovina. Na

štěstí neměli děti.7

V nastalé zámlce upil nadporučík kávu. Náměstek si zapálil druhou cigaretu a vrátil se ke Karenově osobnímu životu. Z dalšího vyprávění bylo patrné, že Zdražilova funkční nadřízenost jako ná

městka ředitele vůči podřízenému Karenovi nenarušovala vzájemný přátelský vztah obou krajanů, ačkoliv tomu obvykle bývá naopak.

„Předčasné úmrtí první studentské lásky a současně milované ženy Dódou otřáslo. Uzavřel se do sebe, jenže k čemu by to vedlo?” Náměstkova sdílnost usnadnila Kosmovi práci. Aniž musel klást další a další otázky, získával k inženýrově osobě poznatky prospěšné policii ve chvíli, kdyby se z Karenovy neúčasti na svatbě stal případ zmizení inženýra Karena.

Jako schopného ekonoma a perspektivního manažera ho Elektroinvesta delegovala patrně za vlivné podpory Zdražilovy, jak usoudil nadporučík do několika dlouhodobých akcí v Íránu a v Argentině v souvislosti s realizací investičních celků. Zahraniční pobyty pomohly Karenovy překonat trauma nešťastného manželství. A v neposlední řadě znamenaly i nemalý finanční přínos. Jeho, tehdy tuzexové, konto v Živnobance vzrostlo natolik, že mohl splatit

59úvěr na družstevní byt v sídlišti na Dědině a navíc zakoupit od lesní správy kousek od Mníšku bývalou hájenku a adaptovat ji na pěknou rekreační chalupu. Náměstka Zdražila tam několikrát pozval i s jeho manželkou na víkend, spojený se sbíráním hub a s večerním grilováním kuřat nad ohništěm z dřevěného uhlí, vkusně vybudovaném pod přístřeškem vedle chalupy. A tam taky padla několikrát otázka paní Zdražilové. Víte co vám tu chybí, Dóďo?

Hezká mladá ženská.

56

V téhle chvíli vstoupil do náměstkova monologu Kosma opatrným dotazem, který považoval téměř za klíčový: „Povězte mi, jakou podle vašeho názoru měl, respektive má inženýr Karen šanci u žen?”

Neodpověděl hned. Teprve po chvilce přemýšlení řekl: „Dóda je pomalu o deset roků mladší než já, tedy čtyřicátník. Mužský v nejlepších letech. Přitom mu kdekdo hádá míň. Prostě je to typ, jak se praví o některých filmových hercích, věčně nestárnoucího mladíka. Pokud vím, ženské po něm dost jedou. Hlavně ty svobodné ve zralejším věku. Dvě takové spíš sexbomby než sexbomby z na

šeho podniku se o něj málem popraly. Nedivte se, chytit pohledné

ho inženýra v dobrém postavení se slušným platem, vlastním bytem, chatou, ve valutovém balíku a navíc bez závazků, to by bylo terno. Pokud se pamatuji, nějaké známosti měl, ale trvale se vázat nechtěl. Když přišla řeč na ženitbu, tvrdil, že mu už lezou krkem vdavekchtivé vypočítavé holky. Jestli se podruhé ožení, nevezme si mondénní krásku, ale někoho do nepohody, třeba i venkovské děvče. Aby měl doma spolehlivé a klidné zázemí.”

Kosma si v duchu konfrontoval tohle všechno s tím, co vyslechl od Šťástkových. Názor blízkého spolupracovníka a bezpochyby i přítele se kryl s Karenovým portrétem, jak jej vykreslili nevěsta i budoucí tchán. A nadporučík si chtě nechtě připouštěl, že se musí rozloučit s podezřením na Karena jako hochštaplera a sňatkového podvodníka. Avšak otazník nad jeho nevysvětlitelným způsobem zmizení zůstával.

„Pane náměstku, ještě taková maličkost. Čím jste si vysvětloval neúčast inženýra Karena na krajanské schůzce?”

,.Nechápu, jaký k tomu měl důvod. Těšil jsem se, že ho po dlouhé době zase uvidím. A když nic jiného, aspoň se od něj dozvím, jak se dnes u nás daří ekonomovi na volné noze. Taky mě napadlo, že se měl včas omluvit.”

Od Venduly Šťástkové nadporučík slyšel, že před zásnubami byl Karen ve Frankfurtu, což by odpovídalo době mikulášského srazu Pardubáků. Zdražil o tom asi neví.

57

„Třeba musel narychlo někam odjet,” nadhodil. Přitom mu neušel kradmý pohled Zdražila na náramkové hodinky. Náměstek považoval další hovor o těchto podružnostech na rozdíl od Kosmy za plýtvání časem. Pokrčil rameny a aby odpověď na policistovu otázku přece jen nezůstal dlužen, přitakal: „To není vylou

čeno.”

„Navštěvoval rodiče v Kanadě?”

„Rodiče v Kanadě?” opakoval s upřímným údivem ekonomický místoředitel. „To jste mylně informován, jeho rodiče už nežijí. A kdyby žili a navíc v Kanadě a k tomu jako emigranti před listopadem, pustili by kádrováci Dóďu na služební výjezd nejdál do Bulharska,” uchechtl se a v nadporučíkově podvědomí zablikalo cosi jako výstražný signál. Kdo koho chtěl mystifikovat? Inženýr rodinu venkovského řezníka, aby se předvedl jako hógo fógo? Nebo si Šťástka s dcerou vymysleli tu Kanadu na mě, aby ukázali, že budou mít příbuzenstvo v zemi javorového listu?

Po varovném signálu následoval blesk.

Dveře se otevřely.

Mladičká, sekretářka, omlouvajíc se šéfovi sdělila, že vedle na telefonu je nutný hovor pro inspektora Kocmu.”

„Kosmu,” opravil ji s úsměvem nadporučík.

„Marcelko, přepněte to panu inspektorovi sem,” požádal ná

městek.

Ze sluchátka Kosmu téměř ohlušil naléhavý raport poručíka Boreckého. Nejdřív se omluvil, že kolegu takto přepadá. „Je po tobě sháňka. Starej ti vyřizuje, abys vytěžil o objektu našeho zájmu co nejvíc. A rychle se vrátil na oddělení.”

„Počkej, už se objevil?”

„Objevili ho.”

„A je to on?”

„Zdá se, že to je on. Teď už ale definitivně není!”

„Aha. A jak dlouho?”

„Dost. Víc po telefonu nemůžu. Konec,” udělal předpisovou tečku za služebním hovorem.

58

„Tak já jedu,” ujistil už hluché sluchátko Kosma.

„Něco důležitého?” ozval se náměstek, když nadporučík zavěsil.

Kosma chvíli uvažoval, co odpovědět.

Změna situace vyžadovala pomlčet zatím o příčině Karenova zmizení. V zájmu objektivity vyšetřovacích úkonů, jež budou ná

sledovat

„Pane náměstku, když jsem vás poprosil o některé informace, vztahující se k inženýru Karenovi, slíbil jsem, že vám potom všechno vysvětlím. Jenže to ,potom’ nebude dnes.”

Nadporučík vstal a chystal se k odchodu.

, Já vás chápu. Čas je neúprosný. Pro vás jako pro mne,” povzdechl ekonomický kapitán Elektrokompu.

„Hodina má pro každého jen šedesát minut,” utrousil Kosma filozofické zrnko moudrosti, jež kdesi četl! „Děkuji za kávu. A za pomoc, ale nebude jediná. Počítejte laskavě s tím, pane náměstku,ze vás navštívíme ještě jednou. Ohlásíme se včas.”

„Jestli budete mluvit s Dódou, tak ho ode mne pozdravujte,”

rozloučil se s policistou Zdražil. Nadporučík rozpačitě přikývl, i když v této chvíli už věděl, že se z Karenovy svatební absence stal pří

pad smrti inženýra Karena. Ale to už nebude záležitost místního oddělení. A inspektora Kosmy teprve ne.

V tomto druhém punktu se však mýlil…

Ing. Eduard Karen bydlel v ulici Pilotů, tvořící jeden z panelových bloků sídliště Na Dědině. Nyní leží jeho tělo v Ústavu soudní

ho lékařství ve Studničkově ulici v Praze 2. Podle pitevního nálezu způsobilo smrt dvojí střelné poranění hlavy, a to v místě pravého spánku a levé části lambdového švu. V mozkovně nalezeny dvě střely ráže 7,65 mm. Mrtvola byla objevena včerejšího dne při okraji lesa u silnice II. třídy v katastru obce Doubravčice, okres Prahavýchod.

Místo nálezu se nacházelo ve vzdálenosti 10 metrů od krajnice, nedaleko výkopu sběrové jímky. Tělo spočívalo v prohlubni a bylo zakryto zeminou, zjevně pocházející z výkopu. Vzhledem k

59

tomu, že nastalo oteplení a sníh, tvořící asi deseticentimetrovou vrstvu roztál, došlo k sesuvu půdy a odkrytí části mrtvoly. Narazili na ni lesáci, konající mimořádné obhlídky právě v těchto dnech, kdy bezohlední automobilisté vyjíždějí řezat vánoční stromky a plundrují porost.

Na jejich oznámení přijela k ohledání místa výjezdová skupina. Po pořízení fotodokumentace se zabýval zevní prohlídkou lé

kař, který odhadl podle dosti pokročilého rozkladu mrtvoly, že k vraždě mohlo dojít před čtyřmi měsíci. Nasvědčovalo tomu i mužovo lehké oblečení, do teplého počasí. Při zevrubné prohlídce svrš

ků nebyly nalezeny žádné osobní doklady, ani peníze, ani jiné cennosti. Proto se usuzovalo na loupežný motiv. Nebylo možno vyloučit, že se jedná o řidiče motorového vozidla, jemuž byl odcizen automobil, a jeho majitel po přepadení na místě zavražděn. Ke zjištění totožnosti nečekaně napomohla manipulace během vyprošťování těla z prohlubně. Opasek plátěných kalhot se posunul a odkryl vypouklinu v látce, kterou působila kapsička ve vnitřní pod

šívce. Bylo v ní celuloidové pouzdro se síťovou jízdenkou Dopravního podniku hlavního města Prahy a s fotografií, jménem a rodným číslem držitele. Čtvrtletní kupon na červenec září podpořil lékařovo domnění, že násilná smrt nastala přibližně v období před čtyřmi měsíci.

Technik se pustil do důkladného prohrabávání zeminy. Nešlo to lehko, půda částečným promrznutím ztvrdla a rozdrobit ji vyžadovalo trpělivost. Ale vyplatila se. Přinesla cenný důkaz v podobě dvou vystřelených nábojnic ráže 7,65 milimetrů. Tím se objasnilo, že místo nálezu oběti je i místem činu a že sem pachatel nebo pachatelé nedopravili mrtvé tělo odjinud, aby je tu ukryli. V každém případě bude nutné osobu identifikovat ještě někým, kdo držitele jízdenky spolehlivě znal a totožnost protokolárně potvrdí…

Prosektor teď ještě čistí mrtvému na pitevním stole prsty vatou, namočenou v lihu, aby je zbavil všech nečistot a papilární linie vystoupily co nejmarkantněji. Pak nanese válečkem na konce prstů čerň a pomocí daktyloskopické lžíce je přitlačí na registrační kartu,

60

na níž bude zapsáno jméno pitvaného a datum sejmutí otisků. Pro další postup vyšetřování je to důležité. Stejně jako výsledek laboratorní analýzy vzorků vnitřností, která objevila stopy po požití silné

ho barbiturátového hypnosedativa.

Případ falešného ženicha se dostal objevem Karenovy mrtvoly do zcela jiné dimenze. Představa nadporučíka Kosmy, že už to nebude věcí místního oddělení, byla sice správná, neboť se rýsovala spojitost pachatele vraždy s mužem, který se za Karena vydá

val a tudíž záležitost připadne úřadu vyšetřování a kriminální policii, avšak nesplnila se, pokud se domníval, že tím pro něho vše končí. Byl vyžádán do operativní skupiny k účasti na domovní prohlídce Karenova bytu, k níž dal už prokurátor souhlas. Jednak se vyznal v místní situaci a pak byl obeznámen z výpovědi Šťástkových a náměstka Zdražila o Karenově dvojníku. Nyní navigoval řidiče skupiny na příslušnou adresu.

V přízemí paneláku našli poštovní schránku se strohým nápisem: KAREN. Bydlel v šestém patře, na poschodí byly ještě dva byty, avšak nikoli v přímém sousedství.

Zazvonili dlouze a opakovaně u Karenových dveří. Chvíli čekali. Když se nikdo neozýval, otevřel technik brašnu a netrvalo ani minutu, vstoupili do bytu. Odemčení bylo snadné, jelikož dveře zů

staly pouze přiraženy, nikoli uzamčeny. Jakoby si jejich uživatel jenom na krátko odskočil. Ovanul je pach nevětraných místností, zahřívaný dálkovým topením. Vedoucí skupiny pohlédl na kolegy a nebylo třeba dávat nějaké pokyny. Každý ovládal rutinně svoji prá

ci. Vyšetřovatel obejde nejbližší sousedy a vyslechne je, aby získal poznatky k osobě inženýra Karena. Kriminalistícký technik si navlé

kl rukavice, aby za pomoci práškového agrentorátu a daktyloskopických fólií zajistil otisky prstů. Ty, jež budou ztotožněny s makantami pitvaného, patřily Karenovi. Mezi ostatními mohou být daktylky jeho vraha. Kriminalista zadokumentuje do svých poznámek průběh domovní prohlídky a případné zjištění skutečností, jež by přispěly k objasnění Karenovy násilné smrti.

Nadporučík Kosma procházel s vedoucím skupiny, kapitánem

61

kriminálky Vachudou jednotlivé, nevelké místnosti třípokojového bytu.

Jakoby se z každého koutu vynořoval jiný otazník, na nějž zatím neexistovala odpověď.

Kdo je muž, který se vydával za inženýra Karena a přivedl do tohoto bytu svoji snoubenku Vendulu Šťástkovou, prý jen jednou, jak tvrdila Kosmovi? Ale byla tu s ním.

Kam zmizel v den své svatby?

Kde se nyní nalézá?

Jaký důvod jej vedl k tomu, aby hrál roli nápadníka a později i ženicha?

Jak se mohl seznámit s některými osobními záležitostmi a okolnostmi Karenova života, jež předváděl jako své v rodině Šťástkových?

Je tento muž vrahem inženýra Karena?

Jaký byl v tomto případě motiv činu?

V největší místnosti, která zřejmě sloužila majiteli bytu jako pracovna, nebyl téměř žádný nábytek. Jen malá sektorová knihovnička, židle, psací stůl a stolní lampa.

„Jak to vypadá, Lado?” zeptal se kapitán Vachuda kriminalisty, zujatého prohlídkou zásuvek psacího stolu. „Dvě propisovačky, jedna mazací guma značky Rotring a krabička s kancelářskými sponkami na papír,” konstatoval s úsměškem tázaný. „Někdo to tu úplně vymetl.”

V regálech knihovničky, používané vysokoškolsky vzdělaným člověkem, postrádali knížky. Pokud se tam nalézaly, musel je kdosi odklidit. Zůstala po nich pouze světlejší místa na zaprášených prkénkách.

Stejný dojem budila i vedlejší menší místnost, fungující jako obývací pokojík. Avšak stála tu i skříň na šaty s přihrádkami na prádlo. Dokonale prázdná.

„Tady to taky vybílil, nebo vybílili,” kroutil hlavou Vachuda.

,Buď potřebovali dokonale zamést stopy, nebo chtěli krást.”

62

„Karen nemusel mít špatnou garderobu,” poznamenal Kosma. , Jezdil po světě a jistě si tam na sebe nekoupil za pár supů kdejaký póvl. Jako svobodný nepotřeboval zas tak šetřit na dietách.”

„Ladíku, tady budeš mít taky snadnou práci,” řekl kapitán kriminalistovi, který vstoupil s blokem v ruce přes práh.

„Co když Karenovi vlezl do kvartýru bytový zloděj, zatímco on už ležel v lese bradou vzhůru?” nadhodil Kosma.

„Bytaři se chovají trochu jinak. To už by se tu po zemi válely šuplíky a obrátili by naruby kde co,” řekl kriminalista. A na důkaz svého tvrzení ukázal ubrus, prostřený na konferenčním stolku: „S

tím by si vytřeli zadek. To patří k jejich pověrám, zeje pak nikdo nechytí. Já si taky myslel, že pověrám věřila jen stará garda bytových zlodějů. Neřekli byste, kolik na ně dá i mladá generace delikventů.”

Jedině nevelká ložnice, jejíž podstatnou plochu zabíralo čtvercové „letiště”, vypadala na dosavadní stav. Snad proto, napadlo Kosmu, že ji donedávna Karenův dvojník používal. Patrně si rozměrnou válendu vyzkoušela i jeho snoubenka Šťástková. Když otevřeli dvířka nočního stolku, učinili objev, z hlediska vyšetřovacích poznatků dost významný. Na poličce uvnitř ležel rozevřen a přehnut ve hřbetě časopis „Ekonom”, týdeník Hospodářských novin, číslo z konce září letošního roku. Jestliže si v něm četl inženýr ekonomie Karen což ukáží otisky prstů pak byl koncem září na

živu. Kritická doba vraždy by se posunula k začátku října.

Když kriminalistický technik zajistil z časopisu daktylky, stáhl ještě povlak z polštáře pro laboratorní rozbor potních stop. Budouli patřit člověku, který pobýval v bytě po Karenově násilné smrti, poskytnou vedle otisků jeho prstů na nábytku další podpůrný důkaz k podezření tohoto člověka z vraždy.

Zbývalo prohlédnout kuchyňské jádro a koupelnu.

Elektrická chladnička sice běžela, jenže naprázdno. Její obsah se rovnal nule. Rovněž v příborníku nezjistili nic, co by stálo za pozornost. „Bordelář,” poznamenal suše kapitán Vachuda a ukázal

63

prstem na tály elektrického sporáku, pokryté škraloupy připáleného tuku a zahnědlými skvrnami po překypělé kávě.

„Anebo měl tak naspěch, že po sobě nestačil uklidit,” připojil svůj názor Kosma.

„Taky se mně zdá,” ozvalo se z koupelny. Kriminalistův kolega Láďa se skláněl nad vanou, jejíž stěny lemovala jako čára ponoru zaschlá mýdlová pěna. Vyšli do předsíně a Kosma ještě poznamenal: „Ani kvartýr za sebou nezamkl, jen přibouchl dveře.

Kam asi chvátal?”

„Moment, pánové,” vstoupil po nich do koupelny technik. Vylezl na vanu a odklopil svrchní víko splachovací nádrže od klosetové mísy, umístěné vedle vany. Stáhl rukavice a zalovil v napuštěné vodě.

Nic.

Seskočil a otíral si ruce. Jeho pohled zamířil na kachlíčkové obložení vany. Poklekl a vyndal z kapsy šroubovák.

