Projekce

Keith Ablow

(2006)

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

V nabité soudní síni pouze psychiatr Frank Clevenger, známý z románu Popření, ví, že obžalovaný nespáchal čtyři vraždy. Alespoň je o tom přesvědčen. Mlčí – a k mlčení má závažný důvod. Ví obžalovaný, že Clevenger ví? A zná Clevenger vůbec celou pravdu? Všechno může být i jinak.Strašné tajemství Clevengera tíží; potřebuje se někomu svěřit. Ale najít pravou osobu je těžké… Obžalovaný doktor Lucas není nevinen – ale co spáchal doopravdy a co ještě spáchá?Býval vynikajícím plastickým chirurgem. Nyní se však octl na uzavřeném psychiatrickém oddělení a nezůstal dlouho pacientem. Ovládl oddělení a k hrůze doktora Clevengera používá skalpel zcela jinak než dřív. Co Lucas ví o Clevengerovi, mohlo by psychiatra zničit. Co Clevenger zjistí o Lucasovi, může zachránit životy řadě lidí. Má na to však pouhých čtyřiadvacet hodin. Výsledky jeho pátrání jsou otřesné. A Clevenger pořád neví, zda je to pouhá náhoda nebo něco složitějšího,že on sám má tak blízko k vrahům a choromyslným.zdroj: www.pitaval.cz

Přeložila Dagmar Marková

EDICE CLASS

svazek 76

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2006

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 1999 by Keith Ablow

All rights reserved.

Z anglického originálu Projection

(Published by St. Martin’s Paperbacks in 2000)

přeložila © 2006 Dagmar Marková

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Jan Dvořák

Grafická úprava obálky © 2006 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-902-5

Památce

Garyho Provosta a dr. Jamese Manna,

kteří vytesali postavy i příběh jak v beletrii, tak i v životě

PODĚKOVÁNÍ

Pat Hassová, Dan Frank a Sonny Mehta vložili do mého rukopisu a metody svůj neobyčejný talent. Budu jim navždy vděčný.

Můj nejhlubší dík patří též Beth Vesselové, mé agentce v Sanford Greenburger Associates, řídící pevnou rukou a vřelým srdcem mou kariéru.

Nakonec děkuji i své manželce Deboře za zázrak naší dcery Devin Blake, která se narodila, když vznikal tento příběh.

JEDNA

Pozoroval jsem Josiaha Kinga, jak přechází před lavicí svědků. Jeho statná, metr osmdesát vysoká postava v dvouřadovém švestkově modrém obleku dominovala celému výjevu. „Doktorko Elmonteová,“ začal, „můžete se vyjádřit s přiměřeným stupněm lékařské jistoty k tomu, zda doktor Lucas byl ve chvílích, kdy připravil o život Sarah Johnstonovou a Monique Peletierovou, schopen rozlišovat mezi dobrem a zlem?“

Elmonteová, štíhlá hezká plavovláska, řádná profesorka psychiatrie na yaleské Lékařské fakultě, pohlédla na Lucase a okamžitě přikývla. „Mohu.“

Lucas se popotáhl za prokvetlé vlasy a hvízdl z lavice obžalovaných, jako by provokoval školačku. Tři televizní kamery – dvě místních sítí a jedna soudní televize – se na něj prudce otočily.

„Doktore Lucasi!“ okřikl ho soudce Bartoň.

Lucas sundal ze stolu svou paži se sádrovým obvazem a předklonil se, aby si opřel hlavu. Měl na sobě uniformu, kterou obdržel v lynnské státní nemocnici, kde strávil posledních pět měsíců zavřený na oddělení pro nebezpečné pacienty. Lidé obvinění z hrdelních zločinů bývají obvykle drženi v massachusettském nápravném zařízení v Concordu, ale Lucas se odtamtud dostal, když dnem i nocí blábolil něco o ďáblovi. Jednoho časného rána si zapřel paži mezi mříže a zlomil si vřetenní, loketní i pažní kost. To už stačilo, aby byl převezen na psychiatrii.

King Lucase pozoroval, ale teď se ohlédl na Elmonteovou. „Promiňte. Váš názor, paní doktorko?“

Elmonteová se obrátila k porotě. Modré sako a zlatá brož s monogramem na klopě doplňovaly její autoritativní tón. Chápal jsem, proč ji King vybral jako odbornou svědkyni obhajoby. „Lucas ve chvílích smrti slečny Johnstonové a slečny Peletierové nebyl schopen rozeznávat dobro od zla,“ pravila.

King přikývl, pohlédl na Lucase. „Chyběla tedy doktoru Lucasovi schopnost přizpůsobit své chování požadavkům zákona?“

„Tato schopnost mu chyběla. Nedokázal se ovládat.“

„Usoudila byste tedy, paní doktorko, že by Trevor Lucas neměl být trestně odpovědný za násilné činy spáchané v inkriminovaných dnech?“

Red Donovan, nový okresní státní zástupce, vyskočil. „Námitka.“ Čtyřicátník sportovní postavy s vlnitými rezavými vlasy mi připomínal oživlou pochodeň. Od chvíle, kdy před osmi měsíci nastoupil do služby, se Lucasův případ ze všech soudních procesů těšil největší publicitě. „Doktorka Elmonteová byla vzata pod přísahu jako odbornice v oboru psychiatrie, ne jako soudní znalkyně.“

„Námitka se přijímá,“ pravil Bartoň. Shlédl na Elmonteovou. „O otázkách právní odpovědnosti rozhodne porota. Prosím, omezte svoje komentáře na pacientův duševní stav.“

„Ovšem,“ pronesla s nádechem arogance v tónu.

King stále ještě přecházel sem a tam. „Usoudila byste, doktorko Elmonteová, že byl obžalovaný v době, kdy zabil slečnu Johnstonovou a slečnu Peletierovou, duševně vyšinutý?“

„Domnívám se, že byl duševně vyšinutý.“

Lucas popáté vstal. „Námitka,“ vyštěkl, zíraje na svou paži v sádře. „Já jsem nikoho nezabil.“

„Doktore Lucasi,“ vybuchl Bartoň, „posaďte se a uklidněte se.“ Jeho lysá hlava, velká i vzhledem k jeho statným ramenům, zrudla. Když se Lucas posadil, počkal několik okamžiků; pak se obrátil na Josiaha Kinga. „Obhajoba podala návrh, aby zhoršený duševní stav obžalovaného v době trestných činů byl základem jeho obhajoby. Ještě na tom trváte?“

„Ano, Ctihodnosti,“ odvětil King.

„Pak bych vás upozornil – i vašeho klienta –, že další výbuchy nebudou tolerovány.“

„Chápu, Ctihodnosti,“ řekl King. Přešel k lavici obžalovaných a postavil se vedle Lucase. „Smím pokračovat?“

„Ovšem.“

King se několik okamžiků soustřeďoval. „Doktorko Elmonteová, pověděla byste porotě, co z toho, co jste se dověděla o doktoru Lucasovi, podporuje váš závěr, že byl v době obou vražd duševně vyšinutý?“

Elmonteová se obrátila k porotě. „Doktor Lucas trpí bipolární poruchou. I když skvěle působil jako plastický chirurg, trpí alespoň posledních deset let závažnými výkyvy nálad. Bez jakéhokoli vnějšího podnětu je v jednom okamžiku sklíčený, v dalším v povznesené náladě. Jeho záliby – co se týče sexu, spánku, jídla – nepředvídatelně narůstají a zase mizí. Dnes může být nenasytný a zítra úplně bez zájmu. Nejvýznamnější je to, že se v jeho myšlení často vyskytují paranoidní bludy.“

Pohlédl jsem na Emmu Hancockovou, lynnskou policejní komisařku. Monique Peletierová, druhá oběť, byla její neteř. Též na mě pohlédla a znechuceně zavrtěla hlavou. Její rty neslyšně vyslovily: „Hovno.“

„Mohly by příznaky, o kterých mluvíte, vysvětlit násilné činy doktora Lucase?“ tázal se King.

„Ano. V týdnech předcházejících vraždám se u doktora Lucase vyvinulo utkvělé a mylné paranoidní přesvědčení – blud že je agentem satana, figurkou v konečném zápase mezi dobrem a zlem. Uvedl, že byl,’ďáblovou pravou rukou‘.“

Z přední části soudní síně jsem zaslechl vzlykot a všiml jsem si, že Karl Johnston, otec Sarah, sedí na svém sedadle v druhé řadě shrbený s hlavou v dlaních.

„Ďáblova pravá ruka.“ King pohlédl na Johnstona, zkřivil rty a zavřel oči, aby předvedl nutnou dávku empatie. Prsty si masíroval přebujelé obočí. „Pro všechny zúčastněné je to velmi bolestné, doktorko Elmonteová,“ pokračoval, „ale potřebuji se zeptat, zda by psychiatrické symptomy doktora Lucase mohly vysvětlit, proč byly oběti zohaveny tak, jak byly.“

Přikývla. „Ve dnech předcházejících smrti slečny Johnstonové a slečny Peletierové došel doktor Lucas k přesvědčení, že mu jeho pravá paže už nepatří. Že patří satanovi. Doktor byl zděšen, když odstraňoval prsy obou žen, a ještě víc, když drásal genitální krajinu slečny Peletierové, ale neměl nad činností své paže kontrolu.“

„Existuje pro tento jev vědecký název?“ ptal se King.

„Cizí ruka. Ten stav je v literatuře dobře znám. Dokonce o tom píše Oliver Sacks.“

Navzdory svým rozjitřeným nervům jsem se usmál. Než jsem zrušil svou psychoterapeutickou praxi a stal se soudním psychiatrem, léčil jsem přes tisíc pacientů, ale neviděl jsem ani jediný případ syndromu cizí ruky. Ani žádný z psychiatrů, které jsem znal.

„Všimli jsme si, že má dnes paži v sádře,“ pokračoval King. „Mohla byste nám povědět proč?“

„Doktor Lucas si paži na třech místech zlomil, když použil mříže cely jako páky. Chtěl se jí zbavit. Její činy – tedy té paže – se mu hnusily.“

Donovan znovu vyskočil. „Námitka. Paní doktorka je předvolána k soudu jako psychiatryně, ne jako čtenářka myšlenek. Nemůže mluvit za…“

„Doktoru Lucasovi se hnusí, co učinila jeho paže,“ přerušila ho Elmonteová. „Proto se jí pokusil zbavit.“

Odešel jsem do předsálí, ještě než King dokončil výslech. Soudce vyhlásil krátkou přestávku před křížovým výslechem Elmonteové Redem Donovanem, ale já jsem v soudní síni už nevydržel.

Hlavu mi svírala úzkost. Uklidnila by mě cigareta, ale nechtělo se mi mrznout venku v té zimě. Napadlo mě tajně si zakouřit na toaletě, ale příliš mi to připomínalo dny, kdy jsem do kabinek zapadal kvůli dávce kokainu. A neměl jsem za sebou ještě dostatečně dlouhé období abstinence, abych mohl riskovat obnovení starých návyků. Tak jsem jen tak stál a hleděl na tepané kovové dveře soudní síně.

Nikotin by stejně nevygumoval pravdu. A právě pravda mě sžírala: Lucas se prohlašoval za nevinného z důvodu duševní vyšinutosti, ale ve skutečnosti nikoho nezavraždil. V městské špíně Lynnu a kolem ní byly nalezeny čtyři mrtvoly, ne dvě, a poslední oběti byly zavražděny až poté, co se Lucas sám přihlásil na policii.

Převládala teorie, že Lucasovy zločiny inspirovaly vraha, který ho napodoboval. Já jsem věděl víc. Všechny čtyři vraždy spáchala jedna osoba.

Josiah King musel zvážit, zda nezaloží Lucasovu obhajobu na tom argumentu, ale u poroty by s ním těžko uspěl. Mezi dvěma prvními a dvěma druhými vraždami byly rozdíly. Sarah Johnstonová a Monique Peletierová byly Lucasovými pacientkami i milenkami. Byly jim vyříznuty prsní implantáty, které byly jeho dílem. Měly hladce vyholené nebo znetvořené genitálie.

Oběti nalezené poté, co se Lucas přihlásil policii, byly také pořezané, ale jejich těla byla nalezena v sousedních městech, ne přímo v Lynnu. Třetí oběť, Michael Wembley, byl muž. Čtvrtá, Ráchel Lloydová, byla po smrti zapálena. A Wembley ani Ráchel neměli s Lucasem milostný poměr.

Tyto rozdíly by z větší části zapadaly do teorie o někom, kdo napodobuje, a napomohly by Lucasovi přišít první dvě vraždy, obzvláště proto, že by porota bohatého lékaře s chutí poslala na doživotí. Není divu, že mu rozhodnutí o nevině z důvodu duševní vyšinutosti připadalo jako terno. Pět, deset let na uzavřeném psychiatrickém oddělení je přece legrácka proti doživotí v base.

Lucas by mohl být osvobozen jedině tehdy, kdybych vypověděl, co vím o všech čtyřech vraždách. A to jsem nemohl.

Při té myšlence se mi rozbušilo srdce. Uklidil jsem se v předsálí do výklenku, vyndal z kapsy košile cigaretu, zapálil si a potáhl kouř z třetiny její délky. Obrátil jsem se a vyfoukl kouř za sebe, znovu dlouze vtáhl a pak zašlápl nedopalek podpatkem.

Rád bych věděl, jestli Lucas všechny ty příznaky předstírá, nebo jestli mu stres z nastávajícího procesu opravdu způsobil odtržení od reality. Dávno jsem věděl, že má pokřivený charakter, ale to, co si udělal s paží, vypadalo jako čin opravdového šílence, ne pouze sociálního psychopata.

Dveře soudní síně se otevřely. Ven se vyhrnuli King, Donovan a záplava reportérů i diváků. Hned jsem zahlédl Emmu Hancockovou. Bylo jí pětapadesát, vlasy jí šedivěly, ale její statná postava pořád ještě zabírala v davu značný prostor. Přešel jsem k ní. Beze slova jsme si srovnali krok a zamířili ke koncesovanému Stánku o patro níž.

Vedle Hancockové se objevil Calvin Sanger, reportér listu Lynn Item, a držel s námi krok. Byl to černoch něco málo přes třicet, obdařený vytrvalostí a pronikavostí pohledu – dobrá kombinace pro reportéra a noční můra pro policii. On sám už posledních pět let rok co rok figuroval ve zprávách, protože dobíhal Bostonský maratón mezi prvními. Vytáhl zápisník a začal klást otázky.

„Bez komentáře,“ řekla Hancocková.

Sanger zvolnil krok, okamžik zůstal za námi a pak se objevil vedle mě. „On také nemá co dodat,“ prskla Hancocková.

„Souhlasíte s diagnózou doktorky Elmonteové?“ trval Sanger na otázce.

Hancocková nás předběhla a zastoupila nám cestu. Kabonila se na Sangera. „Ať to nemusím říkat dvakrát, Calvine. Když to šlo, vždycky jsem vám vyhověla. Nemám pravdu?“

„Ano, ale…“

„Ale nic. Nepřehánějte.“

„Dejte mi šanci. Ještě jste neřekla o Lucasovi ani slovo, od té chvíle, co byl zatčen.“

Hancocková se začala vzdalovat. Popoběhl jsem, abych ji dohonil.

„Nějaký pokrok v pátrání po tom druhém vrahovi, komisařko?“ volal za námi Sanger.

Zrychlil se mi pulz. Pohlédl jsem na Hancockovou. „Ať táhne rovnou ke všem čertům,“ prohlásila.

Koupil jsem u Stánku pro nás oba kávu. Usedli jsme na dřevěnou lavici se spoustou vyrytých sprostých nápisů. Vedle mého stehna byla propiskou naškrábána rýmovačka, kterou jsem znal z dob, kdy jsem vyrůstal v lynnských zpustlých ulicích, v prázdných žilách města, které zhynulo po druhé světové válce spolu s americkým průmyslem.

Lynn, Lynn, město všech příšer

nevyjdeš cestou, kterou jsi přišel.

„Ta Elmonteová je číslo,“ prohlásila Hancocková. „Když se psychiatrovi zaplatí, řekne cokoliv. Až na tebe, samozřejmě.“

„Díky.“

„Nemyslela jsem to jako kompliment,“ odfrkla. „Měla jsem na mysli, že by ses od ní moh něco naučit.“

Hancocková mě jako soudního psychiatra najala pro lynnskou policii už tucetkrát, včetně toho případu, který končil Lucasovým zatčením. Když se ucházela o starostenství Lynnu, odhadoval jsem, že asi přijdu o chleba, ale ve volbách prohrála a pak byla povýšena z kapitánky na komisařku. „Myslel jsem, že oceňuješ moje nezávislé myšlení,“ řekl jsem.

„Už ti platím dvě stě padesát za hodinu. Jestli budu oceňovat ještě tvou nezávislost, oddělení zkrachuje.“

Přejel jsem špičkou prstu po slově příšer. „Co myslíš, k čemu dospěje porota?“ zeptal jsem se.

„Vinen. V obou bodech obžaloby, vražda prvního stupně.“

„Jestli bude shledán nevinným pro nepříčetnost, stejně bude dlouho pryč.“

„O čas nejde.“

„Tak o co jde?“ Lokl jsem si kávy.

Jak praví bible, ‚oko za oko‘.“ Hancocková často citovala Písmo svaté. Jako svobodná a bezdětná věnovala všechnu svoji lásku práci a církvi. Zkřížila nohy a zaseje narovnala; zřejmě se cítila nepohodlně v šedé flanelové sukni, kterou měla na sobě. Vycházkový oděv se hodil k povolání komisařky, ale nehodil se k jejímu obvyklému chování. „Ty ses k tomu soudu vyfešákoval. S těmi svými vlasy staženými do ohonu bys klidně moh dělat fajnovou tajnou práci – třeba dealera.“

Měl jsem na sobě džínsy, černý rolák a černé kovbojské boty, víceméně to, co nosím pořád. „Ty džínsy mám teprve pár let,“ zavtipkoval jsem.

Hancocková se dívala jinam a vrtěla hlavou.

„Nevypadá to, že bych se dnes dostala na místo svědka.“ Viděl jsem, jak jí svaly na čelistech pracují, a uvědomil jsem si, že naslouchá svým vlastním myšlenkám, ne mně. Začala dlouhými nehty na palci a ukazováku cvakat o sebe. To bylo špatné znamení. „Emmo,“ řekl jsem, „jsi tady?“

„Já chci vidět Lucase v base, ne v ňákým útulným špitále.“

„Jaký je v tom rozdíl – dokud bude pod zámkem?“

Obrátila se ke mně a zamžourala na mě. „Jaký je v tom rozdíl? Tys zřejmě na místě podobném Concordu moc času nestrávil.“

„Vyšetřoval jsem tam vězně.“

„No jistě, někde v hovorně s navoskovanou podlahou a s kafíčkem hned za dveřmi. Já mám na mysli samý útroby toho místa – špinavý myšárny dva a půl krát dva a půl metru, kam se umisťují zrůdy jako Lucas.“

„Ne. Ty jsem neviděl.“

„Je to peklo na zemi,“ řekla a pohrávala si se zlatým křížkem na krku. „Tam se povolujou děsný věci. Mlácení. Znásilňování. Zapíchnutí.“

„Mučení.“

„Tresty. Chci, aby trpěl za to, co udělal Monice.“

Nechtěl jsem se s Hancockovou dohadovat o sociální politice, když šlo o vraha její neteře, ale nikdy jsem neviděl velký smysl v represivním systému. „Myslel jsem, že máme lidi napravovat.“ Usmál jsem se jen tak napůl.

„Á, cvokař s krvácejícím srdíčkem, kterého znám a miluju. Celej pryč, aby napravil další dušičku. Ty myslíš, že bys moh Lucase uzdravit, napravit?“

Zavrtěl jsem hlavou. Zavřel jsem svou psychoterapeutickou praxi, když dospívající chlapec, kterého jsem léčil, spáchal sebevraždu. Už jsem si nebyl jist, nakolik bych vůbec mohl někomu pomoci. A Lucas sice nebyl vrah, ale osobnost to byla velice patologická. Jednou z jeho vášní bylo shánět zranitelné ženy, obvykle striptýzové tanečnice, a směňovat plastickou chirurgii za sex. Kdykoli se mu zachtělo, musely mu platit sadomasochistickými hrátkami, na které si potrpěl. A ty byly někdy pořádně ošklivé. „Já bych ho uzdravit nemoh,“ řekl jsem, „ale někdo třeba ano. Já nevím.“

„No, já zas vím. Na zlo platí jedině hrubá síla.“ Dopila kávu a hodila pohárek do koše na odpadky. „Pro Lucase je stejně už pozdě. Jestli potřeboval pomoc, měl ji vyhledat, než zmasakroval dvě hodné holky.“

Věděl jsem, že Moničina smrt uvrhla Hancockovou do onoho bezcitného prostoru mezi zármutkem a vztekem. „Neumím ani domyslet, jak ti v té soudní síni asi je,“ řekl jsem s nadějí, že se mi otevře.

Uhnula od toho vyzvání. „King nemá s tou duševní vyšinutostí sebemenší šanci,“ řekla, potřásajíc hlavou. „Spíš by mu mohl vyjít přístup ‚mají nepravého‘. Sanger je učiněná štěnice, ale bystrý je. Nemáme jedinou pořádnou stopu k tomu vraždícímu plagiátorovi, a on to ví. A porota taky, jestli čte Item. K tomu, aby se všechno zkurvilo, stačí jeden dobrý občan, který zhlédl příliš repríz Perryho Masona.“

Promluvilo moje špatné svědomí. „Myslíš, že by Lucase mohli zprostit viny na základě důvodné pochybnosti, i kdyby King s tím návrhem nepřišel?“

„V žádném případě. To by musel King předstoupit s argumentem jediného vraha a neochvějně na něm trvat. A ještě by to bylo sto ku jedné.“ Zavrtěla hlavou. „Lucas jde ke dnu. Promyšlená vražda, mimořádně krutá. Doživotí, žádná možnost kauce. Škoda jen, že už zrušili trest smrti. Sama bych stiskla spínač.“

Neodpověděl jsem. Půl minuty uplynulo v mlčení.

„Ty mi dnes připadáš nějak mimo,“ řekla Hancocková. „Nějaká zpráva o Kathy?“

Naskočila mi husí kůže. S Kathy jsem žil během těch vražd. „Pořád ani stopa. Jenom jednosměrná rezervace letenky do Londýna. Odtamtud mohla odjet kamkoliv.“

„To nechápu. Prostě se sebrala a zmizela?“

„Když jsme se definitivně rozešli, neměla proč se tady zdržovat. Své rodině se stejně už dávno odcizila.“

„Ale přece, jeden den hvězdná gynekoložka v nemocnici Stonehill, druhý den všechno zahodí a vyrazí do jiné země?“

„Byla nevypočitatelná.“

„Ty taky, Francisi – co se týče tvých záměrů. Ne že by mi do toho něco bylo.“

„Mých záměrů?“

„Tos od ní očekával, že bude celý život žít ve hříchu? Je přece katolička.“ Odmlčela se. „A co teprve ty tvoje bokovky. Nikdy ses tím netajil, že koukáš po jiných.“

Mluvit s Hancockovou o sexu a náboženství se mi chtělo ještě míň než mluvit o sociální politice. „Třeba se jednoho dne vrátí,“ řekl jsem bez zjevného zájmu.

„Možné je všechno,“ připustila Hancocková. „Lidi dovedou překvapit, obvykle když se to nejmíň očekává.“

Red Donovan stál za prokurátorským stolem a prsty jedné ruky si prohrabával své rezavé vlasy. Dlouze vydechl. „Podívejme se, jestli jsem správně pochopil všechno, co jste nám řekla, paní doktorko,“ začal. Jeho hlas měl drsnost pouličního rváče. „Obžalovaný věří, že jeho pravá paže žije vlastní vůlí. Je to tak?“

„Ne tak přesně,“ bránila se Elmonteová rozhodně.

„Ne?“

„Doktor Lucas je neochvějně přesvědčen, že tu paži nejen neovládá, ale že mu ani nepatří. Je to paže satanova.“

Slyšel jsem, jak si Hancocková odkašlala. Seděla uprostřed první řady, hned za obhajobou. Já jsem seděl v uličce blízko dveří.

Donovan zdvihl ruce. „Moje chyba.“ Obešel stůl a postavil se před něj. „Obžalovaný tedy věří, že jeho pravou paži vlastní a používá ďábel.“

„Dá se to tak říci.“

„Jako že má na ni licenci?“

Několik porotců se zachichotalo.

„Námitka,“ pravil Josiah King a povstal ze svého místa.

„Povoluje se,“ řekl Bartoň. Hleděl na Donovana. „Jste v mé soudní síni vítán – jako právník. Jestliže jste se rozhodl stát se komikem, budete si muset najít jiné jeviště.“

Donovan přikývl. „Promiňte.“ Odmlčel se. „Je vám známo, doktorko Elmonteová, co doktor Lucas dělal ve dnech, kdy byly zavražděny Sarah Johnstonová a Monique Peletierová?“

„Částečně je mi to známo.“

„Je vám známo, že v každém z těch dnů operoval tři pacienty?“

Elmonteová se napřímila. Jak se posunula látka její halenky, všiml jsem si, že je rozepnutá hlouběji, než velí etiketa soudní síně, a že je vidět horní část krajkové podprsenky. „Počet operací mi nebyl znám, ale…“

Donovan se vrátil ke stolu a vzal do ruky spisové desky. Obrátil se na Elmonteovou. „Je tomu tak,“ řekl a začal předčítat ze spisu, „že odstranil jednomu pacientovi z nosu bazální karcinom, provedl dvě blefaroplastiky – co je to?“

„Blefaroplastika je excize přebytečné tkáně z očních víček.“

„Dobře. Dvě operace víček.“ Usmál se. „Rhinoplastika. To vím: je to operace nosu. A dvě liposukce – to by bylo odsátí tuku ze stehen a břicha a tak.“ Hodil spis zase na stůl. Je doktor Lucas pravák nebo levák?“

„Pravák.“

„A jeho pravou ruku vlastní a ovládá satan.“

Další chichot porotce.

„Pane Donovane,“ pravil Bartoň s kamennou tváří, „opatrně.“

Donovan přikývl. Hrál si s ohněm a věděl to. Robert „Otrapa“ Bartoň, známý též jako „skála“, byl jedním z nejobratnějších a nejtvrdších soudců nejvyššího soudu v zemi.

Bartoň shlédl na Elmonteovou. „Odpovězte na otázku, paní doktorko,“ pravil.

Jeho pravá ruka je ta postižená.“

„Dobře, doktorko Elmonteová, jak tedy máme chápat, že v inkriminovaných dnech prováděl doktor Lucas tou rukou složité operace?“

„Skutečnost, že doktor Lucas trpí cizí rukou, mu nemusí nutně bránit provádět některé rutinní výkony. Odborná práce jako chirurgicky zákrok se může stát zcela automatickou.“

Je možné, že se doktor Lucas domníval, že ty chirurgické výkony provádí satan?“

„Domnívám se, že přesně tomu věřil.“

„Domníváte se.“

„S přiměřeným stupněm lékařské jistoty,“ řekla s kamennou tváří.

„Nezeptala jste se ho přímo?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„To nebylo nutné. Cizí ruka je vážná duševní choroba. Nepřichází a neodchází tak snadno jako bolest hlavy.“

„Proč nepodepisoval svoje účty satanovým jménem?“

„Námitka!“ vykřikl King.

„Účty podepisoval svým vlastním jménem a za výkony během oněch dnů to bylo 32 tisíc dolarů,“ pokračoval Donovan. „Pravou rukou.“

„To je irelevantní,“ prohlásil King. „Příjem a účetní praxe doktora Lucase nejsou…“

„Námitka se…“ začal Bartoň.

„Ctihodnosti,“ ozval se Donovan, „to účtování se týká přímo duševního stavu obžalovaného ve dnech vražd. Ovládal se natolik, že mohl provádět jemné chirurgické výkony a dokonce byl schopen dohlédnout na účty. Avšak teď se po nás žádá, abychom věřili, že jeho ruku ovládal ďábel.“

„Jak jsem právě chtěl říci, pane Donovane, námitka se zamítá. Ale varuji vás, soudu se nelíbí váš tón.“

„Chápu. Děkuji.“ Donovan vykročil k Elmonteové. Zastavil se asi dva metry před ní. „Není možné, paní doktorko, že si obžalovaný ty symptomy vymýšlí?“

„To je téměř nemožné,“ prohlásila Elmonteová.

„Proč jste toho názoru?“

„Psychologické testy, jimž se doktor Lucas podrobil, včetně minnesotského vícefázového testu osobnosti a Rorschachova testu, prokázaly, že svoje symptomy minimalizuje. Snažil se vypadat méně chorý, než je; ne více.“

„Ale obžalovaný je docela šikovný chlapík, že?“

„Doktor Lucas patří do kategorie mimořádně nadaných. Za ideálnějších podmínek testování by jistě dosáhl úrovně génia.“ Samolibě se ušklíbla. „Je to opravdu šikovný chlapík!“

„Zajisté.“ Donovan se odmlčel. „Vy ho obdivujete.“

„Námitka,“ pravil King.

„Mohlo by to ovlivnit výsledky testů,“ naléhal Donovan.

„Povoluje se,“ řekl Bartoň. Mračil se na Donovana. „Poslední šance.“

„Nebyl by takto nadaný člověk,“ pokračoval Donovan, „schopen odhadnout, jak má při standardním testu odpovídat, aby se jevil jinak? Řekněme nemocný, a ne zvrhlý?“

„Ty testy jsou velmi citlivé. Obvykle odhalí, zda testovaný lže.“

„Obvykle.“

„Téměř vždy.“

„Není tomu tak, že jsou ty testy méně spolehlivé, když jsou jim podrobeni lidé, kteří jsou dle litery zákona příčetní, ale prokazují určitou patologii osobnosti – psychopaté, sociopaté?“

„Je pravda, že ty testy jsou poněkud…“

V přední části soudní síně někdo vyjekl. Vyskočil jsem a viděl stenografku, jak si zakrývá ústa, oči hrůzou dokořán.

Lucas svíral v pěsti vysoko nad svou hlavou zlaté plnicí pero Josiaha Kinga. Spustil pěst na stůl.

Několik porotců se odvrátilo. Jiní lapli po dechu a předklonili se, aby líp viděli. Starší žena v první řadě se rozplakala. Televizní kamery zabíraly panoramaticky soudní síň jako hladoví dravci, s čočkami zamířenými tu sem, tu tam a hodovaly na tom zmatku.

King přiskočil, aby Lucase zadržel, ale nemohl zabránit tomu, že se pero zvedlo a kleslo podruhé a pak potřetí. Jak opisovalo oblouk, kapala z něj krev.

„Stráž!“ vykřikl Bartoň.

Strážci přispěchali na pomoc. Společně Lucase sevřeli a drželi mu paže ve vzduchu. Viděl jsem, že má střed ruky na třech místech probodnutý. Po paži mu stékala krev.

Bartoň udeřil kladívkem. „Odveďte obžalovaného!“ supěl.

Z předsálí přispěchal další strážný. Každý se chopil jedné Lucasovy paže a nohy a vynášeli ho.

Když mě míjeli, setkal se můj pohled s Lucasovým. „Clevengere!“ zařval. Zvrátil hlavu, aby na mě viděl.

Žaludek se mi obracel. Cítil jsem vlnu nevolnosti. Ve zmatku jsem vyklouzl ze soudní síně a nasedl do svého náklaďáčku – ramu – stříbrného z devětaosmdesátého, získaného protiúčtem za Range Rover 94, který jsem nedokázal splatit. Zapálil jsem si další cigaretu, naplnil plíce kouřem, zadržel dech, jak dlouho se dalo. Udělal jsem to ještě jednou, pak jsem nastartoval a rozjel se podél výkladních skříní Union Street a na Lynnway směrem k Bostonu. Když silnice zahýbala kolem Schoonerovy hospody, představil jsem si bar plný skotské whisky. Pár hltů – a vnitřnosti se mi uklidní. Téměř jsem cítil chuť bronzově zbarvené tekutiny, omamnou vůni, teplo šířící se hrdlem. Zaťal jsem zuby a přidal rychlost, zděšený tím, jak moc se mi chtělo tam zapadnout.

DVĚ

V zimě padá na Boston tma kolem páté hodiny odpoledne. To mě těšilo. Intenzita viny, kterou jsem cítil, slábla každý den se zapadajícím sluncem, jako by se zavřelo oko vesmíru a moje lež se ztratila v temnotě zahalující město.

Vešel jsem do svého podkroví v Chelsea a stiskl knoflík na záznamníku.

Jedenáct nových vzkazů,“ řekl ženský hlas v počítači. „Vzkaz číslo jedna obdržen dnes v 9.40.“

„Doktore Clevengere, tady je doktor Roger Drake z nemocnice MacLeane. Mám tu ambulantní pacientku, padesátnici. Velmi vážná deprese, nereaguje na léčbu. Zkusil jsem řadu antidepresiv a léků stabilizujících náladu. Její stav se naopak zhoršil. Jeden kolega říká, že k vám před několika lety s výbornými výsledky poslal těžkou pacientku na psychoterapii. Totéž jsem slyšel od přítele z massachusettské všeobecné. Oba říkají, že selže-li všechno, jste vy ten pravý, na koho se obrátit…“

Stiskl jsem knoflík. „Na koho se obrátit,“ opakoval jsem nahlas. Už ne.

Zvedl jsem sluchátko a vyťukal službu Sladkých společnic. Potlačením mých jiných závislostí zesílila moje sexuální apetence. Během tří měsíců, co jsem bydlel v tomhle bytě, jsem tu službu volal asi jednou týdně a vždycky jsem si přísahal, že je to naposled.

„Ano?“ ozval se drsný hlas.

„Rád bych věděl, která je dnes večer k mání.“

„Kde jste?“

„V Chelsea.“

„Hotel Stanley?“

„Jsem doma.“

„Kde to je?“

„Winnisimmet Street 1, osmé podlaží.“

„Jméno?“

„Clevenger.“

„Číslo?“

„884-1804.“

„Hned vám zavolám zpátky.“

Věděl jsem, že ten chlapík volá telefonní službu, aby se ujistil, že mluvím pravdu, že se nebavím posíláním děvčat do nějaké neobydlené budovy, kterou mám v dohledu. Do třiceti vteřin zvonil telefon. Zdvihl jsem ho. „Clevenger,“ řekl jsem.

„Jste sám nebo s kamarády?“ ptal se muž.

„Sám.“

„Je to 180 za hodinu v hotovosti, 250 kreditní kartou. Mohu vám poslat děvče do dvaceti minut.“

„Kdo je k mání?“

„Mám tu devětadvacetiletou Japonku. Velká prsa. Mám tu černou dívku, mladičkou, asi devatenáct.“

Obě jsem už znal. „Koho ještě?“

„Můžete-li asi hodinu počkat, měl bych třiadvacetiletou blondýnu. Nahoře ne moc vyspělá, ale velmi hezká. Postava jako chrt. Víte, mohla by být modelkou. Takový typ.“

„Beru tu blondýnu.“

Následovalo standardní popření: „Chápete, že to není sexuální služba.“

„Ovšem.“

Zavěsil jsem. Dalo by se očekávat, že ta nemorálnost – najímat si ženy v tísni, abych si ulevil – by mě mohla znechutit. Ale co mě opravdu znechucovalo, byl způsob, jakým se mnou ty dívky jednaly – s mechanickou zdvořilostí, která mi dávala pocítit plnou váhu mé osamělosti. Snad jsem si za to mohl sám; pokaždé jsem si vybral jinou dívku, abych k žádné z nich nepřilnul.

Přešel jsem k oknu zabírajícímu celou stěnu od stropu k podlaze a vyhlédl ven na nesčetné chelseaské řadové domy, činžáky, továrny, sem tam i komíny. Očima jsem přejel po celé délce mostu Tobin Bridge, klenoucího se do Bostonu, jeho ocelovou kostru, ještě přecpanou lidmi dojíždějícími z práce a do práce, s reflektory aut pohybujícími se jako stonožka na pozadí černé oblohy. Ráchel Lloydová, čtvrtá a poslední zavražděná oběť, jediná žena, kterou jsem kdy doopravdy miloval, měla z okna o dvě budovy dál stejnou vyhlídku. Rád bych věděl, jestli ten tichý průvod světel patřil k věcem, které měla v tomhle mrňavém, ale hrdém městě ráda.

Znal jsem některé jiné důvody, proč si zvolila Chelsea za svůj domov. Bylo to levné bydlení, ale o to nešlo: jako striptérka vydělávala dost, aby se mohla skrýt někde v klidném předměstí, kdyby byla chtěla. Líbila se jí nahota tohoto místa, skutečnost, že tři čtvereční kilometry Chelsea kypěly nespoutanou energií lidí na okraji, dravců lačnících mít víc, než kolik mají. Je to město, kde angličtina je druhou řečí od roku 1848, kdy do továren patřících protestantské šlechtě přišli pracovat a upíjet se Irové mluvící gaelštinou. Další byli ruští Židé, prchající před antisemitismem a mluvící jidiš. Následovali Italové. Pak Poláci. Nakonec Portorikánci, Vietnamci a Kambodžané a Salvadorci a Guatemalci a tak dále a tak dále, až po Srby uprchlé z Bosny. Je to město, které dvakrát skoro do základů vyhořelo – poprvé v roce 1908, pak 1973. Ulice jsou tu plné napětí. Lidé mají svoje bolesti vepsány ve tvářích. A Ráchel věřila bolesti mnohem víc než radosti. Připadala jí poctivější a důvěrně známá, neboť sama zažila tolik bolesti.

Předtím jsem nikdy žádné ženě neodhalil svou duši; určitě ne Kathy (s níž jsem tehdy žil), ale Rachelino trápení a skutečnost, že byla s utrpením stále ve styku, mi dodávaly odvahu svěřit se jí se vším. Když jsem se pak přestěhoval do Chelsea, abych byl blíž vzpomínkám na ni, cítil jsem se líp.

Trvalo celou hodinu, než jsem uslyšel klepání na železné dveře.

Vzrušení z toho, že mám na prahu prostitutku, bylo ještě slabší než očekávání, že přijde. Začal jsem litovat. Neozval jsem se.

„Haló! Je někdo doma?“ Hlas byl mladý. Uplynula chvilka. „Ježíši!“ Těžký povzdech. Pak trochu hlasitěji a trochu zoufale: „Haló!“

Odhadoval jsem, že je to nejspíš svobodná matka s návykem na heroin. Skutečnost, že je zřejmě vyvedená z míry tím, že ji nechávám čekat, mě zamrzela a pocítil jsem i určité spojení mezi námi. Pohodil jsem hlavou. „Už jdu,“ řekl jsem.