„Sichr je sichr, jak říkal mánlichr,” prohodil otřepaný šproch a začal vytáčet hlavice šroubů, přidržující kovový příklop, umožňující instalatérům přístup k výpustnímu sifonu. Poté, co odstavil příklop, vsnul ruku až po loket do tmavé díry a prohmatával ji.

Mezitím se vrátil do bytu vyšetřovatel nadporučík Čebiš.

, Jak jsi dopadl?” otázal se ho vedoucí týmu.

„Nic moc. V sousedních bytech na patře jsem neuspěl. V jednom bydlel nějaký inženýr Karol Vtáčik, zaměstnanec aerolinií.

Odstěhoval se,” vyšetřovatel nahlédl do notesu, „už v létě na Slovensko, v rámci rozdělení federace. Od té doby je byt prázdný. O

ten druhý se soudí rozvedení manželé Tománkovi, on zatím žije s jinou a ona taky s jiným, nájem prý neplatí ani jeden, ani druhý. V

domě je už dlouho neviděli. Tohle jsem se dověděl o patro níž, od paní Součkové, zdržovala se často přes den doma kvůli nemocnému dítěti. Prý několikrát slyšela v šestém poschodí zastavit vý

tah. Když jsem jí ukázal zvětšenou fotokopii Karena ze síťové jízdenky, krčila rameny, zná ho od vidění, ale není si jista, kdy ho spatřila naposled. Někoho jiného, kdo by snad šel do jeho bytu, si

64

nevšimla. Pokud je sama s dítětem doma, má vůbec strach vyjít na chodbu nebo neznámému člověku otevřít. Ať se nedivím, noviny jsou plné zpráv o loupežných přepadeních, zejména na sídliš

tích.”

„Fena!”

Zvolání, jako když se vynáší v kartách trumfové eso.

Vynesl je kriminalistický technik.

Jeho pravice, opět s nataženou rukavicí, třímá pistoli belgické značky FN, přezdívanou názvem psí dámy.

V levici, rovněž opatřené rukavicí, drží vytažený zásobník. V

něm čtyři náboje ráže 7,65 milimetrů.

Dva chybí.

Nález v úkrytu pod vanou vypadá na usvědčující důkaz. Pokud se na mechanoskopii potvrdí, že vystřelené nábojnice, vyhrabané ze zeminy na místě činu, probil úderník této pistole. A zanechalli na její pažbě otisky muž, jenž zřejmě nakvap opustil tento byt v šestém poschodí domu na ulici Pilotů, pak je to vrah.

„Jseš prostě jednička,” řekl Vachuda a plácl technika prapor

číka Ozábala po rameni.

„Ještě si udělám fotodokumentaci nálezu,” pronesl s netajenou pý

chou nad úlovkem praporčík. Také kriminalista se znovu odebral do koupelny, aby si zanesl do poznámek popis místa nálezu pro závěrečnou zprávu.

„Myslím, že se dostáváme na horkou stopu,” usoudil vedoucí skupiny. „Ted zbývá to hlavní Karena číslo dvě najít.”

Z taktických důvodů bylo pro další průběh vyšetřování účelné, aby prozatím nedostali Šťástkovi informaci o tom, že uchazeč o ruku Venduly Šťástkové není inženýr Eduard Karen. Proto Vachuda neměl za vhodné v této fázi odjet do Jetenic a kromě jiného prohlédnout a zajistit vůz BMW, údajně patřící falešnému ženichovi.

„Něco mě napadá,” zalovil Kosma v paměti. Při návštěvě u náměstka Zdražila ho zaujalo jeho vyprávění o Karenově chalupě.

Tehdy požádal o podrobný popis, jak se tam jede. Neboť nevylučoval možnost, že ať z jakéhokoliv důvodu, Karen v den před svatbou

65

zajel na chalupu a třeba jej postihlo něco, co mu zabránilo nazítří dostavit se do Jetenic. Například infarkt…

„Člověče, nenapínej nás,” pobízel ho vyšetřovatel.

„Karen má, respektive měl chalupu. A já vím, kde. Co kdyby se tam zajelo?” navrhl Kosma.

„A to hned,” rozhodl kapitán Vachuda.

Trvalo necelou hodinu, než sem z Prahy dojeli. Bylo kolem čtvrté a začínal soumrak. Prosincová obloha ležela nad nízkými lesnatými kopci jako šedý příkrov.

Před zvídavými pohledy zůstávala Karenova chalupa dobře kryta. Úzká silnice, odbočující před Mníškem z dálnice, vedla údolím, míjela potok a rybník, načež začala mírně stoupat. Jeli zvolna.

Vozovka plná výmolů a hrbolů nedovolovala větší rychlost. Na konci stoupání, než vyústila do lesnatého porostu, spatřili cíl. Popis cesty byl přesný. Vystoupili z vozu a pokračovali pěšky.

Bývalá hájovna, stavem napůl zděné a napůl dřevěné, měla novou střechu z eternitové krytiny. Dráty, vedoucí k „nástřešáku”

prozrazovaly, že je do chalupy zavedena elektřina. Nevelká parcela na lesní půdě byla rovněž nově oplocena drátěným pletivem.

Před plechovými vrátky v plotě zůstali stát. Branka se zavírala klikou a dózickým zámkem.

Pod lehkým sněhovým popraškem byly patrný stopy po pneumatikách. V nastalém šeru nešlo spolehlivě odhadnout podle vzorku pláště, zda jde o domácí či dovozové obutí.

Nejdřív přišel na řadu kriminalistický technik Ozábal, kromě jiného i. specialista na zámky. Museli mu posvítit baterkou. Rychle si poradil pomocí paklíče a vstoupili do malé zahrádky s uschlými trsy květin „listopadek”. Pěšina vedla ke stavení. Dveře chalupy zajišťovala patentní fabka a ocelová petlice s masivním, nejméně půlkilovým „visáčem”. Tentokrát trvala technikovi práce déle, nechtělli zámky porušit. Fabku sice zdolal snadno planžetou, s visacím zámkem si musel chvíli hrát.

Okna chalupy chránily těžké dřevěné okenice, uzamčené zevnitř. Ty nebudou otevírat, zbytečně by bylo vidět, že se v chalupě

66

svítí. V předsíni zjistili, že spínač elektrických hodin není vypnut.

Ve stavení byla jedna velká místnost, vybavená starým ná

bytkem, pouze stůl a židle v módním selském stylu patřily, stejně jako dřevěný lustr se slámovým stínidlem, s největší pravděpodobností k výrobkům Krásné jizby. V rohu stál krb z šamotových cihel, rovněž investice novodobá. Tepaný kovový koš z dílny umělecké

ho kováře, naplněný přesně nařezanými březovými poleny, fungoval beze sporu jako dekorace. Stěny zdobilo porůznu paroží. Na věšáku z borovicové krajinky a jeleních parůžků visel zelený hubertus a myslivecký klobouk se sojčím pírkem. Majitel chalupy si potrpěl na to, aby interiér působil ve stylu lovecké chaty.

Vystoupali po dřevěném schodišti nahoru.

Prostorné podkroví bylo zařízeno jako pohodlná ložnice, žádné víkendové přespávadlo. Dva rozkládací gauče, pokryté ovčími kožešinami, skýtaly po rozprostření možnost nocovat přinejmenším čtyřem osobám. Část ložnice přepažovala tyč se závěsem. Odhrnuli jej a zůstali překvapeni stát. Úložní prostor byl napěchován obleky.

Na rozdíl od přízemí, kde panoval zimomřivý chlad, je ovanulo příjemné teplo. Jak se ukázalo, běželo tu italské olejové žebro, něco na způsob tělesa ústředního topení, ovšem pojízdné a na elektřinu. Růžice termostatu byla nastavena na temperaturu 19

stupňů.

„Co vy na to?” obrátil se kapitán Vachuda ke spolupracovní

kům.

Neodolali, stejně jako on, aby neusedli aspoň na chvíli do lá

kavé pohody ovčí vlny.

„Podle mě,” pokračoval kapitán, „si zde zatopil za á někdo, kdo má klíče od chalupy. A za bé se sem znova brzo chystá, jinak by asi vypnul radiátor. Za cé o tom něco prozrazují stopy po pneumatikách, vypadají na dost čerstvé.”

„Klíče od chalupy mohl Karen někomu půjčit,” namítl kriminalista nadporučík Semerák. „Dejme tomu…” Zakroutil hlavou. „Ale ne. Tahle úvaha by byla na draka. My vyšetřujeme vraždu inženýra

67

Karena. Protože důvodně podezřelý je jeho dvojník, dá se předpokládat, že tu byl on. Když měl klíče od Karenova pražského kvartý

ru, měl klíče i od jeho chalupy. Otázka je, co zde dělal. Přece by sem nejel pro nic za nic. Ale že by se sem chtěl ještě vrátit, to mně nedává logiku. Na jedné straně po sobě zamete v bytě na sídlišti a fofrem zmizí, ani nezamkne. Což bych viděl asi tak, že se rozhodnul už se tam nevrátit. Na druhý straně, proč by se vracel do chalupy, když očividně spěchá? Spíš mám dojem, že utíká. V tom pří

padě mu nezáleží na nějakém radiátoru, i když od něj může začít hořet. Chalupa není jeho, tak co.”

„S logikou tady moc nevystačíme,” přidal svůj názor Kosma.

Uvažme, že někdo odstraní Karena a troufá si jeho jménem hrát až do poslední chvíle roli ženicha. Používá přitom Karenovu občanku, mladá Šťástková ji viděla a prokázal se s ní i matrikářce, když podávali žádost o sňatek. Připouštím, že fotka může být vyměněna, nebyl by to první případ. Osobně se domnívám, dokonce jsem přesvědčen, že Karenův dvojník předem počítal manželství neuzavřít.

Takhle by logicky postupoval sňatkový podvodník. Jenže by předtím nevěstu i její rodiče pořádně oblafnul různými sliby a pak okradl. Ale Karen číslo dvě nic takového neudělal, aspoň podle výpovědi Staškových. Dokonce si u nich zagarážoval bavoráka. Kde je tedy nějaká logika?”

„Ten bavorák může být kradenej a použil ho jenom jako kamufláž,” podotkl věcně technik Ozábal. „Když tedy předem věděl, že si holku stejně nevezme a na svatbu nepřijede, tak je mu putýnka, co se s kradeným fárem stane. Asi jako s touhle chalupou, kdyby vyhořela.”

„Ale pořád mně chybí důvod, proč to všechno dělal,” řekl Kosma. , J když uznávám, že ten bavorák může být na seznamu odcizených vozidel. To se ukáže, až si ho dopraváci přijedou prohlédnout.”

„My vlastně zatím nemáme ani motiv vraždy,” uzavřel debatu kapitán Vachuda. „Sedí se tu pěkně, o to nic. Ale co dál?”

Rozhostilo se mlčení.

68

„Asi postupovat obvyklou metodou,” nadhodil kriminalista Semerák. „Vyhlásit celostátní pátračku.”

„Popis osoby známe od Šťástků. Ale fotografii nevěstě nedal,” vzpomněl si Kosma.

„Šťástkovi by se pozvali k nám do projekce a zpracoval by se podle nich na identikitu přibližný portrét pro televizi,” odtušil kapitán.

„Ale nejdřív musíme mrtvolu identifikovat,” připomněl vyšetřovatel Čebiš. „Sehnat někoho, kdo Karena dobře znal. Po zkušenostech se sousedy v domě to nebude snadné.”

„Požádal bych náměstka Zdražila z Elektrokompu. Karen u něj pracoval a navíc to byli rodáci. Znal inženýra už od mládí,” navrhl Kosma.

„Výborně. Vezmeš s sebou Čebiše a zajděte za náměstkem co nejdřív,” souhlasil Vachuda. Těšila ho iniciativa, jakou nadporu

čík projevoval už od počátku jeho součinnosti s operativním tý

mem. „No a my to tu pomalu zabalíme a pojedem,” dodal a pohlédl na hodinky. „I když se pořád nemůžu zbavit dojmu, že se sem kdosi znova chystá.”

„Chtělo by to tu chalupu pohlídat, šéfe,” zauvažoval technik,

„myslím nenápadně.”

„Jo, chtělo. Ale kým? Nasadit do lesa hlídku s dalekohledem a infrazářičem, aby ve dne i v noci pozorovala chalupu? Třeba až do Vánoc? Dovedu si představit, kam by mě komisař asi poslal, kdybych mu přišel s takovým návrhem. Už ted se nás motá kolem jednoho mordu pět. Já jen čekám, kdy zavolá a bude žádat výsledky.”

Vedoucí skupiny netušil, jak záhy se vyplní úsloví. „My o vlku a vlk…”

Na schodech se ozval dupot a do podkrovní ložnice vrazil řidič. Sotva popadaje dechu hlásil kapitánovi, že vysílačkou ve voze ho shání komisař kriminální policie.

Všichni vzhlédli překvapeně na posla zprávy, nevěštící nic dobrého. Jenže tentokrát přinesla pravý opak. Aspoň pro Semerá

69

ka. Po dvanácti minutách, jak sledoval s napětím na hodinkách, se objevil Vachuda. Když viděl naléhavé otazníky v jejich očích, ušklí

bl se.

„Tak co je, chlapi? Řekl jsem, že balíme a jedem. Šéf taky vzkazuje, abyste se přestali flákat a nabrali zpáteční kurs.” Potom dodal vážně: „Jistý Eduard Karen byl na terminálu cestujících, co včera odletěli z Prahy do Frankfurtu nad Mohanem. Zjistilo se to v aeroliniích. Takže nasedat a odjezd.”

„A já stihnu ten biograf,” zaradoval se nadporučík Semerák.

„Kluk mě umručel, že s ním dnes večer půjdu na Jurský park. Takovej film tu prý ještě neběžel. Pořád je vyprodaný. Do lístků jsem vrazil v předprodeji dvaaosmdesát korun. Sám se na ty předpotopní nestvůry těším.”

„Já se zas těším,” podotkl kapitán, „že se podaří německé policii zadržet nestvůru, co se vydává za Eduarda Karena. Naši už poslali i Frankfurtu fax se žádostí o pátrací pomoc.”

Ekonomický náměstek ředitele Elektrokompu inženýr Zdražil podepsal s rozechvěním v sále pitevny identifikační protokol. Pohled na tělesné pozůstatky, již v pokročilém rozkladu, jím otřásl. V

doprovodu nadporučíka Kosmy a vyšetřovatele nadporučíka Čebi

še opouštěl Ústav soudního lékařství jako by stále nevěřil, že Karen byl zavražděn. Venku se zastavil a zapálil si cigaretu.

„Teď už asi chápete, pane náměstku, proč jsem vám posledně neřekl pravý důvod mé návštěvy,” prohodil Kosma, když už seděli ve služebním voze policie a sjížděli ze Studničkovy ulice na Albertov.

„Kdo to mohl udělat…” řekl tiše.

„Na tu otázku musíme najít odpověď my,” ozval se Čebiš.

„Nevzpomínáte si, pane inženýre, jestli neměl s někým hlubší rozepři, prostě řečeno, neznáte někoho, o kom by se dalo usuzovat, že měl zájem Karena oddělat? Promiňte mi ten výraz, úředně se říká přivodit mu úmyslně násilnou smrt zastřelením.”

„A tím kdosi spáchal trestný čin vraždy podle paragrafu 219

trestního zákona” dodal Kosma.

70

Zdražil kroutil hlavou. „Pro mě je taková osoba nepředstavitelná.” Po chvíli mlčení se optal: „Pánové, kdo bude zařizovat pohřeb?”

„Nejdřív musíme o úmrtí vyrozumět nejbližší příbuzné. Ti jako přímí pozůstalí obstarávají poslední rozloučení. Úmrtní list vystaví ohledací lékař a kopii pošleme matrikovému oddělení místa trvalé

ho bydliště,” vysvětloval Čebiš.

„Já se ptám proto,” řekl náměstek, „že jako organizátor schů

zek pardubických rodáků je nemohu nepozvat na tu nejsmutnější, s Dóďou Karenem. Teď je mi jasné, proč nepřišel na letošní mikulášské setkání.”

„Vy jste asi ten nejzasvěcenější člověk, pane náměstku, kdo má vědomost o jeho nejbližších příbuzných. Koho musíme vyrozumět?” obrátil se ke Zdražilovi z předního sedadla nadporučík Kosma.

„To je snadná informace. Vlastního nejbližšího příbuzného už nemá žádného. Mindža je nevlastní.”

„Sestra?” opáčil Kosma.

„Ne, brácha. Mindža se mu říkalo, protože má křestní jméno Emil.”

„Posledně jste mi o inženýru Karenovi leccos pověděl. O nevlastním bratrovi nebyla řeč, pokud se pamatuju,” pousmál se Kosma.

„Pokud se já pamatuju,” oplatil mu Zdražil, „neptal jste se na Karenovy sourozence, ani vlastní, ani nevlastní. Upřímně řečeno, pane inspektore, když jste se poprvé objevil v mé kanceláři a začal se vyptávat na Karena, měl jsem dojem, že vaše návštěva bude platil*

spíš sondáži kolem Emila.”

„A proč, prosím vás?” vyhrkl nadporučík.

„To přece policie dělává, že občas sleduje, jak se chová a jestli znovu nelumpačí absolvent nápravného zařízení. Abych pou

žil vaší terminologie. Tedy bývalý odsouzený.”

„Za co byl jeho bratr, promiňte, nevlastní bratr trestán?” přehodil Čebiš a snažil se potlačit hlas do nejklidnější polohy.

71

„Přesně nevím. Dóda o tom nerad mluvil. Z toho, co jsem od něj slyšel, se Emil zapletl do pojišťovacích podvodů, dělal totiž v pojišťovně odhadce škod. Prý v tom hlavně jelo několik dost vysoce postavených lidí, kteří u soudu všechno, shodili na Emila. Dostal tři roky nepodmíněně. Ale odseděl si ani ne rok a přišla ta velká prezidentská amnestie.”

„Kde pracuje teď, nevíte?” pokračoval Čebiš a tvářil se pokud možno nevzrušeně.

„Představte si, že dostal místo zástupce zahraniční cestovní společnosti pro Československo, ještě za federace. A bere část platu ve valutách. Dóda z toho měl radost.”

„Takže ho vyrozumíme, i když je nevlastní příbuzný. Ještě sehnat jeho adresu. Tu asi neznáte?” sondoval vyšetřovatel Čebiš, co se dalo.

Bohužel, tím nemůžu sloužit. Počkejte, moment. Jestli máte čas, zajeďte se mnou k nám do podniku. Snad tam někde zůstal osobní spis Karena, pokud ho už neskartovali. Jsou v něm údaje o příbuzných zaměstnance, tenkrát se muselo uvádět všechno podrobně. Ale předem se omlouvám, jestli se nic nenajde.”

Přijali s díky Zdražilovu nabídku.

A neodmítli tentokrát ani sklenku Jelínkovy slivovice, kterou jim náměstek nalil, zatímco jeho mladičká sekretářka s výstavníma nohama odcupitala do personálního oddělení vyžádat pro svého šéfa osobní spis jednoho bývalého zaměstnance bývalé Elektroinvesty.

„Emil Karen je starší nebo mladší než jeho…” nechtěl dopovědět Cebiš.

„Mladší, myslím, že o dva roky. Dódovi zemřela maminka, když mu bylo moc málo, takže si ji ani nepamatoval. Otec se hned potom znovu oženil. Dóda dostal macechu a brzy i nevlastního bratříčka. Já jsem oba poznal až jako dospívající študáky, chodili na střední ekonomku v Pardubicích. Po tátovi zdědili vizáž. Starý Karen byl skutečně fešák, učil matematiku na pardubickém gymplu. Dóda i Mindža se podobali obličeji skoro jako vejce vejci. Ale

72

povahu měl každý jinou.”

„V jakém smyslu jinou?”

„Emil je spíš”… dneska se těm typům říká šoumen, moje generace pro ně vynašla české pojmenování pásek. Rozumíte, co tím myslím?”

„Ano, velmi přesně,” přikývl Čebiš., Je ženatý?”

„Pokud je mi známo, zůstal svobodný.”

„Když měli každý jinou povahu, jak se snášeli?”

„To můžu těžko posoudit. Ale málokdy jsme je vídali spolu.

Mindžu jsem několikrát prostřednictvím Dódi zval na naše pardubi

čácká setkání, nepřišel ani jednou.”

„Kdy jste viděl Emila Karena naposled?” zajímalo Kosmu.

Náměstek sáhl po krabičce kentek. Škrtl zapalovačem a po krátkém přemýšlení a několika kuřáckých tazích se rozpomněl:

„Když přišel k nám do podniku za Dóďou. Hned potom, co ho pustili. Nejdřív jsem ho málem nepoznal, nechal si narůst bradku. Když 75odešel, Dóda mi řekl, že brácha nemá momentálně kde bydlet a tak ho zatím vezme k sobě. Ale moc nadšenej z toho nebyl.”

Ozvalo se lehké ťuknutí a sekretářka nahlédla dovnitř.

„Jak jste dopadla, Marcelko?” zeptal se nedočkavě Zdražil.

„Vedoucí personálního vám vzkazuje, že už tam nic nemají,”

pronesla a když její šéf na to nic neřekl, zavřela dveře.

„Nedá se nic dělat,” pokrčil rameny Čebiš. „Obrátíme se na centrální registr obyvatelstva. V každém případě vyrozumíme i vás o termínu pohřbu. Za tu identifkaci děkujeme, velmi jste nám pomohl.” Rozloučili se a cestou k autu Kosma pronesl ke kolegovi, že tuší, kdo odletěl předevčírem do Frankfurtu: „Podobali se jako vejce vejci!”

Kdo přijede do Frankfurtu nad Mohanem a kromě toho, že má dost peněz a je i gurmán, toho nezklame exkluzivní čínský restaurant „JadeGarden”. Vyhlášená kuchyně nabízí orientální jídelníček

„sta chutí”. Během stolování si přijdou hostovy smysly na své. Jazykem okouší nejrůznější druhy na nudličky pokrájených mas, či

73

chem vnímá vůni omáček a archaického koření, hmatem hladí jí

delní příbory, vyřezávané ze slonoviny, sluchu zní lahodně pagodová zvonkohra, tiše reprodukovaná skrytými amplióny a zrak se může kochat pohledem na vzácné pekingské goblény, zdobící zdi.

Atmosféru dotvářejí velká akvária, zpoza jejich skel poulí oči a ježí jedovaté ostny praví čínští okouni. A samozřejmě hedvábné lampióny nejbizarnějších tvarů, od pestrobarevných koulí až po podoby dračích těl.

V nenápadném, vázami obklopeném výklenku se usmívá Buddha s červenou tváří, ovíván lehkým dýmem, stoupajícím z vonných tyčinek. Jen málo zasvěcených ví, že tato kultovní soška, zvaná „Guan Kung”, není toliko náboženským symbolem, rozšířeným po Dálném východě. Jako svůj mystický fetiš uctívali „červeného Buddhu” už před 400 roky v Číně vyznavači Triád. Toto spol

čení zapustilo hluboké kořeny a rozrostlo se až do současnosti.

76Specialisté Interpolu hodnotí dnešní podobu Triád jako nejtajnější gang. Bývá též nazýván „žlutou mafií”. Její neviditelné nitky se táhnou do globálních vzdáleností. „Nikdy se neopovaž obrátit na policii, jinak pojedeš do pekel,” zní zákon mlčenlivosti, jemuž jsou podrobeni bez výjimky všichni, od řadových mafiánů po nejvyšší bosse. Kdo by tento nepsaný zákon porušil, propadne nemilosrdnému trestu. Centrála Triád se nachází na „voňavém ostrově”, což je překlad čínského názvu Hong Kong, ještě do roku 1996 britské korunní kolonie. Pak připadne opět Číně…

V jednom ze separé, odděleném od ostatních ornamentální stěnou z týkového dřeva, sedí u stolu trojice mužů. Podle obličejů dva Asiaté. Třetí je Evropan s cestovním pasem České republiky.

Na první pohled by se zdálo, že se jejich ústa zcela věnují obsahu talířků a mističek obědového menu, jež jim naservíroval čínský číšník. V krátkém vyšívaném kimonu, jaká nosí personál „JadeGardenu”, má ozdobný knoflík. Je to minizářič, ovládaný kapesním tlačítkem. Podobný princip jako dálkové zapínání a vypínání televizoru. Číšník stiskl tlačítko ve chvíli, kdy trojice usedla v boxu. Tím uvedl v činnost mikroelektronické prostorové snímače zvuku, pou

74

hým okem nerozeznatelné od ornamentů ve stěně z týkového dřeva. Plnil tak objednávku, kterou učinil u detektivní ostrahy „JadeGardenu” pan Wei Shun. Pochopitelně s podmínkou, že magnetofonový záznam se stane výhradně jeho osobním vlastnictvím a nesmí jej použít podniková bezpečnostní služba k jiným účelům, ani z něho pořídit kopii.

Pan Wei Shun zastupuje v Německu hongkongskou komerční společnost „Asia Union Investment” („A.U.I.”). Šestapadesátiletý byznysmen. S věčným úsměvem v kulaté tváři a s brýlemi, obroubenými černou želvovinou. Patří k nejschopnějším manažerům firmy, navenek solidní a kapitálově silné. Neboť Triády potřebují pro své organizace spolehlivá ochranná zbarvení a pokud možno legální zastřešení. Paleta jejich zločinnosti je široká. Pašování drogf Podloudný prodej zbraní, od samopalů po raketovou technologii.

Provoz tajných heren, kde běží především zakázané „Pai Gau”, hazardní domino s horentními sázkami. Počítačové pirátství, pronikající do bankovních účtů. Výroba perfektních duplikátů kreditních karet, jejichž oběh působí milionové škody držitelům pravých karet a přináší milionové zisky Triádám.

Po pádu „železné opony” se nečekaně otevřel prostor pro nový druh organizované kriminality. Obchod lidmi. ITicet tisíc dolarů je taxa, kterou požadují Triády od hongkongského spoluobčana za ilegální převoz do Německa, kam se chce uchýlit v obavě o nejistou budoucnost „voňavého ostrova”. Pan Wei Shun má na starosti koridor, vedoucí přes Prahu. Z toho důvodu teď sedí v restaurantu

„JadeGarden” s Vietnamcem Doan Va Nhanem, který je od doby, kdy začala Německo zaplavovat vlna ilegálního přistěhovalectví, rovněž zaměstnán u firmy „A.U.I.”. Jelikož pochází z nejsevernější oblasti vietnamské provincie Bac Bo, sousedící s Čínou, vyrůstal mezi tamní čínskou menšinou a naučil se záhy mluvit i její řečí. V

šedesát tých letech byl jako mnoho mladých Vietnamců vybrán, aby získal vyšší odborné vzdělání ve spřáteleném státě. Během studia na strojní fakultě pražské techniky si spolehlivě osvojil český jazyk. Proto se stal pro Wei Shunův koridor nadmíru užitečnou

75

osobou, nejen jako čínskočeský tlumočník.

Rovněž třetí host u stolu uzavřel před půldruhým rokem pracovní kontrakt se společností „A.U.I.”, a to na inzerát. Objevil jej v novinách mezi nabídkami volných míst. Zahraniční firma hledala dynamického pracovníka se znalostí marketingu pro své zastoupení v oboru cestovního ruchu. I když v udaném oboru předtím nepracoval, odepsal na inzertní značku a byl přijat na zkušební lhůtu.

Do jejího vypršení pomáhal agentovi firmy, Vietnamci Doan Va Nhanovi zajišťovat malým skupinám zámožných asijských turistů pobyt v zemi, která je srdcem i křižovatkou Evropy.

Vedle běžného servisu se staraj před příletem každé grupy o bezporuchové ubytování. Nikoli v hotelových pokojích, kde požadují od cizinců přemrštěné částky, nýbrž v privátních penziónech za rozumnější cenu. Okružní zájezdy’pohodlným minibusem po různých pamětihodnostech organizovala soukromá cestovní kancelář, přímo řízená vietnamským kolegou.

78Zkušební lhůta dopadla příznivě, v jejím průběhu mu neu

šlo, že se z vyhlídkových jízd turisté nevracejí na ubytovnu. Vietnamci zas neušlo, že se na to nevyptává, ačkoliv musí tušit, proč minibus přijíždí ze Šumavy a Českého lesa prázdný. Prostě se osvědčil a získal důvěru i pana Wei Shuna, jemuž nebyla na překážku uchazečova nedávná minulost, o níž si objednal informace u jedné z pražských detektivních agentur. A tak směl definitivně naskočit do rozjetého vlaku, aniž tušil, že jej řídí „žlutá mafie”.

Nyní se odváží za jízdy vystoupit…

Ačkoliv se na první pohled trojice mužů v restaurantu „JadeGarden” v pohodě věnuje čínské gastronomii, při níž i leckteré obtížné jednání plyne mnohem splavněji, jde o klamné zdání.

Mister Wei Shun, hongkongský občan, se vzdělával v ekonomii na britské vysoké škole, určené pro studenty z Comonwealthu a mluví plynně anglicky.

Jeho český spolustolovník vystudoval pouze střední ekonomku, ale anglicky se dohovoří, neboť se tento jazyk na škole vyučoval, i když nepovinně.

76

Přesto je dialog, vlastně trialog veden čínskočeskočínsky, tlumočen Vietnamcem Doan Va Nhanem, aby byl jeho obsah co nejpřesnější. Záznam odposlechu problémových jednání zajímá často i nejvyšší bosse Triád…

„Pan Wei Shun žádá vysvětlení, proč jste minule nesetrval ve Frankfurtu do druhého dne a nevyčkal na další letecký spoj z Ří

ma. Člen grémia naší společnosti si plným právem stěžoval. Zdržel se z nutných důvodů při mezipřistání v Athénách. Vy jste ho měl dopravit co nejdříve do Prahy. Stačilo, abyste zavolal pana Wei Shuna, on dostal z Athén sdělení, že přílet našeho hosta do Frankfurtu se o den posune. Pro tento účel vám zapůjčila společnost svůj nový rychlý vůz BMW. Vy jste jej použil svévolně k návratu do České republiky. Velmi vážně jste tím narušil důležitou obchodní akci společnosti, která vás zaměstnává.”

„Volal jsem z letiště několikrát pana Wei Shuna, abych mu oznámil, že ohlášený host z Hongkongu nepřiletěl. Ani on, ani nikdo v kanceláři ,A.I.U.’ nebral telefon. Poznamenal jsem si 79přesné časy v rozpětí jedné hodiny, kdy jsem se marně pokoušel o spojení. Protože nebyl k sehnání žádný jiný kompetentní pracovník firmy, který by mně dal souhlas k použití zapůjčeného vozu z Frankfurtu do Prahy, rozhodl jsem se k tomu sám, o své vů

li, tedy svévolně. Ale jen proto, abych zabezpečil včasné splnění jiného důležitého úkolu. Pokud jsem narušil nějakou akci, je mi to velice líto.”

„Proč jste dosud auto nevrátil? Měl jste je přivézt zpátky. Pan Wei Shun vás rád pozval na oběd, ale ještě raději by slyšel, co vás vedlo k tomu, abyste přiletěl tak náhle a bez ohlášení.”

„Mohu pana ředitele ujistit, že o důvodu jsem se neodvažoval hovořit do okamžiku, než padla jeho poslední otázka. Jde právě o zmíněné vozidlo BMW. Bylo mi ukradeno v Praze, z hlídaného parkoviště. Uznávám, že odpovědnost vůči firmě nesu já. Nyní jsem ztratil důvěru společnosti, jejímž jsem smluvním zaměstnancem. Důvodem, proč jsem se dnes dostavil, je okamžitá výpověď mého kontraktu, který jsem uzavřel se společností ,Asia Union In

77

vestmenť. Samozřejmě chci, aby to bylo chápáno jako přiznání mé viny.”

Odposlouchávací zařízení přenáší po těchto větách, překlá

daných simultánně do čínštiny, několik vteřin ticha, které registruje i magnetofonický záznam.

„Pan Wei Shun oceňuje váš pocit odpovědnosti. Pokud jde o škodu, uhradí ji v maximální výši pojišťovna ,DBV Kraftfahrzeugversicherung’ ve Frankfurtu, u níž je vůz pojištěn i proti kráde

ži. A to rovněž pro případ, že dojde k odcizení mimo území Spolkové republiky Německo. Důvěru společnosti máte dál, na výpově

di netrvejte.”

„Tlumočte panu řediteli dík za jeho uznání. Avšak na svém rozhodnutí nic neměním. Po návratu do Prahy se postarám, aby policejní potvrzení o krádeži vozidla bylo odesláno uvedené frankfurtské pojišťovně,” reaguje třetí muž z trojice pohotově na situaci, kterou nepředpokládal.

„Vy jste se obrátil na policii v Praze?” tlumočí Doan Va Nhan podrážděný dotaz šéfa, z jehož tváře náhle zmizel věčný úsměv.

„Při každé krádeži vozidla je povinností jeho majitele hlásit událost na policii. Splnil jsem jen svou povinnost.”

„Ale vy nejste majitel! Koho jste ohlásil jako majitele?”

„Samozřejmě… ne sebe.”

Kadence trialogu se zvyšuje.

„Tedy koho?”

„Přece společnost ,Asia Union Investmenť, představovanou panem ředitelem Wei Shunem.”

„V každém případě jste měl o krádeži informovat nejdříve právoplatného majitele. To činíte až dnes. Na který policejní úřad jste se v Praze obrátil?”

„Na místní oddělení v Praze 1, protože do jeho rajónu spadá hlídané parkoviště u Hlavního nádraží, kde byl vůz zaparkován,”

zní lživá odpověď. Na rozdíl od předchozích nepravdivých je netu

šenou jízdenkou do pekel. Dle nepsaného zákona Triád stihne kletba červeného Buddhy i jejich pomahače, ať vědomé či nevě

78

domé.

„Mister Wei Shun, vaše další přání?” ptá se číšník, obsluhují

cí hosty i dálkové zapínání odposlechu.

Dva Asiaté a jeden Evropan právě dokončili opulentní oběd v čínském pořadí, naposled polévkou. Vývarem z mořských ráčků se ságovými nudlemi.

Zástupce společnosti „Asia Union Investmenť’ pohlédne na hodinky. Jeho čas je drahocenný. Avšak jednání, na rozdíl od obě

da, není dosud ukončeno.

„Koňak,” poručí stručně, aniž se dotázal ostatních u stolu.

Právě přestal vystupovat jako zdvořilý hostitel. Je opět bossem, zvyklým udílet příkazy a vyžadovat jejich plnění. Má v oblibě francouzský koňak jako poobědový zažívací digestiv. A proto jej naká

zal donést. Číšník zná zpaměti jeho značku.

Vmžiku stojí na stolní desce tři břichaté napoleonky. Na jejich dně se leskne nazlátlá hladina originálního Hennessy.

Pan Wei Shun nejdřív obejme něžně sklo a zahřívá je dlaně

mi, aby se tekutina lehce odpařovala. Nasává její vůni zvolna, po

žitkářsky. Posléze uchopí kratičkou nožku bachraté číše, našpulí rty a mírně usrkne.

Bez přiťuknutí s oběma protějšky.

Ostatně, na co také připíjet?

Že je nespokojen to už pověděl.

Co ještě zbývá říci, přetlumočí teď Doan Va Nhan:

„Pan Wei Shun přijímá vaši okamžitou výpověď. Do zítřka dostanete konečné vyrovnání. Budete si přát šek nebo in cash? A měna?”

, In cash,” přitaká Čech anglickým výrazem, který znamená platbu hotovými penězi. „Kdyby bylo možné, v dolarech.”

Je totiž výhodnější letět do Sydney a mít v peněžence dolary, uvažuje v duchu, než je tam kupovat v horším kurzu za máry.

Pan Wei Shun se mírně usmívá.

Hledí přitom na sošku Buddhy s červenou tváří, mystický talisman Triád.

79

Mikroelektronické prostorové snímače zvuku zachytily už jen několik zdvořilostních vět na rozloučenou. Vyřkl je pan Wei Shun a byly určeny nyní již bývalému spolupracovníku firmy. V překladu Doan Va Nhana do češtiny vyjadřovaly tradiční čínské blahopřání šťastného života do sta let…

To si piš, mandaríne a ty taky, rákosníku, že teprve teď budu žít a šťastně, říká v duchu nyní už taky bývalým zaměstnavatelům, zatímco si s nimi tiskne ruku. Před restaurantem nasedají do podnikového mercedesu, on děkuje za nabídku ke svezení, rád se projde do hotelu pěšky.

Kráčí po Zeilu, hlavní frankfurtské tepně, plné obchodních domů, bankovních paláců a prodejen luxusního zboží. Poletující sníh dotváří kulisu předvánočních girland s třpytivými ozdobami a barevnými žárovkami, které visí v ladných obloucích přes celou šíři ulic. Navozují mu mnoho příjemných představ o brzké budoucnosti.

Zatím všechno vychází podle scénáře, který si napsal a v němž je i hlavním aktérem.

Nebýt toho, že dělal poskoka hongkongským turistům, nedostal by se do soukromého penziónu v Podolí a nikdy by se nesetkal s člověkem, jenž ho vlastně přivedl na myšlenku převtělení. Australský podnikatel českého původu John BartonyBartoň bydlel v penziónu jako sólový host, který přiletěl na návštěvu staré vlasti.

Český pracovník ubytovací služby „Asia Union Investmentu” pozorně naslouchal jeho vyprávění o prosperující továrně na nábytek v Sydney, kde poskytl dobré zaměstnání už mnoha krajanům. V

Praze se chce poohlédnout po schopných lidech. „Vy se mi zdáte šikovnej, měl bych pro vás džob. Potřebuju takovýho chlapíka, který se umí chovat k zákazníkům. A má sympatickej imidž jako vy.

Začal byste v propagační kanceláři, pomáhat s reklamou. Obrací

me ji taky už na českej a středoevropskej trh,” nabídl před návratem do Austrálie. Slovo dalo slovo a plácli si. Po Novém roce může nastoupit u firmy Bartony.