„Opravdu?“

Její ironií se okamžitě rozplynula moje představa o dívce v tísni. Ale šel jsem ke dveřím. Protože jsem potřeboval sex. Stejně jako jsem potřeboval tmu. Obojí mi mohlo pomoci překrýt trýzeň, kterou jsem spatřil v obličeji Trevora Lucase, když vykřikl moje jméno. Sáhl jsem do kapsy po svitku dvacetidolarovek, odsunul jsem závoru a na třicet centimetrů pootevřel dveře.

Vypadala na svůj věk, což znamenalo, že byla o polovinu mladší než já. Měřila necelý metr šedesát, měla po ramena dlouhé světle hnědé (ne blond) vlasy a oříškově hnědé oči – které mi připomněly Ráchel. Postavu těsně obepínal bílý vlněný kabát, na lemu a u límce ušmudlaný. „Já jsem Zrzka,“ usmála se. Měla dokonalé zuby, což mě překvapilo. Všechny ostatní dívky z téhle agentury měly některý zub křivý nebo zlomený.

„Říkej mi teda Hnědouš,“ řekl jsem. „Můžem oba používat přezdívky.“

„Takže vše dohodnuto?“

Dohoda s vedením služby zahrnovala právo všechno odvolat dřív, než něco začne. Ustoupil jsem stranou. Protáhla se kolem mě.

Zavřel jsem dveře, přešel ke gauči a vyndal z kapsy dvacetidolarovky. Deset jsem jich odpočítal a vyrovnal na čalounění do vějíře. Dávat jí peníze přímo nebylo dovoleno, neboť policista by tento obchod z ruky do ruky mohl použít jako důkaz nabízení sexuálních služeb. Posadil jsem se vedle bankovek a díval se, jak si svléká kabát a začíná chodit kolem. Měla na sobě modré džínsy a černé elastické triko, které zdůrazňovalo její tělo. Věděl jsem, že je mohu kdykoli spatřit, dotknout se ho, vniknout do něj, jakmile se mi zachce. Pulz se mi zrychlil. Mít ve své moci takové intimnosti – i když koupené za nevelký peníz –, to je opojné pro muže jako já, který se cítí nemilován a nejistý jako malý kluk.

„Tohle je docela velký byt,“ řekla. „Co tady bylo dřív?“

„Továrna na těstoviny.“

„Moc toho tady nemáš.“

Kromě postele byl v mém podkroví jediným kusem nábytku gauč. „Teprve jsem se nastěhoval.“

„Spousta mužských má v Brookline nebo v Marbleheadu velké domy pro rodinu a pak ještě jeden kvartýr… no, na randění.“

Já jsem svůj marbleheadský dům s vyhlídkou na Preston Beach prodal, abych splatil daně a hráčské dluhy, a přestal jsem předstírat, že jsem na tom líp, než se vnitřně cítím. Moje rodina sestávala pouze z matky, která mě už odepsala jako beznadějně propadlého drogám. „Já jiný byt nemám,“ řekl jsem.

„Ach!“ Vypadala zmateně.

„Copak?“

„Jsi herec bez práce nebo model nebo něco takového?“

Bylo to poprvé, co se mě nějaká společnice přímo zeptala na můj život. Nebyl jsem ochoten přímo odpovídat. „Jen tak živořím,“ řekl jsem.

Přešla k zarámovanému citátu, který jsem měl zavěšený na stěně. „Být vyčerpán znamená zcela obnažené nervy,“ četla. „Je to stav mysli, která byla zbavena všech nepodstatností. Být vyčerpán znamená ocitnout se na dně své osobnosti a hledět vzhůru.“ Obrátila se ke mně. „Ty se cítíš vyčerpaný?“

„Docela dost.“

„To se stává.“

„Chceš o tom mluvit?“

„Ne, díky.“

„To je rozumné. Nemusíme mluvit vůbec.“

Ozvalo se moje pípátko. Poznal jsem číslo listu Lynn Daily Eveningltem. Svého času jsem zaplatil pár reportérům, aby mi sdělovali převratné novinky o sérii znásilnění, na které jsem pracoval. Ale to bylo víc než před rokem. Odhadl jsem, že Calvin Sanger sedí do noci u svého stolu a má na mě pár dalších otázek. „Nemám co říct,“ zamumlal jsem.

„Cože?“ pronesla Zrzka.

„Nic.“

„Nemusíš to vzít?“

„Ne.“

Pokrčila rameny. „Slyšela jsem o tanečnici z klubu Lynx, která tady někde bydlela.“

Hrdlo se mi sevřelo.

„Byla zavražděna.“

Nechtěl jsem o Ráchel mluvit, hlavně ne o té vraždě. Chtěl jsem být s ní, držet ji a dotýkat se jejích vlasů. „Proč nejdeš sem ke mně?“ řekl jsem.

„Nedělám nic análního,“ řekla tím mechanickým tónem, který jsem nemohl vystát. „Trochu pleskání se povoluje, ale nic, co zanechává stopy. Žádná těžká váha. Žádné vodní hrátky. A budem používat moje kondomy.“

„Skvělý.“ Také jsem dovedl být mechanický. „Svlékni se, nejdřív ten vršek,“ řekl jsem.

Kývla hlavou k oknu za sebou. „Nechtěl bys raději na postel?“

„Ne, nechtěl.“

Byla nervózní, což mi prozradilo, že není na řemeslo tak zvyklá, jak se zdálo z jejího monologu o základních pravidlech. To mě vzrušilo. Pomalu si svlékla triko a podprsenku. Bradavky měla ztopořené. Cítil jsem, jak tvrdnu.

„Je tady zima,“ řekla.

Ukázal jsem na její kalhoty.

Když si zouvala boty, rozepínala džínsy a vystupovala z nich, dívala se k zemi a stranou. Pod džínsy měla bílé kalhotky.

Mlčel jsem.

„Nechceš jít do postele?“

„Ne.“

„Jsi teprve můj čtvrtý klient, věř tomu nebo ne.“ Když si stahovala kalhotky, trochu se ohnula. Když se pak narovnala, zkřížila paže a propletla si prsty před klínem. Pokrčila rameny. „Co teď?“

Část mne chtěla, aby teď ležela přede mnou na zádech a dráždila se až k vyvrcholení; pak aby se obrátila, abych ji mohl pleskat. Ale připadalo mi, že se jí oči zalévají slzami. Racheliny oči. Hrdlo se mi sevřelo ještě víc. „Tak pojďme do postele, abych tě moh držet,“ vypravil jsem ze sebe. „To je ono. To je všechno, co chci.“

Následoval jsem ji do postele, starožitného mahagonového kousku s nebesy. Byl to jediný kus nábytku z Marbleheadu, který jsem neprodal. Položila se na olivově zelenou sametovou prošívanou pokrývku a široce rozevřenýma očima pozorovala, jak přisedám na okraj matrace, tváří k ní. Lehce jsem jí přejel prsty po tváři, po krku, mezi prsy a přes pevnou oblinu břicha. Vlny téměř neviditelných chloupků se naježily a zase ochably. Když moje prsty laskaly teplou vlhkou pleť mezi jejíma nohama a přejely po stehně ke kolenům, zavřela oči. Pak zaklesla prst za opasek mých džínsů, což mě stačilo přimět ke vzdechu. Položil jsem se na záda vedle ní. Beze slova se překulila tváří ke mně a položila mi hlavu na rameno. Zavřel jsem oči.

Probudil mě telefon. Pohlédl jsem na hodinky a zjistil, že jsme prospali víc než půl té hodiny, za kterou jsem zaplatil. Odtáhl jsem se od Zrzky a sebral bezdrátový telefon z podlahy. „Hnědouš,“ řekl jsem.

Zrzka se zasmála.

„Kdo? Já volám Franka Clevengera,“ skoro zařvala Emma Hancocková.

V pozadí bylo slyšet houkání sirén. Vzepřel jsem se na paži. „U telefonu.“

„Promiň. Pořádně jsem tě neslyšela. Potřebuju se s tebou sejít u lynnské státní nemocnice,“ řekla. „Teď hned.“

„Co se stalo?“

„Lucas zešílel. Zajal rukojmí.“

Musel jsem se soustředit na dýchání. „Rukojmí? Jak sakra…“

Další sirény. „To ti povím, až dorazíš.“ Zavěsila.

Vyskočil jsem a začal si obouvat boty. „Musím jít,“ řekl jsem.

Zrzka hrábla k nohám postele po přikrývce a přetáhla si ji přes sebe. Posadila se, opřená o čelo postele. „Co to bylo o rukojmích?“

Sebral jsem z gauče svůj kabát.

„Ty jsi policajt?“ ptala se.

„Ne.“ U toho jsem chtěl zůstat, ale Zrzka se neměla k oblékání. Sebral jsem z podlahy její džínsy a kalhotky. „Jsem psychiatr,“ řekl jsem. „Pracuju pro policii.“

„Psychiatr?“

Přinesl jsem její oděv k posteli a podal jí ho. „Musím vypadnout.“ Ačkoli mi myslí projížděly představy Lucase, zabarikádovaného na uzavřeném oddělení, všiml jsem si, jak jsou její kalhotky v mé ruce jemné.

Vzala ode mne šatstvo. „Nemohla bych tu na tebe počkat?“

„To asi není zrovna dobrý nápad.“

Vstala, ještě zahalená přikrývkou. „Asi není. Myslím, že mě ještě vůbec nikdy nic dobrého nenapadlo.“

Vykročil jsem ke dveřím, ale ještě jsem se obrátil. Nedokážu udržovat odstup od utrápených lidí. „Nemáš nic jiného dohodnuto?“ zeptal jsem se.

„Koukej, ode mě to bylo hloupé, že jsem se zeptala. Jestli mě chceš najít, tak bydlím v Lynn Y. Jmenuju se Cynthia. Cynthia Baxterová.“

„Frank Clevenger.“ Měl jsem tucet dalších otázek, ale nebyl na ně čas a v bytě stejně nebylo co ukrást. Pohlédl jsem jí do očí a hledal nebezpečí. Žádné jsem nevycítil – tedy ne že bych byl v minulosti dovedl nebezpečí správně rozeznat. A nemohl jsem vědět, co mě tento můj špatný odhad bude stát. „Zůstaň tu, jestli chceš,“ řekl jsem jí. „Zdá se, že oba budeme ještě mít nějaký dobrý nápad.“

Řítil jsem se po silnici číslo 16 na Lynnway, zahnul vpravo na Union Street, jel po ní chátrajícím Lynnem až k jejímu ústí do Jessup Road, skoro na okraji Saugus Line. Na půli cesty ke státní nemocnici jsem zastavil před dřevěnými zábranami. Před nimi stál státní policista v černých kožených holínkách až ke kolenům. Na okraji ulice stály v řadě tři televizní vozy a několik jiných aut. Zahlédl jsem Calvina Sangera zltemu, jak rozmlouvá s Joshem Resneckem, zvídavým reportérem z Boston Globe. Sanger si mě také všiml a kývl mi na pozdrav.

Policista se přiloudal k mému autu a posvítil mi baterkou do obličeje. „Dál mohou jen úřední vozy,“ řekl. „Problém v nemocnici.“

„Slyšel jsem. Tam právě jedu.“ Ukázal jsem na svůj odznak soudního lékaře na palubní desce.

Posvítil si na něj a pochybovačně zamžoural. „Nemyslím, že shánějí další lidi,“ řekl. „Máme tam experty od státní policie.“

Pohlédl jsem na hodinky. 20.50. „Přestaňte buzerovat,“ prohlásil jsem.

„Eh?“ položil si ruce na boky.

Řekl jsem: „Přestaňte mě buzerovat. Musím mluvit s Emmou Hancockovou a vy mě jen blbě zdržujete.“

„Vystupte si.“

Myšlenka, že Lucas v nemocnici někoho vraždí a já jsem zodpovědný za to, že je tam zavřený, zastínila všechno ostatní. „Chcete mě dostat z auta, tak mě vytáhněte. To bude sousto tamhle pro moje kamarády od tisku. Pak budete dohlížet na kluziště a veřejné záchodky. Od zítřka!“

Nezabralo to. Jeho ruka se pohnula k obušku.

„Podívejte,“ zkusil jsem to jinak. „Hancocková mi řekla, abych se tam dostavil. Jestli přijdu pozdě, vrhne se na mě jako fúrie.“

„Píča.“

Jeho záštiplnost mi vyrazila dech. Věděl jsem, že bych se měl snažit držet s ním krok, ale nechoval jsem k Hancockové žádnou nenávist, o kterou bych se mohl opřít. „Když přijde ženská k moci,“ dokázal jsem ze sebe dostat, „hned si myslí, že ji musí opravdu používat.“

„Někdo by tý čubce měl dát co proto.“ Poklepal na rukojeť svého obušku.

Sáhl jsem do slovní zásoby fotbalové šatny z dob studií. „Hákem.“

Udeřil se třikrát pěstí do dlaně. „Rovnou na prdel.“ Přistoupil k zábranám a odtáhl je z cesty. Když jsem projížděl kolem něj, zdvihl palec.

Posledních padesát metrů cesty k nemocnici lemoval konvoj sanitek a hasičských vozů. Na zeleném pruhu parkoval halabala asi tucet policejních aut s rozsvícenými světly. Na obloukovité příjezdové cestě stály předky k sobě dva vozy sociálních služeb. Ve světle obrovských reflektorů vystupovala ze tmy fasáda budovy, sedmipatrového cihlového monolitu.

Uprostřed toho zmatku jsem zahlédl červený džíp cherokee Emmy Hancockové. Stála u auta a hovořila se štíhlým mužem v nepromokavém plášti. Zaparkoval jsem a zamířil k nim.

Hancocková mě spatřila, zamávala a vykročila ke mně přes trávník.

„Co se tu sakra děje?“ zeptal jsem se. „Je to jak světová válka…“

Zdvihla ruku. „Hned budeš v obraze.“ Dlouze vydechla. „Lucas se zmocnil oddělení pět. Nevím jak, ale nějak přišel k noži. Ještě pár dalších maniaků tam má kudly.“

„Stiskl někdo poplašný knoflík? Jak jste to zjistili?“

„Lucas poslal na stanici jednoho sanitáře s ultimátem.“

„Co řekl, že chce?“

„Pro začátek kardinála Bernarda Lawa. Chce s ním soukromou konzultaci.“

„Je Law ve městě?“

„Kdo ví? Ale určitě nechceme, aby do toho byla zatažena bostonská diecéze.“

„Co ještě chce?“

„Vrtulník.“

„A co když se jeho požadavkům nevyhoví?“

„To neřekl. Zbytek budovy jsme evakuovali, ale na tom oddělení jsou tři zdravotní sestry, sociální pracovnice a pracovník a dietářka.“ Zavrtěla hlavou. „Jedna z těch sester je těhotná.“

„Ježíši!“

„Ten sanitář říkal, že je tam taky nějaká návštěva.“

„Máš tušení, kdo to je?“

„Popis se hodí na Elmonteovou. A nikdo o ní neví, kde je. To je dohromady sedm ohrožených lidí.“ Odmlčela se. „Vlastně osm. To nenarozené dítě.“

„Nemluvě o pacientech.“

„Jo, správně, ‚pacienti‘. Jako Gary Kaminsky, ten mizera, co unesl a znásilnil tu holčičku z Elm Street a pak tvrdil, že ho k tomu přinutily hlasy. A ten z nich není nejhorší, Franku. Je tam Peter Zweig.“

Zweig byl devatenáctiletý černoch, který zabil svoje rodiče a pak přivezl jejich ostatky do místního kostela, aby je obětoval Bohu.

Ten je těžce chorý,“ řekl jsem.

„Srdce mi pro něj krvácí,“ ušklíbla se. „Je to zrovna takový několikanásobný vrah jako Lucas.“

Nad tou skutečností jsem se otřásl. „Možná máš pravdu.“

„Já vím, že mám pravdu. Nebýt personálu a Elmonteové, neprodyšně bych uzavřela budovu a vrátila bych se až na jaře na řádné pohřby.“

„To je od tebe velice křesťanské.“

„Je to daleko křesťanštější než nechat démony chodit po zemi.“

Přistoupil k nám muž v pršiplášti. Měl kozí bradku a v ruce megafon. Vypadal tak na pětačtyřicet. „Doktor Lawrence Winston,“ řekl, hledě mi do očí.

Potřásli jsme si rukama. „Frank Clevenger.“

„Doktor Winston je psycholog od státní policie,“ řekla Hancocková. Pohlédla na mě a zdvihla oči k nebi. „Máme tu lidi navíc, protože nemocnice je státní zařízení.“

„Jsem rád, že pomáháte,“ řekl jsem mu.

„Většinu času učím na Harvardu,“ pochlubil se Winston. „Ale práce v terénu mě pořád fascinuje. Jak tomu rozumím, vy pracujete na plný úvazek pro obec.“

Pohlédl jsem na jeho kravatu – zářivě rudé hedvábí s vyšitým univerzitním emblémem. „Je to tak,“ přikývl jsem. „Jsem v terénu na plný úvazek.“

„Vždycky říkám studentům, jak důležité je mít perspektivu místního psychologa.“

Místního jsem slyšel nahlas a zřetelně. „Psychiatra,“ namítl jsem. „Mám lékařské vzdělání.“ Odmlčel jsem se. „Podléháte nějakému doktoru medicíny? Možná bych ho znal.“

Obličej se mu protáhl. „To asi sotva. On také tráví většinu času na Harvardu.“

„No, zkuste to.“

„Abraham Hodges.“

S Hodgesem jsme prožili své v Cambridge. Byl šikovný ve studiu i v praxi, vzácná kombinace. „Abe je dobrý chlapík,“ řekl jsem. „To máte štěstí. Od něj se můžete hodně naučit.“

Winston si odkašlal. „Než jste přijel, probírali jsme s komisařkou Hancockovou strukturu osobnosti doktora Lucase.“

„Doktor Winston se domnívá, že vyhovět Lucasovým požadavkům by byl chybný krok,“ řekla Hancocková. „Nahrálo by to jeho narcisismu.“

„Zůstaneme-li pevní, Lucas tu svou ruku zastrčí,“ usmál se Winston. „To nemyslím jako vtípek. Cizí ruka, takový blábol.“ Zase zvážněl. „Nechat se zmanipulovat je jediný způsob, jak těm lidem uškodit.“

Zamyslel jsem se nad tím. Nedávalo to smysl. „Vaše teorie by byla správná, kdybychom měli co dělat s čistým sociopatem,“ řekl jsem, „ale já si nejsem jist, jestli Lucas ještě ovládá svoje chování. Myslím, že může opravdu být psychotik. Přetahování lanem s nepříčetným člověkem můžete sice vyhrát, ale skončíte s provazem kolem krku.“

„Znáte nejnovější studii v Americkém časopise soudní psychologie o situaci s rukojmími? Grovner a Waznoff a další.“

Citování vědecké literatury je varovný případ odborníka bez intuice. „Já časopisy moc nečtu,“ přiznal jsem.

„Nebudu vás nudit detaily. Samotnému mi pojetí té studie připadalo trochu těžkopádné. Ale závěr byl poučný. Z devatenácti případů s rukojmími, kde došlo k zabarikádování, bylo 84 procent vyřešeno ke spokojenosti zákona, když byla uplatněna strategie přísné nespolupráce.“

„Myslím, že zákon docela uspokojil i případ střelby na nevinné ve Waco a Ruby Ridge.“

Hancocková ztuhla.

„Vrtulník by mu mohl dodat jistotu určitého východiska,“ pokračoval jsem.

„Já bych ho radši přesvědčil, že žádné východisko nemá,“ podotkl Winston. „Pak si hned na začátku uvědomí, že násilím nic nezíská.“

„Málem si ulomil paži, jak se snažil uniknout z minulého místa, kde byl zavřený. Moc se z toho nepoučil.“

„A nedosáhl nic jiného, než že se zranil. Já navrhuji, abychom byli tak neprůrazní jako mříže jeho cely.“ Oči mu zazářily a pohledem přejel ode mne k Hancockové a zase zpět, jako by očekával gratulaci za ten příměr.

Právě jsem mu chtěl navrhnout, aby se o své myšlence poradil s Abem Hodgesem, když se vpředu na trávníku ozvaly výkřiky. Obrátil jsem se a viděl dva hasiče a policistu, jak vzhlížejí k nahé obézní ženě, která se vyklání z okna ve čtvrtém patře na konci budovy. Rozběhli se tím směrem.

„Nikdo ani slovo!“ houkl Winston na muže. Vyrazil za nimi.

Vykročil jsem zvolna, vždyť na tom nezáleželo, co dělám. Chudák ženská bude vyděšená, ať už k ní běží čtyři nejasné postavy nebo pět. Než kdokoli z nás byl na půli cesty, vyjekla a vrhla se z okna. Když dopadla na zem, rozhostilo se naprosté ticho. Slyšel jsem, jak její lebka praskla na chodníku. Chvilku všichni tiše stáli a zírali na tělo ležící na betonu. Pak jsme se k ní hromadně rozběhli. Když jsme stáli nad jejím zkrouceným tělem, zavládlo ticho. Její dlouhé bílé vlasy se máčely v kaluži krve. Krk, prsa a břicho měla pořezané.

„Panebože,“ šeptl Winston.

Pot mi vyrazil na těle. V chladném nočním vzduchu jsem se roztřásl.

Požárníci poklekli vedle ní. Starší z nich naslouchal, zda dýchá. „Nic,“ řekl. Zkusil jí pulz a zavrtěl hlavou. Začali s oživovacími pokusy.

Ve světle reflektorů zaplavujícím ženino tělo mi trvalo minutu, než jsem rozpoznal, že krvavé čáry na jejím těle nejsou náhodné. Vypadaly jako písmena psaná shora dolů. Přešel jsem k jejím nohám, ale nakláněli se nad ní dva muži, takže jsem se nemohl pořádně podívat.

„Nejde to,“ řekl jeden hasič. „Musíme zkusit šok.“ Rozběhl se k sanitce pro defibrilátor.

Hancocková přiklekla. Mžourala na nemocniční identifikační náramek na ženině zápěstí. „Grace Cummingsová,“ řekla. „Narozená 11. září 1929. Bylo jí osmašedesát.“

„Grace Cummingsová. Je mi to povědomé,“ řekl Winston.

„To byla ta, která najela do skupiny dětí, co čekaly na Glover Street v Saugusu na autobus,“ řekla Hancocková. „Jedno z nich ochrnulo. Byly toho plné noviny. Čekala na soudní proces pro napadení s úmyslem vraždit.“

Z písmen vyřezaných na jejím těle prýštila krev. Nedokázal jsem je rozluštit. „Proč by ji zabíjel?“

Winston potřásl hlavou. „Vždyť ji nemusel někdo z okna vystrčit. Co když se pořezala sama a skočila?“

Přiklekl jsem k Hancockové a začal rány osušovat rukávem.

„Co to děláš?“ zeptala se. Pokusila se mi odtáhnout ruku, ale nedal jsem se. Po několika vteřinách toho nechala, dřepla si a jen zírala na mrtvou.

Z písmen začínala zase prosakovat krev, ale čitelná byla slova

MILOVANÝ CHLAPEČEK

„Co má tohle znamenat?“ ptala se Hancocková.

Srdce jsem měl až v krku. „Já nevím,“ řekl jsem. „Ale myslím, že se Lucas postará, abychom to pochopili.“

„Trevore Lucasi, tady je doktor Winston,“ zahřímal megafon.

Obrátil jsem se a spatřil Winstona, jak kráčí přes trávník a přidržuje si megafon u rtů. „Ať toho nechá,“ řekl jsem Hancockové.

Já tady nejsem jednoznačná autorita, Franku,“ řekla. „To je tenhle.“ Ukázala na černé caprice, které právě vjíždělo na nemocniční parkoviště.

„Kdo to je?“

„Jack Rice. Je to kapitán státní policie. Winston je jeho podřízený.“

„Vyjděte a setkáme se mezi čtyřma očima,“ pravil Winston. „Ať vás naštvalo cokoliv, násilím se to nespraví.“

„Pojďme k tomu Riceovi.“ Vykročil jsem k autu, Hancocková za mnou.

Když Rice vystoupil z místa spolujezdce, překvapilo mě, že je vysoký sotva metr šedesát a obtloustlý, skoro odulý. Vlasy měl světle kaštanové a jemné jako dítě. Měl na sobě šedý oblek šitý na míru, modrou jemně proužkovanou vestu a červenou vlněnou kravatu, která mu dodávala vzhledu poněkud nadměrné figurky z výkladní skříně bratří Brooksových. Pozdravil Hancockovou, která mě představila.

„Váš člověk, doktor Winston, to zpacká, jestli ho necháte, aby Lucase naštval,“ vyhrkl jsem okamžitě.

Hancocková se snažila chovat diplomaticky. „Doktor Clevenger si cení erudice doktora Winstona, ale s Lucasem máme už své zkušenosti. Je to mimořádně…“

Rice pohlédl přes moje rameno na Winstona.

„Právě jsme tu měli smrtelný případ,“ řekla Hancocková. „Žena skočila ze čtvrtého patra. Byla zle pořezaná.“

„Dostal jsem hlášení, když jsem byl na cestě. Kdo to byl?“

„Grace Cummingsová, osmašedesát let.“

„Zdravotní sestra?“

„Ne. Vězenkyně.“

„Díky Bohu.“

Nemocničním areálem se rozléhal Winstonův elektrický monotónní hlas. „Chci, abyste mi tváří v tvář pověděl, oč vám jde. Jako muž muži.“

V zoufalství jsem svěsil hlavu.

„Jaký vidíte problém, doktore?“ otázal se Rice.

„Jeho mluva je pro paranoika příliš výhrůžná,“ řekl jsem. „Takhle Lucase vyvolávat, to mu může připadat jako zkouška jeho zmužilosti. To my nechceme. My chceme, aby se cítil bezpečně, aspoň v této chvíli. Proto by se mu mělo říct, že ho spojíme s kardinálem Lawem nebo mu obstaráme ten vrtulník.“

Rice zavrtěl hlavou. „Naprosto ne. Svůj postoj jsem komisařce Hancockové už objasnil. S únosci nevyjednáváme.“

„Já nemluvím o vyjednávání, ale o strategii,“ řekl jsem. „Naštvat Lucase nepomůže. On je schopný všeho.“

„To neznamená, že bych měl chuť mu vyhovět.“

„Winstonův přístup se neosvědčí.“

„Ne?“ Zazubil se a kývl přes moje rameno.

Měl jsem pocit, že snad mluvím s bláznem. „Ne,“ ujistil jsem ho.

Zase kývl. „Podívejte se.“

Obrátil jsem se a spatřil Lucase za skleněnými dveřmi nemocničního vestibulu. Měl na sobě nemocniční uniformu a na paži sádru.

Za ním bylo vidět několik dalších postav, ale skleněné tabule dveří byly zamlžené a nedalo se rozeznat, kdo to je. Lucas udělal krok vpřed a dveře se otevřely. Jen vystrčil hlavu, aby se podíval vpravo i vlevo, a zase ustoupil dovnitř.

„Nemáte se čeho bát,“ hlásal Winston.

Za okamžik vyšel Lucas se čtyřmi dalšími ze dveří. Lucas byl uprostřed první řady sestávající ze tří osob, pod paží držel dvě zdravotní sestry v bílém, které vypadaly jako zkamenělé. Každou ženu držel za druhou paži muž za ní a každá měla ke krku přiložený velký nůž. Všech pět dohromady vypadalo jako bizarní pták s ocelovými tesáky.

Winston sklonil megafon a o krok ustoupil.

„Pojďte si se mnou promluvit!“ zvolal Lucas.

Winston couvl o další krok.

Slyšel jsem zachrastit Riceovo policejní rádio. „Nelze zasáhnout,“ řekl hlas. „Nemáme čistý výhled.“

„Sakra,“ pronesl Rice.

„Toho velkého vzadu nepoznávám,“ řekla Hancocková, „ale ten černý vpravo, to je Zweig.“

„Doktor s doktorem, jak jste řekl,“ lákal Lucas Winstona. „Tváří v tvář.“

Winston se obrátil a viděl, že ho všichni tři pozorujeme.

„Nemáme se jeden druhého proč bát,“ řekl Lucas. „Oba jsme čestní muži.“

„Nedělejte to,“ řekl jsem právě tak hlasitě, aby to slyšel jenom Winston.

Možná to Winston riskl právě proto, že jsem mu radil. Nemohu říci. Možná bych mu spíš pomohl, kdybych byl mlčel a poskytl mu trochu času, aby se rozpomněl na údaje z nějakého obskurního článku v časopise. Stalo se však to, že se po nás ještě jednou ohlédl a zvolna vykročil k Lucasovi.

Oba stáli asi deset metrů ode dveří nemocnice, mezi nimi necelý metr, a zírali na sebe. Winston řekl něco, čemu jsem nerozuměl. Lucas se pak usmál a viděl jsem, jak jeho ústa vyslovila jediné slovo: Harpyje.

Z univerzitní přednášky o řecké mytologii jsem věděl, že Harpyje je žravá příšera s ženskou hlavou a trupem a s ptačím ocasem, křídly a pařáty. Jděte pryč!“ houkl jsem na Winstona.

Winston o krok couvl. Pták se k němu přiblížil. Winston se pokusil o útěk, ale obě křídla toho dravce – každé tvořené mužem a ženou – se kolem něj sevřela. Padl k zemi, pták na něj. Slyšel jsem jeho dušené výkřiky a viděl, jak jeho prsty škrábou zmrzlou půdu v marné snaze odplazit se.

Rice sáhl po vysílačce. „Odstřelte toho parchanta!“ zasupěl do ní.

„Zásah pořád nemožný,“ odvětil hlas.

„Nemáme čistý výhled,“ přisvědčil další hlas.

„Nelze!“ štěkl další.

Winstonovy výkřiky dozněly během deseti, patnácti vteřin, které jako by trvaly hodinu, a Lucas i ostatní se zvedli v téže podivné sestavě, v jaké byli předtím. Winston ležel ve fetální poloze, bez hnutí. Z obou nožů stékala krev – Winstonova, tím jsem si byl jist – po hrdlech obou rukojmích.

Lucasova tvář byla bez výrazu, ale oči divoké. Upřel je do mých. „Život!“ zařval. „Dejte mi můj život!“ Od koutků úst mu stékaly po bradě pramínky krve. Se čtyřmi ostatními zvolna couval k nemocnici, dveře se jim otevřely – a byli pryč.

TŘI

Rice vyrazil na svých krátkých nohou jako raketa k Winstonovi a byl u něj první, přede mnou i Hancockovou. Dřepl si a obrátil Winstona na záda, pak okamžitě vyskočil. Všichni jsme stáli hrůzou přimraženi. Z dvaceti nebo i více ran na Winstonově krku, hrudníku a břiše prýštila krev, jedno oko měl propíchnuté, druhé, dokořán otevřené, zíralo k nebi. Chyběl mu kus dolního rtu. Krev mu stékala po bradě a po krku a vytvářela na dlažbě křivolaký potůček.

Dostavili se dva záchranáři, žena a muž, ale zůstali stát v uctivé vzdálenosti za Ricem.

Hancocková se pokřižovala a začala šeptat modlitbu. Právě tehdy se u Winstonovy nozdry vytvořila růžová bublina a zase zmizela. Opakovalo se to dvakrát. Pak už nic.

„Bože, on dýchá,“ řekl Rice. Zavrtěl hlavou, bezpochyby si myslel totéž co já – že Winston už urazil většinu cesty na onen svět a měl by ji raději dokončit. „Musíme to zkusit,“ řekl Rice tiše. Poklekl a poslouchal, zda Winston dýchá. Zřejmě dech neslyšel, a tak jemně posunul Winstonovu hlavu dozadu, pak ho vzal za bradu, stáhl jeho spodní čelist dolů tak, aby mu otevřel ústa, a začal s resuscitací. Jakmile to udělal, vyhrkla z koutků Winstonových úst krev. Potůček na dlažbě se rozrostl v kaluž. Riceovi se roztřásla ruka. „Má pryč jazyk,“ řekl.

Viděl jsem další růžovou bublinu, nafoukla se a zase zmizela. Byl jsem si jist, že to viděli i Hancocková a Rice, ale nikdo z nás se o tom nezmínil.

„Běžte pro nosítka!“ houkl Rice na záchranáře.

Záchranář se rozběhl k sanitce. „Jděte mu pomoct!“ přikázal Rice jeho kolegyni. Vypadala zmateně. Jsou hned u dveří, nejsou zahrabaná,“ řekla.

„Jděte!“ vyštěkl Rice.

Obrátila se a odběhla.

Rice pohnul rukou, která, jak jsem si všiml, byla oproti jeho tělu příliš velká – spíše tlapa – a zakryl Winstonovi nos a ústa, aby zpečetil jeho osud. S Hancockovou jsme si vyměnili pohledy, ale nepokusili jsme se ho zarazit. Držel ruku na místě, dokud záchranáři nepřiběhli s nosítky. Když vstal, nejevil Winston už ani náznak dechu. „Odvezte ho do nemocnice Stonehill,“ řekl Rice záchranářům. „Žádný spěch.“ A odešel.

S odjezdem do Chelsea jsem počkal až do dvou hodin v noci. K místu, kde Winston zemřel, jsem se cítil podivně připoután, asi jako vrah k místu činu. Nebo možná se to, co jsem cítil, podobalo sepětí generála s bojištěm. Dodržel jsem přece svoje zásady nebo to, co jsem za ně považoval – totiž utajit jistá fakta o těch vraždách. Srdce mi říkalo, že jednám správně, že je to jediné možné rozhodnutí – a nyní byli mrtví další dva lidé. Vůbec jsem nechtěl od lynnské státní nemocnice odjet, ale Hancocková mi domlouvala, abych si šel domů odpočinout a nechal si zapnuté pípátko pro případ, že by mě potřebovala. Obával jsem se, aby jí nebylo divné, proč se nechci hnout z místa. Rozumem jsem věděl, že nemůže uhodnout, jak jsem zodpovědný za to, co se stalo, ale byl jsem tak plný pocitu viny, až jsem si představoval, že kdokoli může vycítit, jak jím přetékám.

Stáhl jsem obě okna a nechal se šlehat do tváře chladným předjitřním vzduchem. Snažil jsem sám sebe přesvědčit, že jsem měl právo nechat Lucase sedět ve vězení a dopustit, aby byl souzen za zločiny, které nespáchal. Vždyť ruce zdaleka neměl čisté. Věděl mnohem dřív než já, kdo má ty vraždy na svědomí, a přece proti těm jatkám nezakročil. Naopak, vychutnával svoje spojení s násilím; s násilím, které mě nakonec připravilo o Ráchel.

Já jsem to vraždění aspoň zastavil.

Potíž byla v tom, že jsem nevěřil ve svoje právo kohokoli odsuzovat, ani Lucase. Vzpomněl jsem si, jak mi bylo nanic při vyšetřování vraždy, když prohlásil, že jsme si podobní. Teď, když zahynuli Grace Cummingsová a Lawrence Winston, měl jsem na rukou krev i já.

Vlevo se objevila Schoonerova hospoda. Potřebuješ se napít, řekl jsem si. Takhle to začíná. Potřebuješ. A ta potřeba byla skutečná, vždycky je natolik skutečná, abych zastavil a počkal, až se červená změní v zelenou, a vrátil se k Schoonerovu parkovišti. Protože jsem něco potřeboval – a ne se napít, to registroval i můj mozek. Potřeboval jsem odvahu čelit tomu, co teď musím udělat. A ta mi chyběla. Chlast člověku pomůže zapomenout, že je zbabělec – ale jen na chvíli, a než ta chvíle uplyne, narostou tomu, čemu má člověk čelit, drápy a stane se z toho příšera, jakou byste nechtěli potkat. A pak ta příšera začne chrlit chlast rychleji, než kdo stačí do sebe nalévat, a nakonec člověk potřebuje něco jiného, jako kokain nebo metamfetamin nebo, Bůh ti pomoz, heroin, nejdřív do nosu, pak do plic, pak do žil – až do konečků nervů natolik, aby se příšera už na nic nezmohla.

Motor jsem nevypnul. Seděl jsem na Schoonerově parkovišti v zajetí vzpomínky, jak jsem ani ne před rokem ležel v posteli s Kathy, nozdry ucpané zaschlou krví, levou paži po loket zmrtvělou, nejistý, jestli přežiju noc či ne; pak jsem vzpomněl na další dávku koksu v prádelníku, vyplížil se z postele a ve tmě po ní hmatal mezi složenými ručníky a přikrývkami, ujistil se, že ještě dokážu uvolnit drátek, kterým byl balíček omotán, pak krátkými sladkými vdechy inhaloval prášek, hruď mi ztuhla a mysl milosrdně zmrzla mezi dvěma myšlenkami. A ta představa, děsivá, protože byla nejen odporná, ale i podivně svůdná, mě přivedla zpátky na Lynnway.

„Jsi úplně sám,“ šeptal jsem si a naslouchal těm slovům napůl jako útěše. Neměl jsem rodinu, která by se mi pletla do života. Nebudu mít na záznamníku žádný vzkaz od někoho, kdo by se chtěl ujistit, jestli už není po mně. Moji kamarádi byli barmani a bookmakeři a policajti a městský koroner. Dobří lidé, jeden vedle druhého. A mám je rád, ale nevím, jestli proto, že jsme si blízcí, nebo proto, že vědí dost (nebo že si možná sami prošli dostatečným peklem), aby udržovali odstup. Možná je lehký dotek a spousta prostoru tím největším darem pro člověka jako já, tolikrát zahnaného do kouta zuřícím otcem s lahví v jedné ruce a opaskem v druhé.

Ráchel jsem pustil blízko k sobě. Pak jsem ji ztratil.

Viděl jsem, jak okrouhlá věž západolynnské mlékárny vyvstává na obzoru za Webster Avenue, která začíná palácem Pizza zatlučeným prkny a končí Lynnským Y. Ostře jsem zahnul na Webster a odhadoval, že Cynthia asi už šla domů, když jsem se tak dlouho nevracel.

Minutu nebo dvě jsem seděl v autě, nerozhodný, zda mám jít dovnitř. K čemu jsem vlastně tady? Kdyby šlo o sex, mohl jsem ho mít. Pokaždé jiné děvče. Jestliže se snažím pohřbít svůj stesk po Ráchel nebo uniknout pocitu viny za smrt Grace Cummingsové a Lawrence Winstona, pak je to zase jen droga.

Přitiskl jsem si na oči kotníky prstů. Příliš přemýšlím – moje hlavní obrana proti přemíře citu. Prostě chci vidět Cynthii. Vystoupil jsem.

Počátkem devadesátých let bylo Y komfortní hotel, než si všichni, kdo sázeli na znovuoživení Lynnu, uvědomili, že město už z hrobu nevstane, a udělili budově daňovou úlevu. V následujících letech se stalo stanicí schizofreniků, narkomanů a prostitutek, přicházejících odněkud a mizejících ještě na horších místech, ale v dané chvíli schopných proměnit své sociální dávky za nájem 320 dolarů za měsíc nebo dvaadvacet za den místo pití, drog nebo lístků loterie.