Zastavuje před rozzářenými výklady s pánskou módou firmy

„Odermark Men’s Collection”. Uvažuje, zda by si neměl dopřát ně

80

který z vystavených modelů sportovního obleku. S tímhle, co má na sobě, moc velký dojem neudělá. I když ho hřeje v kapse bundy kreditní karta Eurobanky. Stačil si u ní otevřít ještě z Prahy osobní konto. Počáteční vklad zaokrouhlil na 90 000 marek. Vyveksloval je za dva české „melouny”, o které stihl připravit jetenického řezní

ka. Nový oblek si určitě koupí. Zítra na to bude čas. V kanceláři „AU.I.” vyzvedne doplatek, potom zaplatí v reprezentaci Lufthansy letenku do Sydney, kterou si na pozítří zabukoval hned po příletu na letišti RheinMain. Odtamtud také zatelefonoval budoucímu australskému šéfovi, že se chystá oslavit Vánoce pod Jižním křížem.

Když míjí kiosek, obalený mozaikou časopisů a novin, upoutá ho zcela mimoděčně palcový titulek na první straně „BildZeitungu”, vytištěný červenými literami: VRAH! Pod ním velká fotografie surového zločineckého obličeje. Jako hypnotizován zírá do přimhou

řených očí pachatele, který zabil člověka. Gnadenlos, bez milosti, říká podtitulek… I on zabil člověka, dokonce nevlastního bratra, taky bez milosti, a přece se zdráhá vyřknout slovo VRAH sám k sobě. Otočí se téměř v úleku, že upoutává přílišnou pozornost a chvatně přidá do kroku. Jako by chtěl setřást vzpomínku na onen okamžik, kdy se stal vrahem.

Jenže na rozdíl od toho brutálního zločince z první strany novin, s nímž se odmítá srovnávat, usmrtil on jen proto, aby ten Člověk žil dál, svým jménem, pouze v jiné osobě. Ví, že je to ospravedlňování naprosto absurdní, ale i to nejabsurdnější považuje za lepší, než žádné.

K cestě do Austrálie potřeboval cestovní pas. Pro zaměstnání u Bartoňe byl tento doklad také nepostradatelný, bez něho by nedostal povolení od australských úřadů uzavřít v zemi pracovní smlouvu. Jenže podmínkou pro vystavení pasu je kromě jiného čistý trestní rejstřík. Ten jeho poznamenala pořádná skvrna a doba, po níž je možné žádat o výmaz trestu, zdaleka neuplynula…

Aromatická vůně „glühweinu” se skořicí, vanoucí z pouličního bistra, ho přiláká k lesklému pultu. Malými doušky upíjí vřelý nápoj a do žil se mu rozlévá a stoupá příjemné uvolnění. Tlumený hovor

81

chodců, kteří stojí u pultu stejně jako on a zahánějí sychravý chlad svařeným vínem, ho odvádí aspoň na chvíli od pocitu osamělosti, avšak nikoliv od chmurných úvah, vyvolaných u novinového kiosku. A vracejících jej ke zlým vzpomínkám.

Nevlastní bratr pas měl, tehdy v něm vzklíčila myšlenka, kterou zprvu pokládal za šílenou. Ale čím více a horečněji se jí obíral, tím méně se bránil jejímu uskutečnění. Už od mládí si pletli jednoho bráchu s druhým. Přesto, že šlo o nevlastní sourozence, ná

padná podobnost jejich obličejů vydržela oběma až do dospělosti.

Navíc tu bylo i stejné příjmení. Protože mu Éda poskytl přístřeší v bytě Na Dědině, nebyl problém vzít si tajně ze stolu jeho cestovní pas a celou věc vyzkoušet. Oholil bradku, kterou si vypěstoval v kriminále a podle pasového snímku upravil účes. Přihlásil se na ví

kendový zájezd Sportturistu do Norimberka. Českou i německou pasovou kontrolou prošel tam i zpátky jako Eduard Karen, zcela normálně. Pak už ztratil veškeré zábrany. Vyhledal bývalého spoluvězně z Borů, spřáhli se tam, protože oba „bonzovali”, za což si, jak to bývá, získali u bachařů určité výhody, zato nenávist a opovr

žení druhých vězňů, kteří o nich tušili, že donášejí. Dmitrij, „Miťko”

Kopčok, po rodičích rusínské národnosti, se pyšní černým overalem s nášivkou soukromé bezpečnostní služby. Ještě paradoxnější skutečností je, že může bez problémů obstarat kamarádovi z lochu belgickou pistoli FN i s plným zásobníkem. Za dva tisíce korun, z ruky do ruky…

A znovu se vynořuje za zamhouřenými víčky vidění, tolikrát oživlé ve spánku a tolikrát ve svědomí marně potlačované. Noční les, opuštěná silnice, škodovka se zhasnutými světly. Majitel auta leží na zadním sedadle, zfetován Dolsinem, který mu tajně a v nadměrné dávce rozpustil do piva po večeři jeho nemilý příbuzný i nevítaný podnájemník. Pak usedl za volant, když předtím dovedl vrávorajícího do vozu. A zamířil z Prahy k místu, jež si předem vyhlédl na automapě. Tady už musel Édu vyvléci a táhnout, nebyl schopen chůze, jenom hlasitě vzdychal, ty vzdechy mu zůstaly zapsány v sluchové paměti. I dva výstřely, jimiž dovršil zrůdný plán.

82

„Ist Ihnen was passiert?”

Trhne sebou a otevře víčka. Servírka v kožíšku s beránčím límcem opatrně sklízí jeho dopitou sklenici a měří jej účastným pohledem. Zavrtí hlavou, že mu nic není. Holka na něm může oči nechat.

„Dann mochten Sie noch mal?” Účastný pohled se mění do lákavé směsi úsměvu a vyzývavosti. Vlastně, proč to nezopakovat.

,Ja, bitte noch einmal!” opětuje úsměv. A náhle si uvědomí mnohem příjemnější úděl faustovské transformace do jiného , já”.

Stejně jako Éda, i on je pořád přitažlivý pro ženské. Počkat, i pro zajíce. Vendula byla sice zajíc trochu odrostlejší, ale nechala se připravit o panenství jím, převtěleným Edou. Jeho zase bavilo rozehrát tu taškařici se svatbou. Tím víc, že mu hodila dva miliony. I když to bylo všechno o fous. Jenže kličkovat slalomem rizik, lží, menších i větších podrazů a udržet si přitom imidž solidního muže

i ten Australan na ni naletěl není snadné. Ale pro něj to je něco jako droga, které nevyléčitelně propadl. Přestože na ni už jednou doplatil kriminálem.

Druhá sklenice přistane na chromovaném plechu, s přídavkem lehkého doteku teplé dlaně na hřbet jeho ruky. Reaguje na výmluvné znamení a pohladí ji prsty po zápěstí, potom mírně stiskne. Tyhle vteřinové začátky ovládal, teď by měl začít jeho čas.

Servírka je docela pěkná. Kdyby tolik nespěchal, rozjel by to na plný pecky, jen tak, z hecu, jako drogu…

Jenže spěchá. Od prvního a nejtěžšího kroku, který učinil tam v lese u Doubravčic. Stal se stínovým držitelem dokladů, bytu, chaty a škodovky. A roztočil se kolotoč. Nejdřív začal zametat stopy v kvartýru. Veškeré Édovy svršky odvezl postupně na chatu, vše ostatní, co šlo odklidit do odpadu, skončilo po večerech v popelnicích, ovšem o několik ulic dál. V bytě se pro jistotu zdržoval minimálně. Pokud to šlo, přespával v podolském penziónu s turistický

mi skupinami. Čtrnáct dní před odletem ho tam v jednom pozdním odpoledni vyhmátl Miťko. Na překvapenou otázku, jak ho našel, odpověděl bývalý spoluvězeň tajuplně: „My máme oči všude.”

83

Avšak později se přiznal, že už v bezpečnostní službě nedělá. A hlavně, že nemá prachy. „Tu bouchačku jsem ti prodal zadarmo, Emile,” nahodil rovnou, proč přišel. „Ve kšefte stojí nejlacinější pistole patnáct tisíc, jenže ti ji prodají, jen když máš zbrojní pas.”

Chtěl zkrátka doplatek. Aspoň deset táců. Jinak prý by mohl někdo zavolat anonymně na policii a oznámit, že pan ten a ten, bytem tam a tam, drží nezákonně zbraň. Nejhorší na vyděračském požadavku bylo, že znal adresu, na níž Emil Karen coby Eduard Karen bydlí. A že by ho bonzák Miťko neváhal prásknout policii, o tom nepochyboval. Dal mu patnáct sto* vek, víc u sebe neměl. Slíbil, že zbytek doplatí za čtrnáct dní. Určil i datum, den před termínem, na nějž měl objednánu letenku do Frankfurtu. „To není všecko, Emile,”

vytasil se Miťko s další překvápkou. Podal mu sportovní vak. „Zatím mi ho schováš. Vyzvednu si ho, až přijedu k tobě na Dědinu pro ty prachy. Neboj se, žádný zbraně v tom pytli nejsou.” Byla v něm japonská videokamera Panasonic a digitální osobní mikropo

čítač Philips. A také zlaté předměty. Náhrdelník, náušnice a náramek. Vše určitě kradené.

Miťko ovšem netušil, že mu kolega bývalý mukl vyděračský podraz s.pistolí dvojnásob oplatí. Drahé předměty přivezl jako zásnubní dary do Jetenic a o prachách si může Miťko nechat zdát, až bude marně zvonit u bytu v ulici Pilotů, přesně ve dvě odpoledne, jak s ním domluvil. To už bude dávno na chatě, kde přespí a nazítří odjede na letiště do Ruzyně. Tam škodovku definitivně odstaví. Před polednem byl už připraven, dvě příruční zavazadla stá

la v předsíni a škodovka na ulici před domem. Ještě naposled se rozhlédl po bytě, přistoupil i k oknu a po zádech mu přejel mráz.

Miťko ještě s jedním neznámým člověkem kráčeli přes vozovku k jeho domu. Odskočil od okna, popadl v předsíni zavazadla, přibouchl za sebou dveře bytu a přivolal výtah. V prvním patře vystoupil. Cekal, až zaslechl, že je kabina přivolána do přízemí a jede znova vzhůru. Pak vyběhl ven a sedl do auta, doslova za pět minut dvanáct…

Každý lok horkého vína odplavuje nepříjemné retrospektivy

84

kamsi do nenávratna. Ted1 už je všechno za ním, mávne rukou, sklenice je dopita. Ne, třetí už si nedá. Zato odmění zklamaně se usmívající servírku kavalírským dýškem, ať má na něj aspoň tuhle vzpomínku. Nevěnuje pozornost kolem pultu postávajícím chodcům, co se přišli zahřát „glühweinem” stejně jako on. Je mezi nimi i pohublý chlapík, zimomřivě se choulící do pletené šály, ovinuté kolem krku i úst. Podle snědé tváře patrně thajský nebo indonézský gastarbajtr. Už od okamžiku, kdy trojice hostů opustila číaský restaurant „JadeGarden”, jde v povzdálí za třetím z nich, který se rozhodl pro procházku do hotelu pěšky. Činí tak na příkaz člověka, jehož nezná jménem, avšak stejně jako příkazce patří i mužík v pletené šále k vyznavačům „Guan Kunga”, Buddhy s červenou tvá

ří.

Mezitím se sešeřilo, zato frankfurtská hlavní tepna Zeil se proměnila ve světelné řečiště rozžatých automobilových reflektorů, pohyblivých neonových reklam a proudících lidských davů. Zimomřivec s šálou kolem krku a úst má co dohánět, jeho cíl mu nesmí uniknout, právě sestupuje po osvětlených schodech do pouličních toalet, svařené víno působí nutkavě. Položí do okénka hrst feniků a zamíří do bíle vykachlíčkovaných kasemat, vonících deodorantem.

Je tu čisto a poloprázdno, takže si může vybrat kteroukoliv pohodlnou kóji. Hubeňour v šále, nyní ovinuté kolem obličeje až k očím, se rozhlédne a vmžiku se mu přitlačí na záda. Ze snědé dlaně blýskne vystřelovací čepel dýky s oboustranným břitem. Muž, stahující zip u kalhot, ucítí prudké bodnutí do krajiny srdeční, vedené obchvatem zpředu. Ještě dvakrát pronikne ostří dýky hluboko do aorty, proud krve tryská z těla, hroutícího se do pisoárového bazénku. A poté kat zmizí jako duch z Aladinovy lampy.

Konečné vyrovnání „žluté mafie” s bývalým zaměstnacem je provedeno. V hotovosti.

Alarmován personálem toalet přijíždí policejní hlídkový vůz s rozžatým majákem, doprovázen sirénou sanitky. Okamžitá pomoc je však marná. Lékař záchranky konstatuje už jen exitus. Policejní poddůstojník se svým asistentem provedou předběžnou prohlídku

85

svršků, nasáklých krví. Z náprsní kapsy vytáhnou cestovní pas České republiky, vystavený na jméno Karen Eduard, Ing. Potom objednají mobilním telefonem pohřební službu, aby dopravila tělo na soudní pitvu…

Téhož večera odváží kurýr frankfurtského policejního ředitelství kopii záznamu tajného odposlechu, který si objednal u detektivní ostrahy „JadeGardenu” zástupce společnosti „Asia Union Investment”, výhradně pro osobní potřebu. Podniková bezpečnostní služba si nemůže dovolit odmítnout požadavek Spolkového kriminálního úřadu, aby byly pořizovány kopie záznamů všech rozhovorů, jež vede stálý host tohoto exkluzivního čínského restaurantu, pan Wei Shun. Jeho jméno totiž figuruje v počítačové databázi stejně jako Vietnamce Doan Va Nhama. Mezi 641 jmény osob, podezřelých z účastenství ve „žluté mafii”. Kopii předá kurýr vrchnímu kriminálnímu radovi Giessdorferovi, expertovi pro boj s organizovanou kriminalitou. Proč takový spěch?

Spolkový kriminální úřad připravuje dosud nejrozsáhlejší velkorazii na celém území Spolkové republiky Německo proti mafiím.

Bude odstartována během nejbližších dnů.

V její síti uváznou mnohé ryby, které dosud proklouzávaly. Z

těch větších to bude pan Wei Shun, z menších Doan Va Nhan.

Je před Štědrým dnem. Na zasněženém náměstí v Jetenicích vyhrávají z tlampačů koledy, před radnicí se vypíná urostlý smrk, svítící barevnými žárovkami. Ve výkladě řeznického a uzenářského obchodu firmy Šťástka přeje nápis všem zákazníkům veselé Vánoce. Leč pozornost kolemjdoucích upoutají spíš než vinšování na balicím archu dva automobily, stojící před domem. Bavorák coupé s tmavě rudou metalízou a zelenobílý favorit s nápisem Policie. Jeteničtí mají o další vzrušení postaráno. Po nezdařené svatbě jsou u Šťástkových policajti!

Nadpraporčík v černém stejnokroji a s bílou brigadýrkou dokončuje úřední převzetí šestiválce BMW, jeho kolega stejné hodnosti, dopravní technik usedne po důkladné prohlídce vozidla za jeho volant a oba je odvezou do bezpečné úschovy, než se podle

86

německé espézetky zjistí pravoplatný majitel.

Nadporučík Kosma přijel do Jetenic s vyšetřovatelem Čebi

šem, aby splnil slib, daný Šťástkovi a jeho dceři že se ozve, až se policie cokoliv dozví o zmizelém nápadníkovi.

Šťástka požádal Kosmu o rozhovor mezi čtyřma očima. Zavedl nadporučíka do svého pokoje. Dal mu přečíst svérázný zá

stavní list, podepsaný Karenem a oběma Šťástky.

„Tohle nemá žádnou právní platnost,” řekne Kosma a položí bezcenný papír na stůl.

Jak to, pane inspektore?”

„Protože ten bavorák nebyl jeho. Proto jsme ho museli zajistit.”

„A co já?” hučí tlumeným hlasem Šťástka.

Nadporučík pokrčí rameny.

„To znamená, že nás… podved?”

Kosma přikývne.

„Ježíšmarjá, on mi ho dal do zástavy za dva miliony, který si ode mě vzal!”

„Dva miliony korun?” žasne policista.

„Slíbil, že za ně koupí na burze pro naši firmu akcie.”

„Vy jste mu tak věřil?”

Šťástka mlčí, jenom sevře pěst, která dokáže omráčit tele.

Teď z ní přímo čiší zlá řeznická síla. „Všechny nás vobalamutil,”

vydechne ztěžka. „Všechny nás vobelhal, hajzl.”

Až dosud Šťástkovým oznámili, že nápadník jejich dcery náhle zemřel v Německu. Do vyšetření celého případu nemohli sdělit víc. Z hessenského zemského policejního úřadu obdrželi zprávu na základě žádosti o pátrací pomoc. Hledaný muž s pasem na jméno Ing.Eduard Karen byl nalezen zavražděný, po pachateli se pátrá. Faxem přišly i snímky obličeje a daktylek, sejmutých mrtvé

mu. Byly ztotožněny s otisky, zjištěnými na pažbě pistole FN. Tím se prokázalo, že Eduarda Karena zavraždil jeho nevlastní bratr Emil Karen.

Říci tátovi, že nápadník jeho dcery byl nejen podvodník to

87

už teď ví ale i zákeřný vrah?

Na to bude času dost, až se případ obou Karenů definitivně uzavře.

„Pane inspektore, prosím vás, žena se o těch penězích nesmí dovědět, ranila by ji mrtvice,” polkne na sucho Šťástka.

„Peníze budou, my nebudeme,” vypomůže si Kosma omšelou, leč stále platnou pravdou, i když málo potěšitelnou. „Já vaší paní o ničem povídat nebudu, V každém případě přeju vám i celé rodině přece jen šťastné Vánoce. Mohly dopadnout hůř.”

VRAŽDÍCÍ PROSTITUT

Faktem je, že podnikavost Dandymu, jak ho překřtili kamará

di, nikdy nechyběla. Jiní by řekli umí v tom chodit. Skutečně rád chodil. Šlapal chodník zejména po Václavském náměstí v okolí mezinárodních hotelů.

Dandy byl pohledný chlapec, na jaké si potrpí starší pánové.

A protože jejich milostné hry mu přinášely finanční efekt, Dandy pojal homosexuální styk za krátký čas jako výnosné řemeslo. Žádnému pořádnému se totiž nevyučil.

Navázal známosti s recepčními a taxíkáři, kteří mu za uplitu dohazovali zákazníky ze stejné sexuální menšiny.

Bylo mu jedenadvacet let. S oblibou nosil tmavé sametové sáčko a k němu světlou košili, rozepjatou na prsou. Hezky utvářený obličej s plnými rty jej činil přitažlivým. Postavu měl štíhlou, avšak silné ruce a rozložitá ramena. Na opasku pod sakem vždycky nosil v pochvě dýku.

Při toulkách po pražských podnicích se seznámil s Peťulou.