Snaha personálu o údržbu haly vedla k surrealistické kombinaci luxusního nábytku a skleslých lidí. Cestou k recepčnímu pultu jsem minul pomuchlanou dvojici muže a ženy, kteří už překročili střední věk. Seděli každý na jiné pohovce pro dva před fingovaným krbem ze sukovité borovice. Pohovky stály proti sobě, ale ti dva nenavázali kontakt očima. Muž zíral na zrcadlo nad krbem, žena do prázdného místa, kde by měl hořet oheň. Nemohl bych říci, zda k sobě patří, zda na své cestě životem kráčejí ještě vzhůru nebo už dolů, zda tady uvázli, nebo to byla jejich poslední štace. Ale i v mém stavu vyhořelosti mě ty otázky stačily lákat, abych se usadil v křesle blízko nich a zavrtal se do jejich příběhu. Ten impulz mě nepřekvapil. Vždycky jsem cítil někde vespod lidskost, která mě zatahovala do zoufalých životů; nejspíš proto, že jsem sám vyrostl v zoufalství.

Recepční, mladý muž, který prodělal, jak se zdálo, mozkovou obrnu, mi sdělil, že po půlnoci nejsou dovoleny návštěvy; pak, když jsem mu podstrčil deset dolarů, zatelefonoval do Cynthiina pokoje. Řekla, aby mě poslal nahoru.

Vyšel jsem po schodech do druhého patra. Dveře pokoje 305 se otevřely po jediném zaklepání a v nich stála Cynthia v bílém tričku, které jí sahalo sotva ke stehnům. Pohodila hlavou a rovné světle kaštanové vlasy jí spadly jako vodopád k jedné straně obličeje. „Chvíli jsem čekala, pak jsem odešla,“ řekla. „Říkala jsem si, že se v nemocnici asi přihodilo něco ošklivého.“

Těžce jsem polkl. „Nevyšlo to.“

Nastavila ruku. Vzal jsem ji za ni a následoval ji do pokoje. Jediné světlo pocházelo ze sady svícnů po obou stranách postele. Svítila jenom polovina žárovek, ale předvedly mi, co jsem očekával – pokoj laciného hotelu pomalu se rozkládajícího, koberec ode zdi ke zdi plný skvrn a ošuntělé květované závěsy od stropu k podlaze. Překvapil mě pohled na něco, co vypadalo jako docela dobrá olejomalba ženy s křídly ve vlající fialové róbě, visící nad postelí.

„Byli zavražděni dva lidé,“ řekl jsem, ani jsem sám nevěděl, proč se jí svěřuji.

Cynthia se obrátila. Měla vzácnou schopnost nic neříkat. A měla oči, které vypadaly, že všechno chápou. Racheliny oči.

Pustil jsem její ruku a jen jsem stál proti ní. Hleděl jsem oknem do tmy. „Jedna byla pacientka. Skoro sedmdesátiletá. Druhý byl psycholog, který se tam pokoušel pomáhat.“

„Jak zemřeli?“

„Čteš noviny?“

„Skoro ne.“

„Existuje doktor, nějakýTrevor…“

„No, o tohle se zajímá každý!“ řekla.

„Správně.“ Někdy jsem zapomínal, kolik mediální pozornosti ten případ už vyvolal. „Trevor Lucas se zmocnil psychiatrického oddělení, kde byl zavřený. Zdá se, že tu ženu vyhodil ze čtvrtého patra. Byla hrozně pořezaná. Ten psycholog byl zavražděn – ubodán –, když se snažil vyjednávat z očí do očí.“

Posadila se na okraj postele.

„Tys to všechno viděl?“

Usedl jsem vedle ní. Náhle mě zachvátila hrůza z toho, co jsem před pár hodinami viděl Lucase dělat, i z toho, co jsem mu před několika měsíci provedl. Zavřel jsem oči a složil hlavu do dlaní. Před očima mi vyvstal obraz Winstona zápasícího o život. Představil jsem si jeho prsty, zarývající se do země, jak se snažil vyrvat se té obludné příšeře, kterou Lucas vytvořil. Mimovolně se mi stáhly svaly rukou, paží i hrudníku. Dýchat mi činilo obtíže.

„Je ti něco?“ zeptala se Cynthia. Lehce mi položila ruku na týl.

Neodpověděl jsem.

Špičkou prstu mi přejela po ušním boltci. „Chceš se prospat?“

Potřeboval jsem něco víc než odpočívat – dostat se z izolace, povědět někomu pravdu. Měl jsem ve zvyku vidět lidi tak, jak jsem je vidět chtěl. A ji jsem viděl tak čistou a důvěryhodnou – jako řeku, která odplaví moje hříchy. Někteří lidé chodí do kostela a mluví s knězem. Jiní si vyberou za zpovědníka psychiatra. Moje náboženství nemá jméno, ale má tři zřetelné články víry: že lidé jsou mystickými, nevyzpytatelnými způsoby spojeni jeden s druhým, že máme moc jeden druhého léčit a že se pravda často zhušťuje a usazuje na dně společnosti. Cítil jsem, že je dobré a správné vybrat si za důvěrnici šlapku z penzionu, z kterého se stal motel. Ale byla to hrozná chyba.

„On to neudělal,“ řekl jsem. Tíhou toho, co jsem jí odhalil, se mi rozřinčelo v hlavě.

„Jak to myslíš?“ ptala se Cynthia.

Narovnal jsem se, přejel si prsty po obličeji a zíral do stropu. Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. „Trevor Lucas nespáchal ty vraždy, za které je stíhán.“

„Proč si to myslíš?“

Podíval jsem se jí do očí. Nedokázal jsem zastavit proud pravdy. „Protože vím, kdo je skutečný vrah.“

Váhavě přikývla, byla čím dál napjatější. Pohlédla na dveře.

Uvědomil jsem si její obavu, že se k vraždám snad přiznám sám. „Už přes pět měsíců jsem ji neviděl. Pomohl jsem jí do úkrytu, hned jak byl Lucas zatčen.“

„Jí?“

„Té vražedkyni.“

Hleděla na mě přivřenýma očima, jako by se snažila uhodnout, jestli jsem k ní upřímný. Jak by si ostatně mohla být jista, že nejsem třeba chorobný lhář, blázen, který se chce objevit v denních zprávách? Nebo ještě něco horšího. Můj byt určitě nevypadal jako obydlí lékaře. A především já sám jsem nevypadal jako doktor. „Zabila dva lidi. Proč bys jí pomáhal uniknout?“

„Je nemocná,“ řekl jsem. „Nedokázala to sama zastavit.“

„Pak by ji shledali nevinnou.“

„Ne, to by se nestalo. Strávila by zbytek života ve vězení. Dneska poroty prostě odsuzují a nekoukají na to, v jakém duševním stavu byl obžalovaný v době trestného činu. Jeffery Dahmer snědl sedmdesát lidí a byl shledán natolik příčetným, že zemřel ve vězení.“

„Ale přece není tvoje věc, abys…“ Cynthia mi pár vteřin zírala do očí. „Kdo byla ta žena? Jak dobře jsi ji znal?“

Konečně jsem se zabrzdil – příliš pozdě. „Kamarádka. Myslel jsem, že jsme si blízcí, ale nebyli jsme.“

„Takže jsi nechal Trevora Lucase postavit před soud za něco, co neudělal. Abys ji zachránil.“

„Odhadoval jsem, že si Lucas sežene správného právníka a soud vyhraje. Ale on se nakonec uchýlil k duševní chorobě.“ Odmlčel jsem se. „Vypadá to, že se nakonec doopravdy zbláznil. Myslím, že ho přes okraj postrčilo to, že byl zavřený.“

„Kde je ta žena?“

„Někde, kde jí mohou pomoct – někde, odkud se nemůže dostat.“

Cynthia několik vteřin hleděla stranou, pak mi pohlédla zpříma do očí. „Proč mi to všechno vykládáš?“

„Musel jsem to někomu povědět. Moje instinkty mi říkaly, že ti můžu věřit.“ Vzhlédl jsem k obrazu anděla nad postelí.

„A co ti tvoje instinkty říkají teď?“ ptala se Cynthia.

Zamyslel jsem se nad tím. Mysl mi nevykreslila obraz násilí, jehož jsem byl před chvílí svědkem, ale Lucase, odváděného minulého dopoledne ze soudní síně. „Abych mu pomohl,“ řekl jsem automaticky.

„Lucasovi?“

„Ano.“

Jak?“

„To nevím.“

Dotkla se mé tváře. „Ty už nějakou cestu najdeš.“

„Proč jsi si tím tak jistá?“

„Protože tě znám.“

Chtěl jsem tomu věřit. Chtěl jsem uvěřit, že i když jsem ztratil Ráchel, mohl bych najít dalšího anděla.

„Ty jsi šaman, Franku. Léčitel,“ říkala Cynthia. „Proto tolik trpíš. Cítíš bolest svou vlastní i všech jiných lidí – včetně doktora Lucase.“

„No, dřív jsem k němu necítil nic jiného než pohrdání, teď…“

„A teď víš, že jsi člověk.“ Než jsem stačil odpovědět, položila mi prst na rty. „Už nemusíš nic říkat. Já chápu.“ Vstala, pomalu si přetáhla triko přes hlavu a spustila je na zem. Já taky dovedu cítit bolest jiných lidí.“

Ztrácel jsem se v ranním rozbřesku, zastíněném nočními můrami krveprolití. Chytil jsem Cynthii za boky, tak hladké a pevné a vzdálené smrti, a přitáhl ji k sobě.

Potácel jsem se třemi hodinami neklidného spánku, aspoň tucetkrát probuzen výkřiky – někdy Winstonovými, někdy Lucasovými, jindy svými vlastními, které dozněly, jakmile moje oči našly osvětleného velblouda – reklamu cigaret Camel proti Rachelinu oknu. Jel jsem na tom velbloudu zpět do neklidné dřímoty, stejně jako mě Spiderman zanášel do říše dětství, kde moje noční hrůzy sestávaly z otce, který mě honil po našem činžáku a vykřikoval sprosťárny.

V 6.20 jsem se nadobro probudil. Ranní světlo začínalo překrývat bodová světla nad reklamami. Cynthiina ruka spočívala na mé. Jemně jsem ji nadzdvihl a položil na bílou přikrývku, která nás kryla, bílou jako v nemocnici. Polkla a zhluboka se nadechla, ale její oči zůstaly zavřené. Odepnul jsem svoje pípátko od pelesti, kam jsem je předtím umístil, a vzal jsem sije s sebou do koupelny s nadějí, že mi sprcha dopomůže k pocitu, že jsem v noci spal.

Nebyl jsem pod sprchou ani dvě minuty, když se rozhrnul plastikový závěs hořčicové barvy a vstoupila Cynthia. Postrčila mě ke kachlíkované stěně za sprchou a poklekla přede mě. Když brala do úst můj penis, padala jí na tvář a ramena voda. Místnost se zamlžila, takže když jsem na ni shlížel, mohl jsem si před sebou představit Ráchel. Když mě znovu a znovu brala do sebe, držel jsem ji za vlasy. Rozkoš se zmocňovala zároveň mých slabin i mozku. Musel jsem se pevně opřít o stěnu, abych se udržel na nohou. Pevně mě držela. Moje tělo se vlnilo v křečích, pak se uvolnilo jako v odcházejícím přílivu, jako když se uvolní paže přitisknutá k rámu dveří. Poklekl jsem, oba nás zaplavovala horká voda a líbal jsem ji na uši a na krk a na obliny ramen a prsou.

Ozvalo se pípátko. Chtěl jsem zůstat, kde jsem byl.

„Radši se podívej,“ šeptla Cynthia.

Na protest jsem zamručel, ale vstala a vyšla ze sprchy.

Na pípátku bylo číslo mobilu Emmy Hancockové. Ovázal jsem si kolem pasu ručník a šel do ložnice. Telefon tam nebyl. Vrátil jsem se do koupelny, abych řekl Cynthii, že se obléknu a půjdu si zavolat.

„V tašce mám mobil,“ řekla.

Můj obličej asi jevil překvapení.

Pokrčila rameny. „Pracovní nástroj.“

Na sedadle proutěného křesla u okna jsem zahlédl černou koženou kabelku, stylizovanou jako vak se zdrhovadlem. Sebral jsem ji a otevřel. Jak jsem v ní šmátral, připadal jsem si jako kluk, ale nic mi nepřipomnělo matčinu kabelku. Musel jsem se prohmatat mezi svinutými novinami, kondomy značky Trojan MAGNUM a slzným sprejem, abych mobil našel. Vyťukal jsem Hancockovou.

„Frank?“ ozvala se.

„Jo.“ Všiml jsem si v kabelce Cynthiina řidičského průkazu. Soustředil jsem se na něj tak dlouho, abych si přečetl celé jméno: Cynthia J. Baxterová. Průkaz byl vystaven ve státě Maryland.

„Kde jsi?“

„VY.“

„Co tam děláš?“

„Nechtělo se mi jet do Chelsea, tak jsem si tady najal pokoj a trochu se prospal.“

„Y. To je teda chlouba. Proč jsi nezapadl rovnou do lynnského útulku? Tam je to ještě levnější.“

„Nenapadlo mě to. Příště.“

„Doufám, že žádné příště nebude.“ Odmlčela se. „Musím tě informovat o vývoji situace. Lucas vydal další ultimátum.“

„Jo? Já to zopakuji. Měli bychom s tím vrtulníkem přistát rovnou na nemocničním parkovišti. Vypustit nádrž, jestli to učiní Rice šťastným. Aspoň by Lucas viděl východisko.“

„Lucas se tentokrát o vrtulníku nezmínil. Ani o kardinálu Lawovi.“

„Ne? Koho chce tentokrát? Papeže?“

„To zrovna ne. Tebe.“

Prostor pokoje mě najednou sevřel. Srdce se mi rozbušilo. Řekl snad Lucas, co ví o těch vraždách? A co vím já?

„Jsi tam?“ řekla Hancocková.

„Jo.“

„Co myslíš – co ti chce? Zatkla jsem ho přece já.“

A také z něho dala v lynnské věznici téměř vymlátit život. Ale co jsem mu provedl já, to bylo mnohem horší. „Máš stejně dobrý úsudek jako já,“ řekl jsem. Díval jsem se z okna.

„Mluvíš nějak nervózně. Nikdo ti neříká, aby ses vrhl do jícnu sopky. Jen jsem myslela, že by tě mohlo napadnout, jak ten jeho požadavek využít, abychom získali čas.“

Odkašlal jsem si. „Co přesně požaduje?“

„Říká, že se chce s tebou setkat na oddělení. Slíbil, že jakmile tě dostane dovnitř, propustí dvě rukojmí – ty sociální pracovníky.“

Koutkem oka jsem zahlédl, že do pokoje vešla Cynthia, ale můj pohled byl soustředěn jinam. „A jestli tam nepůjdu?“

„Říká, že je zabije. Vlastně řekl: „Harpyje je sežere.“

Naskočila mi husí kůže. „To všechno napsal?“

„Ne. Laura Elmonteová vyřídila vzkaz telefonicky. Vůbec nemluvila jako ta uhlazená řečnice včera u soudu. Lapala po vzduchu a vyrážela slova. Někdo s ní přitom něco prováděl. Nechci na to ani myslet, co asi.“

„Kolik času mi dal na rozmyšlenou?“

„Dvanáct hodin. Ale neví, že tady pan Rice plánuje ve čtyři odpoledne na oddělení udeřit.“

„To nemůže! Lucas je příliš šikovný a k tomu paranoidní. Skončí to tak, že budou všichni vyneseni v igelitových pytlích.“

„Já taky nejsem pro. Ale Rice na státní půdě můj souhlas nepotřebuje.“

Pohlédl jsem na hodinky. 6.50. „Tak mám na rozhodnutí vlastně jen osm hodin.“

„Na rozhodnutí o čem?“

„Jestli za Lucasem na to uzavřené oddělení půjdu.“ Viděl jsem, že se Cynthia obrátila. Ohlédl jsem se po ní. Mysl jsem měl zmrazenou vzpomínkou na tu příšeru složenou z pěti lidí, kterou Lucas nazýval Harpyjí, ale přesto jsem postřehl na Cynthiině tváři strach. Usedla na pelest a dívala se na mě.

„Abych ti ušetřila strach a trápení,“ řekla Hancocková. „Není šance, absolutně žádná šance, že bych ti povolila na to oddělení jít. Chceš-li spáchat sebevraždu, neuděláš to, pokud jsem tu já.“

Vzpomněl jsem si na Lucasovy šílené oči, upřené do mých, když stál nad Winstonovým tělem. „Je duševně chorý,“ řekl jsem spíše pro sebe než k Hancockové.

„No to je ohromný. Proč by sis teda nešel do márnice popovídat s Winstonem, jak výborně ten dobrák doktor reagoval na terapii?“

„Winston ho vyzval. Já mu vyhovím. Aspoň pro začátek.“

„A pak ti můžem dát vytesat na náhrobek: Vyhověl sériovému vrahovi.“

„A jaký nápis bys navrhla pro ta rukojmí? Co třeba pro to mimino?“

„Podívej, já vím, že nějak pronikáš k lidem, ke kterým nikdo jiný nepronikne. Máš talent. Proto si taky zasloužíš to, co si účtuješ. Ale on to není jen Lucas, Franku. Tam nahoře je taky Zweig a Kaminsky. Taky jsme zjistili totožnost toho bílého dlouhána, co šel s Lucasem a Zweigem na Winstona. Je to Craig Bishop.“

Zavřel jsem oči a svěsil hlavu. „Myslel jsem, že byl přeložen zpátky do vězení a čeká na proces.“

„Bishopova rodina má prachy, myslím – aspoň tolik, že mohli najmout prevíta právníka, který tomu přeložení zabránil. Argumentují tím, že jeho duševní choroba je příliš složitá, než aby mohla být přiměřeně léčena ve vězeňském prostředí. Osobně v ní nevidím nic složitého. Uřezat oběti hlavu není zas tak moc jiné než ji zastřelit, když na to přijde.“

„Lucas by musel nejdřív propustit ty dva sociální pracovníky,“ řekl jsem.

„Nikdy by nepřistoupil…“ začala, ale pak se zarazila. „Přece se o té šílenosti nebudem vážně bavit. Zavolala jsem ti, abychom přišli na to, jak získat víc času, ne abychom spřádali myšlenky o sebevražedné misi, ke které stejně nedojde.“

„Ať tedy Rice zapracuje na tom kardinálovi a vrtulníku,“ řekl jsem.

„Tohle katolické církvi ani nenavrhnu.“

„A co ten vrtulník?“

„Ty opravdu myslíš, že by se tím něco změnilo?“

Myslel jsem, že by aspoň měla Hancocková co dělat. „Jako známka dobré vůle by to mohlo na dost dlouho stačit. Mezitím řekni Lucasovi, že o jeho návrhu uvažuju. Řekni mu, že na něj nejspíš přistoupím, jestli propustí tři rukojmí – nejdřív tu těhotnou sestru, od teďka do čtyř hodin, a dvě další, až tam přijdu.“

„Budem blufovat. Abychom získali čas. Ano?“

„Hlavní slovo máš ty.“

„Ale snad nemáš v plánu udělat za mými zády takovou pitomost?“

Pomyslel jsem si, že ať udělám cokoliv, nestane se to stejně za jejími zády, ale před jejíma očima. „Máš moje slovo.“

„Dobře. Já ten vrtulník Riceovi ještě jednou navrhnu.“

„Brzy tam budu a promluvím s ním sám. Jestli mě budeš potřebovat, brnkni.“ Zavěsil jsem. Stál jsem u okna a díval se na všechno, ale na nic konkrétně, neboť jsem v určité rovině věděl, že ta další kapitola v mém životě bude patřit k nejtemnějším.

„Ty se s ním sejdeš? Na tom oddělení?“ zeptala se Cynthia z postele.

Obrátil jsem se k ní. „Já nevím.“

„Připadá mi, že víš.“ V jejím hlase zněla částečně laskavost, částečně protest.

Popírání znám, nemám ho rád. Trvalo mi pár vteřin se s tím vypořádat. Jestli odtamtud vyváznu živý,“ řekl jsem jí, „vyhledám tě.“

ČTYŘI

Odešel jsem z Y kolem čtvrt na osm. Cynthia mě doprovodila k autu. Ráno bylo ještě chladnější, než jsem čekal. Při studeném větru muselo být takových pět pod nulou – což se moc nehodilo k motocyklistické bundě, na pravém lokti prodřené při pádu, který jsem utrpěl jedné deštivé noci cestou do Sturgisu v Jižní Dakotě na rallye harlejů. Políbili jsme se, náš dech se promísil a změnil v zimním vzduchu v bílou páru.

Když jsem se díval za odcházející Cynthií, přijel červený Cutlass Supreme, nejspíš devadesátka.

Calvin Sanger vyndal z úst cigaretu, naklonil se přes přední sedadlo a otevřel okno na straně spolujezdce. Jste trochu daleko od domova,“ řekl. Měl na sobě totéž co u lynnské státní nemocnice – béžové kalhoty ze široce vroubkovaného manšestru, červenou flanelovou košili a hnědou koženou leteckou bundu. Na jeho postavě, vysoké metr osmdesát, tenké jako prut, všechno plandalo. Podle toho, co jsem slyšel o jeho zvyklostech v obdobích velkých reportáží, pravděpodobně si jen hodinku schrupnul u psacího stolu v Itemu. Ale unaveně nevypadal.

„Na Lynnway jsem už nemohl dál,“ řekl jsem. „Zůstal jsem přes noc tady.“

Pohlédl na budovu. „Doufám, že jste neplatil víc než padesát doláčů.“

„Ty pokoje stojí jen kolem dvaceti.“

„Já to znám,“ řekl, oklepal popel z okna a vyfoukl kouř. „Ji znám taky.“

Při té poznámce mě napadlo, jestli jsem opravdu Cynthiiným teprve čtvrtým klientem. „Myslím, že to máte v popisu práce, znát věci,“ řekl jsem.

„Co nejvíc to jde.“ Usmál se svým širokým úsměvem, zachyceným každoročně na titulní stránce Itemu, když doběhl Bostonský maratón. Ještě mu nebylo pětatřicet, ale jeho obličeji dominovalo výrazné čelo, vysedlé lícní kosti a hranatá brada, což mu asi udrží současný vzhled až do šedesátky. Díky jeho tmavé pleti vypadaly jeho bleděmodré oči průsvitné.

„Na tom nic špatného není,“ řekl jsem. Bylo mi zima a nebyl jsem ochoten odpovídat na žádné otázky. „Nashledanou u nemocnice.“ Obrátil jsem se, abych otevřel dveře auta.

„Jednu otázku,“ zvolal. „Jestli máte vteřinku času.“

Obrátil jsem se k němu. „Jak řekla Hancocková, nemohu komentovat ani proces, ani situaci s rukojmími.“

„Samozřejmě. To se samo sebou rozumí. Lámu si hlavu něčím jiným.“

Neodpovídal jsem.

„Ten případ toho druhého, co ho napodobil.“

Ztuhla mi čelist.

„Napadlo mě, že Trevor Lucas rozřezal první dvě oběti – Sarah Johnstonovou a Monique Peletierovou – a nějaký jiný řezník oddělal ty další – Michaela Wembleyho a tu tanečnici.“

Nerad jsem nechával Ráchel v anonymitě. „Michaela Wembleyho a Ráchel Lloydovou.“

„Jo, tu striptérku.“

„Pokračujte.“

„Co tak docela nechápu, je, proč Hancocková nevzala v úvahu to, že přece všechny čtyři oběti Lucase znaly.“

„Ale vzala to v úvahu! Vyšetřovala to. A úřad okresního státního zástupce taky.“ Pokrčil jsem rameny. „Zřejmě byli spíše pod dojmem skutečnosti, že ty druhé dvě oběti byly zavražděny až poté, kdy se Lucas přihlásil na policii.“

Jistě. A to vypadá tak působivě, že si člověk položí otázku, jestli ten doktor vůbec někoho z nich zabil. Ten zabiják mohl mít nějaký vztah ke všem čtyřem obětem i k Lucasovi.“

Myslel jsem, že mě Sanger pozoruje a čeká na mou reakci. Nebo mě možná moje vina činila paranoidním. „Byly mezi nimi rozdíly,“ řekl jsem. „První dvě mrtvoly se našly v Lynnu. Obě byly ženy, jeho pacientky. Také jeho milenky.“

„To ještě neznamená, že je zabil.“

„Na to je tu porota.“

„To jo, ale Lucasova obhajoba zní: duševní porucha, ne že to neudělal.“

„A toho se chcete chytit.“

„I když pořád mele, že nikoho nezabil.“

„To se tak může říkat, že pořád mele. Ale vy jste novinář.“

„A co si myslíte vy? Chci říct – může být ten druhý vrah vlastně původní pachatel?“

Já?“ Naklonil jsem se a opřel se rukama o rám dveří. Já myslím, že jsem cvokař, Calvine, a vy jste reportér a Emma Hancocková je zkušená policistka. Nejlepší, jakou znám. Myslím, že víme tolik, kolik chce, abychom věděli. Nic víc. A musíte věřit, že kdyby si myslela, že její neteř možná rozřezal někdo jiný než Trevor Lucas, hledala by ho i pod zemí, až by se město třáslo.“ Zábly mě prsty. „Tohle si myslím.“

Dlouze potáhl z cigarety, polkl kouř a vypustil jej nosem.

„Nejspíš máte pravdu.“

Měl jsem pocit, že jsem dal najevo víc emocí, než by se slušelo. Obrátil jsem se k autu, abych otevřel dveře, pak zase k němu.

„Zmiňte se o tom někomu – a může vás odkrouhnout.“

„Kdo mě viděl běžet, ten to ani nezkusí.“ Mrkl na mě. „Nashle u nemocnice.“

Jistě.“ Když odjížděl, nasedl jsem do auta, nastartoval, zapálil si cigaretu a začal se proplétat postranními ulicemi na Lynnway, přičemž jsem ve zpětném zrcátku sledoval, jestli Sanger neobrátil a nejede za mnou.

Asi v 7.40 jsem vyjel severním směrem po silnici číslo 95. Slunce mě oslňovalo. Na předním skle se tvořila lehká námraza.

Po třiačtyřiceti letech existence na této planetě jsem měl jediného člověka, kterého jsem musel vidět, než vstoupím na pokraj. Vzal jsem do ruky telefon, vyťukal číslo Matta Hollandera na klinice Austin Grate v Rowley, dvaatřicet kilometrů na sever.

Hollander a já jsme získali psychiatrickou specializaci společně vTuftsu. Byl o rok přede mnou, a když jsem nastoupil, byl jmenován mým konzultantem. Byla to šťastná kombinace. Já jsem tehdy měl silnější sklon k aroganci (synonymum nízké sebeúcty), ale Hollanderova pozoruhodná schopnost chápat i nejbizarnější emoce a chování mě okamžitě přesvědčila, že se o lidské povaze musím ještě spoustu naučit a že se to právě na tomto místě naučím. Začal jsem méně mluvit a více naslouchat, což je přirozeností pro indiány a buddhisty, ale my ostatní se o to musíme snažit. Woody Allen jednou řekl, že devadesát procent života sestává z předvádění se. Devadesát procent léčby lidí stižených psychickým utrpením sestává z mlčení – alespoň tak dlouhého, aby z nich mohla vykrvácet pravda. Zní to jednoduše, ale jednoduché to není.

Od dob rezidentury v nemocnici, zatímco já jsem si otevřel a zase zavřel vlastní ordinaci a začal shánět soudní případy, použil Hollander rodinný majetek k získání řetězce prvotřídních psychiatrických léčeben.

Když jsme se tehdy v Tuftsu setkali, nemohl nikdo z nás tušit, že ho o patnáct let později požádám o laskavost, která nás oba přivede do křížku s profesionální etikou i se zákonem.

Přihlásila se služba. Uvedl jsem svoje jméno, požádal o Hollandera a čekal.

„Dlouho jsme se neviděli,“ řekl Hollander.

„Nevěděl jsem, jestli se můžu zastavit.“

„Kde se můžem sejít? Co v Agawamu? Odtud rovně po silnici 1 A.“

Odhadl jsem, že mě nechce mít v areálu nemocnice – po tom, co jsme spolu provedli. Já vím, kde to je. Budu tam za pětadvacet minut.“

„Žádný spěch.“ Zavěsil.

Agawam je hostinec v tradičním stylu, s přijatelným jídlem, halasnou obsluhou a záhadnou rezonancí, která drží hosty pár metrů od pultu. Hollander mě už čekal v boxu pro šest osob v zadní části restaurace. Zamával mi.

Posadil jsem se. Před ním se ještě kouřilo ze zpola snědené porce sekané s vařenými brambory. „To jsem rád, že tě vidím, Matte,“ začal jsem. „Vypadáš…“

„Vypadám tlustě.“ Pokrčil masivními rameny, usmál se a pohltil mou ruku svýma oběma. Měl na sobě bezvadně vyžehlenou košili nadměrné velikosti a kalhoty barvy khaki, ale odhadoval bych, že váží pořád tak sto padesát kilo jako před půl rokem, když jsem ho viděl posledně. Předčasně šedivé vlasy měl vlhké a úpravně sčesané dozadu. Safírově modré oči mu zářily. „Jsem čím dál tlustší a cítím se čím dál líp.“

Přikývl jsem. Během naší rezidentury se se mnou Hollander podělil o teorii, že molekuly tuku „promazávají“ kolečka v mozku. Hájil ji příklady velkých mužů jako Ben Franklin, Winston Churchill, „minnesottští Tlusťoši“, H. L. Mencken a Luciano Pavarotti. Vandráci, zloději a vrazi, tvrdil, jsou skoro vždycky hubení jako tyčky. „Potřeboval jsem si sáhnout na dno.“

„Moh ses ozvat dřív. Myslím, že jsem ti říkal, abys počkal asi tak měsíc, než se to utiší.“

„Myslel jsem, že čím déle, tím líp.“

„Proč?“

„Žeje to bezpečnější.“

Hrábl vidličkou do své sekané, polkl sousto a přikývl. „To beru – jestli to myslíš citově.“

„Cože?“

„Nechtěl jsi jitřit své city.“

„Ale jdi! Tohle si nech pro platící klienty.“

„Ty ses nebál policie. Bál ses vlastního srdce.“

Naklonil jsem se k němu a snížil hlas. „Matte, to, co jsme udělali, by nás mohlo stát od dvaceti let po doživotí. Toho jsem se bál. Nechtěl jsem to svoje srdce ani sebe celého nechat zavřít do cely v Concordu.“

„Hovno.“ Kývl na servírku.

„Já jíst nemusím.“

„Já ano.

Podíval jsem se a viděl, že většina jeho sekané už zmizela.

„Ty ses bál čelit vlastnímu já. S někým jsi přes rok žil. Myslel sis, že ji miluješ. Část tebe – velice temná část – ji asi milovala. A říkáš, žes neměl potuchy, kdo vlastně je.“

„Prima. Možná máš pravdu. Ale kvůli tomu tady nejsem.“

Namířil na mě vidličku. „Nechoď na mě s ‚možná‘, nebo ti vydrápnu kus masa z ksichtu.“ Namočil do omastku kus chleba, který jako kouzlem zmizel v jeho ústech a sklouzl do krku. „Dalo ti práci pochopit, proč jsi vlastně žil s úplnou cizinkou.“

„Po životě s mými rodiči mi to připadalo bezpečnější.“

„No, teď už jsi chytřejší. Nebo bys tedy měl být. Cizí osoby nemusí bezpodmínečně mít méně démonů. Jen tě s nimi neseznámily.“

Přemýšlel jsem, nakolik důvěřuji Cynthii. Mlčel jsem.

Hollander si osušil ústa ubrouskem. „Tady doopravdy jde o to, že nemáš kuráž seznámit se sám se sebou.“

„Cože?“

„Ty jsi spráskaný malý kluk, Franku. Pořád ještě máš v sobě tu bezmocnost a vztek. Potřebu pomsty. Na kokain a na chlast ses nedal jen tak bez příčiny. S vražedkyní jsi nezačal žít čirou náhodou.“

„Říkáš, že jsem siji vybral, protože je taková?“

„Ano. To říkám.“ Zmizela v něm vrchovatá vidlička brambor a další kousek chleba. „Protože podvědomě, kamaráde, násilí proniká k jádru tvé bytosti jako nic jiného. A vždycky bude – dokud se někomu neotevřeš a neriskneš pustit si k sobě někoho tak blízko, až by tě mohl ranit – někoho, kdo tě ale bude milovat.“

K našemu stolu přistoupila servírka, padesátnice s mužskou postavou i hlasem. „Ještě, doktore?“

Hollander ukázal na svůj talíř. Oči upíral na mě.

„Předpokládám, že to znamená ano. Co si dáte vy, mladý pane?“

„Jen kávu.“

„Smetanu a cukr?“

„Nic z toho.“

„Teda vy jste povedená dvojice,“ uchechtla se a odešla.

„Já vím, že to není lehké, Franku. Já si sám právě dávám práci, abych pochopil svou vlastní křehkou, bláznivou, ubohou a skvělou dušičku.“

„Gratuluju.“

„Bylo to dlouhé a zoufalé dvoření. A zdaleka není u konce. Ale stojí za tu námahu.“ Mrkl na mě. „Tak mi řekni, proč sis vybral k návštěvě dnešek.“

„Možná nebudu nějakou dobu k mání.“

„Kam máš namířeno?“

„Musím dát něco do pořádku v rodině. Nevím, jestli jsem ti někdy povídal o potížích s tetou…“ Zarazil jsem se. Nemohl jsem mu lhát. Jdu na uzavřené oddělení vyjednávat s Trevorem Lucasem.“

Hollander našpulil rty. „Neblbni! Jestli tam půjdeš, možná se už nedostaneš ven.“

„Má tam sedm rukojmích. A dva další lidé jsou už po smrti.“

„A ty chceš být třetí.“

„Mezi těmi rukojmími je těhotná zdravotní sestra.“

Zíral na mě. Hněv mu zvolna vyprchal z tváře.

„Slyšel jsem všechno v televizi,“ řekl. „Všechny tři sítě to vysílají jako hlavní zprávu. Však jsem si dělal starosti, že si budeš dávat vinu.“

„Nechal jsem Lucase sedět ve vězení. Nechal jsem ho jít před soud, i když jsem znal pravdu. Jak bych si tedy neměl dávat vinu?“

Já nevím, Franku. Nejsem tu od toho, abych posuzoval něčí vinu. Co si pamatuju, tys to taky nedělal.“ Pohlédl mi přes rameno, aby si byl jist, že ho nikdo neposlouchá, pak se mi zadíval přímo do očí. Jeho hlas zněl laskavěji. „Pokud jsem neměl halucinaci, vpašoval jsi mi před půl rokem – skoro na den – uprostřed noci do baráku vražedkyni. Škemral jsi, abych ji schoval na svém oddělení střežené péče. Děsila tě představa, že by doživotně za mříží, natož snad na elektrickém křesle skončila žena, která se stala vražedkyní, protože byla v dětství týrána a zničena dřív, než dostala šanci. A jsem si naprosto jist, žes mi řekl, že by tvoje Ráchel – která možná byla přesně taková žena, jakou jsi potřeboval – chtěla, aby její vražedkyně byla léčena, ne zahubena. Pamatuji si, jak to na mě zapůsobilo. Myslel jsem si, že to o ní vypovídá víc než hory knih.“

Hrdlo se mi sevřelo.

K našemu stolu přistoupila servírka s mou kávou a Hollanderovým nášupem sekané.

„Díky,“ dostal jsem ze sebe.

Když kladla na stůl talíř a mou kávu, hleděla na mě se sympatiemi. Pravděpodobně mě považovala za Hollanderova pacienta. „Nebudu vás rušit. Budete-li chtít ještě kávu, jen na mě mávněte.“ Zamířila zpět za pult.

Hollander se ke mně naklonil, deset, patnáct centimetrů stolku mu zmizelo pod břichem. „Možná bys měl dát sám sobě novou šanci, místo rozsudku smrti v Lucasových rukou. Ty ses o to neprosil, abys byl do tohohle zatažen, a nikdo nemohl předvídat, že se věci vyvinou takhle. Oba jsme si představovali, že nějaký fikaný právník Lucase vyseká.“

„A to se nestalo.“

„Ne. Nestalo. A po první oběti ten případ policie nevyřešila. A Lucas po druhé oběti zabíjení nezastavil – což mohl. A před dvaceti lety nikdo neochránil jedenáctiletou holčičku, kterou – i její sestřičku – znásilňoval otec. A nikdo tomu děvčeti nepomohl, až doteďka, což je přesně o čtyři mrtvoly pozdě. O pět, počítáš-li život, který mohla vést sama.“ Hodil do sebe vrchovatou vidličku sekané. „Svět je nevypočitatelný, člověče, což znamená, že se nedá ovládat. Jestli nasadíš život, může si každý jiný nabulíkovat, že jsi světec, ale ode mě nečekej, že na tebe na tvé smuteční hostině budu pět chválu.“

„To poslední, co bych na své smuteční hostině chtěl,“ řekl jsem, „by byl tvůj zpěv.“

Hollander se proti své vlastní vůli usmál. Zaútočil na svou sekanou, pak zase zvážněl. „Tak ty jsi doufal, že ji uvidíš,“ řekl.

Srdce se mi rozbušilo. „To jsem neřekl.“

„Dobře. Říkal jsi, že se potřebuješ se mnou dotknout dna, zčista-jasna, než nasadíš život.“ Poklepal si na čelo. „Nezapomeň, že tuhle raketovou loď den co den promazávám a olejuju. Ty se chceš dotknout dna, po tom, co jsme udělali. Potřebuješ vědět, jestli jsi byl blázen.“

„Nejsem si jist, jestli to chci vědět.“

„A radši bys toho měl nechat.“

Několik vteřin nebylo slyšet nic než cinkání Hollanderavy vidličky.