Byl o hlavu menší než on, měl trochu rozpláclý nos, nepřirozeně bílou pleť a světlé vlasy. Přijel do Prahy hledat šanci. Zatím se poflakoval ulicemi a přemýšlel, co si počne. Svěřil se u stolu v letní zahrádce před hotelem Evropa, kde s oblibou vysedávají mužské

88

páry, novému příteli Dandymu se svými starostmi. Peťulovi bylo sotva devatenáct, zkoušel to marně s holkou, neboť v něm převlá

dal sklon ke stejnému pohlaví.

Dandymu se Peťula zamlouval. A jistě se bude líbit i mnohé

mu z těch německých turistů, kteří přijíždějí do Prahy za homosexuálními zálibami, protože jim tu zatím tak nehrozí AIDS jako jinde.

„Nech to na mně, Peťulo,” přesvědčoval Dandy u třetí skotské svého budoucího milence. V chraplavém hlase zaznívala mazlivost. „Prachů mám dost. A bude jich ještě víc, když na mě dáš!

Uvidíš, že nekecám. To, co máš v kalhotech je tvoje i moje. Dohromady to bude náš velkej poklad. Bereš to?”

Peťula, venkovský kluk, žil dosud s rozvedenou matkou. Ta se ted znovu vdala a nový otčím ho vystrnadil. Zůstal sám. A tak vděčně naslouchal vemlouvavému hlasu Dandyho. Přikyvoval, bral si z přítelovy krabičky dlouhé kimky a vykuřoval jako světák.

Dandy držel majetnicky blonďáka kolem pasu a rozvíjel dál své plány.

„Všechno, co ti tady říkám, Peťulo, je férový. Já nerad kecám.

Jsem v Praze doma a sehnal jsem dost kontaktů. Chceš u mě bydlet? Oba si to uděláme, kdy dostaneme chuť. Na kšeft seženeme dobrý sponzory. Nejlíp v hotelu. Tam nesmlouvají a nekoukají na nějakej doláč nebo mářu navíc, protože se bojí skandálu.”

Peťula se vedle Dandyho cítil jistý. A nabídka na bydlení mu přišla vhod.

„Stejně nemám kde spát. Kufr s věcma jsem nechal na ná

draží v úschovně.”

Dandy mávl rukou. V duchu Peťulovu situaci přivítal. Tím víc na něm bude závislý.

Konečně se Dandy zvedl se slovy:

„Tady nám asi dneska nic nepokvete. Zaplatím a protáhneme Václavák. Třeba narazíme na nějaký Němce a půjdeme s nima.

Ale míň než padesát márů neber. To je moje taxa.”

Peťula mlčel. Viditelně zrozpačitěl. Jako prostitut neměl dosud zkušenosti. Ne, že by se bál.

89

A tak vzhlédl oddaně ke svému ochránci. Dandy jeho pohled zachytil. Peťula bude ovladatelný, tím si byl jist. Musí na Dandyho taky vydělávat. A že se blonďáček zalíbí nadrženým homosexuá

lům, o tom jeho budoucí pasák nepochyboval.

Během tří měsíců se stal „Treffpunkt Waclawak”, jak trefně označují němečtí vyznavači mužského sexu ono místo setkávání se svými zdejšími partnery, i Peťulovi druhým domovem.

Ovládl roli prostituta a Dandy na plavovlasém jinochovi tučně kasíroval.

Koupili si elegantní oblečení, nutné pro návštěvníky vícehvězdičkových hotelů a drahých nočních podniků.

Poslední středu v měsíci září si pochutnávali na obědě v restauraci hotelu Evropa. Když si Peťula smočil rty v chladné plzni, znovu pohlédl Dandymu přes ramena, sklonil se k němu a řekl koutkem úst:

„Podívej se napravo. Ke třetímu stolu. Sedí tam chlápek a v jednom kuse na nás kouká.”

Dandy nedal nic najevo. Pohodlně se opřel do židle, dojedl moučník a teprve potom blýskl očima po zavalitém muži s ulízanými šedými vlasy a v brýlích se zlatými obroučkami. Na sobě měl proužkovaný modrý oblek z drahé látky. Pozoroval upřeně jejich stůl. Když zachytil Dandyho pohled, slabě se usmál. Dandy úsměv opětoval.

Neuplynulo ani deset minut a číšník před ně položil navští

venku. Stálo na ní:

„Zvu mladé pány zítra na večeři o deváté hodině ve zdejší restauraci.” Text byl psán kupodivu česky a podepsán stručně: Jarry”.

Dandy pokývl směrem k odesilateli na souhlas s pozváním, pak obrátil navštívenku a oba s údivem četli:

GOLDEN TULP

Night Club

AMSTERDAM

Nicolaas Maes Straat No. 812

90

„Co to znamená?” zajímal se Peťula, který neměl ani nejprimitivnější znalost anglických slov.

„Je to zřejmě bar, který se jmenuje Zlatý tulipán. V Holandsku se tulipány pěstujou. Aspoň si myslím, že Amsterdam je v Hfllandsku,” odhadl zkušenější Dandy.

, Asi je v tom baru zaměstnanej,” poznamenal Peťula. „Zítra nám to poví.” „Jen jestli přijde.”

„Já jsem Jarý, Ludva Jarý, kdysi vrchní z vinárny U Mazlů v Jungmance,” šokoval je hostitel. Telecí maso, lososí plátky, sýr a zelenina, a k tomu mělnická Ludmila, kterou pan Jarý miluje, avšak po pětadvaceti letech emigrace ji zase poprvé může pít v Praze…

Příval slov a úsměvů ze strany stárnoucího muže, jemuž učaroval jinošský půvab Peťuly, předstírajícího ostýchavost. A vzrušoval ho současně i vyzývavý Dandy.

Pod zářícími lustry hotelové restaurace nabídl .oběma mladým prostitutům, že je pozve do Amsterodamu, kde řídí podnik Zlatý tulipán, což je renomovaný noční bar.

O tom, že jde o nevěstinec pro teplouše, kteří tu mají mož

nost vyhlédnout a zaplatit si milence nejrůznějších barev pleti a ras, se zatím nezmínil.

Pan Jarý budil seriózní dojem, a jak si při placení oba všimli, nebyl to žádný škrob. K účtence přiložil vrchnímu na stříbrný tácek stomarkovku.

Po večeři považoval za samozřejmé, že oba chlapci s ním pů

jdou do jeho apartmá ve třetím patře, kam si také objednal další láhve vína a studenou mísu.

Sám pak dohlédl na to, aby se oba efébové před ulehnutím do postele důkladně osprchovali a navoněli.

Milování ve třech přineslo panu Jarému vrcholné uspokojení.

Ležel slastně vyčerpán na zádech, ústa otevřená a paže rozhozené po lůžku. Jeho milenci ho však zahrnuli otázkami na Amsterodam, kam je během milostných hrátek opět zval. Ujišťoval je: „Ubytuji vás, to je hlavní, gratis. Stačí, když mi předem zavoláte a ohlásíte den příjezdu.”

91

„A co tam budeme dělat? Měl byste pro nás nějaké místo?”

chtěl vědět Dandy.

Jarý neváhal s odpovědí:

„Společníky našim hostům, budeteli mít zájem,” pousmál se a dodal: „Při konzumaci i při tanci. Za to byste dostávali procenta z účtu vašich partnerů. Pokud se do vás některý z hostů zamiluje a budete s ním pokračovat mimo podnik, je to čistě vaše záležitost.”

Dandyho nejvíc zajímaly peníze. Proto se po chvilce zeptal:

„Kolik guldenů bysme si mohli v Tulipánu vydělat, pane Jarý?”

„Rozhodně víc než marek v Praze.”

Po dvou dnech pan Jarý odjel z Prahy. S koncem letní sezó

ny a ubývajícím cizineckým ruchem, kdy už se tak dobře na ulici nevydělávalo a oběma docházely peníze, si našli číslo, které jim Jarý zanechal.

Jednoho zářijového večera zavolali z hlavní pošty, aby se ho zeptali, zda jeho pozvání stále platí.

Nejenže si na pobyt v Praze vzpomněl, ale ujistil i své dva intimní přátele, že mohou přijet kdykoliv. Pro jistotu jim do telefonu ještě nadiktoval svoji soukromou adresu. Tím bylo rozhodnuto.

Do Holandska odjížděli vlakem, každý s malým kufříkem a markami, ukrytými v opasku. Jeli přes Německo a do Amsterodamu po únavné cestě přijeli časně ráno. Před Centrálním nádražím si objednali taxíka.

Přístavní velkoměsto, spojené průplavem se Severním mo

řem, jim učarovalo. Obchodní domy přesycené nejrůznějším zbo

žím z celého světa, pelotony cyklistů, malebné uličky, atraktivní hotely i malé kavárničky a cukrárny, vodní kanály grachty, protínající celé čtvrti, to vše sledovali zatím z okna autodrožky. Byt Ludvíka Jarého ležel na předměstí, a tak vlastně podnikli první vyhlídkovou jízdu plni očekávaní, co jim příští dny přinesou…

Ludvig Jarry, jak stálo na jeho domovním štítku, nebyl majitelem Tulipánu, nýbrž jakýmsi manažerem. Měl na starosti mimo jiné vyhledávat mladé a líbivé prostituty z celého světa, které šéf provo

92

zu střídal po půl roce. Že je sháněl i v Praze, o tom se Dandy i Pe

ťula sami přesvědčili.

Práce v cizím prostředí přinesla oběma nové zkušenosti, ale i obavy a zklamání. Krajan Jarý jim sice zařídil ubytování a minimální plat, ale o ostatní se museli starat sami. Překážkou jim byla i jazyková bariéra.

Pokud na ně cizinec promluvil, nedokázali mu odpovědět.

Stejně tak je zmáhalo časté střídání souložníků během jedné noci.

Zvlášť neurvale si počínali námořníci, po dlouhé plavbě vyhládlí.

Na klientele byli však závislí především. Málo klientů znamenalo málo peněz. A pokud chtěli slušně žít a slušně bydlet, nemohli se žádostivým zákazníkům v Tulipánu vyhýbat.

Jednou si Peťula Dandymu postěžoval:

„Nevykašleme se na to? Moc nám toho nasliboval na odmě

nách a procentech. Možná bysme si vydělali dvakrát tolik, kdybysme šli večer na ulici.”

, ,Až bude čas, tak se zdekujem,” odbyl ho Dandy. „Zatím se to dá vydržet.”

„Nejde o nějaký vydržení. Ty jsi říkal, že nám to vynese tolik, abysme si za pár měsíců mohli koupit pořádný fáro. Zatím mám akorát zadek v jednom ohni. A vůbec ani jsem se tu pořádně nevyspal.”

„Říkám ti, že to musíme vydržet ještě dva, tři měsíce!” zvedl hlas Dandy.

Peťula začal křičet:

„Jak to mám vydržet, kruci? Já to vydržet nechci!”

Bylo to poprvé, kdy se takhle Dandymu vzbouřil.

Dandy se ho snažil pochopit. „Něco ti seženu,” slíbil. „To tě postaví zase na nohy.”

V duchu počítal guldeny, které byl ochoten vytáhnout z kapsy a koupit za ně na černém trhu odlehčený heroin.

Měsíc po vánočních svátcích se rozhodli opustit Tulipán a šlapat chodník. Míst, kde se v Amsterodamu scházejí homosexuá

lové ze všech koutů Evropy, bylo několik, a o klienty neměli nouzi.

93

Poblíž Weesperstraat se seznámili s partnerskou dvojicí homosexuálů třicetiletým Chorvatem Gospičem a o dvacet let starším Holanďanem Ferim. Radovánky se konaly v bytě Ferino. Popíjeli tvrdý alkohol a slastné vidiny vyvolávali dávkami heroinu.

Onu osudnou neděli začala čtveřice homosexuálů obvyklý dýchánek už po obědě. Venku bylo větrné deštivé počasí a v bytě útulno. Vysvlečeni leželi na gaučích, pouštěli si z magnetofonu hudbu, popíjeli skotskou, a aby se dostali do patřičné blaženosti, sáhli po prášku. Dandymu se jedna dávka zdála málo, a žádal na Gospičovi víc. Ten však chtěl za heroin od Dandyho další peníze.

Napětí mezi nimi se stupňovalo. Gospič zdvihl na Dandyho pěst.

Dandy vytáhl dýku, kterou neustále nosil.

První ránu zasadil Gospičovi do prsou. Ostrá čepel vykonala své. Gospič se po drastickém útoku zhroutil na zem.

Feri vykřikl a pokusil se Dandyho odzbrojit. Ale ten se mu vy

škubl a posedlý alkoholem a drogou bodal Gospiče dál, dokud se nepřestal hýbat.

Peťula chvíli otupěle přihlížel, potom padl do mdlob.

Když se probral, měl pocit, že omdlí znovu. Na zemi vedle gauče ležel i ubodaný Feri. Proč ho Dandy také zabil, nedokázal Peťula pochopit. Snad se chtěl zbavit nepříjemného svědka nebo se ho zmocnila ještě větší posedlost po krvi.

Peťula zašeptal hlasem plným úzkosti: „Měli bysme raději zmizet!”

Než odešli, prohledali byt. Tučnou kořist tři tisíce guldenů

schovali do kapes a zmizeli. Na Centrálním nádraží nasedli do rychlíku směr Praha. Nemohli tušit, že si odvážejí z Amsterodamu kromě guldenů i virus nevyléčitelné nemoci AIDS.

Sousedovi, který otevřel nezamčené dveře Holanďanova bytu, se naskytl hrůzný pohled na dvě ubodaná mužská těla. Přivolaná kriminální policie začala vyšetřovat. Mnohé usnadnila totožnost obou zavražděných. Když policejní důstojník zjistil, že jde o dva evidované homosexuály, kteří spolu delší čas žili v jednom bytě, nabídla se verze, že vraždu mohl spáchat někdo ze stejné sexuální

94

skupiny, nevylučovala se ani žárlivost. A protože při prohlídce místa činu se našly stopy po heroinu, mohly svoji roli také sehrát drogy. Právě v Amsterodamu, kde je do jisté míry tolerována drogová závislost, by to nebylo v kriminálních případech nic nového.

Po několika dnech policie zjistila, že dva čeští homosexuálové prostituti navštěvovali Feriho byt.

Pak se rozběhl fax. Vrchní komisař amsterodamské kriminálky se obrátil na pražské kolegy, osvětlil, že jde o důvodné podezření a požádal o zajištění výslechu dvou českých občanů, Daniela Krause a Petra Javůrka. Současně uvedl popis obou podezřelých.

.Jménem zákona,” vyzvala ospalého Dandyho dvojice kriminalistů, když se objevil v pyžamu mezi dveřmi. „Budete předveden k výslechu.”

Dandy svěsil hlavu. Věděl, o co jde a nekladl odpor. Při prvním výslechu se přiznal. Vraždil v afektu. Peťula jen přihlížel…

BUDEŠ HRÁT VE FILMU, DRAHOUŠKU!

René Radhauský měřil metr sedmdesát a měl neuvěřitelně důvěryhodný obličej. Bylo mu rovných čtyřicet, tmavovlasý, pro ženy přitažlivý, s romantickým nádechem šedi na skráních. Za posledních patnáct let se třikrát rozvedl, a vždycky na tom vydělal. V

tom spočívala jeho genialita. Navíc byl přizpůsobivý.

Pražské Zahradní město se stalo jeho domovem. Zde se narodil a po rodičích zdědil malý domek se zahrádkou. Jiní muži v jeho věku by pěstovali na záhonku zeleninu, René Radhauský měl k takovým zálibám daleko. Věnoval se ženám. Především mladým a krásným dívkám.

Dal si natisknout vizitku: „Jan René Radhauský, filmový manažer” a nijak se nerozpakoval oslovit náhodně dívku i na ulici. Pokud se dala pozvat na kávu, učinil jí nabídku.

„To máte tak, slečno. Českých filmů se mnoho netočí, ale já

95

mám kontakty ještě z doby, kdy jsem pendloval mezi New Yorkem a Londýnem. V obou městech jsem pracoval pro filmovou a divadelní agenturu. Ale domov je domov.” Po takovém úvodu, který osvědčeně zapůsobil na krásku, upíjející před ním cudně cola grepe, se pouštěl po tenkém ledě dál.

„Zrovna před týdnem mi volal Erik Schafer. Možná, že to jmé

no znáte. Momentálně je v Londýně, ale má taky točit svůj pátý film. Společně s jednou italskou filmovou společností. Budou potřebovat obsadit několik mladých dívčích rolí. Jsou sice menší, ale režisér chce neokoukané tváře. Proto na ně neangažují profesionální umělkyně, které kdekdo zná. Chtějí neherečky. Ale i ty musí jednou začít, nemyslíte?”

Dívky většinou nemyslely. Na nic se také nevyptávaly, aby se před mužem, který toho tolik zná kolem filmu a má přátele mezi světovými umělci stříbrného plátna, předem neshodily.

Pokud si adeptka přeje osobně poznat režiséra českého pů

vodu Schafera, má možnost.

„Erik přijede asi za týden. Dám vám můj telefon a pokud byste měla zájem se s ním sejít a popovídat si o případné roli, zavolejte.”

„To by bylo báječné,” souhlasila téměř každá druhá.

„Nebylo by na škodu, kdybyste mi dala svoji fotografii. A pokud se bude konat herecká zkouška, vezměte si s sebou plavky.

Nechci vám lichotit,” dodal, „ale jste vysloveně filmový typ. Ujišťuji vás, že vám už teď držím palce.”

René Radhauský občas obešel některé přední pražské hotely. Mezi recepčními měl dobré známé. Věděli, který zahraniční host nemá zájem o prostitutku, nýbrž o slušnou mladou a hezkou společnici. Samozřejmě, za každý tip musel dostat recepční patřičnou provizi.

„Domnívám se, pane, že jste solidní partner,” nadhodil Radhauský při posledním rozhovoru se zástupcem obchodní společ

nosti z Mnichova. A dodal: „Ta dívka bude hrát ve filmu, takže je trochu dražší.”

96

Setkání zprostředkoval ve svém rodinném domku. Dívka se dostavila s plavkami v tašce, zákazník přijel v zahraničním voze v udanou hodinu. Radhauský adeptce o filmovou zkoušku vysvětloval:

„Režisér Schafer dosud do Prahy nedorazil, ale je tu jeho producent. To je daleko vlivnější osoba, protože ten film financuje.

Takže máte štěstí a pokud se na vás bude chtít podívat, tak se snažte. Bohužel pan ředitel Pries česky neumí, ale vy to jistě i tak zvládnete.”

Pokud to slečna nezvládla, anebo to nezvládl pan ředitel Pries, mohlo to být René Radhauskému jedno. Marky inkasoval předem na ruku a nebylo jich málo. A tak živnost Renému kvetla lépe než květiny na malé zahrádce, obklopující jeho domek.

Po čase se dostavila takzvaná zpětná vazba. Dívky, které se rády převlékaly do plavek před zahraničními producenty, a padly jim i do náruče kvůli slíbené filmové roli, začaly Radhauskému psát i telefonovat. Co je s filmem, ve kterém mají hrát, a kdy se už za

čne natáčet? To vše ještě René zvládl. Když však jedna z dívek přijela na konci prázdnin až z Plzně a dokonce se svými rodiči, aby se dověděla, kdy má počítat s natáčením v Berlíně, protože její otec by si na tu dobu vzal dovolenou, tekly filmovému manažerovi nervy. Musel vynaložit mnoho úsilí, aby rodičům vysvětlil, že pří

prava tak nákladného filmu, ve kterém má Ilonka hrát, stojí velký kapitál. A pokud ho zahraniční producent momentálně nemá k dispozici, musí se trpělivě vyčkávat.

Po odražení tohoto útoku, který se neobešel bez pláče sličné Ilonky, přestal brát René Radhauský telefon a na čas si vyjel k mo

ři.

Tady měl dost času přemýšlet o tom, jak rozvíjet svoji mana

žerskou činnost dál a zároveň se vyhnout zbytečným rizikům.

V malebném městečku Rovinja na břehu severního Jadranu nebylo toho roku ani v plné letní sezóně příliš mnoho zahraničních hostů. René Radhauskému to vyhovovalo. Přijel svým vozem, ubytoval se v soukromí, dopoledne se chodíval koupat, po obědě spá

97

val a večer střídal různé restaurace a kavárničky.

Marek na útratu měl dost, cítil se tu pánem a podle toho se choval a sebevědomě vystupoval. Druhý týden se rozhodl pro ně

kolik výletů do okolí ve svém pohodlném volkswagenu.

Když objevil kousek od cesty malou osamocenou pláž, odbo

čil z cesty a sjel po mírném svahu až k moři. Pláž tu byla plná rozžhavených kamínků a zarámovaná borovicemi. Z vozu vytáhl nafukovací matraci, a když se vykoupal, oddal se blaženému odpočívání. Jak se po hodině ukázalo, byla minipláž oblíbeným místem dvou černovlasých dívek. Nejdříve zaslechl jejich hlasitý hovor. Pomalu změnil na matraci polohu, aby se po nich ohlédl. Pak rozevřel oči dokořán. Děvčata se svlékla na druhém konci, což nebylo zase tak daleko, aby neviděl detailně jejich nádherně rostlé postavy, oděné pouze v bikinách.

V poslední době rád hezké ženy prodával jiným mužům, ale tady, daleko od domova, u azurového moře, vrhajícího mírné Éplé vlny na rozžhavené kamínky, to bylo všechno jinak. Najednou dostal chuť zlehounka pohladit tu hladkou snědou pleť některé z obou krasavic.

A co ti v tom brání? řekl si v duchu.

Pak začal jednat.

Nejdřív zašel do vozu, kde si podvakráte lokl z láhve červeného vína, navíc na sebe mrkl do zpětného zrcátka a s uspokojením si ověřil, že týdenní pobyt u moře mu prospěl, a že stále vypadá nejméně o pět let mladší. Dal si na to ještě jeden notný doušek vína, a takto posílen se vrhl do moře. Když lezl z vody, usmál se na dívky a hlasitě pozdravil: „Dobrý den.”

„Dobar dan,” uslyšel odpověď.

Zahleděl se do půvabných obličejů:

„Vy jste Srbky nebo Chorvatky?” zeptal se.

„Ne, Slovinky.”

Řeč byla navázána.

René začal obratně manévrovat.

Vysvětlil, že bydlí v Rovinji a pokud snad přijely na tohle hez

98

ké místečko stopem, může je vzít zpátky do města svým vozem.

Když zjistil, že obě dívky bydlí v soukromí jako on, pozval je do tříhvězdičkového hotelu „Velebit” na večeři: Penězi nešetřil. Vě

děl, že za krátký čas se mu investice mnohonásobně vrátí.

Děvčata Romana a Zlata, jak se představila, se vesele bavila.

Radhauský se snažil dívkám rozvázat jazyk, aby o nich věděl co nejvíce. To se mu dařilo. Aspoň si to myslel. Obě mluvily o tom, že jsou svobodné, pracují jako prodavačky v obchodním domě, bydlí na internátě a rády cestují. V zimě jezdí do Vídně a v létě o dovolené k moři.

„A co takhle Praha?” nadhodil. „Za návštěvu rozhodně stojí.

Mohly byste obě jet koncem týdne se mnou a těch pár dnů můžete bydlet v mé vilce. Co tomu říkáte?”

Dívky si začaly mezi sebou něco šeptat.

Radhauský se usmíval. Uvědomil si, jaké by to bylo zboží, které by mohl nabídnout i nejnáročnějšímu klientu. Obě měly krásně tvarovaná poprsí a rty k zulíbání. A tak pokračoval v lákání:

„V Praze je spousta příležitostí k seznámení. Třeba budete mít štěstí a poznáte tam zámožného muže a bohatě se vdáte.

Mám několik takových přátel, které bych vám představil.”

„Jen jestli vám můžeme věřit?” namítla Romana.

„Ano, máte pravdu, děvčata,” přikyvoval René. „Opatrnost je matka moudrosti. Věřit se každému nemá. Ale já bych vás rád přesvědčil o tom, že chci s vámi jednat čestně.” Dal oběma svoji filmovou navštívenku. „A zde je můj pas. Nebudu v tom vidět nic špatného, když si v něm zalistujete a třeba i zapíšete moje nacionále.”

„To nemusíte,” mávla rukou Zlata. „My vám věříme. Jinak bychom s vámi neseděly.”

Romana sdělila, že zítra ráno obě zavolají domů rodičům, a pak mu dají vědět, jestli s ním budou moci odjet.

„Tak si připijme na tu Prahu!” zvolal a objednal láhev lahodného koňaku. „A na tykání. Já jsem René!” Po přípitku obě políbil.

„Vy děláte do filmu?” zajímala se Zlata.

Usmál se. „Když byste měly zájem zkusit si zahrát, ovšem

99

nejdřív menší roli, zařídím to vám oběma.”

Souhlasily s nadšením.

„Prima.” Tak si na to připijeme.” Zvedl číšku a opět začal s lí

báním.

„Budeš hrát ve filmu, drahoušku!” ujistil Zlatu. Totéž slíbil i Romaně.

Obě krasavice Zlatu a Romanu přivezl za týden do Prahy.

Ubytoval je v jednom ze tří pokojů ve svém zahradním domku, a hned první den oběma naznačil, že by udělaly lépe, kdyby bez něj zatím nechodily samy po městě. Zároveň si od nich vypůjčil pasy s tím, zeje musí přihlásit k pobytu na policii.

Pasy si však schoval ve svém psacím stole a šel oběhnout hotely. Pro klienty měl slibnou nabídku. Přijely k němu dvě krásné dívky z Lublaně, vzdálené příbuzné. Rády by se za čas v Praze vdaly. Ted jen záleží na tom, který zájemce přijde dřív. Ještě ten večer vedl s Romanou a Zlatou dlouhé a otevřené povídání.

„Podívejte se. Žádný chlap nekupuje zajíce v pytli. To jistě znáte. Já vás můžu postupně seznámit s několika muži. Pozveme je na večeři. Bude záležet jenom na vás, jak se k nim zachováte.

Samozřejmě to ponese nějakou režii, ale to nechtě na mně.”

Kupodivu nic nenamítaly a co René Radhauský řekl, považovaly za rozumné.

A tak přišly krásné dny. Dívky byly adaptabilní, dokázaly se přizpůsobit poměrům a daly na rady svého pražského hostitele. I hosté, většinou z německých měst, si nestěžovali.

Radhauský se rád vžil do úlohy majordoma. Připravoval ná

vštěvníkům chutné večeře a servíroval jim vedle svých krásných příbuzných i kvalitní vína, což si od hostů nechal patřičně zaplatit.

Pochopitelně v markách.

Dívky zatím z krásné Prahy mnoho neviděly, ale zřejmě po tom příliš netoužily. Po nočních radovánkách spávaly až do oběda, někdy ještě déle. Po dvou týdnech přesto projevily přání, aby jim domácí pán vrátil pasy.

„Však se vám u mě neztratí. Hlavně, že dostáváte každý dru

100

hý den hezké peníze. Až pojedete domů, pasy dostanete. Nemějte strach.”

Radhauský si přál, aby mu dívky neodjely dřív, než skončí letní turistická sezóna. Zatím na nich vydělával v markách tolik, kolik by si před cestou k moři ani nedokázal představit. Přiváděl jen slušné hosty. Když jim k ránu odemykal dveře, loučil se slovy:

„Moc mě těšilo, pánové. Opět někdy nashledanou a přeji vám hezký den.”

I jeho to stálo námahu a odříkání, častokrát se ani nevyspal, k ránu musel po hostech ještě uklízet, přes den doplňovat zásoby, a být na telefonu kvůli klientům.

Ve skutečnosti si udělal ze svého zahradního domku bordel, což si pochopitelně nepřipouštěl. Vždyť navenek šlo o návštěvu zahraničních příbuzných.

Aby si udržel jistotu, že mu Zlata s Romanou nebudou chtít jezdit do města kvůli obědu, raději jim vařil nebo jim přinášel teplé jídlo z restaurace.

Zlata měla ráda točenou plzeň a tak někdy ke košíku brával s sebou i džbán na pivo. Tak tomu bylo i v pátek sedmnáctého srpna. O litřík plzně se po obědě s děvčaty rozdělil. Pak si přály obě ještě kávu s třemi kostkami cukru. Křikla to za ním z obýváku do kuchyně Zlata, když stavěl vařit vodu.

A zatímco děvčata si zapálila ke kávě cigaretu, dopíjel svoje pivo. Byla to obyčejná chvíle, kdy se bavili všichni tři společně o hostech, kteří večer přijdou.

Tentokráte po obědě zmohla Radhauského únava. Chvíli se tíži spánku bránil, ale posléze na gauči tvrdě usnul.

Probudil se až před půlnocí. Nejdříve nevěděl, co se s ním stalo a kde je. Konečně překonal malátnost a postavil se na nohy.

Pohledem na hodiny zjistil, že prospal málem dvanáct hodin.

Začal se shánět po Zlatě a Romaně. Jejich pokoj i se zavazadly byl prázdný. To ho načisto probudilo. Došlo mu, že utekly. Ze zásuvky psacího stolu zmizely jejich pasy. Na cestu si vzaly i vydělané marky za posledních čtrnáct dní. Nejenom svoje, ale i jeho, a těch

101

bylo mnohonásobně víc.

Rozběhl se na místní oddělení policie.

„Byl jsem okraden,” spustil udýchaně, sotva za sebou zavřel dveře. „A vím, kdo to provedl. Obě holky jsou ze Slovinska. Musíte je chytit dřív, než přejedou hranice. Tady jsou jejich jména,” sáhl do kapsy pro papírek, kam si pro jistotu všechno napsal.

„A copak vám ukradly?” zeptal se službu konající policista.

„Marky!”

„Kolik?”

„Asi pět tisíc…”

„A jak se to podle vás mohlo stát?” &

„Uspaly mě, potvory.”

„Ve vašem bytě?”

„Ano.”

„Vy jste je k sobě pozval, nebo tam vnikly?”

„Bydlely u mě.”

Jak dlouho?”

„Třetí týden…”

„Jen pokračujte. Řekněte nám o nich všechno, když u vás byly tak dlouho. Přijely na návštěvu?”

„Bohužel…”

„Tak mě to napadlo,” pousmál se policista. „V červnu jsme šetřili podobný případ. Jeden pražský podnikatel se seznámil o dovolené s dvěma slovinskými dívkami. Pokud si pamatuji, jmenovaly se taky Zlata a Romana. Požádaly ho, jestli by je nevzal s sebou do Prahy. Nezůstalo jenom u svezení. V Praze je pozval k sobě do bytu. Obě dívky byly moc přítulné a tak s nimi prožil po cestě ještě celou noc. Když se ráno probudil, byly pryč a s nimi všechny pení

ze, co měl doma a rodinné šperky. Prostě narazil na profesionálky.”

René Radhauský nestačil zírat. Ted už věděl, že i on naletěl profesionálním prostitutkám.

102

PORNO SMRT

Je obtížné rozbít hlavu dvěma lidem naráz, ale Otakarovi Bartoníčkovi se to podařilo jednou židlí, když se nečekaně vrátil domů a našel svoji ženu, soukromou podnikatelku, v posteli se zákazní

kem, který si před necelými dvěma hodinami u ní kupoval v Tržnici toaletní mýdlo a pastu na zuby.

Spisů k případu se nahromadilo dost. Spisy jsou však suchopárné, zejména když už je člověk několikrát prolistoval, dokument za dokumentem, a má z toho připravit spis další, další nový. Navíc se blížila pátá hodina, kdy bylo zbytečné začít novou práci.

Kapitán Vojtěch Nepeřil už dávno dopil kávu, s kouřením přestal před dvěma roky, protože začal pokašlávat, což čtyři roky před šedesátkou nebylo nic překvapivého, a tak se aspoň radoval z toho, kolik ušetří na penězích.

Byl to nenápadný člověk, celý prošedivělý, a od prověrek, kterými prošel před šesti měsíci, sedával v kanceláři s pocitem, že vlastně na něm už tolik nezáleží a nějak do důchodu doslouží.

Právě se chystal k odchodu, když se za jeho zády ozvalo:

„Už je tady zase, Vojto!”

Hlas patřil mladšímu kolegovi, který právě vešel do místnosti.

„Kdo je tu?”

„Ten Kříž. Prý ti něco nese.”

Josef Kříž tu byl za ním už dvakrát. Když se tu objevil poprvé, posteskl si, že jeho sedmnáctiletá dcera Saša se dostala do podivné společnosti. Z toho vyvozoval, že by sejí mohlo něco stát. Prohlásil, že ta její společnost jsou samí feťáci a to už je přece věcí policie, aby se o to zajímala.

Tehdy mu Nepeřil řekl, že nemá důkazy a ani nezná jména těch lidí, že by se především o svoje dítě měli postarat rodiče, což vyplývá ze zákona, a nechodit hned s tím na kriminálku.

Zdálo se, že ho to nepřesvědčilo.

Vysvětlil Nepeřilovi, že má manželku v Rakousku. Jako mno

103

hé z jejích kolegyň odešla před rokem do Lince, kde pracuje za vý

hodných podmínek jako zdravotní sestra v nemocnici. Přes Křížovo naléhání se nechce vrátit. Takže má na starosti poblázněnou holku. Sám na všechno nestačí. Proto teprve minulý Utěsíc zjistil, že Saša přestala chodit do práce. Vymlouvá se, že se u nějaké pří

telkyně připravuje na herecké zkoušky, protože se chce přihlásit na konzervatoř. Postěžoval si, že se Saša sotva ukáže doma. Nepeřil tu záplavu slov sotva vnímal, ale dobře si pamatoval Křížová poslední slova:

.Jestli tu naši holku přivedou do maléru, tak je snad všechny zabiju!”

A ted tu stál před ním znovu, ustaraný a trochu nahrbený.

„Budete mít na mě chvilku času, pane kapitáne? Já vím, říká

te si, že vás zase ten Kříž obtěžuje. Ze nejste žádná poradna, ale kriminálka. Ale já něco na ty lidi mám,” poklepal konečky prstů na aktovku. ,,Něco, co byste měl vidět.”

Nepeřilovi se chtělo už domů. Slíbil ženě, že jí pomůže uklidit sklep, ale neměl sílu odmítnout muže, který před ním stál s prosebným pohledem.

„Víte co, pane Kříž? Počkáte chvilku na chodbě, já si sklidím věci, vezmu si kabát a sedneme si kousek odtud na pivo.”

„Ano, ano, jistě, pane kapitáne. Jak myslíte,” přikyvoval Kříž,

„ale já pivo nepiju, jestli to nevadí.”

„Tak vás pozvuaspoň na kafe.”

V pivnici „U medvídků” bylo příjemné teplo, našel se i volný stolek.

Kapitán se s chutí napil.

Pak se podíval docela jinýma očima na spolustolovníka a spustil přátelsky:

„Tak copak jste mi přinesl ukázat?”

Kříž se začal hrabat v aktovce.

„Podívejte, pane kapitáne,” vytáhl obálku, ve které měl ně

mecký pornografický časopis Gentleman. Rozevřel barevnou dvoustránku, založenou papírkem. „Takové svinstvo. Já nevím, jak

104

se tohle mohlo stát. Jak mohla Saša udělat něco takového…” Nedořekl. V očích se mu chvěly slzy.

Sedmnáctiletá Saša Křížová tu byla zobrazena ležící v celé své mladistvé nahotě. Měla štíhlou postavu. Světlé vlasy rámovaly něžnou tvář, z níž se dívaly hluboké tmavé oči. Ve výrazu obličeje bylo však cosi vyzývavého. Dlouhý stonek bílé růže, kterou držela před sebou, mířil do ochmýřeného klína.

Kapitán zvedl hlavu od barevné dvoustrany a zeptal se:

„Jak jste k tomu časopisu přišel?”

„Našel jsem ho u Saši ve skříni. Měla jej schovaný pod prádlem. Ještě s dopisem. Pak tam měla tisíc korun a sto marek.

Mám dojem, že ty peníze dostala za tu fotografii. Ale zeptat jsem se jí na to nemohl. V pátek večer odešla. S tím, že zůstane přes víkend u paní Letohradské, to je ta herečka, co připravuje Sašu na zkoušky. V pondělí se nevrátila. Zavolala mi do práce až v úterý.

Je mi to divné. Já tomu opravdu nerozumím.”

„Čemu nerozumíte?”

„Podle toho, co mi Saša dřív říkala, seznámila se nejdřív s Kamilem. To je syn té herečky. Ale ona se nikdy o chlapce nezají

mala. To byste ji musel znát. Je taková zvláštní. Pořád je to ještě dítě.”

Kapitán Nepeřil mlčel. Na slovech Kříže mu nepřipadalo nic tak neobvyklého. Většinou se to stává, že rodiče mají o svých dě

tech docela jiné mínění, aniž by si připustili, že děti vyrůstají a dospívají, mění své názory i své chování.

„Právě proto mám o ni strach, pokračoval Kříž. „Ale nejdivněj

ší na tom je, že ve středu přišla domů, vzala si jiné šaty, vůbec na mě nečekala až se vrátím z práce a udělám jí večeři, a zase ode

šla. Bylo asi k desáté, když telefonovala. Začal jsem na ni naléhat, ať jde okamžitě domů a ona se mi začala smát. Doslova mi povídá

To přece nejde, tatí. Já jsem hrozně opilá. Ale to nic, apríl a hezký Nový rok! My si tu hrajeme na Silvestra. Pak jsem ještě slyšel mužský hlas a telefon zavěsili. Já nevím, jestli jsem takový blázen já, nebo Saša,” povzdychl si Kříž a zadíval se nepřítomným pohle

105

dem před sebe.

Já nechápu, proč s tou paní Letohradskou jako Sašin otec pořádně nepromluvíte?”