„Je ještě na oddělení?“ zeptal jsem se. „Převezli jste ji do jiné nemocnice?“

Sevřel rty, na čele se mu objevily hluboké vrásky. „Pro tvoje dobro bych ti nejspíš měl lhát.“

„Kdybys tomuhle věřil, měl bys jiné povolání.“

Díval se z okna. „Než začal ten proces, uvažoval jsem o tom, že ji pošlu do svého zařízení na Panenských ostrovech. To by možná byla ta správná věc.“ Jeho oči se vrátily k mým. „Ale neudělal jsem to.“

„Proč?“

„Žebronila, abych ti nejdřív zařídil návštěvu. Část mne asi chtěla, aby k tomu došlo.“ Potřásl hlavou. „Možná jsem ještě praštěnější než ty.“

„Pochybuji.“

Sáhl po mém šálku kávy a napil se. „Jestli ti zařídím setkání, musíš být uvážlivý. Nemůžeš používat jejího ani svého pravého jména. Přijal jsem ji jako Nancy Mathesonovou. Dalo to práci, udržet všechno pod pokličkou. Dokonce jsem si ponechal zaměstnance, které bych jinak byl propustil – jen abych omezil střídání personálu, aby přišla do styku s co nejméně lidmi.“

„Děkuju ti. Věděl jsem, kolik od tebe požaduju, když jsem ji k tobě přivezl.“

„O tom nemluv. Jen to neproval.“

„Tuší někdo pravdu?“

„Myslím, že ne. Ze začátku – prvních několik týdnů pobytu – trvala na tom, že je sama lékařka, že byla nadrogována a ilegálně dopravena na oddělení. S touhle skutečností jsem si poradil tak, že jsem personálu pomohl diagnostikovat paranoidní schizofrenii a pak naordinoval hodně vysoké dávky haldolu a ativanu pro zklidnění. Jakmile mi jednou poskytla příležitost dost dlouho s ní posedět, zřejmě pochopila, že v jejím nejlepším zájmu je zůstat ve špitále místo za mřížemi. Od té doby se nezmínila, že je doktorka.“ Dojedl svou sekanou. „Jenže člověk nikdy neví – je tam jeden poradce, velmi příjemný mladý muž jménem Scott Trembley –, který se o ni od samého začátku zajímá. Prý spolu každý den soukromě hovoří.“

„Ale ten Trembley přece snad nic neroznesl.“

„Mně rozhodně ne.“

„To nezní moc přesvědčivě.“

„Promiň. Nevěděl jsem, že k mé práci patří dodávat ti dobré pocity.“

Pohlédl jsem z okna, jen tak. „Dokázal jsi k ní opravdu proniknout? Myslíš, že se lepší?“

„Těžko říct. Měl jsem na to jen půl roku. Nemusím ti přece říkat, že mluvím o chorobě, u které to může trvat léta, než léčba zabere.“

„Takže žádná změna k lepšímu?“

Pokrčil rameny. „Dětské krůčky, hochu. Zdá se být trochu ochotnější mluvit o svém dětství, trochu otevřenější myšlence, že její časné trauma mohlo roznítit v dospělosti její zuřivost. Ale mluvím s ní na oddělení, ne ve skupině. Možná jde pořád ještě cestou nejmenšího odporu a říká mi to, o čem si myslí, že chci slyšet.“

„Má mimořádnou schopnost klamat.“

„Tu má většina hromadných vrahů.“

Jel jsem za Hollanderovým dodávkovým silveradem na východ po silnici číslo 97 k prosté dřevěné šipce přitlučené na strom, na níž byla písmena KAG. Silnice se proplétala po celé míle mezi zemědělskými usedlostmi a lesy, než skončila u řady kamenných sloupů kolem vchodu na kliniku Austin Grate. Zaparkovali jsme na půlkruhovité příjezdové cestě k Hollanderovu majestátnímu obydlí. Než jsem napůl vylezl z auta, byl už Hollander u mých dveří. Vzpomněl jsem si, že jeho rozměr se vždycky zdál být úměrný jeho hbitosti. „Zavolal jsem předem vrchní sestře, aby bylo vše připraveno pro návštěvu,“ pravil. „Řekl jsem jí, že jsi psychiatr, s kterým případ konzultuji.“

Kráčeli jsme k hlavní budově, postavené roku 1809 jako sídlo prominentního obchodníka, pak adaptované na školu a sanatorium, než ji předchozí majitel přestavěl na psychiatrickou léčebnu. Hollander dal odstranit vrstvy koberců ode zdi ke zdi, linoleum i umakart a obnovit každou píď borovicových podlah, obložení stropu a dráhy pro kolečková křesla. Když člověk kráčel halou a chodbou, neviděl ani náznak dřívějšího – ani současného – využívání budovy. Trochu mi připomínala přijímací kanceláře půltuctu akademických institucí, které mě kdysi odmítly, což mohl být také jeden z důvodů, proč jsem nikdy nepřijal Hollanderovu nabídku místa na Austin Grate. Elegance mě zbavuje citové rovnováhy, houpu se příliš vysoko nad ošklivějšími skutečnostmi života. Dveře a stěny výtahu, kterým jsme jeli, byly pokryty reliéfovými mahagonovými panely. Mosazné ovládací knoflíky se blýskaly. Graffiti by mi mohla dodat sebejistoty, ale nikde se nevyskytla jediná sprosťárna. Hollander stiskl knoflík čtvrtého podlaží. „Museli jsme střežené oddělení renovovat podle přísnějších státních měřítek,“ řekl. „Ten rozdíl ti neujde.“

Když se otevřely dveře, bylo bílé osvětlení výtahu potlačeno stropními zářivkami. Podlahy byly pokryty vysoce lesklými zelenými a černými linoleovými čtverci. Stěny byly z bíle natřených škvárobetonových bloků. Všechno zářilo, ale ne tak, aby upoutávalo mou pozornost. „Pod vším tím betonem a plastem je krásné dřevo, stejně jako dole,“ řekl Hollander a vrtěl hlavou. „Je to pro ostudu. Kdyby bylo po mém, nechal bych ho odkryté. Když se postaví pevnost, lidé se chovají, jako kdyby do ní patřili.“

U vchodu na oddělení byly dvoje železné dveře s okénky z drátěného pletiva, oddělené strážní budkou za sklem tlustým přes tři centimetry. Strážný stiskl knoflík, aby nám odemkl první dveře. Hollander se zastavil, než mu dal pokyn, aby nás pustil i těmi druhými dveřmi. „Patnáct minut, nanejvýš,“ řekl. „A jestli slečna Mathesonová dá najevo, že se přestává ovládat, nebo začne vykládat svůj blud, že je lékařkou, budeš muset odejít okamžitě. Jasné?“

Přikývl jsem.

Hollander pokynul strážnému. Cvakl zámek. Vešli jsme.

Hlavní chodba oddělení byla holá až na umělecké plakáty připevněné tu a tam na stěně pod plexisklem. Zdravotní sestry pobíhaly s léky sem a tam. Ve společenské místnosti jsem zahlédl jen tři pacienty, každého s ošetřovatelem ve vzdálenosti délky paže. „Máte tu prázdno?“ zeptal jsem se.

„Ve skutečnosti plno. Devět mužů, devět žen,“ řekl Hollander. „Každý pacient má tady program padesát ku deseti. Padesát minut ve svém pokoji, deset minut mimo, kromě stanovených terapeutických sezení. Programy rotují tak, aby vždycky byli ve společných prostorách nanejvýš tři pacienti.“

„Velmi účinné,“ poznamenal jsem.

„To je jednoduchá aritmetika,“ řekl a mrkl na mě. „Kdo nepoznal žádnou pevnou strukturu v dětství – a ty víš stejně dobře jako já, že tady není ani jediný člověk, který poznal něco jiného než chaos a krutost –, pro toho končí svět, když se mu všechny ty struktury, co mu chyběly, nacpou do krku najednou. Zamčené dveře, naprogramovaný prostor, cely jak ve vězení.“

„Myslím, že je to nutné.“

„Ovšem že je to nutné. Jsou to nebezpeční lidé. Aleje to i tragédie. A tomu právě represivní justiční systém nerozumí. Zlo se z nikoho nedostane trestáním.“

Myslel jsem na Trevora Lucase, ale neřekl jsem nic.

„Víš, co říkal Gerry Spence.“

„Nevím.“

„Přání být soudcem by mělo být pro tuto službu diskvalifikací.“

Hollander mě vedl k hovorně C, místnosti asi tři krát čtyři metry s bledě růžovými stěnami, kávovým stolkem z přírodního dřeva a dvěma čalouněnými křesly proti sobě. Na hlavní chodbu vedlo pletivové okno. „Doufám, že najdeš to, proč jsi přišel,“ řekl a zmizel.

Usedl jsem do křesla. Pokusil jsem se je posunout, abych měl lepší výhled z okna, ale nepohnulo se. Pohlédl jsem dolů a viděl, že má nohy připevněné k podlaze. Prohlédl jsem si stolek a zjistil totéž.

Za pár minut se ze změti náhodných kroků, které bylo slyšet z chodby, vydělily dvoje a mířily sem. Vstal jsem. Srdce se mi rozbušilo. Citové pohnutí, které mě hnalo do Austin Grate, vyvanulo. Co jsem vlastně od té návštěvy očekával? Co znamenalo, že jsem ji chtěl vidět? Napadlo mě poslat ji pryč a vypadnout.

Dveře se otevřely. Stála v nich Kathy v džínsech a bílém tričku, vedle ní Hollander. Její světlé vlasy, dokonalá postava a zelené oči nebyly jiné, než když jsem ji před půl rokem u něj nechal; nebyly jiné, než když jsme spolu bydleli v Marbleheadu. Na povrchu jsme tehdy tvořili dokonalý obraz: psychiatr a gynekoložka ve viktoriánské vile na pláži. Nikdo by netušil, že je to pozadí pro vražednou žárlivost.

Kathy tehdy spala zároveň s Trevorem Lucasem i se mnou a překypovala vztekem na jiné sexuální vztahy nás obou. Byly čtyři. Při pohledu na ni jsem cítil tutéž podivnou směs nenávisti, lítosti a zármutku jako oné noci, kdy jsem ji přivezl k Hollanderovi s vědomím, že zavraždila dvě Lucasovy milenky, jednoho sexuálního partnera a mou jedinou opravdovou lásku, Ráchel.

„Chceš mluvit se slečnou Mathesonovou o samotě?“ ptal se Hollander.

Kathy na něj pohlédla, pak na mě.

Váhal jsem. Ještě jsem mohl celou věc odvolat, ale věděl jsem, že by mi to na vnitřním zmatku neubralo, ale přidalo.

„Chtěl bys, abych tady zůstal?“ ptal se Hollander.

„Ne,“ vyhrkl jsem. Snažil jsem se sebrat, protože jsem měl na paměti, jak je důležité, aby moje interakce s Kathy vypadala profesionálně. „Dej mi vědět, až těch patnáct minut uplyne.“

Hollander vedl Kathy ke křeslu proti mému. „Až domluvíte, přijď za mnou do domu,“ řekl a šel.

Mysl jsem měl ztuhlou úzkostí. Zvolna jsem usedl. Nikdo z nás nepromluvil. Místností se rozléhalo tikání. Rozhlédl jsem se a viděl hodiny za železnou mřížkou nad pletivovým oknem.

„Proč jsi tady?“ řekla konečně Kathy bez jakékoli emoce.

„Přesně nemůžu říct.“ Po Kathy se mi přece nestýskalo, neměl jsem teď radost, že ji vidím, necítil jsem nic podobného touze. Ale ještě jsem se cítil s ní spjatý. Možná nás nespojovalo jen násilí, ale i trápení. Sice se mi Kathy se svou traumatizující minulostí svěřila až po vraždách, ale oběma nám bylo v dětství ublíženo. Oba jsme se pokusili zvítězit nad svým trápením tak, že jsme se stali lékaři a snažili se ulehčovat utrpení jiným.

Uplynulo několik vteřin. Chabě se usmála. „Máš se dobře?“

„Jakžtakž.“

„Doufala jsem, že aspoň jeden z nás na tom bude líp než jakžtakž.“

Přikývl jsem.

„Dokázal jsi vydržet bez drog? Jsi silnější?“

Myslel jsem na to, co Hollander při snídani říkal, ale neodolal jsem jejímu vstřícnému kroku. „Jsou tady na tebe hodní?“ zeptal jsem se.

Z její tváře zmizel jakýkoli náznak přívětivosti. „Tohle se ti líbí, co? Konečně jsem úplně pod kontrolou.“

„O to nejde.“

„Ó!“ pošklebovala se. „Člověk se tak snadno splete. Ty jsi volný, můžeš jít. Já jsem pod zámkem. Tvůj kámoš Matt mě může napumpovat haldolem nebo thorazinem, kdykoli se mu zachce. Můžou mě prohledat až na kůži, když si myslí, že jsem ukradla tužku nebo lžíci z umělé hmoty. Kdybych tě ohrožovala, přistanu v polstrované cele nebo na izolaci.“ Její pohled sjel k mému rozkroku. „Zrovna to vypadalo, že se každou chvíli uděláš.“

Instinktivně jsem pohnul předloktím, abych se zakryl. „Tohle je úplně vedle. Nemohli bychom začít znovu?“

„To ty z té trošky moci hned ztvrdneš, Franku? Fantazíroval jsi, že sem přijdu v andělíčku vzadu otevřeném?“ Roztáhla kolena a přejela si prstem po stehně vzhůru a pak po denimovém švu mezi nohama. „Dostal jsi chuť mě plácat?“ Skousla si dolní ret jako ostýchavá školačka. „Máš chuť mě šoustat?“

Zdvihl se mi žaludek. „Je mi z toho smutno,“ dostal jsem ze sebe. „Přál bych si, abych ti mohl pomoci.“

„Ty mi chceš pomoct,“ uchechtla se, předklonila se a nevěřícně přivřela oči. „Kvůli tomu jsi mě strčil do tohohle pekla?“

„Chtěl jsem tě dostat do nemocnice místo do vězení.“

„Protože je to tvoje doména.“

„Protože jsi nemocná.“ Protože jsem myslel, že tě miluju.

„Ach, ano. Nemocná Kathynka. Strč ji do špitálu a ona všemohoucímu cvokaři poděkuje, že ji ušetřil. A co tvoje nemoc?“ Posunula se v křesle dozadu. „Mohla bych přísahat, žes mě mučil za to, že jsem zabila tu tvou kurvičku Ráchel.“

Ta slova mě zasáhla jako rozmáchlé kopnutí do břicha. „Nech toho,“ řekl jsem.

Jen se na sebe podívej,“ řekla a obrátila oči k nebi. Ještě jsi jí celý posedlý.“

Kdybych se neovládal, vrhl bych se na Kathy a ztloukl ji pěstmi za to, že špiní Rachelino jméno. Ale rychle jsem si připomněl, že z ní mluví její choroba. Moje návštěva v ní roznítila primitivní žárlivost a vztek. Musím zachovat rozvahu – myslet a jednat jako psychiatr. „A tyji ještě pořád nenávidíš,“ dostal jsem ze sebe, „i když je už mrtvá. Tušíš aspoň, proč ji nenávidíš? Pomohl ti Hollander na to přijít?“

„No, to je psychiatr na sto jedno procento, to je fakt. Myslí, že je to víceméně proto, že mě otec znásilňoval a pak, když jsem byla v pubertě, mě poslal k vodě kvůli mé mladší sestře. Myslí, že od té doby jsem zmatená a zlá. Moc zlá!“

„Co si myslíš ty?“

Bezvýrazně na mě zírala. Promluvila mechanicky: „Mně připadá, jako bych teď dovedla otevřeněji vyjadřovat city. Jsem si jistá, že bych teď už nikomu neublížila.“

Chtěl jsem se dostat ke Kathyině lítosti nad tím, co se jí stalo. „S tím ubližováním jsi začala ty?“

„Ty se teda na tý svý cestičce k nadvládě opravdu vznášíš, co?“

Já nehledám žádnou nadvládu. Přivezl jsem tě sem přece proto, aby ses uzdravila.“

„Tomu svýmu kámoši Mattovi jsi to možná dokázal nabulíkovat, ale my dva bychom měli být vůči sobě upřímní, Franku. Tys přišel na způsob, jak mě a Trevora dostat pod zámek, i když Trevor nic zlého neudělal.“

„Ale věděl o tom!“ Zuby mi zaskřípaly. „A nechal tě vraždit dál.“

Jako kdyby mě mohl někdo zarazit!“ Znělo to hrdě a vzdorně. „Nechal mě, abych ho milovala – to je všechno, co udělal. A to tě doopravdy žere. Ty sis nikdy nikoho k sobě tak blízko nepustil.“

Pohodila hlavou. „Málem jsi nás dostal navěky do svěrací kazajky oba. Ale odhaduju, že s Trevorem je mnohem těžší pořízení, než sis myslel. Toho zavři do cvokárny – a on ji nakonec bude řídit!“

Srdce se mi rozbušilo. Netušil jsem, že slyšela o lynnské státní nemocnici.

„Sem taky chodí ranní noviny, miláčku. Jsou rádi, když zůstáváme v kontaktu s realitou.“

„Nechtěl jsem, aby se něco takového stalo.“

„Ale způsobil jsi to.“

Naskočila mi husí kůže.

Vstala a o krok se přiblížila. „Udělala bych cokoliv, abych Trevora zachránila.“ Rozepnula si džínsy. „Ať mě za ním pustí do lynnské státní! On mě potřebuje.“

Pouhá myšlenka, že by Kathy na uzavřeném oddělení spojila síly s Trevorovými, mě děsila do morku kostí.

„Prosím! Mohla bych pomoct té těhotné ženě a jejímu děcku.“

Jelikož se novinové titulky zřejmě ke Kathy dostávaly zcela spolehlivě, nechtěl jsem ani pomyslet, jak by reagovala na zvěst, že jsem na uzavřené oddělení šel sám. Zoufale se mi chtělo odejít. Vstal jsem a vykročil ke dveřím.

Kathy mi zastoupila cestu. Rozepnula si zip. „Tady mě nenechají používat břitvu, tak se nemůžu vyholit tak, jak se to Trevorovi líbí, ale stejně je to pěkné. Pořád to patří jemu.“

Kývnutím jsem na sebe upozornil jednu ze sester na chodbě.

Kathy mě popadla za druhé zápěstí a vedla mou ruku po dokonalých oblinách svého břicha, po místech, která jsem ještě před půl rokem tak lačně laskal. „Sáhni mi pod kalhotky,“ řekla, „vem si, co chceš. Jen mě nech být chviličku s ním.“

Vyškubl jsem ruku právě včas, než sestra došla k pokoji. Otevřela dveře. „To jste skončili tak brzy?“

Kathy se obrátila tváří ke stěně. „Tak brzy?“ opičila se odporně mazlivou intonací.

Vyrazil jsem ven a pádil k zamčeným dveřím.

„Doktore!“ volala za mnou Kathy.

Neohlédl jsem se.

„Uvidím vás zase? Moc mi připomínáte tatínka.“

Chtěl jsem být co nejrychleji pryč od Kathy a z Austin Grate, ale věděl jsem, že na mě Hollander čeká. Vyrazil jsem k jeho domu a obrňoval se proti své vnitřní citové bouři. Třikrát nebo čtyřikrát jsem mohutným mosazným klepadlem zabušil na dveře. Uplynulo několik vteřin, než jsem pocítil, že se podlaha verandy rozvibrovala pod jeho kroky. Otevřel a pohlédl mi do očí. Sevřel rty. „Já jsem tě varoval,“ řekl. „Pojď.“ Obrátil se a vedl mě do své pracovny.

V krbu plápolal oheň, chvílemi jeho plameny olizovaly i dvojici gryfů vytesaných po stranách mramorové římsy. Hollander se vsoukal do obrovské čalouněné lenošky. Usedl jsem na gauč. Trochu jsem se třásl a bylo mi to trapné. „Kapku si vydechni,“ řekl.

Nohy jsem udržel v klidu, ale jinak jsem se pořád chvěl.

Udělal pár zklidňujících pohybů rukama.

Díval jsem se jinam.

„Dýchej zhluboka.“

Pěsti jsem měl sevřené v klíně. „Nevotravuj mě s terapií, Matte.“ Snažil jsem se uklidnit, ale nedokázal jsem si nechat pro sebe, co jsem měl na mysli. „Proč si proboha myslíš, že je na tom líp? Já teda žádný pokrok nevidím.“

Je mi to jasný. Vypadáš, jako bys spatřil něco příšernýho,“ řekl Hollander s kamennou tváří. Jeho pronikavé oči ani nemrkly.

„Je pořád tak posedlá Trevorem, jako když jsem ji sem přitáhl. Škemrala, abych ji nějak dostal do lynnské státní nemocnice, na to uzavřené oddělení.“ Upřeně jsem na něj hleděl. „A nemyslím, že by cítila sebemenší výčitku svědomí za vraždy čtyř lidí. Myslím, že je vůči svým obětem ještě víc pomstychtivá, než byla před půl rokem.“

„Mám dojem, že moc nemyslíš,“ řekl vyrovnaně. „Očekával jsem od tebe víc.“

To mě ťalo do živého. Protože mě v dětství otec srážel, hledal jsem jako dospělý oporu, kde jsem jen mohl. A u Hollandera jsem ji vždycky našel.

Jeho rysy zjihly. Asi to citové zranění v mé tváři postřehl. Předklonil se. Jeho tón byl mírnější. „Dejme si dohromady těch pár faktů, co máme. Jaké pocity v tobě Kathy vyvolala?“

„Zlost.“

„To se jistě stává.“

„Smutek.“

Přikývl a čekal.

„Bezmocnost.“ Když jsem ten zmatek uvnitř sebe takto pojmenoval, trochu jsem se uvolnil. „Úplnou bezmocnost.“

„Nikdy nepřestávej naslouchat třetím uchem, Franku.“

Třetím uchem. Opřel jsem se zády do odřené kůže pohovky. Všechno se jasnilo. Byl jsem do Kathyina dramatu tak osobně zapletený, že jsem ve svých citech nedokázal rozpoznat ty její. To, co ve mně vzbudila, bylo pravděpodobně zrcadlo jejího vlastního duševního stavu.

„Co by mohlo znamenat, že se po sezení s Kathy cítíš úplně bezmocný?“

„Tak se cítí ona,“ řekl jsem okamžitě při vzpomínce na její protest proti umístění na oddělení střežené péče, které nazvala mou „doménou“.

„Já bych řek, že ona se tak cítí stokrát víc.“ Zdvihl ruce, aby znázornil závažnost věci. „Žili jste spolu. Rovná s rovným. Teď ji navštívíš na psychiatrii. To je jedno, co tomu předcházelo, teď je prostě pacientkou na psychiatrii a ty jsi psychiatr. To ji dělá mimořádně zranitelnou.“

„A velmi zlou.“ Přemýšlel jsem ještě o svém rozhovoru s ní. Vlasy mi vstávaly na hlavě při vzpomínce na její poslední slova. „Řekla mi, že jí připomínám jejího otce.“

Hollander zavřel oči. Když je otevřel, vypadal rozjařené, ale mírumilovně. „To mi připadá jako pokrok.“

Chvilku jsme seděli mlčky, jako bychom si uvědomovali přítomnost síly mocnější než kdokoli z nás dvou. Psychiatři jí říkají empatie, ale většina lidí ji zná jako Boha.

„Bezmocnost, kterou jsi jí dal pocítit, je jenom náznak toho, jak se člověk asi cítí, když ho v devíti, deseti, jedenácti letech znásilňuje otec,“ pokračoval pak Hollander. „Nevydrží té hrůze čelit, a tak siji promítá. Dává ti pocítit rozsah vlastního neštěstí, zlosti a bezmoci – jako dary duše, pokud je přijmeš. A pak ti říká, odkud to všechno pochází – pokud nasloucháš.“

„Promítala svou ‚duši‘ do jiných lidí víc než do mě. Já jen pořád chodím okolo.“

„Její násilnictví je nejvýznamnější údaj o ní. Víš zrovna tak dobře jako já, že nechávat znetvořená těla, aby je našla policie, znamená, že byla sama znetvořena, aspoň psychicky. Jenom z lidí, kteří byli duševně zavražděni, se stávají nakonec vrazi. To nám prozradil Charlie Manson. V momentě, kdy byl odsouzen k smrti, vyrval to v soudní síni na Bugliosiho: ‚Mě nemůžete zabít, já už mrtvý jsem.‘ Lidé mysleli, že blábolí, ale on mluvil pravdu.“

„Tak si nemyslíš, že existuje vrah, jehož činy jsou nevysvětlitelné? Původní zlo. Už z lůna mateřského.“

„Ne.“

„Bez výjimky?“

„Bez výjimky.“ Vřele se usmál. „Tohle jsou řečnické otázky, Franku. Ty jsi o tom přesvědčen stejně jako já. Co doopravdy chceš vědět?“

„Udělal jsem správně, když jsem ji sem přivezl?“

„A co jiného?“

„Neměl jsem ji raději předat policii?“

Jeho oči se zúžily. „A předat policii svou lidskost? Jak bys ji moh nechat na zbytek života zavřít do klece jako zvíře, když jsi věděl to, cos věděl – proč vraždila, když jsi kdysi přísahal, že budeš léčit, a ne škodit?“ Předklonil se. „Ona je zcela přesvědčivě nemocná. Udělals to, co by udělal každý rodič nebo sestra nebo bratr nebo milenec, kdyby dostal tu šanci. Kdyby měl odvahu. Tys jí sehnal pomoc.“

„Ale podívej se, co se stalo.“

„Vzpomeň si na jeden ze základních fyzikálních zákonů. Každý tlak budí stejný protitlak. Ty ses postavil proti systému, kamaráde. Vykonal jsi akt milosrdenství. To je, jako bys hodil rukavici satanovi. Teď po tobě ovšem můžou jít všechny síly pekla.“

Několik vteřin jsem seděl mlčky a vzpomínal, jak Lucas v soudní síni blábolil o satanovi. Myslel jsem na to, že nejdřív požadoval kardinála, pak mě. Možná má to jeho pozvání na uzavřené oddělení málo společného s pomstou. Možná, ať už si to uvědomuje nebo ne, je odhodlán utkat se s peklem uvnitř sebe sama.

„O čem přemýšlíš?“ zeptal se Hollander.

„Té noci, když jsem sem Kathy přivezl, jsem ti řekl, že bych se asi nepřinutil pomoct člověku, jako je Trevor Lucas, který nečinně stál a dopustil všechno to vraždění. Který dopustil, aby se to stalo Ráchel.“

„A…?“

„Teď si myslím, že nic nebude v pořádku, dokud mu nepomůžu.“

Hollander hleděl do plamenů, zřejmě zabrán do myšlenek, pak pohlédl zase na mě. „Lucas má možná celé vrstvy obranných mechanismů, které mu zakrývají vnitřní pravdu. Jestli je ta pravda tak chmurná, jak se domníváme, pak, až ji promítne do tebe, dá ti možná pocítit věci, které jsi nikdy nepoznal. Moc ošklivé věci. A jestli budeš děsně úspěšný a opravdu se Lucasovými obrannými mechanismy provrtáš, bude tě možná muset zabít, čistě proto, žes je viděl. Ani si nemusí uvědomit proč.“

„Ale je tu možnost, že když je uvidím a procítím, tak je tím oslabím.“

„To je síla empatie.“ Zavrtěl hlavou. „Nesázel bych na tebe.“

„Takže to nevypadá, že by ta rukojmí teď zrovna měla velké šance.“

Hluboce se nadechl a vydechl. „Šanci mají. Střípeček šance.“

„Proto ji musím využít.“

Chvíli jsme seděli beze slova. Hollander protrhl ticho. „Jak jsem předtím řekl, že jsem od tebe očekával víc…“ začal.

Přikývl jsem.

„Nikdo by to nedokázal.“

PĚT

Vyrazil jsem zpět směrem k Lynnu těsně před jedenáctou dopoledne. Pár kilometrů se moje mysl hádala sama se sebou jako porota neschopná dospět k rozhodnutí. Měl Hollander pravdu? Byl Kathyin převoz do Austin Grate akt milosrdenství? Nebo byl blíže pravdě Kathyin úsudek – že to byly jen neupřímné řeči, když jsem říkal, že Trevor dostane dobrého právníka a bude osvobozen, že jsem sám sobě namlouval, jak jí pomáhám, že jsem se podvědomě chtěl zbavit jich obou?

Myslel jsem na tu noc, kdy jsem z Kathyiny pokřivené mysli dostal její přiznání. Tehdy jsem ji přemluvil, abychom se sešli na Waltonském pobřeží, v odlehlém hostinci na Plum Island, na výběžku země u Newburryportu, blíže New Hampshire než Bostonu. Pod vlivem dávky sodia amytalu se přiznala nejen ke čtyřem vraždám, ale také k založení požáru, při němž doma uhořela její sestřička. Když totiž jejich otec navázal sexuální vztah s mladším děvčátkem, byla Kathy sžírána žárlivostí a nenávistí právě tak, jako jí tyto syrové emoce sžíraly, když jsme si, Trevor i já, našli jiné milenky.

Pomýšlel jsem té noci na to, že Kathy zabiju, že pomstím Rachelinu smrt. Ten impulz jsem potlačil. Věděl jsem nade vši pochybnost, jako vím i teď, že se žádné dítě neprosí o psychické zničení, že se žádný člověk dobrovolně nestane vrahem. Kathy se pokoušela své patologii uniknout tím, že se stala gynekoložkou, přiváděla na svět nové životy, žila v krásném, dokonale zařízeném domě. Ale minulost je neúnavný nepřítel. Útěk před vlastní pravdou je nekonečná pošetilost, v níž se nedá zvítězit.

Pod rouškou té černé deštivé noci jsem tehdy Kathy, ženu, s níž jsem žil a o které jsem se domníval, že ji miluji, zavezl k Hollanderovým dveřím.

„Ne,“ řekl jsem si nahlas. Nechtěl jsem zničit ji ani Lucase. Učinil jsem, co jsem považoval za správné. Udělal jsem to proti všem pravidlům společnosti, která jsem do jisté míry respektoval a jimiž jsem zdravou měrou pohrdal. Následky byly hrozné. Teď jim musím čelit jako muž a jako lékař.

Ozvalo se moje pípátko. Číslo na displeji jsem nepoznal, ale když jsem je vyťukal na telefonu v autě, ozvala se Emma Hancocková. „Kde jsi?“ zeptal jsem se.

„U Carlose. Jsem ráda, že to číslo neznáš,“ odpověděla. „Za starých časů bys je asi znal.“

„Kdo je sakra Carlos?“

„Ten nejlepší v Lynnu. Dominikánský podnikatel na Union Street. Právě jsme tento skrovný příbytek navštívili, tip nám dal vyděšený čtrnáctiletý kluk, který byl přistižen, jak šňupá kokain na chlapecké toaletě Caldwellské střední školy. Ukázalo se, že mu ho Carlos daroval za to, že doručil sáčky jiným zákazníkům. Našli jsme je tady po gramu, možná půldruhém, nacpané všude, od radiátorů až po nádržky na toaletách.“ Odmlčela se. „Zazvonila jsem ti, protože to vypadá, že se Lucas chytá na vějičku. Požádal o hodinu, než propustí první ze tří rukojmích, které chceme výměnou za tebe a vrtulník.“

„Proč? Proč potřebuje hodinu?“

„To nevím. Ale naštěstí ji chce. Poskytne nám to trochu prostoru.“

Pochyboval jsem, že by nám Lucas něco poskytoval, ale neviděl jsem důvod, proč se s Hancockovou dohadovat o jeho bizarních plánech, které možná spřádá. „Přistoupil Rice na ten nápad s vrtulníkem?“ zeptal jsem se.

„Asi před pěti minutami přistál před lynnskou státní. Otázka je, kam takhle vlastně dojdem. Jestli Lucas tu dohodu splní a my ne, tak se pořádně rozzuří. Potřebujem plán, jak ho uklidnit – možná dostat ven ještě pár lidí, než tam ve čtyři vtrhne Rice se svými lidmi. Už má tři obrněné přepadové vozy a dvacet sanitek seřazených na Jessup Road. A ten vrtulník prý je vybavený k boji.“

„Kdy se mužem sejít u nemocnice?“

„Odtud bych měla vypadnout tak za půl hodiny. Kde vůbec jsi? Mohli bychom se dohodnout na tři čtvrti na dvanáct?“

Pohlédl jsem na hodinky. 11.07. „Žádný problém. Budu tam,“ řekl jsem. K lynnské státní mi to nebude trvat víc než dvacet minut, ale šlápl jsem na plyn, protože jsem věděl, že před nemocnicí budu potřebovat čas, než se Hancocková objeví.

Calvin Sanger, člověk, kterého jsem si asi nejméně přál vidět, seděl na kapotě svého cudassu na konci Jessup Road a kouřil. Byl bych přefrčel kolem, ale spatřil mě a vyběhl doprostřed ulice. Zastavil jsem pár metrů před ním. Přistoupil k mému oknu. Když mě minulo auto, které jelo za mnou, kývl na řidiče. Napadlo mě, že mě asi dával sledovat.

„Nic se nezměnilo,“ řekl. „Lucas pořád ještě režíruje.“

„Měl bych tam jít.“

„Fajn.“ Rozhlédl se ulicí, pak se podíval na mě. „Poslyšte, Franku. Já jsem tady v tomhle malá figurka,“ řekl, přičemž arogance jeho tónu naznačovala, že si o sobě myslí mnohem víc. „Jsem v Lynn Daily Evening Item. Náklad pětadvacet tisíc. To nic neznamená.“

„Znamená to vaše šeky.“

„Všeho všudy 385 týdně. Holky z Y, co je známe, se mají asi líp.“ Naposledy potáhl z cigarety, upustil špačka a zašlápl ho. „Rád bych to tady těm hochům natřel. Kdybyste mi pověděl, co se tam nahoře chystá, to by mě opravdu odstartovalo. Mohl bych se dostat do Boston Globe.“

„Nemám, co bych vám řekl.“

„Mám kamarády na policii v Revere a v Salemu. Moh bych vám tam sehnat případy.“

„Calvine, já nemůžu.

V očích mu blýsklo. „Takže ne.“ Jeho hlas nabyl trpkého tónu. „A co Hancocková? Ta přece musí o tom druhém vědět víc, než pouští na veřejnost. Řekněte mi, co víte vy, a já už se postarám, abyste z toho vyšel jako hrdina. Nechte mě na tom zapracovat, a máte vyhráno!“

„To znamená co?“

„V každém příběhu někdo vyhraje a někdo prohraje. V každém městě jsou hrdinové a zloduši. Jestli si umanu, nedostanete v Lynnu už ani případ, nemluvě o Revere nebo Salemu.“

Na výhrůžky obyčejně reaguji špatně. Podíval jsem se předním oknem. Bez varování jsem prudce otevřel dveře. Praštily Sangera do prsou. Zavrávoral, padl najedno koleno. Vystoupil jsem a šel k němu. Lapal po dechu. Popadl jsem ho za límec a přitáhl jeho obličej ke svému. „Napište si dvacetidolarovou historku, jaká vás napadne,“ řekl jsem. „Jestli se mě osobně dotkne, budete první, kdo se to dozví.“ Nasedl jsem zpátky do vozu a dojel zbytek cesty po Jessup Road.

V areálu lynnské státní nemocnice to vypadalo jako příprava na Pouštní bouři. Uprostřed trávníku před budovou seděl vrtulník Huey, doplněný o padesátikalibrové kulomety skryté ve dveřích, obklopený policejními vozy. Bílý plátěný stan tajil v sobě obrovský systém zesilovačů a také hromadu laťových beden. Parkovišti dominovala tři bojová vozidla: masivní olivově zelené obrněné vozy na šedesáticentimetrových pneumatikách. Za nimi stál karavan s hliníkovými stěnami s nápisem STÁTNÍ POLICIE. Po straně parkoval Riceův černý caprice. Zaparkoval jsem vedle něj a vyběhl po přenosných dřevěných schůdkách do karavanu.

Rice seděl u psacího stolu a rozmlouval s jedním z policistů. Pohlédl na mě. „My o vlku,“ řekl. Vstal, čímž většina jeho mrňavého trupu zmizela za stolem. „Doktore Clevengere, právě jsem o vás mluvil s poručíkem Pattersonem.“

I Patterson povstal. Měřil aspoň o několik centimetrů víc než metr osmdesát, měl statná ramena a hrudník jako sud. Oblečený byl v tmavě modré cvičné uniformě a žebrovém roláku téže barvy. Plavé vlasy měl ostříhané na kratičkého ježka. Pohltil mou ruku a dvakrát jí mocně zapumpoval.

„Myslím, že jsme odvedli pozornost toho dobráka Lucase na helikoptéru a jeho plán, že se setká s vámi,“ usmál se Rice. „Poručík Patterson myslí, že bychom mohli útok přesunout na půl jedné v poledne. Až Lucas propustí prvního zajatce, můžeme ho na chvíli zaměstnat plánováním té velké výměny, ale Lucas bude rychlý.“

Jaký je tedy přesně váš plán?“

„Ať vám to poručík vysvětlí.“

Patterson zhluboka nabral vzduch a vypustil jej nosem, jako by měl odfouknout dvojnásobek své váhy. „Budeme dělat, jako že jdete do budovy,“ řekl. „Tak budeme mít šanci sebrat mu dvě rukojmí, která chce Lucas za vás vyměnit. A v poslední chvíli zahájíme útok.“

Jaký útok?“

„Proběhne v několika vlnách. Ve 12.28 vyšplhá tým šesti mužů na zadní stěnu nemocnice a připraví se vtrhnout dovnitř zadními okny ve čtvrtém poschodí. Přesně ve 12.30 se vznese vrtulník a systém zesilovačů, umístěný ve stanu, upozorní všechny na oddělení, aby si lehli na podlahu. O třicet vteřin později začne vrtulník pražit do oken a skosí všechno, co bude ještě stát. To připraví cestu těm mužům vzadu, aby udeřili v témže momentě, kdy přepadové vozy prorazí přední dveře a dopraví dovnitř další jednotky.“ Oči mu zazářily. „Do čtyř minut ovládneme pole.“

„Jaké odhadujete ztráty na životech?“

„Budeme-li mít štěstí, pak nulové,“ vpadl Rice.

„Tam nahoře jsou psychotici, kteří slyší hlasy, i když na ně neřvou zesilovače.“

„Psychotičtí zabijáci,“ řekl Patterson. „Ti nejspíš teď už všichni táhnou s Lucasem.“

Jednu Lucas vyhodil z okna,“ namítl jsem.

Patterson pokrčil rameny. „Stačí, když si lehnou na zem, až budou vyzváni.“

„Vždyť jsou paranoidní. Ti si nelehnou jen proto, že jim to někdo říká.“

„Nakonec budou stejně ležet, tak nebo tak…“ spustil Patterson.

Rice zdvihl svou tlapu. Myslí mi projela vzpomínka, jak přikryl Winstonův zkrvavený nos a ústa. Cítil jsem k němu váhavý respekt.

„Máte představu, co by je mohlo uchránit?“ zeptal se. „Jaké varování nebo vzkaz by k nim mohly proniknout?“

„Já k nim můžu proniknout,“ řekl jsem.

„Vy nebudete k dispozici. Vy se zúčastníte té předstírané výměny rukojmích. Nebudete mít čas hulákat do zesilovače.“

„Já chci říct, že tam můžu proniknout osobně – opravdu jít na to uzavřené oddělení. Myslím, že bychom v té výměně měli pokračovat.“

„Ještě jednou, prosím?“ Rice na mě mžoural.

„Myslím, že dokážu Lucase přemluvit, aby se vzdal.“

„Mně asi něco ušlo. Copak jsme oba neviděli, jak byl třicet metrů odtud zmasakrován doktor Winston?“

Přikývl jsem. „Winston šel na Lucase jako postava z westernu s Johnem Waynem. Lákal ho na vějičku. Já tam půjdu, protože o to Lucas požádal. Plním jeho přání.“

„A co pro Boha svátého uděláte, až budete uvnitř?“ ptal se Patterson.