„Ano, máte pravdu, pane kapitáne. Chtěl jsem to už jednou udělat. Našel jsem si ten dům, paní Letohradská bydlí v Lucemburské ulici na Vinohradech, stál jsem už u dveří…”

„No a… Snad jste zase neodešel?” •

„Musíte mě chápat. Já jsem obyčejný člověk, pracuju jako skladník. Paní Letohradská je přece umělkyně. Jistě ví, co se sluší a patří. Nevím, jak bych s ní měl mluvit. Někdy jsem i rád, že se Saši ujala.”

„Ale sám říkáte, že tam fetují. A teď ta fotografie. Jak si myslí

te, že k tomu vaše dcera přišla?” prohodil Nepeřil.

Místo odpovědi Kříž odvrátil hlavu. Potom slíbil tiše: „Já za tou paní Letohradskou zajdu. Zítra musím prát kvůli volné sušárně.

My k tomu máme domovní pořadník. Ale pozítří si udělám čas. Ur

čitě, pane kapitáne. Já s ní promluvím.”

Před pivnicí se rozloučili krátkým podáním ruky.

V metru kapitán vytáhl noviny a pokoušel se Číst. Ale nedokázal se soustředit. Musel myslet na usouzeného Kříže.

Od návštěvy Josefa Kříže uplynul přesně týden. Kapitán Nepeřil tu středu čtrnáctého listopadu, krátce po sedmé ráno, právě zastrčil do psacího stroje list papíru, aby napsal hlášení, když ho k sobě zavolal major Hrách.

„Potřebuji vás, Vojto,” řekl suše. Hrách byl o deset let mladší, měl kulatou, čistě oholenou tvář a doktorát práv. Nedávno se stal komisařem. Přišel z Plzně a stále nevěděl, jestli má ve službě kapitánovi Nepeřilovi vykat nebo tykat. Potom dodal: „Na dnešek má

me dva mordy. Jeden za Hostivaří. Řidič náklaďáku tam našel ubodaného taxikáře. A na Vinohradech,” zadíval se do papíru před sebou, „nějaká Křížová. Na obou místech je výjezdovka.”

Na stole v té chvíli zazvonil telefon.

Major Hrách zvedl sluchátko. Pak řekl: „Sedí tady u mě…

Dobře…” Položil sluchátko a znovu pohlédl na Nepeřila.

106

„To byl nadporučík Dražil. Žádal mě, abych vás za ním poslal, že se tu objevíte. Je u toho případu v Lucemburské. Prý se znáte s otcem zavražděné Saši Křížové.”

„Ano, znám,” přikývl kapitán a svraštil obočí. Hlavou mu prolétl řetěz myšlenek.

„Raději jeďte hned, Vojto. Podle předběžného ohledání lékař soudí, že Křížová byla uškrcena.”

Nepeřil měl pocit, jako by procitl z těžkého snu. Reagoval až na poslední majorova slova.

„Uškrcena? Kdy se to stalo?”

,,Někdy před půlnocí.”

,Její otec už to ví?”

„To vám všechno poví Dražil,” mávl rukou major Hrách. Nakonec dodal přátelsky: „Máte možnost ještě se blýsknout, než nám odejdete do důchodu.”

Nepeřil se místo odpovědi neradostně pousmál. Na blok, který vytáhl z kapsy, si napsal adresu.

Když vešel do dlouhé chodby vinohradského činžáku, všiml si uniformovaného policisty, který ho informoval, že Ljuba Letohradská, v jejímž bytě se to stalo, bydlí ve třetím poschodí. Výtah byl zamčený, a tak šel do schodů pěšky.

Na místě činu zůstal po odvozu mrtvé a odchodu lékaře nadporučík Dražil s kriminalistickým technikem.

Nadporučík ho uvedl do prostorné haly bez oken, zařízené pohodlným nábytkem.

Usedli do křesel ke krátkému informačnímu hovoru.

Mrtvou objevil Kamil Letohradský po svém návratu z vinárny, což bylo podle něho mezi desátou a čtvrt na jedenáct večer. Našel ji na gauči ve svém pokoji. Nejdřív, jak řekl, se ho zmocnila panika a zvonil na sousedy. Pak zavolal policii. Jeho matka přišla domů kolem jedenácté v noci, krátce poté, co přijela výjezdovka. Dražil dodal: „Oba jsou ted v ložnici paní Letohradské. Matce se udělalo k ránu nevolno a syn ji ošetřuje.”

„Budu s nimi mluvit,” řekl Nepeřil, „ale nejdřív bych si prohlédl

107

místo, kde došlo k vraždě.”

Byt byl velmi prostorný. Původně patřil rodičům architekta Letohradského, který před sedmi lety zemřel. Tři pokoje, kuchyň, halu a velkou koupelnu obývala od té doby pouze herečka Letohradská se synem.

Kamil si zařídil svůj pokoj jako fotoateliér. Jediné okno šlo zcela zakrýt těžkou záclonou. Na stěnách visely v paspartách zvět

šené fotografie ženských aktů, jejichž autorem byl zřejmě Kamil.

Nepeřil se vrátil pohledem ke gauči, na kterém ležely dívčí džínsy, tričko a podprsenka.

„Tady jste ji našli?”

„Byla nahá, přikrytá dekou. Ale punčocháče zmizely. Nenašli jsme ani kalhotky.”

„Co nějaké prášky? Osobní věci? Peněženku? Klíče?”

„Nic. tu nebylo.”

„A co řekl Letohradský?”

„Že o ničem neví.”

„Vy jste se zmínil majoru Hrachoví, že jsem před časem hovořil s otcem zavražděné?”

Dražil přikývl.

„Neměl jsem to snad dělat? Byl jsem přesvědčen, že nám to usnadní další práci.” Slabě se usmál a dodal: „Vy si s tím určitě poradíte.”

Nepeřil se prošel Kamilovým pokojem, a pak se postavil k oknu. V duchu se snažil představit, co se tady před necelými dvanácti hodinami odehrálo. Podle všeho Saša byla v celém bytě sama.

Musela vrahovi otevřít. Byla to od ní neopatrnost nebo očekávala někoho známého?

K rozhovoru si Kamil Letohradský přinesl do haly velkou sklenici vody.

„Já vím. Budete chtít na mně alibi,” začal sám.

„Bývá to v naší práci zvykem.”

„Ale já je mám!”

Nepeřil hned neodpověděl. Pozorně si mladíka prohlížel. Vy

108

padal trochu jako Ital. Husté černé vlasy, bledá pleť a tmavé oči.

Módní barevnou košili měl rozepjatou na tři knoflíky.

„Vy jste profesí fotograf?” zeptal se kriminalista klidným hlasem.

„To snad není na závadu,” odvětil ironicky Letohradský.

Nepeřil přikývl, nenechal se vyprovokovat. „Viděl jsem vaše fotografie. I zveřejněné v časopisech. Jsou zajímavé. Námětem i kompozicí.”

„Měl jsem asi dobré učitele,” pokračoval Letohradský v ironickém tónu.

„Živíte se z honorářů? Nebo máte ještě jiné zaměstnání?”

„Nejsem na tom špatně. Proč vás to zajímá?” zpozorněl Letohradský.

„Přemýšlel jsem o tom, kolik asi musíte platit svým modelkám.”

„Jak kdy a jak které,” prohodil mladík neurčitě.

„Slečně Křížové jste také platil?”

Letohradský se zarazil.

„To bylo něco jiného.”

„Byla to krásná dívka. Nedivím se, že se stala předmětem va

šeho profesionálního zájmu. Jaký byl vlastně váš vztah k zavraž

děné, pane Letohradský?”

„Proč se mě rovnou nezeptáte, jestli to byla moje holka? A jestli jsem s ní taky spal. Nebo jestli jsem ji chtěl znásilnit, a když mi nedala, tak jsem ji zabil?”

„A byla vaší milenkou?”

„To sotva.”

„Jak jste se s ní seznámil?”

„Přišla na konkurs agentury ,Iris”, pro kterou občas fotím.”

„A potom se stala vaší, řekněme známou. Dokonce ve vašem bytě trávila i víkendy.”

„Na tuhle otázku by vám spíš odpověděla moje máti. Saša ji totiž přemluvila, aby ji připravovala na hereckou konzervatoř. Chtě

la k divadlu. Někdy tady na ni čekala až se vrátí z přestavení. Pak

109

tu zůstávala přes noc, protože se sama bála domů. Vy od policie nejlíp víte, jak to dneska v Praze v noci vypadá.”

Kapitán si uvědomil paradoxní situaci. Dívka, která se bála noční ulice, nalezla smrt v bytě svých známých.

„Včera tu také chtěla zůstat přes noc?”

„To nevím.”

„Vy jste s ní o tom nemluvil?”

„Včera jsem ji vůbec neviděl… Tedy živou.”

„Ani jste jí netelefonoval?”

„Ne.”

„Takže Saša Křížová přišla za vaší matkou?”

„To nejspíš. Odešel jsem odpoledne z domova. Od osmi ve

čer jsem měl pracovní jednání s několika známými ve vinárně U

Šuterů v Palackého ulici. Trvalo do deseti večer. Ale to už jsem všechno vypověděl vašemu kolegovi. Má napsána jména i adresy lidí, kteří se mnou seděli a můžou mi to dosvědčit.” Pohlédl na nadporučíka Dražila, jako by se domáhal jeho svědectví.

„V kolik hodin jste přišel domů?”

„Jel jsem metrem. Tak v půl jedenácté.”

„Mně jste řekl, že jste tu byl krátce po desáté,” podotkl Dražil.

„Je to možný,” připustil Letohradský. „Snad na tom tolik nezá

leží.”

Bylo na něm vidět, že znervózněl.

„Potom jste našel slečnu Křížovou na gauči?”

„Ano,” vydechl tiše.,.Nejdřív jsem myslel, že spí.”

,,Podle čeho jste tak usoudil?” přerušil ho Nepeřil.

„Vypadalo to tak. Byla přikrytá dekou.”

„Měla snad zavřené oči?”

„To nevím.”

„Ale rozsvítil jste si ve vašem pokoji?”

„To ano.”

„A její tváře jste si nevšiml?”

„Začal jsem s ní třást. Když jsem zjistil, že se nehýbá a nedý

chá, nevěděl jsem, co mám dělat. Byl to šok. Pak jsem začal klepat

110

vedle na sousedy. Ale nebyli doma. Běžel jsem k telefonu a volal policii, ale pořád jsem si pletl číslo. Ale to už jsem všechno vypověděl tady panu nadporučíkovi.”

Kamil Letohradský sklonil hlavu a oběma dlaněmi si zakryl obličej.

„Vy jste slečnu Křížovou dobře znal. Co myslíte, měla víc přá

tel? Nezmiňovala se o nich?”

Letohradský překonal pohnutí, ovládl se, a snažil se odpově

dět co nejpřesněji.

Saša prý o žádných nemluvila. Obdivovala hlavně Kamilovu matku. Často chodila na její představení, aniž by jí to řekla.

Letohradský pokračoval tiše:

„Byla úplně posedlá touhou po herectví. Máti jí k tomu měla pomoci. Proto sem chodila a my neměli sílu ji vyhodit.”

„Znáte jejího otce?” zeptal se kapitán.

„Ne.”

„Ani vás nenapadlo zajímat se, jestli proti jejím častým ná

vštěvám u vás nemá námitky?”

„Chodila sem dobrovolně. To snad její otec věděl.”

„Věděl i to, že přestala chodit do zaměstnání a přesto má peníze? A že občas pije?”

„Co si myslíte? Že jsme ji tu opíjeli?” vybuchl Letohradský.

Než mohl Nepeřil zareagovat na jeho výkřik, otevřely se dve

ře a do haly vešla Ljuba Letohradská. Pěstěná, štíhlá žena, dlouhé blond vlasy jí splývaly po ramena. Měla na sobě hedvábný župan s orientálním vzorem. Dosud nepovadlý obličej byl stále krásný.

Neřekla slovo.

Vypadalo to, že přítomné kriminalisty ani nevnímá.

Z očí jí kanuly slzy a stékaly po tvářích. Ruku si poněkud teatrálně tiskla k srdci.

Pak pronesla melodickým sopránovým hlasem:

„Už toho nechte, proboha. Nebo se z toho oba zblázníme.

Prosím tě, Kamile,” obrátila se na syna, „zavolej doktora Pekárka, že mi je hrozně zle, ať k nám přijede. Pánové to jistě pochopí.”

111

Nepeřil mlčel. Těžko se dalo v takové situaci něco namítat; napadlo ho, že musela poslouchat za dveřmi. Výstup na synovu obranu zahrála přesvědčivě a ve vhodný čas. Ale kdo by to mohl milující matce zazlívat, říkal si v duchu.

„Rád bych, paní Letohradská, abyste nás navštívila, až se uklidníte,” pronesl s maximální snahou po taktu a zdvoqj^sti. „Nenaléhám na vás, ale čím dříve si najdete čas, tím to bude jednodušší.”

Bylo osm ráno, když kapitána Nepeřila zavolala.

Omluvila se za svoji včerejší indispozici a sdělila, že má odpoledne zkoušku v divadle. Teď jede objednat věnec na Sašin pohřeb. Mezitím se může zastavit u něho v kanceláři.

Ted tu seděla proti němu trochu rozechvělá, ale přece jenom sebevědomá a vědoma si toho, že v uměleckém světě stále ještě něco znamená. Všiml si dokonalého oblečení. V celém jejím zjevu se zračila osobnost, která se všude a za všech okolností dovede pohybovat. Rozhodně tu byl rozdíl mezi jejím včerejším a dnešním chováním. Také kapitán se tvářil odměřeněji.

Tato odměřenost sejí však sotva dotkla.

„Paní Letohradská, váš syn mi několikrát zdůraznil, že vás slečna Křížová obdivovala a za mnohé vám i vděčila. Vyplývá z toho i fakt, že k vám ráda chodívala a často zůstávala i přes noc. Jistě máte na to děvče svůj názor?”

„Byla hrozně milá a slušná. Docela jsem uvítala, že ji k nám Kamil přivedl. Prostě jsem měla radost, že se syn začal přátelit se slušným děvčetem. Mohu říct, že jí taky hodně pomohl. V některých našich i cizích časopisech vyšla její umělecká fotografie, dík Kamilovi. To přivedlo Sašu na myšlenku začít jiný život. Bud jako manekýnka, nebo herečka. Já jsem doporučila herectví, protože jsem u ní objevila přirozený talent.”

„Vy jste se syna nikdy neptala, s jakými lidmi se stýká? Je sice plnoletý, ale není zase tak starý, aby se vyznal v životě.”

Pochopila, kam kapitán svojí otázkou míří.

„Ale ano. A víte, co mi řekl? Vy v divadle taky nejste svatouš

112

kové. Já se ho snažím jako matka pochopit. Tahle generace je jiná, než jsme byli my, pane kapitáne. Má svoji představu o životě.

Nezlobte se, že jsem tak upřímná,” dodala.

„To je věc názoru. Víte o tom, že váš syn fetuje?” Očekával, že ji otázka přivede z rovnováhy.

Odpověděla klidně:

„Nevím. Ale dnes je všechno možné. Spousta věcí byla do listopadu zakázána. Ti mladí to snad chtějí jen poznat. Ochutnat zakázané ovoce.”

„Víte, že Saša Křížová se vracívala domů po návštěvě vašeho bytu značně unavená? Její otec se domnívá, že to byla únava po drogách a měla neblahý vliv na její organismus. To snad patří k pózování před fotoaparátem, nebo dokonce k hereckým etudám?”

Všiml si, že sejí rysy v obličeji zostřily.

Odsekla změněným hlasem:

„Nezdá se vám, že jste příliš osobní, pane kapitáne? Na to ode mne nečekejte odpověď.”

„Vy jste s panem Křížem nikdy nemluvila?”

„Ne. Měla jsem snad?”

„Pan Kříž neviděl návštěvy své dcery u vás rád.”

Tentokrát Letohradské blýsklo v očích a ret se jí zlostně zachvěl: „To slyším poprvé. Proč jí tedy nezakázal, aby k nám chodila? Já jsem jí pomáhala připravovat se ke zkouškám na konzervatoř. Zcela zdarma! Za vykonané dobro nemůže vždycky člověk očekávat vděk.”

„Můžete mi říci, kdo patří k vašim přátelům nebo známým, kteří vás navštěvují?”

„Žádné takové známosti nepěstuji. Od manželovy smrti domů nikoho nezvu.”

„Ani za vaším synem nechodí jeho kamarádi?”

„To ano. Má svůj pokoj a tam ať si dělá, co chce.”

Nepeřil na ni upřel pohled a zeptal se, kdy viděla naposledy Sašu Křížovu.

Po chvilce přemýšlení odpověděla, že minulé pondělí.

113

„Takže v den její smrti, tedy ve středu, jste s ní nemluvila?”

„Ne.”

Řekla to rozhodně. Vypadalo to, jako by o tom spíš ujišťovala sama sebe.

„Ani jste s ní nehovořila telefonicky?”

Zavrtěla hlavou.

„Takže jste nebyla předem informována ^tom, že k vám Saša Křížová ve středu večer přijde?”

„Někdy přišla Saša jen tak, bez ohlášení.”

„Vy jste měla ve středu večer představení, paní Letohradská?”

„Ano. Od neděle do středy jsme dávali francouzskou konverzačku „Stále o tobě sním”. Co taky máme hrát. Na večerní představení odcházím po páté odpoledne. Jedu šestnáctkou na Smí

chov.”

„Po představení jste se vrátila domů kdy?”

„Jako obyčejně. Mezi jedenáctou a dvanáctou.” Bolestně povzdychla. „Pane kapitáne, já stále nemůžu věřit tomu, co se Sá

šence stalo.”

Mlčky se zahleděla k oknu.

Nepeřil si udělal do bloku pár poznámek.

„Jak si vysvětlujete, paní Letohradská, že se slečna Křížová dostala k vám do bytu? Váš syn byl ve vinárně a vy v divadle. V inkriminované době, tedy v době vaší nepřítomnosti, se dostane do vašeho bytu nejen oběť, ale i její vrah.”

„To je tak. U dveří v předsíni visí klíče od bytu, ještě po man

želovi. Často si je Saša s naším vědomím půjčovala. Nikdy jsme jí nebránili, aby si ty klíče vzala. Ani Sašu nekontrolovali, jestli klíče vracela zpátky tam, kam patřily. Jestliže ovšem byla neopatrná a za naší nepřítomnosti někomu otevřela… Pak se asi stalo to, co se dneska děje tak často. Sám jistě víte, kolik je těch přepadení v bytech. Dokonce za bílého dne. Denně čtu v novinách, že jsou lidi vražděni pro stokorunu.”

Chvíli se rozhostilo ticho.

114

Kapitán se zahleděl do svých poznámek. Pak řekl suše:

„Pokud vím z poznatků kolegy Dražila, který se za vaší pří

tomnosti zúčastnil prohlídky vašeho bytu, nedošlo k žádnému zcizení věcí. Těžko tedy můžeme uvažovat o loupežném přepadení.”

Bolestně se usmála a vzdychla:

„Co my víme. Třeba tomu zločinci už na krádež nezbyl čas.