Pro Boha svátého. To odvolání na Boha mi neuniklo. Moment jsem mlčel. „Budu naslouchat,“ řekl jsem nakonec.

„Budete naslouchat. To bude prd platný.“

Rice vypadal, jako by se snažil rozumět. Usedl na zkřížených nohou do křesla a předklonil se, hlavu opřenou o pěsti. „Naslouchat – čemu?“

„Jemu. Lucasovi.“ Zavrtěl jsem hlavou ve snaze najít pravá slova pro to, čemu jsem v duchu věřil. „Kdyby mě chtěl zabít, mohl požádat, že si přeje před nemocnicí mluvit se mnou místo s Winstonem. Ten ode mě potřebuje něco jiného – natolik, že je ochotný vzdát se tří ze svých rukojmích ještě dřív, než se tomu přiblíží.“

„A co potřebuje? Psychoanalýzu?“ zavtipkoval Patterson.

Musel jsem se držet. „Svého druhu ano,“ řekl jsem. „Možná má Lucas pocit, že bych mu pomohl vymyslet způsob, jak propustit rukojmí, aniž by připustil porážku.“

„Kdo by se sral s jeho pocity?“

„Třeba zrovna rodiny těch rukojmích. Třeba otec toho mimina.“

Rice neodtrhoval pohled od mých očí. Dlouze vydechl. „Proč si myslíte, že byste to mohl dokázat, doktore? Proč myslíte, že vás Lucas pustí k sobě tak blízko, abyste mu mohl pomoci správně se rozhodnout?“

Patterson vyletěl ven.

Já nevím proč,“ odpověděl jsem Riceovi. „Ale jsem ochoten to zjistit. A samo o sobě je to u Lucase pokrok. Myslím, že bychom to neměli ignorovat.“

Chvilku mě zkoumal pohledem. „Ten pokrok by musel být pořádný – rukojmí by měl rovnou propustit,“ řekl s kamennou tváří. Jestli dojde k další vraždě, ať už vaší nebo někoho jiného, okamžitě se rozjede Pattersonova strategie.“

„To je rozumná dohoda,“ připustil jsem.

Uplynulo několik vteřin. „Na něco bych se zeptal,“ řekl pak Rice. „Proč jste si myslel, že na něco takového přistoupím? Já sám si nejsem jist, proč to dělám.“

„Viděl jsem, co jste udělal s Winstonem. Kdo má odvahu pomoci někomu ukončit život, ten taky ví, jak cenný život je.“

Odvrátil se.

„Kde jste se to naučil?“

„Ve Vietnamu.“ Zase mi pohlédl do očí. Sevřel rty při vzpomínce. „Byl jsem tunelová krysa.“

Věděl jsem, že tunelové krysy měly nezáviděníhodnou povinnost prozkoumávat podzemní labyrint, který Severovietnamci vykopali téměř z jednoho konce země na druhý. Čekal jsem, až bude Rice pokračovat.

„Nebudete věřit, jak to v těch tunelech vypadalo,“ řekl s chabým úsměvem. „Někde byly sotva tak široké, aby se člověk proplazil po břiše. Na jiných místech byly zařízeny celé kliniky. A útulky pro rodiny.“ Zachmuřil se. „Někdy jsme přesně zjistili, co v tom tunelu bylo, až když jsme ho zaplnili granáty.“ Odmlčel se. „Viděl jsem ve svém životě tolik vraždění, že mi to stačí na tři další, doktore… Franku. Kdybyste mohl nějakému zabíjení zabránit, byl bych vám navěky vděčný. Ale jakmile se octnete na tom uzavřeném oddělení, nemůžu vám už pomoct.“

Přikývl jsem. „Už jste mi pomohl.“

Neměl jsem z toho dobrý pocit, že jsem šel k Riceovi a nic o tom neřekl Hancockové. Před třemi lety, když jsem kvůli případu Marcus Prescott byl pro jejího předchůdce nežádoucí osobou, mi poskytla vzácnou šanci začít v soudním lékařství znovu.

Prescott byl dvaatřicetiletý právník, který znásilnil hlavní roztleskávačku z lynnského klasického gymnázia. Když se odvolával na nepříčetnost s tím, že si napadení vůbec nepamatuje, dosvědčil jsem obhajobě, že jeho symptomy odpovídají mnohočetné poruše osobnosti. Porota ho shledala nevinným a předala ho bridgewaterské státní nemocnici. Ani ne za týden poté, co byl odtamtud propuštěn, vystopoval to děvče na Brownské univerzitě, znásilnil je znovu a uškrtil.

Už jsem byl odhodlán vykašlat se na celou svou kariéru, když zavolala Hancocková. Od té doby jsme spolu prošli vším možným, od všelijakých ošklivých případů až k vraždám, kvůli kterým byl zatčen Lucas. Tím se pravděpodobně dalo vysvětlit, proč jsem se vydal k Riceovi; byl jsem přesvědčen, že by ve jménu našeho přátelství nikdy neodsouhlasila, abych vložil hlavu do chřtánu bestie.

Stáli jsme s Ricem před karavanem, když jsem v 11.50 spatřil vjíždět do nemocničního areálu červený džíp Emmy Hancockové. Poslali jsme už Lucasovi vzkaz, že chceme ve 12.30 uzavřít ten obchod – těhotnou zdravotní sestru a dva sociální pracovníky vyměnit za mě. Souhlasil a kladl jedinou podmínku, abychom se setkali na stejném místě, kde byl zabit Winston. Byl bych to mohl brát jako pohrůžku vraždou, ale rozhodl jsem se chápat věc tak, že se Lucas zoufale snaží udržet v pozici převahy, ačkoli jev obležení.

Hancocková zaparkovala vedle mého ramu a šla k nám. „Omlouvám se za zpoždění. Jak jsme na tom s plánováním?“ ptala se. Zapínala si kabát, který i na pětapadesátileté státní zaměstnankyni působil konzervativně. „Pro začátek bychom měli odpojit vytápění budovy.“

Ani já ani Rice jsme hned nic neřekli. Rice se na mě po několika vteřinách podíval, pak se obrátil na Hancockovou. „Máme konečnýplán, že…“

Viděl jsem, že při tom množném čísle jí trochu cukla čelist. Cvakla nehty, ale jenom jednou. Zvedl jsem ruku. „Byl to můj nápad.“

Hned uhodla, o jakém nápadu mluvím. „Už jsem ti řekla, že na to v žádném případě nepřistoupím.“ V jejím hlase zaznívala porážka.

Rozhodující slovo měl Rice a ona to věděla. Snažila se udržet ve svém tónu autoritu, ale převládla obava. Je to sebevražda, Franku. Zapomeň na to. Chápeš?“ Pohlédla z Rice na mě, pak zase na něj.

„Oč vám přesně jde?“ zeptal se Rice.

„O to, abyste mi řekl, jak má být rozumně zajištěna doktorova bezpečnost.“

„On o žádné zajištění nestojí.“

Její čelisti se pohybovaly. „Mohla bych s tím jít na guvernéra Celucciho. Využíváte soukromého občana jako lidského štítu.“

„K Celuccimu byste jistě jít mohla,“ řekl. „Plán by to nezměnilo, ale jít byste mohla. Mezitím vypotím detaily, aby naši odstřelovači mohli Lucase odprásknout, kdyby se o něco pokusil.“ Vyšel po dřevěných schůdkách do karavanu.

Hancocková zavrtala pohled do země.

„Chtěl ve 12.30 vtrhnout na oddělení,“ řekl jsem. „Má nějakého šíleného poručíka jménem Patterson, který si myslí, že předvede další útok na Entebbe.“

„Pattersona znám. To je špatná zpráva.“ Hleděla na mě. „Proč to chceš udělat?“

Měl jsem pocit, že do mne vidí. „Protože je to správné. Protože přesně to potřebuju.“

Ohrnula rty. „Proč? Proč se tady chceš dát zabít?“

Já nechci zemřít, Emmo. To nemám v plánu.“

„Ty jsi ztratil objektivnost. Nejsi nad věcí, ale přímo v ní.“

Úplně jsem cítil, jak se Hancocková provrtává k pravdě – že jsem do značné míry zodpovědný za to, do jakého srabu jsme se všichni včetně Lucase dostali. Část mého já si přála všechno jí povědět.

O tom, že Lucas není vinen vraždou její neteře. O Kathy. „Mám takový vnitřní pocit,“ řekl jsem jenom. Jednou jsi mi radila, abych se tím vždycky řídil.“

„Tam právě mířím. Jaký pocit? Co skrýváš uvnitř?“ Zavrtěla hlavou. „Poslouchej mě. Vždyť já už sama mluvím jako cvokařka.“

„Tomu by ses snad měla vyhýbat. Pochybuju, že by se ti to na stanici hodilo.“

Ušklíbla se. „Stejně mi to pověz.“

„Cítím, že můžu přivodit obrat.“

„Ačkoli jsi jediný, kdo to takhle vidí.“

„Myslím, že to cítí i Lucas. Proto mě tam chce. A Rice byl tomu nápadu nakloněn, i když ho Patterson předtím už získal pro útok.“

„Lucas taky cítí, že jeho paže patří satanovi. Na jeho pohled na věc já moc nedám,“ řekla Hancocková. „Co se týče Rice, ten nemá co ztratit.“ Pohlédla jinam. „Já mám.“

Věděl jsem, že Hancocková pořád ještě sní o tom, že se jednoho dne stane starostkou. Odhadoval jsem, že tím myslí, jak by se do ní pustil tisk, kdybych to zkazil. „Jestli to zvorám, svolej tiskovou konferenci. Řekni reportérům, že jsi s tou mou strategií od samého začátku nesouhlasila. Však oni vědí, že hlavní slovo má státní policie. Ty z toho vyjdeš se ctí.“

Její oči se upřely do mých. „Na tom mi nezáleží, jak z toho vyjdu,“ řekla. „Záleží mi na…“ Vzchopila se. „Víš co? Já už nebudu plýtvat dechem.“

Stačil mi útržek věty, abych v něm slyšel celý román o vzdálenosti, kterou jsme s Hancockovou urazili od té chvíle, kdy jsme začali spolupracovat. „Tys na mě vsadila, když by to nikdo jiný neudělal,“ řekl jsem. „Na to nikdy nezapomenu. Jsi si jistá, že na mě nemůžeš vsadit ještě jednou?“

Tři, čtyři dlouhé vteřiny mě pohledem zkoumala. „Doufám, že vyhraješ proti přesile, Franku. Tak je to pokaždé,“ řekla. „Ale tentokrát s tím nemůžu souhlasit.“ Obrátila se a odešla.

12.28. Rice a já jsme vdechovali drsný zimní vzduch a pozorovali vchod do nemocnice, zatímco poslední vteřiny mé svobody odkapávaly jak voda z tajícího ledovce na půdu u našich nohou potřísněnou krví. Winstonovou krví. „Pamatujte si,“ řekl, „jestli vám bude připadat, že se to nedaří, zmizte. Zdrhněte, bude-li třeba. Patterson tady má dost vycvičené palebné síly, aby rozprášila všechny, kteří vás budou pronásledovat. A pro rukojmí uděláme, co bude v našich silách.“

Přikývl jsem. Pattersonovo jméno v souvislosti s mým přežitím mě neuklidnilo. Stejně by mě nemohlo uklidnit nic. Věděl jsem, že jestliže v příštích několika minutách nezahynu, budu čelit na uzavřeném oddělení peklu jiného druhu.

„Za minutu máte jít. Jak se cítíte?“

Nevěděl jsem, co odpovědět. Necítil jsem hrůzu. Ani odvahu. Byl bych řekl, že se cítím „otupěle“, ale ani tak tomu zcela nebylo. Zdálo se mi, jako by mě celý můj život, každičký čin a cit až do tohoto okamžiku vedly tam, kde teď stojím a čekám na Lucase. „Jsem… řádně připravený,“ řekl jsem nakonec a pokrčil rameny.

Rice sevřel rty a přikývl. „Můj velitel se mě vždycky ptal, jak se cítím, než jsem vlezl do některého z těch tunelů. Taky mě nikdy nenapadla správná slova. ‚Řádně připraven‘ je tomu ještě tak nejblíž.“ Pohlédl na hodinky, pak mi podal pravici. Přijal jsem ji. „Mrzí mě, že se tam musíte vydat sám,“ řekl.

Sám. Slovo v mém životě důvěrně známé. Mrkl jsem na něj. „Mě taky.“

Potřásli jsme si rukama. Díval jsem se za ním, jak odchází.

„Nashledanou na druhé straně,“ zavolal přes rameno.

Možná mi stres pokřivil perspektivu, ale přísahám, že mi v tom okamžiku na pozadí vojenských vozidel, do výše se pnoucích borovic a křišťálové zimní oblohy připadal Rice vysoký. Obrovský. Pamatoval jsem si, jak otec vycházel z mého pokoje, když mi uštědřil výprask, a nechával mě na podlaze v slzách. Čněl nade mnou, ale nikdy jsem na něj nepomyslel jinak než jako na vratkého člověka – cirkusového šaška na viklavých chůdách. Jak jsem se tak usmál nad schopností srdce spatřit pravdu, zamrazilo mě. Pak jsem se bez další myšlenky zase obrátil k budově a uviděl Lucase nehybně stát v nemocničních posuvných dveřích. V ostrém slunci mu nebylo dobře vidět do obličeje, ale dokázal jsem odhadnout, že má na sobě nemocniční stejnokroj. Ustoupil o několik kroků do vestibulu, pak propochodoval dveřmi zavěšen s tímtéž doprovodem jako předtím – Peter Zweig, Craig Bishop a dvě zdravotní sestry. Harpyje. Zweig a Bishop v bílých sanitářských úborech drželi ženám na hrdlech nože právě tak jako před vraždou Winstona.

Moje jistota o významu té chvíle utrpěla. Část mne chtěla prchnout. Nevěděl jsem, jestli Hancocková neměla vlastně pravdu; možná jsem doopravdy hledal příležitost oddělat se pod rouškou hrdinství. Možná mě pocit viny kvůli tomu, že jsem nechal Lucase postavit před soud pro vraždu, přinutil nabídnout se mu jako další oběť. Snažil jsem se utišit vzpomínkou, jak každému momentu vhledu, kterého jsem kdy dosáhl u pacientů, předcházel u mne impulz uhnout. Pravda se mi vždycky jevila jako dravá ryba na vlasci, kterou by člověk zároveň rád chytil i nechal plavat. Nakonec jsem nechal plavat všechny, ukončil svou praxi a stáhl se.

Jaká pravda, myslel jsem si, bude vyslovena teď – něco o Lucasovu utrpení nebo o mém sklonu k ničení sebe sama? Cítil jsem, že se moje vyhlídky na únik každým Harpyjiným krokem ztenčují. Příšera se přiblížila na deset metrů. Všiml jsem si červených skvrn na Bishopově bílé nohavici. Z pěti metrů jsem viděl rubínové kapky padající vzduchem. Zamžoural jsem na nože u hrdel zdravotních sester, ale neviděl jsem žádnou stopu krve. Čtyři metry, pak tři, a Harpyje se zastavila. Pohlédl jsem na Lucasův obličej. Čelisti sevřené, zorničky jako mrňavé černé tečky. Špendlíkové hlavičky. Všiml jsem si, že krev kape mezi ním a Bishopem, ale oba stáli přesně v jedné rovině a neviděl jsem dobře, odkud prýští. Pohřbil jsem svoje obavy tak, že jsem se soustředil na detaily plánované výměny. „Souhlasil jsi, že propustíš tři rukojmí,“ začal jsem.

Lucas těžce polkl. Potil se. „Ty pochybuješ o mém slovu?“ Zavřel oči, jakoby přemožen bolestí, pak je zase upřel do mých. „Lži jsou tvoje doména.“

„Vzal jsem tě za slovo. Proto tady stojím.“

„Pokud nejsi blázen. Nebo šílenec, který se žene do záhuby.“ Trochu se předklonil a natáhl krk dopředu. Oči se mu rozšířily. Soustředil jsem pohled na jeho rty a zářivě bílé zuby a srdce mi bušilo, protože vše nasvědčovalo tomu, že už už zvolá ono slovo, které rozpoutalo útok na Winstona. Pohlédl jsem na střechu nemocnice a viděl na každém rohu klečet odstřelovače. Ale na útěk bylo pozdě. Pozdě na zmizení. Lucas zdvihl tvář k nebi. Svaly na hrdle mu vyvstaly jako železné rozpěry. „Satan musí být přemožen!“ vykřikl a jeho hlas se odrazil od budovy a dozníval v těžkém nádechu, jako by ho trápil zápal plic.

Po čele mi stékal pot. „Tři rukojmí,“ opakoval jsem a držel se těch slov jako kotvy, která mě uchrání, abych nepropadl čiré panice.

Lucas na mě zíral s bezvýraznou tváří. „Jedna, dvě, tři.“

Harpyje se přiblížila o dalších pár kroků. Zweig a Bishop cenili zuby jako rotvajleři.

V té chvíli jsem byl přesvědčen, že zemřu. Měl jsem jedinou myšlenku, vlastně spíše vizi – Ráchel. Nevznášela se na nadýchaných obláčcích, ani nebyla zahalena vlajícím bělostným hávem. Byla nahá, stála přede mnou na kusu černočerného rozžhaveného asfaltu, který ji ale nepálil do nohou. Paže měla vztažené dlaněmi vzhůru a viděl jsem, že jizvy na zápěstí, které si jako děvče pořezala, zmizely. Pleť měla zase hladkou. Nic neříkala, ale její oči mi pověděly, že je v míru a pokoji. A jak se mi hrdlo svíralo úžasem nad tím zhojením, uvědomil jsem si, že uplynulo víc než několik vteřin. Ráchel zmizela. Stál jsem před Harpyjí. Hleděl jsem na Lucase, pak mimo něj na tři postavy – dva černochy a starou ženu – blížili se z posuvných dveří nemocnice. Všichni měli na sobě nemocniční župany. Byli to pacienti.

„Tři za jednoho,“ řekl Lucas rázně. Harpyjiny paže se uvolnily. „Ty jsi cenné zboží.“

„Souhlasil jsi, že propustíš tu těhotnou…“

„Tři životy,“ prskl Lucas s tváří staženou bolestí. „Copak může být některý hodnotnější než jiný? Může se snad některý jen tak zahodit? Jako lidský odpadek?“

V otázce jsem slyšel narážku na to, že jsem nechal Lucase jít před soud místo Kathy. Nebo možná někdo jiný handloval s Lucasovým životem už přede mnou. Chtěl jsem to vědět, dychtil jsem to vědět. Dravá ryba vábila. „Pojďme dovnitř,“ navrhl jsem.

„Přistup blíž.“

Udělal jsem několik kroků.

„Sem. Blíž.“

Ještě pár kroků. Byl jsem od Lucase vzdálen metr, doslova v jeho stínu. Všiml jsem si, že červené kapky tvoří teď loužičku na tvrdé zemi, místo aby se vsakovaly do Bishopovy nohavice. Vzhlédl jsem, abych spatřil jejich zdroj, a zůstal jsem bez dechu. O krok jsem couvl. Nohy mi zeslábly. Musel jsem se soustředit, abych se nezapotácel a nespustil Pattersonův arzenál.

„O to se nestarej,“ řekl Lucas. Držel pravou paži napřaženou. Uprostřed předloktí byla odříznutá a zašitá aspoň dvěma sty nepořádných stehů modrým nylonem. Z některých míst ještě prosakovala krev. „Ne že bych tomu říkal skvělá práce, nic, s čím bych mohl konkurovat Halstedtovi nebo DeBakeymu, ale vzhledem k tomu, že jsem musel šít levou rukou…“ Nezúčastněně hleděl na ránu, pak spustil pahýl podél boku. „Pohoršuje-li tě tvoje paže, uřízni ji.“

Hrůznost toho, co Lucas učinil, zahnala můj strach. Souznění s utrpením druhých mi vždycky pomáhalo k rovnováze, v dobrém i zlém. „Kéž by to bylo tak snadné,“ řekl jsem.

„Co kdyby bylo snadné?“ naježil se Lucas.

„Zbavit se démonů.“ Odmlčel jsem se, nejistý si tím, jak silně na něj mohu tlačit. „Vždyť ve tvé paži nebyli.“

„V satanově paži!“ V Lucasově pohledu planula nenávist. „Mám důkaz.“

„Ukaž mi ho.“

„Je tam.“ Pohodil hlavou k nemocnici.

„Ukaž mi ho.“

Lucas se nadechl. Po bradě mu stékal pot. „Bude mi potěšením.“ Když mě sevřela Harpyje, zadržel jsem dech. Na tváři jsem cítil dech Lucasův. V objetí příšery jsem zaťal zuby. Slunce zmizelo. Cítil jsem, že se všichni blížíme k nemocnici a – to jsem v duchu věděl – k nevýslovným hrůzám.

ŠEST

Stále v objetí Harpyje jsem v úplném tichu kráčel vestibulem a dlouhou chodbou. Zweig, Kaminsky, Lucas a zdravotní sestry mi zacláněli výhled, takže jsem neviděl, kam jdeme, ale v lynnské státní nemocnici jsem už dříve byl a pamatoval jsem si její základní půdorys. Mířili jsme k výtahu pro zaměstnance v zadní části budovy. Pamatoval jsem si též pach – koktejl ústavních dezinfekčních prostředků, který nikdy nepřehlušil zatuchlost. Budova může pojmout jen určité množství beznaděje, než z ní začne čpět. Příliš mnoho potu v matracích. Příliš mnoho moči v cementové maltě. Suchá zeď poznamenaná puklinami a zchátralá časem, plná němých výkřiků. Obrátili jsme se, pak zastavili. Dveře výtahu se hlučně otevřely. Nastoupili jsme. Cestou do čtvrtého patra cinkl v každém patře zvonek. Zase se otevřely dveře. Vystoupili jsme, pak šli krátkou chodbou. Slyšel jsem, jak se odsunují nepoužívané zástrčky, železné dveře oddělení 5 B. Otevřely se před námi. Při prvních krocích dovnitř oddělení mi káplo na ruku trochu Lucasovy krve a stekla mi až na pěst, strachem sevřenou. Instinktivně jsem ji otevřel a pokusil se krev odstříknout, ale k potůčku přibyly další kapky. Stekly mi do dlaně a mezi prsty. Právě tehdy se od Harpyje odtrhli Zweig a Bishop a vzali s sebou obě sestry. Zůstal jsem s Lucasem sám. Nemohl jsem nezírat na jeho uťatou paži.

Ukázal do chodby pahýlem, který za sebou táhl můj pohled. „Bitevní pole.“

Přinutil jsem se rozhlédnout. Očekával jsem na oddělení chaos.

Pořádek, který jsem spatřil, byl ještě děsivější. Ze společenské místnosti, asi šest krát deset metrů, byl vystěhován nábytek. Uprostřed na podlaze klečely dva tucty pacientů a pacientek ve dvou řadách, všichni v bílých nemocničních uniformách, zády ke mně, čelem k zamřížovaným oknům. Něco skandovali, ale nerozeznal jsem, co to je. Když jsem navštívil Lucase po jeho zatčení pro vraždu, skandoval právě tak. Zavřel jsem oči, abych se soustředil, a jakžtakž jsem rozeznal slova.

NEMÁM ŽIVOT. NEMÁM SMRT.

„Samurajská bojová modlitba,“ řekl Lucas. „Příprava ducha k boji.“

Pohlédl jsem na něj, pak na chodbu před námi. Na oddělení 5 B bylo dvacet lůžek v deseti pokojích po obou stranách chodby. Ve dveřích několika z nich stáli pacienti v pozoru. Tichý pokoj – eufemismus pro čalouněnou celu – byl na konci chodby. Jeho dveře zely dokořán. V zámku visel velký kroužek s klíči.

Obrátil jsem se, abych viděl do sesterny. Hruď se mi sevřela.

V jednom z křesel, odkud se dala přehlédnout společenská místnost, seděla mladá žena s prázdným výrazem očí. Byla nahá a v ústech měla roubík. Právě nad levým prsem měla ke kůži přišpendlený svůj nemocniční identifikační štítek. Zápěstí měla svázaná za zády.

„Satan v děloze,“ pravil Lucas. „Krvácela, a přesto trvá na tom, že to není menstruace.“

Přiblížil jsem se k ní o několik kroků a zahleděl se na její vystouplé břicho. I přes neustávající skandování, které se ozývalo ze společenské místnosti, jsem slyšel svůj dech. Obrátil jsem se a pohlédl Lucasovi přímo do očí. „Je těhotná,“ řekl jsem tak klidně, jak se jen dalo. „Jestliže krvácela, pak potřebuje okamžitou pomoc.“

„Ovšemže potřebuje pomoc. Je zamořená.“

„Potřebuje porodníka.“

„Potřebuje být očištěna před Bohem!“ vykřikl. „Satan jí vyhryzává lůno!“

Neodpověděl jsem. Lucas vypadal jako otřesen návalem své šílenosti. Zápasil o vyrovnanost. „Uvidíš. Uvidíš, co dokáže čisté zlo.“ Vykročil chodbou.

Následoval jsem ho, ale u první místnosti vlevo jsem se zastavil. Až na konferenční stolek a sestavu nerezových polic určených pro plastikové podnosy na jídlo byl prázdný. Stolek a podlaha byly potřísněné krví. Místy se vytvořily louže, některé z nich se srazily v hromádky červenočerného rosolu.

„Můj operační sál,“ zavolal na mě Lucas z další části chodby. „Musel jsem s ním vystačit.“

Všiml jsem si, že několik podnosů je napůl vytaženo z kovových přihrádek. Obsahovaly celý výběr perfektně srovnaných injekčních stříkaček, šicího materiálu a zakrvácených břitev. Srdce mi bušilo. Instinktivně jsem se ohlédl po dveřích oddělení, zdaje možné uniknout. Dveře byly zajištěny závorou. Při zdi u dveří jsem rozeznal Craiga Bishopa, jak vykukuje skleněným panelem a kroutí krkem, aby se ujistil, že se nikdo neblíží. Při vší mé hrůze mě to zarazilo. Lucas získal jako bezpečnostní stráž chladnokrevného zabijáka, který stínal svoje oběti. Rád bych věděl, jak získal Bishopovu důvěru.

„Franku,“ houkl Lucas, „pojď sem.“

Točila se mi hlava. Nejraději bych si zakryl uši před bzučením zářivek kombinovaným s nepřetržitým skandováním doléhajícím ze společenské místnosti. Když jsem došel k Lucasovi před dveře čtvrtého pokoje vpravo, opustil mě zbytek sil. Na těle mi vyvstal studený pot.

Na potřísněném prostěradle ležela nahá žena s přivázanýma rukama i nohama. Hlavu měla oholenou. Od brady přes hrdlo, mezi prsy, přes břicho a mezi nohy se jí táhla čerstvá čára čehosi, co musely být stovky perfektně provedených stehů. Oči měla zavřené, ale dýchala. Do obou paží měla zavedenou kapačku. U postele seděl statný čtyřicátník s nemocničním identifikačním náramkem na zápěstí a v ruce držel psací desky s klipsem.

„Pulz?“ zeptal se ho Lucas.

Muž neodpověděl.

„Gabrieli! Její životní funkce!“

„Ano, pane doktore,“ pronesl muž bezvýrazným barytonem. „Pulz 62.

Tlak devadesát na šedesát.“ Nemrkal a zřítelnice měl na rozdíl od Lucase široké.

„Přidej jí.“ Lucas na mě pohlédl. „Gabriel byl pomocným zdravotníkem, než zbloudil.“

Ta zmínka mi pomohla rozpomenout se na Gabrielův případ. Jeho celé jméno bylo Gabriel Vernon a čekal na soudní proces proto, že rozřezal svého milence.

Gabriel namáhavě vstal. Měřil nejmíň metr devadesát a musel vážit takových 130 kilo. Třesoucíma se rukama upravil malé plastikové svorky, které regulovaly přítok tekutiny do žil. Rád bych věděl, jestli jeho slabost a třes jsou vedlejšími účinky protipsychotických léků. Ve velkých dávkách mohou tyto medikamenty způsobit syndrom, který se podobá Parkinsonově chorobě.

„Vypadá špatně,“ řekl Lucas, „ale uzdraví se.“

„Kdo to je?“

„Ty nevíš?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Doktorka Laura. Ne ta slavná!“

Nedošlo mi to. Myslím, že jsem nechtěl.

„To je ta, která před Bohem dosvědčila, že jsem psychotik. Choromyslný.“

Mžoural jsem na její tvář a konečně rozpoznal rysy Laury Elmonteové. Stěny se kolem mne rozvlnily. Zachytil jsem se zárubně dveří. „Cos to s ní udělal?“

„Incisi a drenáž.“

„Incisi a drenáž? Čeho?“

„Černé žluči.“

„Vždyť ti pomáhala.“

„Pomáhala ke mně satanovi!“ zasyčel hněvivě. „Byla plná Luciferových lží. Všechny ty kecy o ‚cizí ruce‘, zatímco se mi kolem paže ovíjel ten temný!“ Vykročil chodbou.

Nemohl jsem než ho následovat. Jestlipak tohle cítí Craig Bishop, Peter Zweig, Gabriel Vernon a ostatní? Psychotičtí pacienti – i psychotičtí vrazi – potřebují, aby jim něco nebo někdo pomáhal k rovnováze proti chaosu v jejich hlavách. A kdo líp než lékař z jejich vlastních řad? Zhluboka jsem se nadechl a dokázal projít zbytkem chodby s pohledem upřeným vpřed, přičemž mi dušené steny a tlumené výkřiky připomínaly hrůzy skryté v pokojích po obou stranách. Ještě jsem na oddělení nezahlédl ty dva sociální pracovníky a dietářku. A z toho, co se stalo s Grace Cummingsovou, jsem věděl, že Lucasovo násilnictví může dopadnout na pacienty stejně jako na personál.

Lucas se zastavil před předposledním pokojem vpravo. U dveří stáli pacient a pacientka. Uctivě se mu lehce uklonili. Lucas mi pokynul, abych s ním vešel dovnitř. Pochopil jsem jeho gesto tak, že ten pokoj má být můj. Když jsem však k němu došel, viděl jsem na posteli ležet tváří dolů nahého bledého muže s připoutanýma rukama i nohama. Hlavu měl oholenou jako Elmonteová a označenou černým V od ucha k uchu s vrcholem na temeni. Napadlo mě, že je to možná ten sociální pracovník. Lucas přistoupil k posteli. „Budu potřebovat, abys mi s tímhle pomohl,“ řekl a poklepal muže po temeni.

Muž se snažil uhnout hlavou, ale Lucasovy prsty se jí držely jako klíště.

„Bůh ví, že jsme vyzkoušeli všechno. Haldol, thorazin. Polštářovanou celu. I šokovou terapii.“

„Šokovou terapii,“ opakoval jsem spíše sám k sobě než k Lucasovi.

Kývl na elektrokonvulzivní přístroj v koutě. V době studia jsem žasl, jak jsou tyhle mašinky malé, ne větší než krabice s mikrofonovými tyčemi na nožkách. Představoval jsem si, že věc, která člověku přivodí epileptické záchvaty, by měla vypadat zlověstně – stěna kalené oceli s chromovými ciferníky. „Aplikovali jsme také značně dlouhé šoky,“ řekl Lucas. „Patnáct vteřin i víc. Tucetkrát. Ale nezabraly.“

Zmocnilo se mě jakési zoufalství, vzdálený příbuzný odvahy a bratr paniky. „K čemu mu chceš pomoct?“ zeptal jsem se a o krok postoupil.

„Od zla, jako těm ostatním. Zabil vlastního syna,“ řekl Lucas. „Umíš si něco takového představit? Teprve osmiletého kluka. A nebude a nebude se modlit za svou spásu!“ Sklonil se k mužovu uchu. „Odmítá zříci se démonů ve své lebce.“

Přiblížil jsem se ještě o krok. „Možná jsi nepronikl k tomu malému chlapci v něm,“ řekl jsem reflexivně jako boxer řídící se instinktem.

Lucas mě zřejmě neslyšel. Napřímil se, pořád ještě soustředěn na mužovu hlavu. „Naštěstí jsem absolvoval tříměsíční kolečko na neurochirurgii, než jsem se usadil na plastické chirurgii,“ pravil. „Ty a já se společně dostaneme tam, kam potřebujem.“

„Kam tedy?“ zeptal jsem se.

„K amygdale.“

Amygdala je malý útvar, který vypadá jako mandle ukrytá hluboko pod mozkovými hemisférami, blízko centra mozku. Neurologové ji považují za rozhodující centrum emocí a chování, včetně zloby a násilí. „Jak to myslíš, dostat se tam?“ zeptal jsem se.

„Chirurgicky. Musí pryč.“

Cítil jsem tep ve spáncích. „Nemůžeš přece…“

„Já vím, že mi chybí vedení kvalifikovaného učitele, a taky nemám pravou ruku,“ pokračoval. „Ale my to zvládnem.“

„K jeho nemoci nikdy nepronikneš skalpelem,“ řekl jsem. „Ani haldolem. Ani šokovou terapií.“

Lucas se na mě škaredil.

Cosi uvnitř mě hnalo za nejzazší hranici bezpečí. Snad jsem chtěl Lucasovu zuřivost vzít na sebe. Udělal jsem to nesčíslněkrát pro matku a stal jsem se boxovacím pytlem, když se opilý otec rozmáchl. Dělal jsem to pro pacienty tak dlouho, až začalo chátrat moje vlastní duševní zdraví. Nebo to byl možná ten hráč ve mně, který hodil na stůl pravdu stejně, jako jsem sázíval svých posledních pár papírů – peníze na hypotéku, drogy, auto, bar – na jedinou jednadvacítku, jako by mě osud přece nemohl připravit o všechno. „Jeho nemoc nemůžeš vyříznout, stejně jako sám sebe nemůžeš zbavit zla tím, že si usekneš ruku,“ řekl jsem.

Tvář mu zrudla a ohrnul rty. „Potřebuješ čas k přemýšlení“ pravil, jen taktak se ovládaje. „Musíme tady udělat kus práce, než budu moci odejít.“ Obrátil se na podpatku. „Pojď se mnou.“

Následoval jsem Lucase k poslednímu pokoji vlevo, vedle polštářované cely. Otevřel dveře a máchl pahýlem přes práh. Ret se mu ještě cukal zlostí. „Váš pokoj, pane.“

Nahlédl jsem dovnitř. Mezi vytaženými mřížemi postele ležela holá matrace. Ke každému rohu byla připevněna kožená pouta na zápěstí a kotníky.

„Škoda, že Ráchel už nežije,“ řekl s pokrouceným šklebem. „Tady byste se vy dva spolu docela poměli.“

Jestliže jsem potřeboval připomínku Lucasova zlovolného charakteru ukrytého pod choromyslností, pak se mi jí teď dostalo. Pak se mi vybavil den, kdy se mi chvástal, jak ponižoval ženy, včetně neteře Hancockové. A vzpomněl jsem si, jak nechal Kathy vraždit dál a dál, až byla mrtvá i Ráchel.

Nejbližší pacient byl vzdálen nejmíň tři metry. Mohl bych Lucase snadno popadnout pod krkem, vzhledem k tomu, že měl jen jednu paži. Pravděpodobně bych to stihl dřív, než by se k nám dostala některá z jeho haldolových oživlých mrtvol. Byl jsem vzdálen od skandování ve společenské místnosti, ale náhle mi do uší zaznělo hlasitěji.

NEMÁM ŽIVOT. NEMÁM SMRT.

„Pamatuji si, jak tancovala v klubu Lynx,“ pokračoval Lucas. „Měla pěknou prdel. Moc pěknou prdelku.“

Představil jsem si, jaké by to bylo – přemoci zbytek Lucasovy životní síly rychlým chvatem, který by mu přerušil míchu.

V duchu jsem slyšel – téměř cítil –, jak pod mou paží praská jeho páteř. Možná měl poručík Patterson pravdu, možná by to byla pro tu bestii nejlepší léčba. Odstranit ho z planety. Boží dílo zde na Zemi. Pohlédl jsem na Lucase. Něco z toho, co jsem cítil, se mi zřejmě zračilo v očích, neboť o krok couvl. Skoro se přikrčil. A náhle, a jen na okamžik, se méně podobal zrůdě a více vyděšenému mrzákovi. Nemocnému člověku. Vzpomněl jsem si, jak mě Hollander upozornil, že mám nahlížet do svých vlastních citů, abych se ujistil, že to nejsou projekce Lucasovy psychózy. A to mi pomohlo jakžtakž se přesvědčit, že cítím jeho vražedný vztek, že to není můj vlastní, pokud – dokud – podle něj nejednám. Abych zvítězil nad jeho šílenstvím, musím šílenství odmítnout. Jestliže satan vůbec existuje, pak je to mistr pokušení, obchodník s drogami prodávající temnotu, která se může vyskytnout v každém z nás.

Zavřel jsem oči, abych neviděl, jak bych ho mohl zabít. „Byla chyba nechat tě zavřeného ve vězení,“ řekl jsem. „Chtěl jsem tě vidět trpět. Nevěděl jsem, žes byl už tak nemocný.“

Pocítil jsem zášleh bolesti na levé tváři, pak kopanec do břicha, který mi vyrazil dech. Zavrávoral jsem pozpátku do pokoje, tvrdě dopadl na linoleum a lapal po dechu.

Lucas stál u dveří se skalpelem v ruce. „Vedu válku proti nejtemnější síle ve vesmíru,“ prohlásil. „Kvůli tomu nepříteli jsem přišel o pravou ruku. Ty mi můžeš ohromně pomoct. Můžeš být vojákem Boha všemohoucího. Ale musíš být ochotný a mít čistou duši.“ Ustoupil. Dveře se zabouchly a zapadla závora.

Ležel jsem na boku a popadal dech. Břichem se mi šířila tupá bolest. Pozoroval jsem, jak mi kapky krve z tváře stékají do loužičky, která se začala tvořit na hranici mezi zeleným a šedým čtvercem linolea. Naslepo jsem špičkami prstů ohmatal délku rány; odhadl jsem, že je dlouhá snad dvacet centimetrů, a věděl jsem, že je hluboká. Nadechl jsem se tak, jak mi bolest dovolila, chytil jsem se za mříž postele a vstal. Popošel jsem k umyvadlu a podíval se do zrcadla nad ním. Odhadl jsem, že bych potřeboval tak deset, patnáct stehů. Otočil jsem kohoutkem, abych si opláchl obličej studenou vodou, ale krev tekla dál. Přitiskl jsem si tvář k rameni, abych ucpal cévy. Při tom jsem slyšel za dveřmi kroky, pak Lucasův hlas.

„Ať je to dvacet miligramů,“ říkal. „Ne míň. Nikdy nedávej nedostatečnou dávku.“

„Přesně dvacet,“ odvětil Gabriel Vernon svým barytonem.