Možná si byl jistý, že se vloupal do prázdného bytu a Saša ho vyrušila. Dostal strach, aby nevolala o pomoc…”

Bylo po jedenácté hodině, když ji Nepeřil doprovodil k východu. Pak zašli společně s nadporučíkem Dražilem informovat majora Hracha a zhodnotit dosavadní průběh vyšetřování.

Pitevní nález potvrdil prvotní ohledání lékaře výjezdovky. Sa

ša Křížová byla podle strangulační rýhy uškrcená pomocí elastické tkaniny. Navíc laboratorní rozbor zjistil, že pozřela před smrtí, která nastala mezi osmou a desátou hodinou večerní, silnou dávku psychofarmaka.

Před odchodem z pracovny majora Hracha nadporučík Dražil poznamenal:

„Jestliže vyloučíme Letohradskou a jejího syna, zůstává jako možný pachatel třetí osoba. Ale jaký by byl motiv vraždy?”

Nepeřil stále odkládal tu návštěvu. Josef Kříž za ním přišel sám.

Měl na sobě tmavý oblek. Sotva slyšitelným hlasem řekl:

„Oznámili mi to hned ráno.” Bylo na něm vidět, že smrt dcery ho okradla o smysl života.

„Já vím, měl jsem vás poslechnout, pane kapitáne, a jít za tou herečkou. Snad by dopadlo všechno jinak.”

Nakonec Kříž sdělil Nepeřilovi: „Volal jsem ženě do Lince.

Slíbila, že se do pohřbu určitě vrátí do Prahy a* už tu zůstane.

Aspoň to.”

Nepeřil si chystal pro Kříže řadu otázek, ale nevěděl přesně, jak v této chvíli začít. Mezitím ho napadlo, že se jim možná bude ve dvou lépe hovořit v Křížově bytě. Stejně se chtěl poohlédnout po místě, kde Saša v poslední době žila.

115

Kříž to uvítal. Bylo na něm vidět, že není doma rád sám.

Bydlel na Karlínském náměstí. Otevřel dveře bytu v prvním poschodí starého činžáku. Padlo na ně teplo plynového topení. V

kuchyni musel kapitán nejdřív vypít čaj s citronem, a pak teprve vejít do Sašina pokojíku. Měla menší místnost s oknem do dvorka, zařízenou velmi prostě. Gauč s peřiňákem, stolek u okna, trojdílná skříň, na zemi laciný, ale čistý koberec, nad nočním stolkem zrcadlo.

Když ho Kříž nechal v pokoji o samotě, postavil se ke stolku.

Byly na něm pohozeny módní a obrázkové časopisy. Pod sklem, které sloužilo jako podložka, několik fotografií. Samé dívčí tváře.

Podle věnování šlo o bývalé spolužačky ze školy. Nikde neviděl fotku Kamila Letohradského, ani knihy nebo snímky divadelních hereček nebo herců, které by potvrzovaly její zájem o Thálii.

Nejdříve prolistoval časopisy, pak vytáhl zásuvky u stolu. V

jedné byla různá líčidla, mejkapy a spreje. V druhé objevil v sametových deskách deník, na něm dopisy od matky poslané z Lince, a také fotografii Ljuby Letohradské. Na jejím rubu bylo napsáno drobným souměrným písmem věnování: „Sašence v pevné víře, že nikdy nezapomene na dvacátého.” Dopisy od matky nechal v zá

suvce.

Vrátil se do kuchyně a zeptal se otce, zda si smí deník na pár dní vypůjčit.

Josef Kříž pokrčil rameny a mlčky přikývl na souhlas.

Za Dražilovy asistence vyslechl Nepeřil postupně všechny osoby, které Kamil Letohradský uvedl jako svědky svého sezení ve vinárně U Šuterů v době, kdy došlo k zavraždění Saši Křížové.

Všichni shodně potvrdili, že se Kamil skutečně mezi osmou a desátou večer z vinárny nevzdálil. Přítomnost Letohradského v udaném časovém rozmezí potvrdil i obsluhující personál.

Viktor Kratochvíl, výtvarný redaktor „Sex revue” si vzpomněl, že během jejich sezení spatřil ve dveřích Erika Kordu, za kterým Kamil Letohradský vyběhl. V dobré vůli pomoci kamarádovi řekl Nepeřilovi: „Korda by vám mohl taky potvrdit, že Kamil byl v té do

116

bě s námi. Vážně, jede v tom nevinně. To je můj názor. Znám Kamila dlouho. Ten by nedal holce ani facku.”

Kapitán se zeptal, kdo je to Korda.

Podle toho, co mu o něm Kratochvíl sdělil, je to kumštýř sice nic moc, ale žije si na vysoké noze. Získal v rámci restituce rodi

čovskou vilu, vzápětí ji prodal, mluvilo se o milionech. Ted bude mít výstavu obrazů, už rozesílal katalog. Kratochvíl jej měl náhodou u sebe. Byl tam samozřejmě i malířův fotografický portrét.

Dražil si katalog vypůjčil a dal si udělat v laboratoři kopii portrétu. Obešel s ním všechny nájemníky domu v Lucemburské ulici.

Stará paní Roučková, bydlící v bývalém domovnickém bytě v přízemí, Kordu okamžitě poznala.

„To je ten pán, co má velký modrý auto. Vždycky mi ho postaví rovnou pod okno,” prohlásila nevraživě. „A jen vyleze, třískne dvířkama.”

„Říkáte vždycky. To už tady stál víckrát?”

„Určitě! Viděla jsem s ním jet několikrát i mladýho Letohradského.”

„A kdy jste tady ten modrý vůz viděla naposledy?”

„No přeci tu středu, jak zabili to děvče.” Najednou se zarazila, když si uvědomila možné souvislosti. „Vy jako myslíte…” nedořekla.

„To možná ani v nejmenším spolu nesouvisí,” řekl klidným hlasem Dražil. „Moc byste nám pomohla, kdybyste si vzpomněla, kolik bylo asi hodin, když parkoval ten vůz pod vaším oknem.”

„Kolik bylo hodin?” opakovala tiše. „Já nevím…”

„Jen si vzpomeňte. Času je dost, paní Roučková. Bylo to ve dne, nebo už za tmy?”

„Počkejte… Abych to nepopletla. Ten vůz tady dlouho nestál.

On s ním totiž hned odjel mladej Letohradský. Proto se mi těžko pamatuje ta hodina. Ale byla už tma.”

Kriminalisté na sebe pohlédli. Kamil Letohradský jim tvrdil, že odešel už odpoledne z domova…

„Takže přijel tenhle pán na fotografii a mladý Letohradský tu

117

na něj čekal?”

„Myslím, že ne,” Roučková si mnula dlaní čelo, aby si osvěžila paměť. „Chvíli na něj zvonil dole u dveří. Protože nechal na autě rozsvícený světla.”

„A Letohradského jste ten večer viděla vracet se domů?”

„Ne.”

„A toho muže na fotografii také ne? Třeba vešel do domu ješ

tě jednou?”

Roučková potřásla šedivou hlavou.

„To by leda musel přijít pěšky, bez auta. Pak bych si ho nevšimla.”

Erik Korda trávil noc v kasinu hotelu Admirál. Když zazvonili Nepeřil s Dražilem u dveří jeho dejvického bytu, přišel jim otevřít v pyžamu a s rukou před zívajícími ústy.

Docela se probral až když mu ukázali služební průkazy a vyzval ho, aby se oblékl a šel s nimi do auta. Bude předveden ke svědecké výpovědi.

Já to nechápu, pánové,” protestoval. „Žádám písemnou obsílku. Tímhle způsobem předvoláváte k výslechu? Dnes žijeme v demokracii, jestli to nevíte!”

Nepeřil prohodil:

„Uklidněte se, pane Kordo. Pokud se věci vysvětlí, nebudeme vás dlouho zdržovat.”

Jaký věci?”

Nepeřil mu neodpověděl.

Kordoví bylo šestadvacet, ale vypadal nejméně o pět let star

ší.

Když vešli do služební místnosti, jeho neklid vzrostl.

Nepeřil mu položil první otázku:

„Znal jste Sašu Křížovou?”

„Samozřejmě.”

„Jak dlouho jste se stýkali?”

„Žádné dlouhé stýkání nepřichází v úvahu. Mluvil jsem s ní několikrát, to je všechno.”

118

„Mluvil, říkáte? Kde jste spolu mluvili?” zeptal se Dražil.

Korda uhnul očima před jeho pohledem. Vypadalo to, jako by si nemohl vzpomenout.

„Tak různě. Po kavárnách…”

„Jaký byl váš osobní vztah ke slečně Křížové?”

„Vy jako myslíte…”

„My si nic jako nemyslíme,” přerušil ho Dražil. „Odpovězte na otázku.”

„Jsem malíř a líbila se mi jako typ hezký holky.”

„Víte, že zemřela násilnou smrtí?”

Sáhl po kapesníku a otřel si zpocené čelo.

„Slyšel jsem to,” přikývl a zadíval se do země.

„Můžete si vzpomenout, kdy jste viděl slečnu Křížovou naposledy?” vstoupil do výslechu Nepeřil.

„To už je dlouho.”

„Jak dlouho? Týden, měsíc?”

„To si přesně nepamatuju.”

„Tak dobře. Pojďme k věci,” pronesl nečekaně ostře kapitán.

„Máme svědka, který vypověděl, že jste přijel ve středu čtrnáctého večer svým vozem navštívit Kamila Letohradského, kolem devatenácté hodiny. Co k tomu chcete říct?”

„Ano, měl jsem tu středu spicha s Kamilem. Chtěl, abych se pro něj zastavil a vzal ho vozem do města, že má schůzku s přáteli ve vinárně. To je asi všechno.”

„Vy jste daleko neodjel. My to víme. Ve vinárně jste se objevil až kolem jednadvacáté hodiny. Chci od vás teď slyšet, co jste opravdu dělal od sedmé hodiny večer,” zvýšil hlas kapitán.

Korda stiskl rty.

Jako z velké dálky znovu slyšel Nepeřilovo naléhání:

„Jestli máte čisté svědomí, pak nechápu, proč nám odmítáte odpovídat. Uvědomte si, že vyšetřujeme vraždu Saši Křížové. Vy jste uvedl, že je to dlouho, kdy jste ji viděl naposled a že si to už přesně nepamatujete. Nebylo to tu středu večer?”

Nepeřilova slova se v té chvíli neminula účinkem.

119

Erikovi Kordoví jako by se nahrnula krev do hlavy. Vzápětí vykřikl:

„Já se z toho snad zblázním. Byl jsem tu středu večer u Letohradských se Sašou. Jako minule. Ale proč bych ji měl zabíjet?”

„Kolikrát předtím jste s ní měl sexuální styk?”

„Snad třikrát, možná víckrát…”

„A kolik vás to stálo?”

„Pánové, nebýt mě, tak se do těch německejch časopisů nikdy nedostala a nevydělala by si ani mářu. Já ji seznámil v hotelu Forum s Heinzem Freitagem, vydavatelem .Gentlemana’. To je špičkový magazín, prodává se v celý Evropě. Platil Kamilovi za umělecký akt dva tisíce. Tedy marek. Třetinu dával Kamil Saše za to, že stála modelem.”

„Než jste vešel do domu v Lucemburské, kam jste zaparkoval vůz?”

„Nechal jsem ho stát za rohem, v Přemyslovské. Kamil jel na to sezení metrem.”

„Ale nejdřív vám půjčil klíče od bytu?”

, Ano, tak jsme to dělávali i předtím.”

„Když jste vešel k Letohradským, slečna Křížová na vás čekala?” zeptal se Nepeřil.

Korda to považoval za samozřejmé. „Bylo to přece s Kamilem domluveno. Předtím s ní dělal nějaké záběry pro Kráťu, tedy pro Viktora Kratochvíla, to je vejtvara ze ,Sex revue’. Přitom si se Sašou švihli perník. Kamilovi to při focení dodávalo fantazii a Sa

še… trochu erotickýho šmrncu. Byla normálně dost frigidní.”

Jste si tím jist?”

Jsem.”

„Co jste dělal vy, taky jste si švihnul Pervitin?”

Erik Korda se zarazil. Dobře si byl vědom toho, proč se ho na to kapitán ptá.

„Na to jsem ani nepomyslel. Já zaplaťpámbu nepotřebuju drogu, když jdu s holkou do postele. A pak, čekal mě ten večer ješ

tě volant.”

120

„Takže se Sašou jste šel rovnou… do postele?”

„Pánové, nechtějte detaily. Nějaká ta předehra samozřejmě byla, už když se Saša svlékala…”

Korda se zarazil. „Vy mě to nebudete věřit. Ale když jsme se dostávali do varu, popadl mě takovej nepříjemnej pocit, že se na nás někdo dívá ze tmy skrz pootevřené dveře.”

„Z čeho ten váš pocit pramenil?” tvářil se nedůvěřivě Dražil.

„Já jsem za sebou dveře do haly určitě zavřel. A teď najednou byly pootevřený. Z haly šel do pokoje chladnější průvan. A ně

kdo stál za dveřmi. Taky Sašu popadla panika. Přetáhla na sebe deku a já se začal rychle oblékat.”

„V hale jste nikoho neviděl?”

„Ne.”

„A přesto tvrdíte, že tam předtím někdo stál.”

„Napadlo mě, že by to mohla být jedině paní Letohradská.

Ačkoliv Kamil si byl jistý, že matka má ten večer představení. Jinak by mně nepůjčil klíče od bytu. Ty jsem mu musel v devět večer vrá

tit do vinárny k Šuterovům. To jsem taky udělal.”

Kriminalisté mlčeli.

Věřit Kordoví nebo mu dokázat, že si vymýšlí? Ale čím to dokázat?

Prozatím mu poděkovali za předběžnou svědeckou výpověď a odvezli ho domů.

Při zpáteční cestě prohodil Nepeřil k nadporučíkovi, že viděl onen špičkový magazín „Gentleman”, ukázal mu jej Kříž.

„Pár snímků takzvaně uměleckých tam bylo, zrovna ten Sa

šin. Ale jinak je to prachsprostá pornografie. Ten německý vydavatel, co navštěvuje Prahu, si zapřáhl podle mě do pornobyznysu jak Kordu, tak Letohradského. Asi ho to přijde dost levně. Jenže Saša zaplatila v Kamilově ateliéru nejdráž.”

Nepeřil se cítil unaven a špatně se mu spalo. Žena ho slyšela, jak se na lůžku převaluje, a ráno mu řekla, aby se šetřil a nic nepřeháněl. Před šestou večer zajel z kanceláře do divadla za Ljubou Letohradskou.

121

Vstoupil do nevelké prázdné dvorany. Pokladní, zabalená do svetru, seděla u osvětleného okénka a četla noviny.

Obešel vchod k herecké šatně, ale potom přistoupil k pokladní a pravil, jako by se předem omlouval za své chování:

„Paní Letohradská už přišla?”

Ohlédla se po hodinách:

„Každou chvíli by tu měla být. Herci moc nespěchají. Ani se nedivím. Koho by bavilo hrát před poloprázdným hledištěm.”

Přikývl a pokladní byla ráda, že si může známému herečky postěžovat na to, jak to teď s návštěvností vypadá. „Lidi mají dnes jiné starošti, než chodit do divadla. Zájezdy jézédé skončily, a starší návštěvníci, co k nám dřív chodili, zase nemají peníze na vstupenky. A když už lidi přijdou, stane se taky, že je policie nepustí dovnitř. Zrovna tady čtu v dnešních novinách,” citovala z Expresu, jen v Kotvě bylo od dubna do listopadu 33 hlášení o bombě.

Každé zavření a vyklizení obchodního domu představuje ztrátu jednoho milionu na tržbách. Nás to telefonický volání, že je v divadle bomba, přišlo lacinějc. Na středu bylo prodáno jen deset prvních řad. Tak jsem vrátila peníze, herci šli domů a všichni jsme nadávali, protože to byl planej poplach.”

Nepeřil zpozorněl. Pro jistotu se zeptal:

„To bylo minulou středu, čtrnáctého?”

Pokladní přikývla, chtěla k tomu ještě něco dodat, ale vtom řekla:

„Tak už tady máte vaši známou.”

„Přišel jste si na dnes koupit lístek, abyste mě také viděl na jevišti?” zeptala se s pokusem o slabý úsměv.

„Přišel jsem vás požádat o ještě jednu návštěvu u nás, paní Letohradská. Je třeba, abychom sepsali písemný protokol o vaší výpovědi a vy jej podepsala.”

Nazítří po desáté přišla a její arogantní pohled se nezměnil, ani když jí nadporučík Dražil nabídl kávu. Poděkovala, že po ránu kávu nepije, a mlčky se obrátila na Nepeřila.

Kapitán se tvářil, jako by neměl na dlouhé povídám příliš ča

122

su. Začal přímo:

„Nechcete nám říci konečně celou pravdu, paní Letohradská?”

Jakou pravdu? Pokud se pamatuji, mluvil jste včera o podepsání protokolu. Tak co tohle zase znamená?”

„Vy jste nás chtěla uvést v omyl, když jste vypověděla, že jste měla v době vraždy Saši Křížové představení v divadle. Jenže představení se nekonalo.”

Letohradská se zachvěla, bylo vidět, že hledá slova, jak se obhájit.

„Možná, že jsem nemluvila pravdu, ale to přece nemůže znamenat, že jsem Sašu…” Nedořekla a sáhla do kabelky po kapesníku. Když si otřela rty, vykřikla: „Prosím vás, proč bych to dělala? Z čeho mě chcete obvinit? Já měla Sašu ráda. Učila jsem ji, ve všem jsem jí pomáhala.”

„Ano,” přitakal Nepeřil. „Jsem přesvědčen, že jste do ní byla zamilovaná až k nepříčetné žárlivosti.”

„Co to říkáte!” zvolala hystericky. „Vy jste zešílel!”

„Ale vůbec ne, paní Letohradská,” odvětil klidně Nepeřil. „Tady je Sašin deníček, který nám půjčil její otec.”

Viděla, jak kapitán listuje v sešitě a slyšela ho číst: „…Dnes mě Ljuba zase zasvětila do rozkoší, které jsem nikdy nepoznala.

Její ruce a jazyk mě pálí ještě ted…”

„Nechtě toho, proboha! To byla přece naše intimní záležitost!”

„Za jiných okolností ano, paní Letohradská. Ale váš vztah ke slečně Křížové vysvětluje motiv vraždy. A vy to dobře víte. Měla byste ulevit svému svědomí a konečně nám říci pravdu. Doznání je polehčující okolnost a každý soudce vás pochopí.”

Letohradská zasténala:

„Pozorovala jsem přes otevřené dveře Kordu. Nemohla jsem Saše odpustit, co za zvrácenosti s ním vyváděla. Když ten prasák odešel, vrhla jsem se na ni. Vyčítala jsem jí, proč to dělá, proč zrovna mně, která ji zahrnula láskou. Smála se jako nepříčetná.

Popadla punčocháče, které si tam svlékla a mávala mně s nimi.