Dvacet miligramů haldolu by zastavilo závodního koně.

„Vraz to do něj. Dělej, co je zapotřebí.“

Dveře se rozlétly. Do místnosti vstoupil Gabriel Vernon. Byl tak objemný, že za ním úplně zmizely veřeje. Hned jsem zapátral po injekční stříkačce, ale viděl jsem, že v ruce drží jen papírový pohárek.

„Lék pro vás,“ řekl rázně. Jeho zapadlé oči nemrkaly. „Vemte si to.“ Postoupil o pár kroků ke mně a podával mi pohárek.

Viděl jsem v něm oranžovou tekutinu. Doufal jsem v tablety. Ty se dají podržet v lícní torbě a pak vyplivnout. Předepsal jsem už dost „kontrol úst“ násilnických pacientů, kteří dokázali jediným pohybem jazyka uschovat čtyři, pět různých léků.

„Vemte si to,“ opakoval Vernon.

Věděl jsem, že jestli tekutinu nevypiji, donutí mě k tomu. Nebo přijde znovu, a s injekcí. Přesto jsem po pohárku nesáhl. Dávka dvaceti miligramů haldolu není smrtelná, ale vyřadila by mě pravděpodobně na celý den a noc. A za tak dlouhou dobu se může přihodit cokoliv.

„Prosím. Musíte to vypít. Já vás k tomu musím přimět.“

Rád bych věděl, zda mě nechtěl zranit, nebo se nechtěl otravovat nějakou potyčkou? Sáhl jsem po pohárku. Opatrně mi ho podal. Všiml jsem si, že se už netřese. Zvedl jsem pohárek ke rtům a usrkl tekutiny. Protivně sladká pomerančová příchuť skoro překrývala její trpkost. Tu kombinaci ovoce a chemikálie jsem ochutnal už dříve. Nebyl to haldol. Byl to metadon, opiát používaný k odvykání heroinu. Jednou jsem v Atlantické nemocnici na oddělení ukradl pár malých doušků, když mi došel kokain i peníze a potřeboval jsem si uklidnit nervy. Teď jsem pochopil Lucasovy mrňavé zorničky; metadon je stahuje. Pohlédl jsem na oranžovou tekutinu a zavrtěl hlavou. Vždyť ta cesta od závislosti na droze byla nejtvrdší pouť v mém životě.

Vernon pokročil ke mně s napřaženýma rukama. Když se jeho prsty sevřely kolem mých ramen, hodil jsem těch dvacet miligramů do sebe. Zastavil se, o dva kroky ustoupil a pozoroval mě. Cítil jsem, jak se mi tekutina rozlévá hrdlem a jak mě pak hřeje v žaludku. Nepřítel byl uvnitř. „Berete ten jed také, Gabrieli?“ zeptal jsem se.

Je to lék.“ Zkoumal mě pohledem. „Vzal jsem si ho ještě před vámi.“

To bylo pravděpodobně vysvětlení, proč se mu ještě před minutami třásly ruce, ale teď už ne. Když droga ustupovala, potřeboval svou dávku. Všiml jsem si, že se jeho zřítelnice scvrkly, až nebyly skoro vidět. „Kdo vám to dává?“

„Doktor.“

Je fyziologicky nemožné stát se závislým na metadonu během čtyřiadvaceti hodin. Pacienti museli nějak získat přístup k té droze dřív, než se Lucas zmocnil oddělení. „Jak dlouho to berete? Užívají to tady všichni?“

Ustoupil o několik kroků. „Porada o případu je za dvě hodiny,“ řekl. „Ve společenské místnosti.“ Obrátil se a odešel.

Usedl jsem na postel. Začínala se mi točit hlava. Vždyť jsem spolkl tolik metadonu, kolik by potřeboval narkoman zvyklý na třicet porcí denně – opravdový feťák –, aby se udržel. Bez návyku představovaly receptory opiátu v mém mozku nechráněné teritorium a během minuty jím budou zaplaveny. Padl jsem naznak na matraci. Srdce mi říkalo, že jsem se měl Vernonovi bránit, že bitím vynucené požití drogy by mě aspoň nějak očkovalo, abych jí nepropadl. Okamžik jsem litoval, pak lítost pominula. Opiáty jsou jako úplatek pro superego. Nechají člověka projet v životě časy a místy, kde by ho svědomí přibrzdilo nebo přinutilo zastavit. Je potlačena duševní bolest, ten dar od Boha, který nás může upozornit, že jsme ztraceni. Zavřel jsem oči. Rychleji, než jsem odhadoval, mi tělo začalo připadat těžké, jako by se bořilo do matrace. Mysl jsem měl lehčí než vzduch. A tělo s myslí se rozešly, nikoli nepříjemně.

Vernon mě vyburcoval a zdvihl na nohy. Připadalo mi, že jeho obličej, který nikdy nebudil důvěru, se teď groteskně vlní. Pokoj se točil. Teplá krev z tváře mi na rameni promáčela košili a začala stékat po paži. Avšak srdce mi nepádilo. Dýchal jsem rovnoměrně. Z velké dálky mi slabě napovídal strach, že se s tím nedá nic dělat. Vernon mi podal další papírový pohárek. Zamrkal jsem a hodil ho po něm. Oranžová tekutina se mu rozlila po košili nemocniční uniformy. Beze slova se otočil a vyšel z místnosti. Zhroutil jsem se na matraci a znovu usnul.

Uplynulo deset, patnáct minut nebo hodina nebo dvě, když jsem se v panice a bez dechu probudil. Na prsou mi rozkročmo seděl Vernon. Jeho kolena mi drtila bicepsy a přibíjela paže k matraci. Bránil jsem se, jak jsem mohl. Téměř se nepohnul. Vložil jsem celou svou váhu do pravého boku a podařilo se mi zarýt zuby do jeho stehna, ale přirazil mě k matraci takovým úderem hřbetem ruky přes ústa, že jsem ochutnal krev. Sáhl k podlaze. Horečně jsem se snažil uvolnit, divoce jsem kopal. Bylo to beznadějné. Sledoval jsem očima jeho ruku, očekával jsem břitvu a vzpomněl si, že kdysi vykastroval muže, ale objevil se jen další papírový pohárek. Měl jsem ho donutit, aby mi ústa otevřel násilím, ale neudělal jsem to. Otevřel jsem ústa, pořád do jisté míry jako povolná oběť, a Vernon do mne vlil další dávku oranžové tekutiny. Na polykání jí bylo méně než předtím; odhadl jsem, že jsem dostal deset miligramů. Jakmile bylo dílo vykonáno, odtáhl se ode mne. „Porada o případu,“ řekl. „Teď.“ Zdvihl mě na matraci do sedu. „Jdeme.“

Vykročili jsme chodbou. Abych dokázal jít rovně, soustřeďoval jsem pohled na zamčené dveře na konci oddělení, ale po pár metrech jsem narazil do škvárobetonové stěny. Byl bych padl obličejem na podlahu, ale Vernon mě popadl za paži a podržel. Po zbytek cesty ke společenské místnosti mě pevně a téměř laskavě vedl.

Pacienti, kteří předtím skandovali, teď klečeli zády ke stěně a slova vyslovovali jen nehlasně. Zamřížovaná okna za nimi vrhala koláž šachovnicovitých stínů na stůl o osmi nohách, který byl umístěn uprostřed místnosti. V čele stolu seděl Lucas, po jeho obou stranách Peter Zweig a Gary Kaminsky. Craig Bishop právě usedal kus od nich. Vedle něj už seděla vyzáblá, asi šedesátiletá žena, kterou jsem nepoznal. Taktak se držela, aby se netřásla. Nahlédl jsem do sesterny a viděl těhotnou ženu zhroucenou k přepážce, pořád ještě svázanou. Podle pohybu jejích ramen jsem usoudil, že dýchá. Hodiny za ní ukazovaly 15.45.

Lucas povstal. „Doktore Clevengere.“ Jediné pokývnutí. „Rezervovali jsme pro tebe čestné místo.“ Ukázal na židli na druhém konci stolu. Počkal, až mi Vernon pomůže usednout, pak ho odkázal ke dveřím. Když usedal, nespouštěl ze mne pohled. „Myslím, že ses tu už se všemi seznámil, až na paní Gladstoneovou,“ pravil.

O Cecelii Gladstoneové jsem věděl. Byla to dáma z bostonské lepší společnosti, která před dvěma měsíci otrávila manžela, prezidenta banky na Bacon Street. Když byla zatčena, tvrdila, že ji po celá léta tloukl, takže vražda byla pro ni jediným východiskem. Byla před soudním řízením přijata do lynnské státní nemocnice na psychiatrické vyhodnocení. Zamžoural jsem, abych na ni mohl zaostřit pohled, a viděl jsem, že má zorničky velké skoro jako desetník. Po těle jí naskočila vlhká husí kůže. Příznak rozvinutého abstinenčního syndromu.

Tupě na mě zírala.

„Teď, když se všichni známe, dovolte mi, abych shrnul daný případ,“ pokračoval Lucas. Obrátil se na Kaminského. „Poslouchejte pozorně. Zítra máte sám ostatním předložit případ sestry Vawnové.“ Pohlédl mimo mě do sesterny. „Za předpokladu, že ji Bůh přes noc zachová.“

„Ano, pane.“

Z představy, že únosce a násilník „předkládá případ“ těhotné ženy, se mi obracel žaludek.

„Musíte dbát na formu,“ nabádal ho Lucas.

Kaminsky sepjal ruce a okamžitě se předklonil, aby naslouchal. Jak jsem ho pozoroval, ztratil jsem rovnováhu a na židli zakolísal. Zachytil jsem se stolu.

„Rozbouřené moře,“ prohlásil Lucas a mrkl. „Zůstaň s námi.“ Několik vteřin počkal, pak pokračoval ve výkladu. „Dnešní případ je slečna Lindsey Simonsová. Slečna Simonsová je dvacetiletá běloška z Brookline. Je jedním z dvou dětí narozených zámožným rodičům – právníkovi a účetní. Děti nemá. Není známo, že by byla fyzicky nemocná nebo měla alergii na léky. Tvrdí, že nikdo z jejích příbuzných prvního stupně netrpí duševní chorobou. Co se týče zaměstnání, víme, že slečna Simonsová poslední dobou pracovala jako sociální pracovnice zde na oddělení. Předtím byla zaměstnána jako úřednice v obchodě s oděvy a jako výpomocná učitelka. Příznaky současné choroby spočívají hlavně v soustavném lhaní. Aniž byla k tomu provokována, pokoušela se klamat nás i naše rodiny prohlašováním destruktivních nepravd o našich duševních schopnostech a charakterech.“ Odmlčel se a hleděl podezíravě na svou levou paži – svou dobrou paži. Pohlédl na mě, pak rychle stranou. „Ovšemže nepovažujeme paní Simonsovou za přímo odpovědnou za její činy. Víme, že satan může na sebe vzít jakoukoli podobu, dokonce i tak zdánlivě nevinnou jako její.“ Luskl prsty a okamžitě získal Vernonovu pozornost. „Přiveďte pacientku,“ přikázal rázně.

Za minutu vstoupil Vernon do místnosti s nahou ženou. Měřila něco málo přes metr padesát. Byla zachmuřená, měla bledý hranatý obličej s vyčnívajícím nosem a čelistí. Přesto vůbec nebyla ošklivá. Její rysy, rámované vlnitými černými vlasy po ramena, byly natolik souměrné, že vytvářely profil, který prozrazoval sílu, i když byla držena jako rukojmí. Bradavky měla tmavé a vztyčené. Zjistil jsem, že přemýšlím, jak blízce se strach podobá vzrušení na zakončení sexuálních nervů.

Vernon mladou ženu přivedl do prostoru mezi okny a stolem, takže řada pacientů klečela za ní. Viděl jsem, že má záda a zadek plné pruhů podlitin. Měl jsem dojem, že trest vykonal Lucas. Rád bych věděl, jestli ji přinutil být mu po vůli. Představil jsem si ho při tom.

„Poklekněte!“ houkl Lucas.

Simonsová bloudila očima kolem stolu, zřejmě ve snaze najít spojence. Její pohled spočinul na mně. Na kratičkou chvíli jsme se v tom chaosu upnuli jeden ke druhému.

„Kleknout!“ žádal znovu Lucas.

Pomalu klesla na kolena a sklonila hlavu.

Pacienti pokračovali v bezhlasném modlení.

„Má někdo u stolu otázku k slečně Simonsové?“ tázal se Lucas.

Peter Zweig, devatenáctiletý mladík, který zabil svoje rodiče, si odkašlal. Pohlédl jsem na něj. Jeho ruka se hýbala nahoru a dolů po rozkroku. „Slyší hlasy?“

„Zeptejte se pacientky,“ přikázal Lucas.

Zweig ostýchavě pohlédl na Simonsovou. „Slyšíte hlasy?“ ptal se.

Pohlédla na něj zpříma a zavrtěla hlavou.

„Máte vidiny?“ ptal se Zweig. Strčil si ruku do kalhot uniformy a začal se hladit.

„Ne.“

„Den, datum a čas,“ žádal Gary Kaminsky.

„Středa, patnáctého ledna 1999,“ řekla a hleděla mu přitom do očí. „Čtyři odpoledne.“ Vzhlédla k hodinám. „16.02.“

„Kdo je prezidentem Spojených států?“ dodal Zweig. Dýchal nepravidelně.

Uvědomil jsem si, že oba namátkově chrlí otázky ze standardního vyšetřování duševního stavu. Psychiatři používají sérii dotazů, aby zhodnotili, zda pacient jasně myslí a zda má či nemá halucinace. Zweig i Kaminsky byli zřejmě podrobeni vyšetření tolikrát, že jeho části znali nazpaměť.

„Clinton,“ odpověděla Simonsová.

„Pomýšlíte na to, že byste se zabila?“ napůl vykřikl Craig Bishop.

„Poslední den jsem na to pomýšlela,“ řekla Simonsová. „Předtím ne.“

„Jak byste to udělala?“ tázal se Bishop. „Oběsila byste se?“

„Přeřezala byste si zápěstí, abyste vykrvácela?“ pokračoval. „Skočila byste z okna jako Grace Cummingsová?“

Připadal jsem si jako na kolotoči, jako by se místnost kolem mě míhala v rozmazaných záblescích. Čelo jsem měl zvlhlé potem.

Zaváhala. „Prášky.“

Gary Kaminsky se začal na sedadle houpat dopředu a dozadu. „Máte sexuální sny?“

Neodpověděla. Sklopila oči.

„Máte sny, že vás někdo šoustá?“

Cecelia Gladstoneová stáhla obličej a pohlédla z okna.

„Že máte v kundě tvrdýho kokota nebo robertka?“

„Dost!“ zařval Lucas a zdvihl pahýl. Vír mého vědomí silou jeho hlasu zvolnil. Škaredil se na Zweiga. „Vypadněte. Hned. Do svého pokoje!“

Žasl jsem při pohledu na Zweiga, jak pokorně se zvedl ze židle a pomalu vyšel. Lucas ho zřejmě úplně ovládal, stejně jako všechny ostatní.

„Máte k pacientce otázky?“ ptal se Cecelie Gladstoneové.

Zavrtěla hlavou. „Potřebuji ještě lék. Je mi špatně,“ řekla.

„Jste lékařka?“

Neodpověděla.

„Cecelie?“

„Ne.“

„Správně,“ prohlásil Lucas. „Spolehněte se, že dostanete, co potřebujete, až to bude opravdu nutné.“ Obrátil se i se židlí k Simonsové. „Jste ochotna se uzdravit, abyste mohla opustit oddělení?“ zeptal se jí.

„Ano,“ přisvědčila a vzhlédla k němu.

„Nikdy se na mě nedívejte.“ Odmlčel se a Simonsová zase svěsila hlavu. „Máte pocit, že můžete přijmout léčbu?“

Mlčela.

„Chcete léčbu?“ naléhal Lucas.

Rozplakala se, pak šeptla: „Ano.“ Neovladatelně se roztřásla.

„Jakou léčbu?“ vypravil jsem ze sebe. „Co to chce?“

Lucas na mě hleděl se směsí potěšení a pohrdání. „Zbavit se svých lží. Být volná a žít v pravdě. Připravená k propuštění.“ Sáhl do zadní kapsy kalhot své uniformy. V jeho ruce se objevil skalpel. „Zbavit se jazyka.“

Srdce mi pokleslo. „To přece nemůžeš,“ bylo vše, co jsem v té chvíli dokázal říci.

„Ale musím. Žádný chirurg hodný toho jména by nedovolil, aby se tělem šířila nemoc, když ho může zachránit čistá excize.“

Sebral jsem to málo, co mi zbývalo z energie a soustředění. „Nech mě ji léčit.“

Kaminsky a Bishop se rozchechtali. „Ona je panečku případ,“ zubil se Bishop. „Simonsová říká: „Vyřízněte jí jazyk!“ Jeho ruka se posunula ke slabinám.

Lucas položil skalpel. „Tak ty ji chceš léčit. Všemi prostředky. Proto jsi v týmu, doktore.“ Postrčil skalpel přes celou délku stolu, takže se zastavil právě v mém dosahu.

„Já bych ji neřezal.“

„Ne? A co bys tedy navrhoval?“

Chtěl jsem využít Lucasova vztahu k modlení, ať už byl patologický nebo ne. „Měli bychom se modlit,“ řekl jsem automaticky. „Měli bychom se modlit za její duši.“ Kývl jsem na pacienty klečící za Simonsovou. „Oni i my.“ Odmlčel jsem se a setřel si pot, který mi stékal do očí. „Jestli tedy opravdu věříš, že je posedlá.“

Lucas na mě několik vteřin tiše zíral. „Domnívá se někdo ze skupiny, že tato léčba je na místě?“ Nikdo nepromluvil.

„Mohli bychom hlasovat aklamací?“

Gabriel Vernon u dveří zdvihl ruku jen k pasu.

Lucas na něj pohlédl. „Jsme zde na oddělení velmi demokratičtí,“ řekl za několik okamžiků. „Každý má hlas. I Gabriel.“ Odmlčel se. „Vhodná léčba je skalpel.“

Nepohnul jsem se.

„Použiji ho a ona odejde. Uzdravená. Jinak se kloním k tomu, aby se o léčbu pokusil pan Zweig, jak nejlépe dovede.“

V místnosti zavládlo úplné ticho. Zíral jsem na skalpel.

Jako první promluvila Simonsová. „Já chci, abyste to udělal vy,“ řekla vyrovnaně.

Pohlédl jsem na ni. Po tvářích se jí řinuly slzy.

„Nechci tady zemřít.“

„Pan Zweig je plně kvalifikovaný, aby vám pomohl.“

„Ne. Prosím,“ vzlykla.

„Tak co, doktore?“ řekl Lucas, hledě na mě.

Neodpověděl jsem.

Lucas se obrátil na Vernona. „Zaveďte slečnu Simonsovou do Zweigova pokoje. A zaneste mu skalpel.“

„Prosím vás,“ žádala mě Simonsová.

Srdce mi pádilo, ačkoli mi v krevním oběhu proudil metadon. Věděl jsem, že bych dokázal provést řez šetrněji než Lucas a určitě šetrněji než Zweig. Ale nebyla by to dohoda s ďáblem? Kapitulace před zlem? Cítil jsem, jak na mně spočívá projekce Lucasovy psýchy. Držel jsem se jedné zásady: jsem na oddělení, abych ho léčil, ne abych se stal jím samým. Musím se s temnotou utkat stejně intenzivním světlem. Třásl jsem se na celém těle při myšlence na to, co teď řeknu. Stěží jsem ze sebe vypravil: „Vemte si místo toho můj.“ Koutkem oka jsem spatřil, jak si Bishop a Kaminsky vyměnili zmatené pohledy.

Lucas zkřivil rty. „Ona tě prosí,“ řekl.

„Moje lži jsou větší než její. Vemte si můj jazyk a ji pusťte.“

Lucas zrudl. Jeho pohled klouzal z jednoho pacienta na druhého, jako by odhadoval, zda k některému z nich pronikne. „Podvod!“ prskl. „Z tebe mluví její zlo. Infikuje tě.“

Připadal jsem si, jako bych zahnal do kouta vzteklého psa, což se velmi podobá pocitu kontaktu s extrémní psychopatologií. Dát najevo strach by byl můj konec. Musel jsem vytrvat. Postrčil jsem skalpel zpátky po stole. Zastavil se několik centimetrů od Lucase. „Ty vidíš všude satana, protože nevydržíš pohled do své vlastní temnoty.“

Lucas popadl skalpel a vyrazil kolem stolu.

Byl jsem odhodlán k zápasu, musí-li to být, ale nechtěl jsem se hnout, dokud si nebudu úplně jist, že Lucas zaútočí. Seděl jsem vzpřímeně a čelil divokým očím pevným pohledem.

Tři kroky ode mne zdvihl skalpel. Vstal jsem, připraven hrábnout po jeho zápěstí, ale on se náhle obrátil k Simonsové.

Pacienti za ní začali skandovat zase hlasitě. Zavřela oči a otevřela ústa.

„Ne!“ vykřikl jsem.

Místností se rozlehlo bizarní bolestné úpění a sborový potlesk.

SEDM

„Satan buď zatracen!“ vykřikl Lucas.

Shlédl jsem na Lindsey Simonsovou, jak leží ve fetální pozici a drží se za ústa, z nichž proudí krev.

Lucas přešel ke mně. Hodil skalpel na stůl. „Proč siji nevezmeš do svého pokoje? Nech siji,“ řekl. „Určitě nebude odmlouvat.“

Kombinace metadonu a adrenalinu, proudící mi v žilách, mi působila závrať a napětí. Pohlédl jsem na Simonsovou, pak na těhotnou zdravotní sestru, svázanou na svém místě, pak na skalpel. Zhluboka jsem dýchal a zápasil s nutkáním popadnout skalpel a vrazit ho do Lucase.

„Nemohli bychom na ní ještě něco vyřezat a nechat ji skočit jako Cummingsovou?“ šklebil se Craig Bishop.

Obrátil jsem se proti němu příliš rychle a pokoj se okolo mě roztočil.

„No ták, no ták,“ říkal zpěvavě jako popletený osmiletý kluk.

Cítil jsem, jak se ve mně hrůza a odpor převrací ve vztek. Ten mi dodával pevnosti jako všem lidem se sklonem k násilí.

„Řízněte ji. No ták, no ták…“

Všechny emoce nahromaděné v mé bytosti se vrhly jeho směrem, jako když železná tyč přitáhne blesk. Popadl jsem jednou rukou skalpel a druhou ho chytil za vlasy. Vytáhl jsem ho ze židle, klekl na jedno koleno a položil si jeho krk na stehno.

Ode dveří ke mně vyrazil Gabriel Vernon, ale Lucas ho posuňkem zadržel.

Umístil jsem hrot skalpelu tam, kde bylo vidět pulzování Bishopovy krční tepny. „Co bys na ní vyřezal?“ zeptal jsem se skrze zaťaté zuby.

Neodpověděl.

„Řekni mi, jak bys ji řezal,“ trval jsem na svém. „Řekni to. Co bys do ní vyřezal?“ Zatlačil jsem právě tolik, abych stiskl tepnu, ale nepoškodil ji. Ještě milimetr, a začal by z něj odtékat život.

„Děvka,“ zašeptal. Pak směleji: „Děvka. Děvka…“ Opakoval to slovo víc a víc nahlas. „Děvka, děvka, děvka…“

Myslel jsem na to, jak Bishop stínal svoje oběti. Vyryl jsem svislou čáru D přes jeho tepnu a nepatrně prořízl pokožku. Stopa po ostří nejdřív na okamžik zbělela, pak zčervenala. Zaplavil mě strašlivý pocit moci. Vyryl jsem oblouček.

Bishop mi hleděl do očí. Jdi se vysrat,“ řekl důrazně. Popadl mě za zápěstí a přejel si skalpelem po krku. Jeho krční tepna nás oba postříkala krví.

Pacienti, kteří seřazeni klečeli za námi, se přikrčeně rozptýlili do vzdálených koutů místnosti, někteří kvíleli, jiní jásali. Cecelia Gladstoneová si skryla tvář na kolenou.

„Kristepane!“ vykřikl jsem. Volnou rukou jsem se pokusil ucpat přerušenou tepnu. Ale než jsem na ni stačil doopravdy přitlačit, přejel si Bishop skalpelem po krku znovu a přeřízl si tepnu na druhé straně. Snažil jsem se mu vyškubnout a posunul jsem se asi o metr blíž Lucasovi. Bishop svíral moje zápěstí příliš silně. Řezal se znovu a znovu, dokud se mi, příliš pozdě, nepodařilo natolik jasně myslet, abych pustil skalpel a nechal ho padnout na podlahu. Mezitím byl jeho krk už pořezán víc, než by dle mého odhadu mohl Lucas spravit – zejména levou rukou.

Srdce mi bolestně bušilo, když jsem přihlížel, jak se jeho tělo snaží lpět na životě. Oči mu vystouply z důlků, jako by se zoufale pokoušel dál hledět na tento svět. Ústa měl dokořán a hrudník se mu těžce zdvihal a klesal, jak se tak marně snažil dostat kyslík do životně důležitých orgánů, odříznutých od oběhového systému. Chtěl jsem odvrátit pohled, ale zíral jsem jako přimražený. Za deset vteřin ležel už úplně nehybně.

Pacienti zmlkli.

„Vrah!“ ozval se hluboký hlas. Vzhlédl jsem. Hrozivě na mě ukazoval snědý svalnatý muž kolem padesátky s oholenou hlavou a s krkem a pažemi pokrytými pavučinovitým tetováním. Vykročil ke mně.

Opět se ve mně vzedmula temná síla. Sebral jsem skalpel a vyskočil. Cítil jsem, jak se mi v ústech hromadí sliny. Pot se ze mne jen řinul. Byl jsem připraven nejen k obraně, ale i k zabíjení. Lucas se postavil před něj. Jděte do svého pokoje!“ přikázal. Nečekal na odezvu. Hleděl mimo něj na ostatní pacienty. „Všichni! Půl hodiny v pokojích.“

Muž vykročil kolem něj.

Udělal jsem krok vpřed.

Ještě pár centimetrů, pane Kashoore, a strávíte noc v tichém pokoji,“ pokračoval Lucas. „A mohu vás ujistit, že se budete modlit, aby už byl den.“

Kashoor se zastavil a zvažoval možnosti. Jeho oči prozrazovaly, že se na mě skoro stejně chtěl vrhnout, jako se chtěl vyhnout Lucasovu trestu.

„Gabrieli,“ řekl Lucas, „pan Kashoor potřebuje doprovod.“

Kashoor počkal, až se k němu Gabriel přiblíží sotva na metr, pak se obrátil a vyšel za ostatními pacienty včetně Cecelie Gladstoneové ze společenské místnosti.

Gabriel a Gary Kaminsky stáli vedle sebe a shlíželi na Bishopovo tělo.

„Dohlédněte, aby všichni dělali to, co jim bylo řečeno,“ přikázal jim Lucas. „Dejte lék každému, kdo je neklidný.“

Odkvapili za svým úkolem.

Lucas přistoupil k mrtvole. Šlápl špičkou boty Bishopovi na čelo a přitlačil tak, aby zvrátil jeho hlavu dozadu a odkryl přerušené krční tepny. „Už nějakou dobu pomýšlel na sebevraždu,“ řekl, a v tom, co znělo jako umělý zármutek, bylo slyšet tón potěšení. „Předpokládám, žes to nemohl vědět.“

Nohy jsem měl ještě gumovější než předtím. Zavrtěl jsem hlavou, neochoten uvěřit, že jsem Bishopa postrčil přes okraj. Měl jsem pocit, jako bych měl skráně ve svěráku.

„Povídalo se, žes po sebevraždě jednoho mladíka přestal přijímat pacienty,“ pokračoval Lucas. Kývl na skalpel v mé ruce. „Myslím, žes s řečnickou terapií už skončil. Celej ses na to třás, abys oddělal i pana Kashoora.“

Dusily mě slzy. Zase jsem myslel na Hollanderovo varování, že Lucas bude do mne promítat svoje emoce. Čí démoni se mě zmocňují? Lucasovi nebo moji vlastní?

Za mnou začala sténat Lindsey Simonsová.

Obrátil jsem se k ní a ztratil rovnováhu, takže jsem málem upadl. Lucas mě svou jedinou rukou zachytil a prsty pevně sevřel moje nadloktí. Udržel jsem se na nohou. Simonsová stále ležela schoulená. Aniž jsem to zamýšlel, soustředil jsem pohled na její nahý zadek.

„Co teď s paní sociálkou?“ řekl Lucas. „To je otázka.“ Odmlčel se. „Proč by sis ji nevzal do pokoje?“

Pomyslel jsem na čtyři pouta připevněná k rohům mé postele. Pak, Bůh mi odpusť, jsem pomyslel na ni, v poutech – odhalenou, vrcholně zranitelnou. Přitiskl jsem si pěsti na oči ve snaze zatlačit tu představu někam do lebky. „Musíme ji pustit.“ My.

„Dveřmi nebo oknem? Jaká je tvoje libost, parťáku?“

Odtáhl jsem se od něho, ale stále mě držel za paži.

„Nápad pana Bishopa nebyl tak docela špatný,“ pokračoval Lucas. „Až na to, že kvůli tomu skončil jako mrtvola.“

„V jejím jazyku sídlil satan. Je uzdravena,“ opakoval jsem.

Sňal ruku z mého ramene a jaksi podezíravě na ni pohlédl. „Člověk nikdy neví.“

Uvědomil jsem si, že Lucas si není jist ani tím, že amputace vypudila satana z jeho těla. A zoufale jsem si přál ho přesvědčit, aby Simonsovou pustil; zčásti proto, abych sám sobě dokázal, že to krveprolití, které jsem způsobil, mělo nějaký smysl. Rozhodl jsem se zkusit to jinak. Vzpomněl jsem si, jak mi Jack Rice od státní policie řekl, že brzy poté, co vstoupím na uzavřené oddělení, musí být rukojmí propuštěna, aby byl odvrácen útok poručíka Pattersona na budovu. „Jestli brzy někoho nepropustíme, pošlou nahoru po zdech jednotky zvláštního nasazení. Moc času mi nedali.“

Hleděl na mě, ještě uvažoval.

„Pusť ji domů,“ řekl jsem.

„Domů,“ opakoval znechuceně. Odmlčel se. „Můžu počítat s tvou pomocí při dalším případu?“

„Při dalším případu…“

„Při té neurochirurgii. Té amygdale.“

Potřeboval jsem získat čas. Nebo – potřeboval? Mohl jsem přece Lucasovi říci, že se na tom šílenství nepodílím. Nebo jsem se mohl snažit stát pevně proti Lucasovi bez ohledu na následky.

„Pustíme ji a budeme společně pokračovat?“ ptal se Lucas.

Pohlédl jsem na Simonsovou. Už jsem si nebyl jist, jestli bojuji proti temnotě, nebo jestli mě pohltila, ale věděl jsem s určitostí, že Simonsová trpí a že v té chvíli jsem schopen poskytnout jí úlevu. Toho jsem se zachytil. „Půjdu do toho,“ řekl jsem.

Lucas přešel ke dveřím místnosti a zavolal na Gabriela Vernona. Nedočkal se odpovědi. Vykročil chodbou a vyvolával jeho jméno.

Pátral jsem po podlaze po vyříznutém kousku jazyka. Zahlédl jsem ho pod konferenčním stolkem. S pohledem upřeným na dveře jsem vlezl pod stolek a sebral ho. Byl lehčí a méně pevný, než jsem si představoval – trochu jako želatina, ale ještě teplý. Vrhl jsem se zpět k Simonsové a snažil se nedívat se na Bishopovu mrtvolu. Pomohl jsem jí se posadit. Obličej měla bledý, pleť šedou a vlhkou. Ukázal jsem jí, co mám v ruce. V hrůze se odvrátila. Chytil jsem ji za zápěstí a pevně držel, ač se snažila vykroutit.

„Otevřte ústa,“ šeptl jsem.

Pohlédla na mě. Zuby měla zaťaté. Po tvářích se jí zase začaly řinout slzy.

„Až odtud odejdete, dá se možná znovu přišít. Otevřte ústa.“

Zavrtěla hlavou.

„Teď,“ řekl jsem přísně. Hlava jako by mi plavala. „Otevřít.“

Ústa sice neotevřela, ale uvolnila čelisti.

Zatáhl jsem ji za bradu. Krev jí vytryskla na krk a kapala na prsa a na břicho. Vložil jsem ten kousek masa za její dolní zuby a pak postrčil bradu tak, aby se ústa zavřela. Přitom jsem si všiml, že vzhlédla s novou hrůzou ve tváři.

Gabriel Vernon stál na půli vzdálenosti ode dveří. Musel vidět, co jsem udělal. Přikročil k nám a zastavil se asi na metr od nás.

Pohlédl jsem mu do očí. Chtěl jsem žadonit, aby mlčel. „Gabrieli… začal jsem.

„Doktor všechny vzorky uchovává,“ přerušil mě. Sklonil se a sebral skalpel, který jsem předtím upustil.

„Kde?“ zeptal jsem se. „K čemu?“

Neodpověděl. „Potřebuju další vzorek.“

Simonsová se zoufale válela po linoleu. Objala si kolena a začala se kývat jako dítě.

Vstal jsem. „Nechte ji být. Není satanem posedlá víc než vy.“

Na zlomek vteřiny jeho rysy změkly jakýmsi zmatkem, pak afekt opadl.

V duchu jsem zoufale hledal psychologickou cestu, jak obejít Gabrielovu oddanost Lucasovi, když vtom přikročil k Bishopovu tělu, dřepl a vyřízl asi patnácticentimetrový kus jazyka. Nevěnoval jeho prohlídce víc citu, než kolik asi vyvinul při „sklízení“ genitálií svých obětí, které vykastroval. Pak hodil ten kus masa pod stolek. Vstal. „Je na čase, abyste šla,“ řekl Simonsové.

Nemohl bych říci, jestli Gabriel záměrně neposlechl Lucase, aby pomohl Simonsové, nebo se u něj projevilo konkrétní myšlení, typické pro schizofreniky. Záleželo mu na Simonsové, nebo považoval jeden vzorek jazyka za stejně dobrý jako druhý?

Simonsová byla zřejmě příliš vyděšená, než aby se pohnula.

Gabriel k ní přistoupil, uchopil ji oběma rukama v podpaží a zdvihl na nohy. Pak se sklonil a vzal ji do náručí. Nesl ji z místnosti.

Následoval jsem je, zastavil jsem se u konferenčního stolku a pak ještě u dveří, abych neupadl. Opřel jsem se, abych přehlédl chodbu, a viděl jsem Gabriela, Lucase a Kaminského, jak rozmlouvají u zamčených dveří. Nerozeznával jsem, o čem hovoří. Za několik vteřin Kaminsky krátce pootevřel dveře, aby pustil Gabriela a Simonsovou ven, a pak je zase přibouchl.

Vrátil jsem se k oknu a čekal, co se bude dít. Uplynula minuta nebo dvě, když jsem spatřil na trávníku rozruch. Policie s namířenými zbraněmi zaujímala pozice za policejními vozy. Z karavanu státní policie se vynořili Jack Rice, poručík Patterson a Emma Hancocková. Patterson něco křičel do čehosi, co vypadalo jako příruční krátkovlnná vysílačka. Pak jsem spatřil Lindsey Simonsovou, jak vrávorá přes trávník. Byla sama. Vrhlo se k ní několik policistů v černých výsadkářských kombinézách s plastikovými štíty a rychle ji odvedli za černý pohotovostní vůz.

„Já držím slovo,“ zavolal na mě Lucas.

Obrátil jsem se a viděl ho u dveří společenské místnosti.

„A co ty? Jsi připraven?“

„Nikdy nebudu připraven někoho zmasakrovat.“

„Před deseti minutami jsi s tím zřejmě velký problém neměl.“ Kývl na Bishopovu mrtvolu. „Už jsem ti jednou řekl, že jsme si hodně podobní.“

Zavřel jsem oči. Vybavila se mi Nietzscheho slova.

Kdo bojuje proti zrůdě, musí dbát, aby se přitom sám zrůdou nestal.

A když hledíš do propasti, hledí i propast do tebe.

Jaký byl vlastně rozdíl mezi tím, co jsem udělal Craigu Bishopovi, a tím, co provedl Lucas Grace Cummingsové? On jí vyřezal na těle slova a dohnal ji ke skoku ze čtvrtého patra. Já jsem do Bishopa vyřezal začátek slova a nechal ho, aby si podřízl krk.

„Možná bys chtěl trochu metadonu, než začneme,“ řekl Lucas. „Sám bych si trochu dal. Nebo ještě lépe – našel jsem lahvičku farmaceutického kokainu.“

Jestliže jsem měl být na oddělení někomu co platný, musel jsem být čilejší. Kokain by mohl vrátit můj nervový systém z oparu opiátového omámení. Také by ho ovšem přiblížil konečnému zhroucení. „Ta lahvička by se možná hodila,“ řekl jsem.

Zasmál se. „Dohodnuto.“

Následoval jsem Lucase chodbou k lékárně. Ujistil se, že nikdo není nablízku, pak, když vyťukával čtyřmístný kód, zakryl zámek. Odhadl jsem, že k němu má přístup jedině on, což mu poskytlo výlučnou kontrolu nad tím, kdo na oddělení dostává drogy – a kdy. Za léta praxe jsem viděl dost lidí závislých na heroinu v opiovém abstinenčním syndromu. Šest hodin bez drogy a bez metadonu – a svaly i klouby začnou tuhnout jako u potápěče s kesonovou nemocí. Žaludek nemilosrdně ztěžkne. Z pokožky se stane vlhká husí kůže. Krevní tlak, pulz a tělesná teplota vyletí do závratné výše. V tom momentě udělá narkoman za dávku cokoliv, ukradne cokoliv, prodá kohokoliv. Být schopen uvrhnout člověka do takové mizérie, to je opravdová moc. A schopností zase ho z ní dostat se ta moc stává absolutní.

Dveře se otevřely. Vešli jsme. Lucas zase zavřel a dvakrát zkontroloval, že zavřel dobře.

Místnůstka měřila sotva tři krát čtyři metry. U jedné stěny bylo nerezové umyvadlo, nad nímž visela řada zasklených skříněk. Protější stěnu zabírala obrovská nerezová lednice s dvojitými dveřmi. Skříňky byly nacpané plastikovými i skleněnými lahvemi, vzorky haldolu a xanaxu v zářivě barevném balení, krabicemi s chirurgickými rouškami a latexovými rukavicemi a všemožným zdravotnickým materiálem, kyslíkovými maskami, injekčními jehlami a ampulemi, intubačními hadičkami a nitrožilními váčky.

Jsme v srdeční komoře,“ zářil Lucas. „V kotelně lodi. Tady je všechno, co potřebujeme ke zdolání satana. Dokonce jsem našel takový malý nástroj, co by měl pomoct s každou zasviněnou cévou, na kterou narazíme na cestě mozkovou kůrou.“ V prostřední skříňce ukázal na plastickou a chromovou věcičku velikosti tranzistoru. Byl to elektrický kauter používaný k požehování drobných tepen a vlásečnic.

Jak jsem tak zíral na tu skříňku, uvědomil jsem si, že jsme opravdu sami. Nikdo z oddělení se k nám nemohl dostat. A věděl jsem, že i takto oslabený bych Lucase přemohl. Mohl bych ho zabít. Pohlédl jsem na roh ocelové police. Pak jsem pohlédl na něj a přimhouřil oči při představě, jak bych o ni udeřil jeho obličejem, jak bych mu rozdrtil oči, udělal díru do lebky. Ty představy byly zřetelné všem mým smyslům. Přímo jsem cítil jeho vlasy ve své pěsti a jak se jeho hlava odrazí od kovu. Slyšel jsem, jak mu povolují svaly a kosti. Cítil jsem, jak vytékají z mrtvoly zbytky tělesných tekutin. Všechno, co jsem takto prožíval, mi bylo nesmírně příjemné. Cítil jsem se povznesen. Dokonce jsem se k Lucasovi trochu naklonil, jakoby vtahován do vlastního stínu svou vražedností.

Pohlédl na mě a pohodil hlavou. Jestli pomýšlíš na to, že mi něco provedeš, pamatuj si, že ti, co jsou za dveřmi, by tebe i rukojmí roztrhali na kusy, nebýt mě.“

Snažil jsem se ovládnout. Věřil jsem, že mluví pravdu, i když jsem tak docela nechápal proč. Na oddělení byli muži mnohem statnější než on. Mohli by se pokusit z něj vymučit číselnou kombinaci lékárny. Mohli by ukrást dávky metadonu, které podle jeho pokynů měli podávat jiným pacientům. Opravdu propůjčovala Lucasovi autoritu mystika lékaře? Báli se tito mimořádně nebezpeční lidé samostatnosti a chtěli být vedeni – jako ostatně lidé všude jinde?

„Vykrať mě z rovnice – a všichni vybuchnou,“ pokračoval Lucas. „To já jsem jim dal svobodu. Já jsem diagnostikoval jejich posedlost. Já mohu vyrvat jejich duše satanovi. Já jsem…“

Když se tak chvástal, napadlo mě, proč ho asi pacienti tolik milují. Tohle otupovalo jejich vědomí víc než drogy, které jim přiděloval. Lucas udílel svého druhu rozhřešení. Tvrzením, že jejich společným nepřítelem je ďábel, jim umožňoval věřit, že neovládají svou mysl a chování, a že proto nejsou zodpovědní za to, co si myslí nebo co dělají. Přenechali mu svou svobodnou vůli a nemuseli hledět sami na sebe, cítit svou vlastní bolest, ani přemýšlet o tom, jak se jejich životy obrátily k temnotě. Výmyslem přízraku satana vytvořil Lucas kolektivní blud, silnější – a více oprošťující od skutečnosti – než kterákoli individuální psychóza.

„Chápeš už tu tíhu na mých bedrech?“ tázal se Lucas. Je ti jasné, jak na mně celá tahle válka závisí?“ Vztáhl ruku a přitáhl si mě blíž. Byl celý zpocený. „Chápeš?“

„Chápu.“

Hleděl mi zuřivě do očí.

Ovládl jsem se, abych se neodtáhl. „Chápu,“ opakoval jsem klidně.

Vypadal spokojeně, že ke mně pronikl. Couvl, dopřál si okamžik, aby se uklidnil, pak sáhl do jedné skříňky. Vyňal z ní velkou sklenici z hnědého skla. Bílá nálepka označovala obsah jako metadon. Odšrouboval uzávěr, nalil do papírového pohárku cosi, co vypadalo jako pětimiligramová dávka oranžové tekutiny, a vypil to. Mrkl na mě. „Důvěřuju ti, že mě neudáš Protidrogovému úřadu. Nechci přijít o lékařskou licenci.“ Nalil do šálku další, větší dávku a podal mi ho. „Salud“

Polkl jsem tekutinu jedním douškem. „Kde je kokain?“ zeptal jsem se.

„Žádný strach.“ Sáhl znovu do skříňky a vyndal mnohem menší lahvičku z průhledného skla s gumovým uzávěrem – jak se podává kokain v roztoku. Tekutina se používá v případě zánětu vedlejších dutin, aby se před drobnými chirurgickými zákroky stáhly těžce zanícené nosní průchody. Podal mi ji.

I ve svém metadonovém oparu jsem si dovedl představit kokainový rauš. Nedotkl jsem se toho už půl roku, ale chuť mě nikdy nepřešla.

„Posluž si,“ řekl Lucas.

Věděl jsem, že vzít od něho lahvičku by mě mohlo postrčit dolů po kluzkém svahu drogové závislosti. Ale kombinace toho, že jsem zhlédl příliš mnoho hrůz a spolykal příliš mnoho metadonu, mě uvedla do stavu, který bylo příliš nebezpečné nechat, jak byl – příliš nebezpečné pro mě i pro všechny ostatní na oddělení. Zabil jsem člověka, to se nedalo popřít. Snadno bych mohl zabít znovu. Přijal jsem od Lucase lahvičku. Odloupl jsem gumovou zátku a nalil si asi čajovou lžičku obsahu na jazyk. Otupěl. Moje úzkost se začala rozplývat. Zavřel jsem oči, zhluboka se nadechl.

„Zázraky chemie,“ uchechtl se Lucas. „Jen se na sebe podívej. Před mýma očima se z tebe stává nový člověk.“

Navzdory svým myšlenkám jsem se přinutil zasmát se s ním. Stává-li se ze mne nový člověk, rád bych věděl jaký. Pořád jsem se usmíval, i při myšlence, jak jsem naložil s Bishopem a co velká část mého já chtěla udělat s Lucasem. Nalil jsem si další lžičku na spodní ret a dáseň, pak vetřel trochu na poranění na tváři. Moje čelist, ústa a hrdlo zvolna ztrácely cit. Hladina čilosti pomalu stoupla.

Lucas si znovu přihnul metadonu, přímo z láhve.

Momentálně se mnou Lucas jednal jako s feťáckým kamarádem. Doufal jsem, že mi třeba poskytne nějakou informaci, jak se zmocnil oddělení. Jak je to možné, že Kaminsky, Zweig a ti ostatní pacienti jsou závislí na metadonu?“ ptal jsem se. Jak ho dostávali do včerejška?“

Na jeho tváři se objevilo zlomyslné potěšení. „To bych neměl říkat.“ Skousl si ret a poškrábal se na švech na svém pahýlu. Zřejmě se rozhodoval, zda mě má zasvětit do tajemství.

Čekal jsem.

„Sestra Vawnová. Carla Vawnová.“

„Která to je? Jak to myslíš?“

„Ta chuděra na ošetřovně. Ta se zamořeným dolejškem. Přesvědčil jsem ji, že se detoxikuju předepsaným metadonem, že venku spadám pod Program pro lékaře s drogovou závislostí – uzdravující se narkoman. Takový jako ty. Moje inspirace.“ Mrkl na mě. „Předvedl jsem jí, jak špatně se mnou ostatní personál zachází. Řekl jsem jí, jak cítím, že ona je bystřejší, laskavější, pečlivější. Zvláštní. To bylo, co potřebovala slyšet. Pochází z velké rodiny, byla ztracená v houfu, tak to bylo. Otec i matka věčně naložení v lihu. Začala mi opatrně přidělovat dávky, jenom aby mi pomohla od křečí, na které jsem si stěžoval, ale byla tak hodná, že mi do pokoje pašovala víc a víc. Aby mi uklidnila nervy. Abych se přestal třást.“ Odmlčel se. „A já jsem je rozděloval mezi ostatní potřebné.“

Musel jsem se prodrat svým odporem při vzpomínce na Lucasovu podivnou schopnost okouzlit a zmanipulovat křehké a nezdravé ženy včetně Kathy až k jejich zkáze. Aby se zakoukala do psychotického pacienta jako Lucas, musela Vawnová sama trpět vážnými psychickými potížemi. „Proč dělala to, cos po ní chtěl?“

„K tomu měla ten nejlepší důvod. Byla do mě zabouchnutá. Při nočních službách byla jedna z nejlepších, které mě kdy kouřily. Dokonce sem vpašovala kudlu, pomohla mi ji schovat pod postelí. Myslím, že do určité míry viděla, že její spolupracovníci na to nemají, aby v poslední bitvě zaútočili na satana. Cestu jim musel ukázat chirurg.“ Zhluboka se nadechl. „Troufám si říct, že jsem se do ní zabouch právě tak jako ona do mě. Jsem člověk jako každý jiný, Franku. Nenašel jsem mnoho míst, kde bych moh spočinout.“

„Tak proto bys ji chtěl zabít?“ Hlavou mi prolétla hrozná myšlenka. „Je to dítě tvoje?“

„Zabít?“ Z jeho tváře se vytratil i poslední náznak přátelskosti. „Copak nevidíš skutečnost? Je zamořená!“ Skoro křičel. „Snažím se ji uzdravit! Já ji miluju!“ Zašrouboval láhev s metadonem a vrazil ji do skříňky, přičemž převrhl pár jiných lahví. Obrátil se jak na obrtlíku a otevřel dveře lednice u protější stěny. „V každé z těchhle tkání sídlí satan.“

Téměř jsem se zapotácel. Na nerezovém tácu ležela Lucasova amputovaná paže s hrubě oddělenou pokožkou a svaly. Čtyři přihrádky nad ní obsahovaly celý sortiment skleněných nádob, v některých plavaly v kalné tekutině preparáty. V obrovské baňce jsem viděl vaječník. Na nálepce na ní bylo napsáno Elmonteová, L.,JUDr. Otřásl jsem se, když jsem si uvědomil, že jí Lucas vyňal ten orgán a že nemá daleko k tomu, aby totéž učinil se sestrou Vawnovou. Vedle stála řada skleněných kádinek s močí a krví. Přihrádka se zkumavkami obsahovala něco, co vypadalo jako vzorky spermatu. Pohlédl jsem ještě o přihrádku výš a srdce se mi rozbušilo rychleji. Baňka se širokým hrdlem a s nálepkou Winston, PhDr. obsahovala jazyk. Vzpomněl jsem si na Jacka Rice, jak se před nemocnicí skláněl nad Lawrencem Winstonem. A vzpomněl jsem na jeho slova: „Má pryč jazyk.“

„Podívej se na tu černou žluč, co z toho prosakuje,“ řekl Lucas. „Luciferova životní tekutina!“ Ukazoval z jednoho preparátu na druhý.

Neviděl jsem nic než špatně konzervované orgány a tělesné tekutiny.

Zdvihl svou zbylou ruku do výše hrudi a zíral na ni. „Ta bestie se může ukrýt kdekoliv.“ Obrátil ruku dlaní nahoru, pak dlaní dolů, jak siji prohlížel. Spustil ji k boku. „Potřebuju tě, abys ji přemohl.“

Věděl jsem, že Lucasovo podvědomí promítá démony, kteří sídlí v jeho vlastní trýzněné mysli. A věděl jsem, že to, že mě nechává naživu, je důkazem, jak se jedna část jeho bytosti chce s těmi démony utkat. „Abys přemohl satana,“ řekl jsem, „musíš si představit, jak se ti vloudil do duše. Musíš si představit, co se stalo, aby z tebe mohl učinit úrodnou půdu pro svoje zlo.“

„Psychobláboly. Není divu, že se ti ten pacient zabil.“

„Chtěl jsi, abych já přišel na oddělení. Psychiatr. Nežádal jsi dalšího chirurga.“

„To tys mi sebral život. Ty bys mi měl pomoct znovu ho nabýt. Jedině to je spravedlivé.“ Odmlčel se. „Dávám ti šanci se vykoupit, Franku. Je to víc, než tys dal mně.“ Zabouchl dveře lednice, vyndal ze skříňky elektrický kauter a otevřel dveře na chodbu. „Ztrácíme čas. Musíme provést chirurgický výkon.“

OSM

Šli jsme do posledního pokoje vpravo. U lůžka se k nám připojil Gabriel a postavil se vedle mě, proti Lucasovi. Pacient vybraný pro neurochirurgický zákrok ještě ležel tváří dolů, připoután na všech čtyřech, na lebce s tenkým V, které označovalo zamýšlené řezy. Celé jeho tělo vypadalo roztřeseně. „Je vše připraveno, Gabrieli?“ tázal se Lucas.

„Ano, doktore.“ Zdvihl zelenou papírovou roušku, a tím odkryl na stolku u postele dva skalpely, sadu retraktorů k odtahování pokožky a vrtačku z šedého kovu.

Lucas položil kauter na tác, vzal do ruky vrtačku. „Kde jsme přišli k tomuhle skvělému nástroji?“

„Údržba. První patro,“ odvětil Vernon.

„Vynikající. Pokud si pamatuji, leží amygdala dost hluboko.“ Lucas stiskl spínač. Vrtačka se roztočila, pak zaječela.

Pacient vykřikl hrůzou.

Nevěděl jsem, jak zastavit to, co se mělo dít. Ačkoli ten muž zabil svého osmiletého synka, položil jsem mu ruku na paži, abych ho uklidnil. Namáhavě se odtáhl. Posunul jsem ruku na matraci, protože jsem si uvědomil, že mu můj dotek připadá hrozivý. Ani jsem neznal jeho jméno. Přečetl jsem si ho na nemocničním identifikačním náramku. Tisdale, Richard.

„Tohle by nás mělo zavést tam, kam potřebujeme,“ překřikl Lucas hluk vrtačky. Přidržel siji před očima a několik vteřin pozoroval, jak se točí. Když pustil spínač a chtěl vrtačku položit zpátky na tác, zůstaly jeho prsty sevřené kolem rukojeti.

„Nechte mě!“ křičel muž do prostěradla.

„My tě necháme, milovaný chlapečku,“ odvětil Lucas, přičemž se stále snažil odtrhnout prsty od vrtačky. „Poženem se za satanem až do pekla.“

Milovaný chlapečku. Vzpomněl jsemsi na slova vyřezaná na Grace Cummingsové. Vybavilo se mi její nahé tělo natažené na betonu před nemocnicí, písmena na jejím trupu, prosakující krví. Jelikož jsem něco věděl o Lucasově nenávisti k ženám, napověděl mi instinkt, že ta slova pocházejí od jeho matky, první ženy v jeho životě. Pomyslel jsem na slova, která Lucas vykřikl, než zabil Lawrence Winstona – Harpyje, mytologická napůl žena, napůl příšera. Neměl jsem co ztratit. Jediná cesta, jak k němu proniknout, byla nabídnout mu pravdu, která je vždycky odrazem Boha. Tak jsem to riskl. „Byla šílená?“ zeptal jsem se.

Lucas byl příliš zaměstnán vrtačkou. Neodpověděl.

„Co ti udělala?“

Podařilo se mu odtrhnout prsty od rukojeti, ale zůstaly ohnuté jako drápy, jako zkřivené artritidou. Nebylo jasné, zda mou otázku slyšel.

„Ty nevíš, o čem mluvíš,“ řekl, aniž na mě pohlédl. Zatřepal rukou, aby ji uvolnil.

„Byl v ní také satan?“

Lucas otevřel ústa, ale jeho slova přehlušil zvenku systém zesilovačů. „Tady je poručík Patterson, massachusettská státní policie,“ hlásaly tlampače. „Vydávám poslední varování. Do devadesáti vteřin musí být propuštěna všechna rukojmí.“

Propuštění Lindsey Simonsové s uříznutým jazykem zřejmě Jacku Riceovi dodalo tvrdosti, místo aby ho upokojilo. Schválil Pattersonův plán.

Lucas se obrátil a přešel k zamřížovanému oknu v hlavách postele. „Stmívá se. Jak příhodné. Ďábel přichází v noci.“

Do místnosti vstoupili Zweig a Kaminsky.

„Řekni všem, aby si lehli na podlahu a zůstali ležet,“ požádal jsem Lucase.

Kaminsky po mně blýskl pohledem. Gabriel Vernon ho popadl za krk a smýkl jím zpátky ke dveřím.

„Počkej na doktorovy rozkazy,“ řekl Vernon.

„A moje rozkazy zní: všichni se shromáždí ve společenské místnosti,“ řekl Lucas. „Nadešel okamžik, na který jsme čekali. Toto je náš Armageddon, naše bitva mezi dobrem a zlem.“

„Vždyť je nemůžeš zastavit,“ protestoval jsem. „Jejich příliš mnoho. Mají zbraně.“

Zíral na mě jako ve snu. „My máme nebe. My nepotřebujeme Zemi.“

„Odemkni dveře!“ žádal jsem. „Pusť pacienty i personál.“

„My už máme kam jít,“ odvětil Lucas. „Až satanova armáda dorazí, nesebere tady ani živou duši.“ Vyšel z místnosti.

Zweig začal shánět pacienty do denní místnosti, Vernon tam doprovodil mne. Někteří pacienti poklekli a začali skandovat, jiní ještě bezcílně postávali kolem. Někteří včetně někdejší dámy z lepší společnosti Cecelie Gladstoneové neovladatelně plakali. Carla Vawnová byla pořád přivázaná ke svému sedadlu v sesterně; sice dýchala, ale podle všeho byla v bezvědomí.

Kaminsky přivedl do místnosti tři ženy a jednoho muže. Všichni čtyři měli na sobě nemocniční župany. Svoje identifikační štítky měli přišpendlené k pokožce na krku. Věděl jsem, že mezi rukojmími je sociální pracovník. Předpokládal jsem, že je to tenhle muž. Odvodil jsem si, že ty ženy jsou dietářka a dvě zdravotní sestry, které pracovaly s Vawnovou.

Kaminsky všechny srovnal do jediné řady přes celou místnost čelem k oknům. Ozařovaly je poslední zbytky zimního západu slunce.

Lucase nebylo nikde vidět.

Slyšel jsem, jak startuje vrtulník. Lopatky vířily vzduchem. Ze sady zesilovačů se rozezněl Pattersonův hlas. „Tady je poručík Patterson, massachusettská státní policie. Přikazuji všem na uzavřeném oddělení, aby ulehli na podlahu tváří dolů a ruce složili na záda.“

Pacienti začali jednohlasně skandovat. Zweig a Kaminsky se připojili k řadě. Obrátil jsem se na Vernona. „Máme třicet vteřin.

Všichni by si měli lehnout na podlahu. Na každého, kdo zůstane stát, zahájí policie palbu okny.“

Pochybovačně na mě zašilhal. „Rozkazy vydává doktor Lucas.“

Popadl jsem ho za obě předloktí. „Přece nepotřebujete od nikoho rozkazy, abyste se zachovali správně. Víte, že nikdo nepřežije, ať ho rozřeže doktor Lucas nebo skosí kulomet.“

Nepohnul se.

Slyšel jsem startovat vrtulník. Věděl jsem, že jednotky zvláštního nasazení jsou rozestaveny, aby okamžitě po spršce kulek vnikly do budovy. Nechal jsem Vernona stát a přešel k řadě pacientů a rukojmích. Zoufale jsem se snažil stáhnout je na podlahu, jednoho po druhém, přičemž jsem padal přes ně. Nikdo mi sice nekladl odpor, ale každý zase vstal, jakmile jsem se pohnul k dalšímu. Při hřmotu vrtulníku stoupajícího k nám jsem na pohybech jejich rtů viděl, že ještě skandují. Další v řadě byl Zweig. Pokusil jsem se ho stáhnout k zemi, ale švihl mě přes paže nožem a srazil mě. Chytil jsem ho za nohavici a podtrhl mu nohu. Padl na koleno a upustil nůž. Koutkem oka jsem zahlédl, že Gabriel Vernon začal horečně strhávat lidi k zemi. Než zapadlo slunce a útočící vrtulník zakryl okna, složil jich několik. Slyšel jsem, jak první kulky prorážejí skleněné tabule. Kdybych byl myslel, zůstal bych na podlaze a přikryl si hlavu rukama, ale myslet jsem přestal a začal jsem pociťovat hrůzu toho, že státní policie hubí pacienty – i když se jedná o tyto lidi. Každý člověk představuje životní příběh, a můj příběh se teď měl stát závratí křeče z krveprolití, které jsem pomohl rozpoutat. Musel jsem se mu postavit, i kdyby to znamenalo, že v něm zahynu. Vstal jsem, běžel k okenní stěně a přitiskl jsem se na sklo s rozpřaženými pažemi. Bojový vrtulník se držel přímo přede mnou. Uši mě bolely z hluku motoru, z rachotu lopatek vrtule. Viděl jsem pilotovi do tváře. A vedle něj jsem spatřil sedět Jacka Rice. Naše pohledy se zabořily jeden do druhého. Myslí mi prolétla jeho slova, že jakmile budu na oddělení, nebude pro mě moci už nic udělat. Zavřel jsem oči a očekával bolest střelné rány, čekal jsem, že se přede mnou mihne zbytek mého života. Nic takového se nestalo. Vrtulník zůstal na místě jen několik vteřin. Otevřel jsem oči právě včas, abych ho spatřil zahoupat se ve vzduchu vpravo a vlevo jako obrovské vosí hnízdo, než zmizel z výhledu. Vrtule zpomalila, pak ztichla a ticho porušovalo jen pokračující skandování pacientů rozptýlených po místnosti.

Otočil jsem se, abych obhlédl spoušť po útoku. Většina pacientů stála nebo vstávala a připojovala se ke skandování. Jiní se krčili v koutech. Sociální pracovník ležel na podlaze a držel si zraněnou nohu. Všude se válely střepy. Štukované stěny byly rozryté dírami po kulkách. Kashoor, statný muž, kterému Lucas zabránil mě napadnout, ležel zhroucený s prostřelenou hlavou u stěny blízko dveří. Hledal jsem Gabriela Vernona a spatřil ho ležet nataženého obličejem dolů v kaluži krve. Přiběhl jsem k němu a vší svou silou ho obrátil na záda. Hlava mu klesla na stranu. Viděl jsem, že byl dvakrát zasažen do hrudníku. Zavolal jsem o pomoc. „No tak, Gabrieli,“ mumlal jsem. „Neumírej.“ Zaklonil jsem mu hlavu a poslouchal, zda dýchá. Roztrhl jsem mu košili a okamžik pozoroval, zda se mu hýbá hrudník. Nic. Zkontroloval jsem pulz. Srdce už netlouklo. Poklekl jsem vedle něj a pokusil se o umělé dýchání, ale slyšel jsem, jak každým mým stiskem chrastí úlomky jeho hrudní kosti jeden o druhý. Můj dech probublával dírami v hrudníku. Svázal jsem jeho bílou sanitářskou kazajku do uzlu a nacpal ji do rány, ale látkou stále pronikal vzduch. Znovu jsem zavolal o pomoc. Nikdo se neozval. Ani za půl minuty nezačal dýchat, a já jsem sám už lapal po dechu. Přejel jsem mu rukou přes oči, abych je zatlačil.

Vzhlédl jsem a viděl, že si Kaminsky a Zweig, hlavy dohromady, něco špitají. Začali znovu řadit pacienty doprostředka místnosti, zřejmě připraveni na další útok. Oddělili rukojmí do zvláštní řady, zády k rozbitým oknům, čelem k ostatním. Obával jsem se, že je hodlají popravit. Zdvihl jsem se na nohy a vyběhl na chodbu hledat Lucase. Věřil jsem tomu, co mi řekl. Byl úhelným kamenem, zabraňujícím oddělení klesnout do úplného masakru. Ještě se daly zachránit životy více než tuctu pacientů a šesti rukojmích.

Proběhl jsem všechny pokoje vlevo i vpravo, znovu jsem zhlédl hrůzu „chirurgického výkonu“ na Lauře Elmonteové a plánované neurochirurgické operace na Richardu Tisdaleovi. U Tisdalea jsem se celý vyčerpaný opřel o zárubeň dveří. Byl jsem na prahu zhroucení. Sebral jsem poslední zbytky své kokainem živené síly a zamířil zpátky na chodbu. Zastavil jsem se u dveří lékárny, zaklepal, ale nikdo se neozval. Přiložil jsem ucho na studený kov. Někdo se uvnitř pohyboval. „Trevore!“ vykřikl jsem. Jsi tam?“ Odpovědí mi bylo ticho.

Zabušil jsem na dveře. „Trevore!“

Jdi pryč!“ vyštěkl.

„Otevři!“

Vykřikl bolestí.

„Pusť mě dovnitř!“

„Nemůžu!“ ječel. Jeho tón klesl do hlubokého zoufalství. „Moje ruka!“

„Co máš s rukou?“

Zase bylo ticho.

„Co se ti stalo s rukou?“

„Máji Lucifer.“ Zhluboka zasténal. Jeho drápy mě rvou na kusy.“

Pohlédl jsem na zámek dveří. „Řekni mi kombinaci.“ Odpovědi jsem se nedočkal. Už už jsem chtěl běžet zpátky do společenské místnosti, abych tu řadu čísel nějak zjistil, když Lucas konečně odpověděl. „3-1-1-5.“

Namačkal jsem číslice, otevřel dveře, vešel do lékárny a zavřel za sebou. Obrátil jsem se a pohlédl na Lucase. Málem se mi srdce zastavilo. Choulil se v protějším koutě malé místnosti, nohu přehozenou přes předloktí. Ruku měl sevřenou v podivně deformované pěsti s prsty propletenými jeden přes druhý, tvář zkřivenou hrůzou. Od pravého oka k ústnímu koutku se mu táhly hluboké škrábance. Vedle něj ležel zkrvavený chumáč jeho prokvetlých vlasů, rána na lebce mu ještě krvácela. Na nerezovém stolku a na podlaze se povalovaly střepy velké láhve z hnědého skla. U Lucasovy ruky ležela napůl plná injekční stříkačka.

„Uřízni ji!“ žádal Lucas. „Útočila na mě.“

Věděl jsem, co má na mysli, ale nemohl jsem se přimět, abych to akceptoval. „Uříznout – co?“

Jeho ruku.“ Lucasova paže se napjala, aby se vymanila zpod nohy. Přitiskl nohu, aby se paže nemohla hýbat.

Sebral jsem největší střep hnědého skla s větší částí nálepky láhve. Obsahovala succinylcholin, chemickou sloučeninu používanou k ochromení chirurgických pacientů, kteří jsou intubovaní a musí se podrobit rytmu respirátoru. Bez přístroje, který převezme dýchání, by se po injekci tohoto medikamentu každý brzy zadusil.

Lucas mě pozoroval. „Nemůžeme přenechat žádné duše satanovi.“

Viděl jsem, že hodlá rozjet hromadnou sebevraždu. Asi to byl omyl, když jsem se domníval, že by mi pomohl zastavit Kaminského a Zweiga. Ale neměl jsem se na koho obrátit. Zavrtěl jsem nad tím hlavou.

„Pomoz mi,“ řekl Lucas. Dýchal přerývaně.

Seděl přede mnou člověk, kterého jsem nenáviděl nejvíc na světě, snadná oběť, kdybych mu chtěl uříznout zbývající ruku. Ale necítil jsem sebemenší nutkání mu ublížit. Možná mě to nemělo překvapit. Matt Hollander měl pravdu. Každá vražda, každé zlo, každý čin hrůzy a děsu na světě je projekce pachatelovy sebenenávisti. Ta nenávist se pokouší infikovat, koho může – jako virus. Ale protože Lucasova psýcha byla při své ohavně mstivé činnosti viditelně zaměřena na sebezničení, viděl jsem ho takového, jaký byl – zlomeného člověka. Věznění ho zahnalo přes okraj sociální psychopatie do psychózy. Způsobil jsem mu to já. A já mu musím pomoci najít cestu zpět.

„Ďábel, proti kterému bojuješ, je tvou součástí, na kterou se odmítáš dívat,“ řekl jsem mu. „Můžeš se celý rozsekat na kusy, můžeš rozsekat celý personál a všechny pacienty tohohle Bohem opuštěného oddělení, a stejně ho nenajdeš.“

„Tak ho najdi ty!“ vyštěkl. Zavřel oči. „Proč ne, Franku? Možná tak zjistíš něco o sobě.“

Srdce mi poskočilo. Opravdu je Lucas ochoten nechat mě, abych se pokusil ho uzdravit a sebe spasit? „Mrzí mě, že jsem tě nechal ve vězení,“ řekl jsem.

„Ztratil jsi něco, cos miloval. Já jsem ti to sebral. A to tě vedlo k přání mě zničit. Jsme si kvit.“

„Ne, nejsme. Nejsme, dokud mě nenecháš, abych ti pomohl.“ Protože, než k tomu dojdu, nemohu mít rád sám sebe. „Povídej…“

„Já si nepamatuji… nic. Nevím, co satanovi otevřelo dveře.“

Nemohl jsem si být jist, kdy Lucas mluví o nedávné minulosti a kdy o vzdálené. Nepamatuje si, co se mu přihodilo ve vězení, nebo co se mu přihodilo v dětství? „Co je tvoje nejstarší vzpomínka?“

Vzhlédl ke mně jako vyděšené dítě. „Že jsem byl sám.“

Zarazila mě strohost toho sdělení. „Sám,“ opakoval jsem s nadějí, že udržím jeho další projev v chodu bez zasahování, tak jako když chlapce, který už skoro dovede jezdit na kole, vede rodič jen nejlehčím dotekem.

„Byl jsem v letadle. Letěl jsem k otci, pokoj jeho duši.“

„Kam jsi letěl?“ zeptal jsem se klidně.

Nespouštěl oči z mých. „Bydleli jsme v Minnesotě.“

„Kdes bydlel předtím?“ otázal jsem se.

„V Baltimoru.“ Zavrtěl hlavou.

Chtěl jsem se zeptat na jeho matku, ale obával jsem se, že by to Lucase odradilo. A možná už nedostanu příležitost k němu proniknout. Kaminsky a Zweig mohou kdykoli udeřit. Dřepl jsem si opřený o protější zeď, abych poskytl Lucasovi co nejvíc prostoru.

Lucas sevřel čelisti a dýchal nepravidelně, ale paži měl už skoro volnou. Sevřel ji mezi nohou a stěnou. Na čele se mu perlily krůpěje potu. „Na ničem z toho nezáleží. Pro mě je už pozdě.“

„Pozdě je jenom, když se k tomu rozhodneš.“

Svěsil hlavu a zíral na svou ruku. Myslel jsem, že ho ztrácím. „Jenom když to vzdáš.“

Zhluboka se nadechl a těžce polkl, pak pohlédl zase na mě. „Chceš, abych měl odvahu jako Job,“ řekl s nuceným úsměvem. Uplynulo několik vteřin. Jeho rysy znovu zachvátila bolest. „Kdybys tak mohl přijít na to, proč si mě ten pekelník vybral, jak se mi usadil v těle… To bys mi mohl vrátit život. Mohl bys pomoct zbavit tohle místo satana.“

Už jsme byli blíže společné platformě. Lucas sice ještě mluvil o posedlosti démony a vymítání ďábla, ale už připouštěl, že ho k tomu možná přivedl jeho životní příběh. „Pomůžu,“ řekl jsem. Nechal jsem ten slib doznít v tichu. „Nejdřív musíme zastavit Kaminského a Zweiga,“ pokračoval jsem. „Seřadili rukojmí. Myslím, že je asi zabijí.“

„Ti nemají co rozhodovat, kdo bude žít a kdo zemře. Nevědí, jak v té bitvě zvítězit,“ vybuchl. Pokusil se uklidnit. „Zaveď mě do společenské místnosti. Drž mě za ruku.“ Přikývl. „Drž tu bestii ode mě dál.“

Přistoupil jsem k němu. Vzpomněl jsem si, jak zdánlivě nevinně vyzval Lawrence Winstona. Pojďte si se mnou promluvit. Něco ve mně si pořád nebylo jisto, jestli mi Lucas nehází vějičku, aby mě zabil. V jeho dosahu ležela injekční stříkačka do poloviny naplněná succinylcholinem. Avšak instinkt mi říkal, že se Lucasova zuřivost a nenávist opravdu obrátila dovnitř, jak to se zuřivostí a nenávistí bývá v určitou chvíli vždycky. Projekce je pouze přechodná obrana, plamenomet postavený na drolící se zdi. Lucas nebyl v té chvíli jiný než Hitler v bunkru nebo Góring v Norimberku. Nazýval svůj odpor k sobě samému satanem. Pro Hitlera a Góringa to byli Židé. Sérioví vrazi ho vidí v každé své oběti. John Wayne Gacey pohřbil v krechtu pod svým domem dvaatřicet mladých chlapců, ale nikdy se mu nepodařilo pohřbít týraného chlapce v sobě samém.

Klekl jsem vedle Lucase a sebral injekční stříkačku. Položil jsem ji na stolek. Pak jsem ho zvolna pevně uchopil za zápěstí. Pomohl jsem mu na nohy, opatrně, abych jeho ruku ponechal vedle jeho boku.

„Ve skříňce je xylocain,“ řekl. „Zablokuj mi inervaci paže.“

Jelikož jsem si byl jist, že Lucasova zrádná paže je poháněna jeho vlastní psýchou a ne ďáblem, připadal mi nervový blok lokálním anestetikem, xylocainem, jako sice rychlý, ale jen dočasný úskok; paži mu znehybní nanejvýš na pár hodin. Když jsem sahal do skříňky, držel jsem Lucasovo zápěstí odtažené. Volnou rukou a pomocí zubů jsem nabral do injekční stříkačky deset kubíků xylocainu. Z chirurgických stáží na lékařské fakultě a z doby, kdy jsem dělal kolečko na interně, jsem si zapamatoval, že všechny kořínky mediálních, vřetenních a loketních nervů probíhají touž oblastí pod klíční kostí, hned nad druhým žebrem. Přitáhl jsem Lucase blíže k sobě, zabodl mu jehlu vedle límce košile a vstříkl mu celou dávku deseti kubíků.

Zdálo se, že se mu okamžitě ulevilo. Během minuty mu paže už ochable visela podél boku. „Teď seženem Kaminského a Zweiga,“ řekl.

Šli jsme do společenské místnosti a klidně se blížili k řadám rukojmích a pacientů. Lucasovy oči pátraly po místnosti a zastavily se u mrtvol Vernona a Kashoora. Nohou odstrčil pár střepů skla rozsypaných po podlaze, pak vzhlédl k roztříštěným oknům. Obrátil se a přehlížel stěny, poďobané kulkami. Pohlédl na mě, jako by celou scénu považoval za důkaz satanovy viny, pak pokračoval.

Čtyři rukojmí byla svlečená a seřazená naproti pacientům. Ruce měli svázané za zády chirurgickým obvazem. Cecelia Gladstoneová držela nůž u krku sociálního pracovníka, který na své zraněné noze stěží stál. Za ní stáli zády ke dveřím Kaminsky a Zweig, každý po jedné straně, a ponoukali ji, aby ho zabila. Lucase a mne nezpozorovali, dokud jsme se k nim nepřiblížili na pár kroků.

„Čí rozkazy posloucháte?“ zeptal se Lucas rázně.

Kaminsky a Zweig se k němu obrátili čelem. Gladstoneová upustila nůž. Rada pacientů začala skandovat.

NEMÁM ŽIVOT, NEMÁM SMRT.

Lucas naklonil hlavu na stranu a pohledem zkoumal Kaminského a Zweiga. „Vy víte víc než já? Chcete satanovi čelit sami?“

„Ne,“ odpověděl okamžitě Zweig. Pohlédl na mě a sklonil hlavu tak, že jsem si pomyslel, že ho snad nějak dojala ta má snaha zachránit ho před zastřelením.

Když Lucas přistoupil tak na čtvrt metru ke Kaminskému, řada pacientů se rozdrobila na skupinky. Lucas mu zíral do očí, pak se přiblížil ještě víc. „Vidím ve vašich očích satana?“

Kaminsky stál pár vteřin nehybně, pak zavrtěl hlavou.

Lucas neodtrhl pohled od Kaminského a přikázal Zweigovi, aby připravil pacienty i rukojmí na příjem léků. Počkal, až všichni opustí místnost, pak pokračoval v rozhovoru s Kaminským. „Stáváte se služebníkem satana?“ Při každém slově nabýval jeho hlas na síle. „Zbloudil jste?“

Viděl jsem, že Lucas má mnoho metod, jak si udržet kontrolu nad oddělením. Jeho skrytá sociální psychopatie ho učinila odborníkem na rozeštvávání jeho potenciálních protivníků. Každý, koho „zdémonizoval“, se ocitl v nebezpečí, že se stane pro ostatní ve skupině terčem.

„Řekněte mi, co mám udělat,“ odpověděl Kaminsky.

Lucas přikývl. „Kleknout a modlit se. Modlit se za svou duši.“

Kaminsky před ním klesl na kolena.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích,“ řekl Lucas.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích,“ opakoval po něm Kaminsky.

Zatímco se modlili, přešel jsem k okenní stěně a vyhlédl dolů na trávník. Bylo tam světlo jak ve dne, ale horečná aktivita už ustala a na její místo nastoupil strašidelný klid. Novináři se posunuli na cestu vedoucí kolem obvodu, z jejich vozů trčely celé lesíky bílých satelitních tyčí, kamery mířily na čtvrté patro jako němí svědci. Vrtulník stál vedle karavanu státní policie. Věděl jsem, že uvnitř plánují Patterson a Rice další postup. Musel jsem se dostat k nim. „Už je čas,“ obrátil jsem se na Lucase. „Musím odtud, abych moh být vůbec nějak užitečný.“

Lucas předříkal ještě pár vět modlitby, pak přestal. „Jděte pomoct panu Zweigovi,“ řekl Kaminskému. „Buďte vděčný, že ještě dlíte v domě Páně.“

Kaminsky vstal. „Dostanu lék?“

„Co potřebujete, dostanete,“ řekl Lucas. „A teď jděte.“

Kaminsky poslechl.

„Ovce,“ prohlásil Lucas, nikoli nelaskavě. Přistoupil k tělu Gabriela Vernona. „A já jsem pastýř. Byla moje chyba, že jsem toho dobráka sluhu přenechal satanovi. Měl jsem ho zavést na lepší místo, když byla příležitost. Měl jsem je tam zavést všechny.“

Řekl bych, že Lucas měl na mysli succinylcholin. „Smrt není svoboda,“ odvětil jsem. „Sebevražda není vítězství. Zde na Zemi musíme bojovat za vítězství proti temnotě, ať to znamená cokoliv.“ Odmlčel jsem se. „Pusť mě. Nech mě najít ve tvé minulosti dveře, kterými přišel satan. Společně ho můžem vypudit z tvé duše i odtud.“

Lucas se rozhlédl místností. „Proč přestali střílet? Proč satan všechny nesebral?“

Zaváhal jsem, pak jsem pověděl pravdu. „Já jsem stál u okna. Nechtěli mě zabít.“

Přikývl. „Myslí si, že děláš svou práci. Možná ji děláš.“ Zamžoural na mě. „Proč by ses pak vracel, když budeš už jednou venku?“

Okamžitě jsem odpověděl. „Protože můžu za to, co se stalo.“

Lucas reagoval až za několik okamžiků. „Museli bychom téhle paži zabránit v konání zla,“ řekl uvážlivě. „V lékárně je dávka marcainu. Kořist z chirurgického oddělení. Působí déle než xylocain, ale stejně ne víc než čtyřiadvacet hodin. Potom už nebudeš mít nic, k čemu by ses mohl vrátit.“

„Čtyřiadvacet hodin není…“

„Nebudu čekat, až mě ta bestie roztrhá. Zítra při západu slunce se musíme rozloučit se Zemí.“ Vykročil z místnosti, ale pár kroků ode dveří se zastavil. „Pomůžeš nám? Pomůžeš mi?“ zeptal se klidně, aniž se ohlédl.

Nevěděl jsem, co bych se během čtyřiadvaceti hodin mohl dovědět o Lucasově minulosti, aby to mohlo změnit budoucnost. Rice mi možná ani nedá šanci, abych se pokusil. „Udělám, co bude v mých silách,“ řekl jsem.

„Šťastnou cestu.“ Vyšel na chodbu.

DEVĚT

Bylo po sedmé večer, když jsem sám vyšel z oddělení. Slyšel jsem za sebou zapadnout zámek. Chodba byla zaplavena světlem z reflektorů namířených na fasádu budovy. Když jsem kráčel k výtahu, čněl můj stín do výše, a jakmile jsem nastoupil, zmizel. Sjel jsem do přízemí a kráčel touž chodbou, kterou jsem před necelými sedmi hodinami vešel dovnitř.

Při odchodu jsem se cítil ještě izolovanější. Neměl jsem kotvu ani v nenávisti k Lucasovi, ani ve spojenectví s policií. Ať mi to připadalo sebepodivnější, viděl jsem nyní svého protivníka v samotném zlu – ne příšeru zvanou Lucas, ale potenciál zkázy v každém z nás. Věřil jsem, že se Lucase skutečně ta zárodečná síla zmocnila v časném období jeho života. Gabriela Vernona svedla někdy předtím, než rozkouskoval svého milence. Poručíka Pattersona pohnula k útoku na budovu, aniž dbal na záchranu lidských životů. A mne na uzavřeném oddělení ten temný příval málem strhl. Měl jsem čtyřiadvacet hodin na jeho odvrácení.

Když jsem došel do vestibulu, dopadla světla reflektoru přímo na mě. Zaclonil jsem si oči, ale přesto mě oslnila. Posuvné dveře se otevřely a náraz zimního vzduchu mi pronikl oděvem i vlasy. Udělal jsem ještě několik kroků a cítil, že se mě zmocnil tucet paží a přiměl mě k běhu. Když jsme se dostali z dosahu světel, spatřil jsem kolem sebe černé uniformy zvláštní jednotky. Byli to čtyři policisté, všichni nakrátko ostříhaní jako Patterson. Když jsem s nimi nedokázal držet krok, chytli mě za paže a nesli, takže jsem se tvrdé země dotýkal jen prsty nohou.

Asi dvacet metrů od nemocnice mě pustili. Zapotácel jsem se, málem upadl, ale přece jen se udržel na nohou. Vedli mě kolem vrtulníku k policejnímu karavanu. Dveře byly otevřené. Hned nad dřevěnými schůdky stál ve dveřích Jack Rice a vážně na mě shlížel. Beze slova ke mně přistoupil a pomohl mi dovnitř. Byl jsem překvapen a nepříliš šťastný při pohledu na Calvina Sangera, který se opíral o protější stěnu. Zíral na mě, jak usedám proti Riceovu stolu.

„Nic z toho, co zde řekneme, nebude zaznamenáno,“ pravil Rice cestou ke své židli.

„Myslel jsem, že mám exkluzivní právo,“ namítl Calvin Sanger.

„Máte – na to, co bude zaznamenáno. Jinak máte jen jednosměrný lístek do toho davu reportérů, co stojí venku v chladu. Jasné?“

„Naprosto.“

„Co tady dělá?“ zeptal jsem se Rice.

„To byl návrh vaší kamarádky Hancockové. Potřebujem někoho spolehlivého, aby vysvětlil veřejnosti, proč budeme vynášet z nemocnice mrtvoly.“

Nebylo mi jasné, jak se Sanger protlačil do tak klíčové pozice. Jakou informaci to vyměnil za místo v první řadě? „Kde je Hancocková?“ zeptal jsem se.

„Pracuje na případu toho druhého vraha, který Lucase napodobuje,“ vpadl do hovoru Sanger.

Obrátil jsem se k němu. Obdařil mě polovičním úsměvem, který mě vynervoval. Obrátil jsem se zase k Riceovi.

Usedl na svou židli po indiánsku na zkřížených nohou. „Na obličeji máte šeredný šrám, ale jinak vypadáte OK.“ Přimhouřenýma očima se zadíval na moje ruce.

Pohlédl jsem na ně. Třásly se, pravděpodobně vlivem kombinace vyčerpání, kokainu a metadonu. Pokusil jsem se udržet je v klidu. „To bude dobrý.“

„Jak jste se dokázal dostat ven?“ zeptal se upjatě.

„Lucas mě propustil.“

Jako odměnu za to, že jste byl lidským štítem?“

„Za to bych nepočítal s odměnou. Než skončila střelba, byli zabiti dva pacienti. Jeden z rukojmích byl raněn.“

Rice neřekl nic, ale jeho tvář ztratila něco ze své výbojnosti.

„Chci vám poděkovat, že jste ne…“ začal jsem.

„Neděkujte,“ zamračil se. „Co jsem tam nahoře udělal, je neomluvitelné. Vy jste se postavil do cesty strategickému plánu, který mohl s tím šílenstvím jednou provždy skoncovat. Kvůli vám jsem hnal svoje lidi do rizika pro nic za nic. Podle všech pravidel jsem měl pilota nechat střílet dál.“

„Tak proč jste ho nenechal?“

Já nevím,“ odpálil. „Hrdý na sebe nejsem. A vy byste také neměl být. Zabránil jste mi v útoku, o kterém jsem vám přece řekl, že proběhne, jestli bude někdo na tom oddělení zraněn. Řek bych, že ztráta jazyka stačí. Slečna Simonsová je v massachusettské všeobecné nemocnici – s nadějí, že jí nějaký mistr ten kus jazyka přišije.“ Odmlčel se. „Co je s ostatními rukojmími?“

Pakliže zranění Simonsové mělo za následek útok na budovu, musel jsem počítat jedině s tím, že to, co se stalo Lauře Elmonteové, by uspíšilo další útok. „To, co se dá očekávat,“ řekl jsem. Jsou naživu.“

Rice zavrtěl hlavou. „Co přesně jste dělal u toho okna, Franku?“

Chvilku mi trvalo dát si dohromady myšlenky. Je tam ohroženo ještě asi dvacet lidí. Kromě rukojmích tam není nikdo, kdo by nebyl vážně duševně nemocný. Lucas všechny přesvědčil, že jsou teď v boji na život a na smrt se satanem, že nadešel Armageddon, den rozhodující bitvy mezi dobrem a zlem. Všichni si myslí, že jedině on je může spasit od zla.“

Rice zdvihl oči k nebi.

„Neodmítají se vzdát proto, že jsou desperáti. Odmítají to proto, že jsou psychotici. Věří, že jste agenti ďábla.“

Jste v jednom týmu s námi,“ zeptal se Rice, „nebo vás Lucas propustil, abyste za něj vyjednával?“

Já jen nechci, aby umírali lidé, kteří zemřít nemusí.“

Rice se předklonil. „To nechce nikdo. Proto jsme to společně riskli, Franku. To je už pryč. Jediný důvod, proč ještě čekáme se startem vrtulníku, je, že snad od vás něco uslyšíme, co by mohlo příslušníkům útvaru zvláštního nasazení pomoct zachránit životy.“

„Znal bych možná jinou cestu.“

„Na diskusi není čas.“

Stejně jsem pokračoval. „Lucas mi dal čtyřiadvacet hodin, abych přišel na to, co se v jeho životě zvrtlo, že se stal tak zranitelným pro sílu, které říká satan. Většinu ze svého dětství si nepamatuje.“

„Lucas nemá co dávat nějakých čtyřiadvacet hodin,“ odvětil Rice.

Razil jsem si cestu. „Jestli zjistím pravdu, co se s ním dělo, když vyrůstal v Baltimoru, a jestli mu vysvětlím…“

„Co?“ tázal se Rice. Vypadal zrazeně, jako by zjistil, že do této chvíle držel s bláznem.

„Jestli mu objasním pravdu, pak ho snad dokážu přimět, aby se vypořádal se svým vlastním traumatem a vzdal se bludu, že bojuje s ďáblem. Pak se snad vzdá. Jeho Armageddon, jeho konečná bitva mezi dobrem a zlem se z okázalé války za duši lidstva změní v osobní účtování s jeho vlastními démony.“ Odmlčel jsem se. „Myslím, že o mě žádal právě kvůli tomu odhalování minulosti, ať si to uvědomoval nebo ne.“

„Už jste skončil?“ zeptal se Rice.

„Žádám o jeden den.“ Nesdělil jsem mu svou obavu, že bych musel mít mimořádné štěstí, abych objevil klíč k Lucasově psychóze za tak krátkou dobu.

„Vy si potřebujete odpočinout,“ řekl Rice. „Prošel jste peklem.“ Vzal ze stolu telefon a vyťukal dvě číslice.

„Říkal jste, že jste ve Vietnamu viděl dost zabíjení,“ řekl jsem.

„Poručíka Pattersona, prosím,“ mluvil Rice do telefonu.

„Ti dva pacienti, co byli zastřeleni, se v tu chvíli modlili.“

Rice neodpovídal.

„Ta těhotná tam ještě je,“ řekl jsem.

„Miku, tady je Jack,“ pravil Rice. „Myslím, že se od doktora Clevengera už mnoho nedovíme. Takže já…“

Vstal jsem. Já tu celou historku poskytnu novinám. Povím jim, že pacienti jsou pohrouženi do modliteb, že žádají o jeden den, než se bezpodmínečně vzdají. Pět minut po startu vrtulníku budete s celým policejním oddělením na titulních stránkách. Zrovna jako ATF a ten příběh postřílené rodiny ve Waco. Až ty mrtvoly vynesou, objeví se v Nightline a 20/20. A já budu ve druhé části obrazovky říkat, že se to nemuselo stát.“

Calvin Sanger vstal a začal přecházet sem a tam.

Rice se na mě škaredil.

„Zeptejte se Calvina,“ řekl jsem a kývl na něj. „To je historka, jaká se vyskytne jednou za život. Co se děje na zemi, to nikoho zajímat nebude. Půjde jim o to, co se děje ve čtvrtém patře. USA Today. Jako stvořené pro televizní hru. Obálka listu People. Ani jeden reportér odtud až po Seattle by to neodmítl.“

„Jacku?“ bylo slyšet ze sluchátka Pattersonův hlas. „Jacku? Jsi tam?“

„Dej mi pět minut,“ řekl mu Rice a tiše na mě zíral. Zavěsil.

„Čtyřiadvacet hodin. Jestli se sem nedostanu zpátky s informací, kterou potřebuju, zajistím, abyste měli přesný popis všeho, co jsem na tom oddělení viděl. A po útoku budu trvat na tom, že jsme udělali všechno myslitelné pro záchranu životů.“ Kéž to můžu splnit, modlil jsem se v duchu.

Sanger přešel na druhou stranu karavanu a vyšel ven.

„Kam prokristapána jde?“ ptal se Rice.

Zvenku se ozval křik. Rice se vrhl ke dveřím a otevřel.

Calvin Sanger pádil přes trávník k nemocnici a natahoval svoje nohy maratónského běžce jako gazela. Dva policisté běželi za ním, ale neměli naději, že by ho dohonili. Začal s desetimetrovým náskokem, který se brzy změnil v patnáctimetrový.

Protlačil jsem se kolem Rice. „Calvine!“ vykřikl jsem z plných plic. „Ne!“ Všiml jsem si, že se řada televizních kamer na protější straně obrátila mým směrem, pak zase zpátky na něj.

Na okamžik se ohlédl jako hráč kriketu zachycující kolmou přihrávku. I zdaleka bylo vidět, že má oči vzrušením dokořán. Zubil se. „Historka jednou za život!“ houkl přes rameno.

Chtěl jsem něco říci, abych ho zadržel, ale věděl jsem, že je to beznadějné. Vypadal jako posedlý. Snad zlo doopravdy vábí jako siréna. Snad jsme byli všichni – Winston, Sanger a já – paradoxně, tajemně, nenapravitelně přitahováni temnou silou sídlící v Lucasovi. Možná se tím dalo vysvětlit, proč ho ženy tak zoufale chtěly mít v sobě a proč za ním šli muži jako Vernon, Bishop, Kaminsky a Zweig. Snad se tím vysvětlovalo i to, proč se do jeho ordinace hrnuli chirurgičtí pacienti, aby je řezal a sešíval.

Zase jsem myslel na Kathyino dychtění ještě jednou Lucase spatřit, na její jistotu, že ji potřebuje. Dostávám se snad do téhož psychického spodního proudu, který ji strhl? Přitahovalo mě soupeření s Trevorovou duší?

Sanger doběhl k posuvným skleněným dveřím a bez váhání vešel do nemocnice.

Rice dýchal pomalu a zhluboka. Čelisti měl sevřené. Vzhlédl ke mně. „Vy teda umíte přesvědčovat. Právě jste toho mladého muže přiměl, aby za novinářský příběh nasadil život. Doufám, že se postaráte o takový konec, jaký byste chtěl mít.“

Od lynnské státní nemocnice jsem vyjel ve 20.40 a projel uličkou ambulantních, policejních, požárních a televizních vozů a reportérů, která se táhla přes čtvrt kilometru. Podél silnice se utábořily týmy aspoň dvaceti televizních společností se skládacími stoly plnými umělohmotných konví kávy a stohů krabic od Dunkin‘ Donuts. Reportéři se znovu a znovu přibližovali na decimetry ke dveřím mého auta, zaměřovali na mě halogenové paprsky a cpali mi do oken mikrofony. V odráženém světle vypadala jejich ústa odhmotněné, jak tak vykřikovali dotazy, co jsem na oddělení viděl. Muži si hráli na dopravní policisty a zvedali ruce, aby mě zastavili. Nádherná mladá žena, zřejmě dychtící po sólokapru, se usmála a pohybem hlavy odhodila dlouhé černé vlasy, sotva jsem se přiblížil, a když jsem pak kolem ní přidal rychlost, doporučila mi, abych jí políbil šos, navíc se slovy: „Chcípni, sráči!“ Když jsem krátce zastavil u téhož policejního zátarasu, kolem něhož jsem předtím projel cestou k nemocnici, popadli moje zpětná zrcátka muž a žena s mikrofony, oblečení jako vážení lidé z kabelové televize New England a FOX a zoufale mi bránili pokračovat v jízdě. Tři policisté je museli násilím odtáhnout na okraj vozovky. Slyšel jsem jednoho policistu ječet: „Vy byste patřili na to zasraný psychiatrický oddělení!“

Soustředil jsem se na cestu před sebou, snažil se udržet ruce klidně na volantu a nohu spolehlivě na brzdě či plynu. Konečně dav prořídl, zbyli už jen zvědavci a o několik bloků dál ani ti ne. Jel jsem rychle po Jessup Road nocí, která by mohla být i kterákoli jiná, až na tu hrůzu, o níž jsem věděl, že se odehrála asi kilometr za mnou. Chvilku jsem měl podivný nápad prohlásit uplynulý den a noc za neplatné tím, že pojedu domů do svého podkroví v Chelsea, jako by se nic nestalo, odmítnu na to uzavřené oddělení byť jen pomyslet, tím méně o něm mluvit, a budu doufat, že na ně pomalu zapomenu. Ale rozpoznal jsem v tom impulzu spíše klíč k Lucasově duši než ukazatel cesty pro svou vlastní. Byla to připomínka, že se podvědomě snažil zmírnit svou nesnesitelnou duševní bolest tím, že ji pohřbí, což je strategie vždy odsouzená k nezdaru, neboť emoce pod zemí obludně mutují. Jakkoli děsné byly události na tom oddělení – a v některých obdobích mého ostatního života –, byly to nejvýznamnější vzpomínky spojující moje myšlenky a vjemy se skutečným světem. Základy nám poskytuje bolest, ne potěšení. Odmítat vlastní traumata znamená zvát k sobě jejich zdeformované nepřátele, bludné vize, hlasy volající odnikud.

O dvacet metrů dál vyjel z další uličky džíp cherokee Emmy Hancockové a zablokoval mi cestu. Dupl jsem na brzdy a smykem zastavil.

Hancocková vystoupila a kráčela k mému vozu. Přiblížila se k oknu. Stáhl jsem je. „Kde je?“ zeptala se bezvýrazně.

„Kdo?“

„Kathy.“

„Proč ji do toho…“

Hancocková sáhla do auta, popadla mě za košili a táhla k sobě. Paže měla silné jako kterýkoli muž. „Neudělej chybu, Franku. Maření spravedlnosti není žádnej žertík. Můžeš za to setsakramentsky dlouho sedět. Ve státní věznici. A jestli nekápneš božskou hned teď, postarám se, abys ji kápl.“

Rizika ukrývání Kathy jsem přece akceptoval už dříve. Já nevím,“ řekl jsem.

Zatáhla silněji, takže mě skoro nadzvedla ze sedadla. „Řekni mi to.“

Mlčel jsem.

V očích se jí zaleskly slzy. Vrazila mě zpátky na sedadlo, pak mě vytáhla do dveří. „Byla zavražděna moje neteř, ty hajzle zasranej.“ Ruce se jí třásly. „Mluv!“

Oči se mi zalily. Část mého já, ta, která byla ochotna věřit, že pomsta může zmírnit bolest oběti, dychtila povědět jí, kam jsem Kathy ukryl. Ale promluvila moje větší část. „Nemůžu.“

Dýchala jako dmychadlo. Několik vteřin mě držela ve dveřích, pak mě pustila a o krok ustoupila. „Já si ji najdu sama. A pak si pro tebe přijdu.“

„Mně je to líto, Emmo.“ To bylo vše, co jsem dokázal říci.

Zavrtěla hlavou. „Ale není.“ Obrátila se a šla ke svému vozu. Nastartovala a proletěla kolem mne směrem k nemocnici.

Dal jsem nohu na plyn a ujížděl do noci. Zahýbal jsem vlevo a vpravo, aniž to bylo třeba, jen abych se ujistil, že nejsem sledován, pak jsem se proplazil zpět na Lynnway, abych se dostal na 1 A vedoucí k mezinárodnímu letišti Logan a chytil let ve 21.05 do Baltimoru. Nemohl jsem vědět, jestli Calvin Sanger nevyšťáral, že Kathyin odlet za hranice byl fingovaný, nebo jestli mu někdo z kliniky Austin Grate neposkytl poloviční tip, přičemž třeba nevyzradil přesně, kde se Kathy zdržuje, protože se pokoušel vyjednávat o odměně. Matt Hollander mi přece pověděl, že jeden z poradců na oddělení se s Kathy soukromě schází. Mohl by to být on. Nebo třeba taky ne.

Snažil jsem se to všechno rozluštit, ale mysl jsem měl upnutou k chabé šanci zachránit rukojmí. Odhadoval jsem, že Hancocková brzy zjistí, že Sanger běžel za historkou ještě lepší, než mu mohla poskytnout ona. To mi dávalo naději, že ještě mám svých čtyřiadvacet hodin.

Zahnul jsem vpravo na Lynnway. Viděl jsem před sebou budovu západolynnské mlékárny. Přesně proti ní vedla Webster Avenue k Y.

Vzpomněl jsem na chvíle, které jsem tam strávil a promiloval s Cynthií Baxterovou, zvanou též Zrzka. Také jsem vzpomněl, jak jsem si prohlédl její kabelku a našel tam její řidičský průkaz z Marylandu. Můj pocit osamělosti a potřeba útěchy se zkombinovaly s mou celoživotní neochotou odmítat dar náhody. Vždycky jsem cítil ruku vyšší moci v symetrických situacích, nad kterými by mnozí mávli rukou jako nad náhodnými. Dal jsem se po Webster Avenue a zaparkoval před Y. Řekl jsem si, že jestliže se osud projeví ještě otevřeněji a Cynthia bude ve svém pokoji, požádám ji, aby jela se mnou.

Osud byl štědřejší, než jsem si myslel. Právě jsem došel k recepčnímu pultu, když se otevřely dveře výtahu a vyšla Cynthia s distingovaně vypadajícím Hispáncem, asi padesátníkem. Obrátil jsem se k ní. Vypadala, jako by spatřila ducha. „Franku?“ řekla. „Právě jsme tě viděli v televizi.“ Měla na sobě těsné džínsy a černou koženou bundu, která jí slušela daleko víc než ušmudlaný bílý vlněný kabát, v němž přišla ke mně. Světlehnědé vlasy jí visely kolem kaštanových očí jako lesklé záclony. Ve srovnání se ztrhanými zmučenými ženami tam na oddělení vypadala jako ze škatulky.

Muž se na mě upjatě usmál. Kromě košile s pomačkaným límečkem měl na sobě bezvadný modrý dvouřadový oblek, kravatu od Versaceho a mokasíny od Gucciho. Odhadl jsem ho na advokáta nebo bankéře na cestě domů někam do módního Boxfordu nebo Newsburryportu, dvacet kilometrů na sever. Ze strachu v jeho očích jsem usoudil, že v lynnském Y, uprostřed zločinem zamořené pustiny, hledal bezpečí pro sexuální apetit, který by mu jinak sežral zbytek života. Nechtěl mě potkat, ani nikoho jiného. Ať to při Cynthiině profesi zní jakkoli iracionálně, okamžitě se mi znelíbil, protože ji před chvílí měl.

„Doufám, že mě sem nesledoval žádný reportér,“ řekl jsem a pozoroval ho.

Muž stáhl obličej a rozhlédl se halou.

„Co se ti to stalo na obličeji?“ ptala se Cynthia.

Chtěl jsem se dotknout rány, pak jsem si uvědomil, že se mi hrozně třese ruka, a nechal jsem ji klesnout. „Malá srážka s pacientem na tom oddělení. To nic není.“

Hlavou ukázala na mou nohu. „Ztratil jsi spoustu krve.“

Pohlédl jsem dolů a viděl, že mám stehno pokryté zaschlou krví – Craiga Bishopa. „Mohl bych s tebou mluvit o samotě?“ zeptal jsem se. „Jen minutu.“

Zaváhala, pak od toho muže o krok odstoupila. „Já vlastně nepotřebuju odvoz,“ řekla mu. „Frank je starý kamarád. Sveze mě.“

Vypadal, že se mu ulevilo. „Tak dobře.“ A spěchal okolo mne ke dveřím.

„Co tady děláš?“ ptala se Cynthia.

„Auto mám za rohem. Můžem si pohovořit cestou.“

Nasedli jsme do ramu. Nastartoval jsem. „Zastavil jsem se cestou do Loganu,“ řekl jsem hned. „Letím do Baltimoru, abych zjistil o Trevoru Lucasovi, co se dá. Narodil se tam.“

„Co na tom záleží?“

„Myslím, že to, co teď vyvádí, nějak souvisí s tamními událostmi.“

„Oh.“ Téměř se s tím spokojila. Ale přece jen: „Proč?“

„Protože si nepamatuje nic z toho, co se tam dělo.“

Přikývla, zřejmě tu teorii akceptovala. Vztáhla ruku a dotkla se krve na mém stehně. Jsi si jist, že jsi natolik v pořádku, abys moh letět? Vypadáš opravdu špatně.“

Pocítil jsem impulz padnout jí do náručí, aby mě držela jako dítě a vzala zase do svého pokoje. Ale to přání byl jen další úlet fantazie, která by mě nakonec uvěznila. Musel jsem hledat pravdu o Lucasovi. Musel jsem se pokusit mu pomoci. Sevřel jsem oběma rukama pevně volant. „Lucas mě tam na oddělení přinutil brát drogy,“ řekl jsem. Odmlčel jsem se a přiznal sám sobě, že mě nenutil pokaždé. „Měl jsem spoustu metadonu a trochu farmaceutického kokainu. Možná mi bude bídně, ale dostanu se z toho.“

Jak dlouho tam budeš?“

Jen přes noc. Zítra touhle dobou musím být zpátky.“

„Potřebuješ průvodce? Já jsem se taky narodila v Baltimoru.“

Kdybych se nevydal úplně na milost osudu, diagnostikoval bych Cynthiino chování jako sebepoškozování, protože dělala totéž co já. Právě takové chování – vyrazit si z momentálního popudu do jiného státu s mužem, kterého dohromady nezná – ji asi původně přivedlo na ulici. Ale v té chvíli jsem jí byl za ně vděčný. „Myslel jsem, žes měla někam namířeno.“

Sáhla do kabelky a vyndala mobil. „Co se týče toho chlapa, je pro něj holka jako holka,“ řekla. „Zavolám na službu a řeknu, že musím ke svému cvokaři.“

Jeli jsme po Lynnway kolem dostihové psí dráhy Wonderland v Revere, kolem růžového neonového chrámu štěstí, který obsahoval ve svých pokladnicích přesně mých 51 978,72 dolaru. Celé měsíce jsem nosil záznamy o svých prohrách v peněžence, abych si připomínal, že nemám navštěvovat kamaráda Mannyho, který tam pracoval u okénka.

V půl deváté jsme dojeli na Belle Circle, vstupní bránu na 1 A, jen pět minut od Loganu. Cynthia na mě pohlédla. „Když jsem brala,“ řekla, „kupovala jsem někdy tamhle na Shirley Avenue. Jestli něco potřebuješ, abys ten zítřek vydržel, mohli bychom tam zajet.“ Řekla to věcně, téměř objektivně, bez lačné úzkostné dramatizace narkomanky.

„Cos brala?“

„Koks, většinou. Už je to 223 dnů, ale někdy mám ještě chuť.“

Chtěl jsem říci ne, a podepřít tak Cynthiinu abstinenci – i svou vlastní – ale svaly se mi křečovitě stahovaly, žaludek se mi začínal třást stejně jako ruce. Za čtyřiadvacet hodin bych mohl celý svůj organismus nechat padnout, ale teď ne. „Tak se tam zastavme,“ řekl jsem.

Cynthia mě navigovala spletí postranních ulic k parkovišti, odkud bylo vidět zchátralý, kdysi bílý třípodlažní činžák s otevřenými dveřmi. „To je ještě víc deprimující než Lynn,“ řekl jsem.

„Proto tady drogy musí taky být lepší.“

Seděli jsme a dívali se, jak do domu vcházejí a za několik minut zase vycházejí tři muži a žena. „Myslím, že ještě fungují,“ řekla. „Hned jsem zpátky.“ Vylezla z mého náklaďáčku, přeběhla ulici a zmizela v domě.

Zatímco jsem čekal, vešli dovnitř ještě dva lidé. Když se jeden z nich objevil a Cynthia pořád ještě ne, začal jsem mít starosti, ale náhle stála ve dveřích. Přeběhla k vozu, vsoukala se dovnitř a podala mi pět mrňavých sáčků. „Vun říká, abys tím šetřil. Je to z Thajska. Abys udržel hlavu nad vodou, nemusíš toho brát moc.“

Nikdy jsem nebral heroin ani nic jiného v injekcích. „To si mám píchat?“

„Moh bys. Ale je to dostatečně čisté i na šňupání.“

„Kokain neměl?“

„Má všechno.“ Sáhla do kapsy a vylovila malý trojúhelníkový balíček složený z novinového papíru.

Sáhl jsem po něm.

Odtáhla ruku. „Přísaháš, že se toho svinstva po zítřku už nedotkneš?“

„Moje slovo už není, co bývalo.“

„Mně stačí.“

„Kdo svádí, ten léčí,“ mrkl jsem. Nemyslel jsem to urážlivě. „Nevyzpytatelné jsou cesty Páně.“ Nastavil jsem ruku.

Odtáhla balíček ještě víc. „Má to být ‚ano‘? Budeš od zítřka čistý?“

„Přísahám,“ řekl jsem a myslel jsem to vážně. „A přísaháš ty, že se toho už vůbec nedotkneš?“

„Přísahám,“ řekla.

Před odletem ve 21.05 jsem z veřejného telefonu u brány zavolal Mattu Hollanderovi. Operátorce chvíli trvalo, než ho sehnala. „Nemůžu dlouho mluvit,“ řekl jsem.

„Ven s tím!“

„Emma Hancocková ví o Kathy.“

„Kolik toho ví?“ ptal se.

„Zdá se, že ví, co Kathy udělala, ne, kde je. Ale Hancocková je profík. Bude dřít ve dne v noci, aby zjistila zbytek. Za ta léta jsem se jí víckrát než jednou zmínil o tobě a o Austin Grate.“

„Obával jsem se, že se tohle stane. Musel jsem vyhodit Scotta Trembleyho. Přišel si s Kathy pohovořit mimo službu. Nechal mi vzkaz, abych mu zavolal. Možná mu jde o držhubné.“

„Nebo o odměnu. Čeho bude víc.“

„Nebo co přijde dřív,“ řekl. „Není nikterak pod mou důstojnost investovat do své budoucnosti. Hned mu zavolám.“

„Já letím do Baltimoru, odkud pochází Lucas,“ řekl jsem. „Musím zjistit, co se s ním dělo, když tam vyrůstal.“

„To si tě pouští tak blízko k tělu?“

Hollanderův výběr slov mě přivedl na myšlenku, že by moje cesta mohla v Kathy vzbudit vražednou žárlivost. „Ano. Požádal mě o to.“

„Skvělé.“

Zhluboka jsem se nadechl. „Matte, neexistuje způsob, jak by se Kathy mohla dostat ven?“

„To je jediná věc, s kterou si opravdu nemusíš dělat starost,“ ujistil mě. „Tohle místo je pevnost.“

„Fajn.“ Vzpomněl jsem na dvojité železné vstupní dveře na oddělení, na okna z třícentimetrového skla, na nábytek připevněný k podlaze. „Let potrvá asi hodinu. Pager by mi měl ve vzduchu fungovat, ale rozhodně bude fungovat v Baltimoru.“

„Oznámím ti každou změnu.“

Byla ohlášena poslední výzva k nástupu do letadla US Air 515 do Baltimoru.

„Měli bychom už jít,“ řekla Cynthia.

„Buď opatrný, Matte,“ řekl jsem. „Zármutek Hancockové nad ztrátou neteře se změnil v čirou zuřivost.“ Chtěl jsem zavěsit.

„Franku!“ vykřikl.

Jo?“

„Ať se stane cokoliv, jsem na tebe hrdý,“ sdělil mi.

Rty se mi sevřely, těžce jsem polkl. „Díky.“

Pádili jsme s Cynthií do letadla. Byli jsme dva z asi dvaceti cestujících. Posadili jsme se přímo za křídlo, odděleni několika řadami od všech ostatních. Cítil jsem se méně roztřesený, protože jsem před odletem vdechl na toaletě špetku heroinu a trošku kokainu. Také jsem si smyl krev z tváře a jakžtakž zapral nohavici potřísněnou Bishopovou krví. Zbytek drog jsem schoval pod klenbami nártů.

Až do startu jsme tiše seděli v setmělé kabině. Byl jsem rád, že je vedle mě Cynthia, protože jsem se cítil odtržený od ostatního světa. Během letu jsem si lámal hlavu, jestli Rice dodrží naši dohodu, do které jsem ho vehnal vydíráním, a počká celých čtyřiadvacet hodin, než vyšle do oken čtvrtého patra jednotku zvláštního nasazení. A nemohl jsem si být jist, zda přítomnost Calvina Sangera na oddělení zažehná plán útoku poručíka Pattersona, nebo učiní Lucase ještě paranoidnějším a dožene ho k masové sebevraždě.

„Co myslíš, že v Baltimoru zjistíš o Trevoru Lucasovi?“ zeptala se Cynthia.

Koukl jsem na hodinky. Letěli jsme už deset minut. „Nejsem si jist, jestli vůbec něco zjistím. Hledám vysvětlení, proč se Lucasova psýcha ve vězení rozsypala, když čekal na začátek svého trestního řízení. Hledám první praskliny v základech jeho mysli, kořeny toho náboženského bludu. Potřebuju znát příčinu, proč se zřítil do psychózy.“

„Musí to mít příčinu? Nemůže se člověk prostě narodit se špatnými nervy?“

„Ne.“ Moje rychlá odpověď překvapila i mne. Při diskusích s jinými psychiatry bych tak jednoznačně nemluvil a připouštěl bych, že je myslitelné, že někteří lidé přicházejí na svět se slabou nervovou soustavou, náchylnou ke zhroucení pod všedními tlaky. Ale Cynthia, prostá, jak byla, ze mne vytáhla moje holé přesvědčení. V duchu jsem vůbec nepochyboval, že za duševní vyšinutí může vždy nějaké trauma. „S nervovým systémem je to stejné jako s otřesy auta,“ vysvětloval jsem. „Auto se opotřebuje, když je na silnicích vystaveno příliš mnoha otřesům. Někteří lidé jsou třeba stavěni jako ferrari, narození s křehkými nervy, ale když se s nimi jedná šetrně, nesloží se.“

„Já jsem taky mockrát vletěla do díry,“ ušklíbla se Cynthia. „Jak se ty otřesy dají do pořádku?“ Najednou mi připadala unavená. Hlava jí klesla na moje rameno.

„Já myslím, že nejlepší cesta je psychoterapie,“ řekl jsem. „Kněz by ti řekl, že pomoct může modlitba.“ Cítil jsem na krku její dech. „Snad to může spravit i láska.“ Zavřel jsem oči. „Nejspíš to všechno stejně.“

Cynthia mě něžně políbila na ucho. Teplo jejích rtů, pak jejího jazyka, stačilo, abych začal přetékat emocemi, jako když nalitý vřed praskne při chirurgově prvním doteku. Vytryskly mi slzy. Aby je setřela, přejela mi rukou po tvářích a čelisti, pak mi zabořila prsty do vlasů a přitáhla moje ústa ke svým. Když se ke mně přitiskla, uvolnil jsem se. Chtěl jsem být plný něčeho jiného než strachu a nenávisti a násilí. Prahl jsem po tom, cítit se zase jako člověk. Co nejhlouběji jsem vdechl jemný parfém jejího krku, když mi sáhla mezi nohy a pak rozepnula džínsy. Ujistila se, že není nablízku letuška ani žádný cestující, uvolnila mě a pod její vlhkou dlaní jsem tvrdl. Můj dech nabýval na rychlosti s pohyby její ruky. Ve slabinách mi vzrůstala lahodná potřeba úlevy. Než jsem dosáhl vyvrcholení, sklonila se nad můj klín a vzala mě do úst, takže mi laskání jejím jazykem připomínalo, že ještě jsem schopen cítit; každý pohyb jejích rtů sliboval, že se mohu do ní vylít, že jsem ani nebyl otráven, ani sám nejsem jedovatý, že mě Bůh nezavrhl.

DESET

Letadlo přistálo na baltimorském Washingtonově mezinárodním letišti ve 22.20. Jeli jsme taxíkem po silnici 295 do města. Požádal jsem řidiče, aby nás vysadil u Stoufferu, známého hotelu blízko radnice, stejně vzdáleného od módního nákupního centra Inner Harbor i od baltimorské prostituční zóny a nepříliš vzdáleného od nemocnice Johnse Hopkinse. Bydlel jsem tam skoro před dvaceti lety, když jsem se byl u Hopkinse ucházet o psychiatrickou rezidenturu. Ať už povede moje pátrání po Lucasových kořenech kudykoliv, chtěl jsem mít bezpečnou základnu u centra dění.

„Co teď? Jak začnem?“ ptala se Cynthia, když jsme vešli do pokoje.

Přistoupil jsem k oknu. Kam až jsem dohlédl, táhly se nové budovy, svědectví nově získané životaschopnosti Baltimoru. Okamžik jsem se cítil poražený, jako by to bylo bláznovství, myslet si, že ve městě, které zhynulo a znovu se zrodilo, najdu živý příběh jednoho chlapce. Ale připomněl jsem si, že utrpení Lucasova dětství mělo dost výdrže, aby přetrvalo léta a ovládlo ho – i mne. Nebyl jsem v Baltimoru o nic víc ztracený, než jsem býval při sezeních nad pohřbenými traumaty mužů a žen Lucasova věku a starších, které jsem léčil ve své psychoterapeutické ordinaci. Když jsem vyslechl pacientův životní příběh, musel jsem sebrat veškerou svou vůli a položit první průlomovou otázku: začít teprve s opravdu vážnou prací, dát pacientovi najevo, že vím, že pravda je ještě zašifrovaná někde hluboko v pletivu neuronů a že se k ní hodlám propracovat. Někdy musela být otázka šokující – útok na dveře popření. Můj vlastní terapeut, doktor James, při našem počátečním sezení nejprve vyslechl moje žvanění o románku, který opakovaně končil a začínal, a pak použil slovní ekvivalent beranidla: Jak můžete očekávat, že budete doopravdy milován, Franku, když sám sebe nenávidíte? „Začneme první otázkou,“ řekl jsem Cynthii. „Pak budeme klást další a další.“ Přistoupil jsem k psacímu stolu, otevřel vrchní zásuvku a vyndal telefonní seznam. Nalistoval jsem písmeno L. Byly tam tucty Lucasů. „Co bys tomu řekla, zahrát si na sčítacího komisaře?“ zeptal jsem se.

„Přinejmenším je to originální nápad. Já bych vyzkoušela cokoliv.“

Usmál jsem se. „Tak bych chtěl, abys sehnala co nejvíce rodin s příjmením Lucas. Každého, kdo ti zvedne telefon, se zeptej, jestli má v příbuzenstvu nějakého Trevora Lucase. Řekni, že ho máš na sčítacím archu s touhle adresou.“

„Nevyvede je to trochu z míry, že jim volá sčítací komisařka o půlnoci?“

„Přepych pracovní doby si nemůžeme dovolit. A chytat lidi napůl ve spánku není zas tak špatné; někteří s tebou třeba doopravdy pohovoří.“

„Co budeš dělat ty?“

„Já půjdu na policejní stanici, zjistit, jestli tam jméno Lucas někomu něco řekne. Než pak vyrazím někam jinam, zaběhnu sem.“

Šel jsem po Lombard Street na Gay Street, pak na East Fayette, kolem deseti nebo jedenácti barů a videopasáží nevhodných pro mládež do osmnácti let, které tvoří baltimorskou „zónu“. Zíralo na mě pár pobudů třímajících láhve v hnědých sáčcích a skupina teenagerů v černých tričkách, ale strach z nich nešel. Oblast byla osvětlená jako při karnevalu a baltimorská hlavní policejní stanice stála o půldruhého bloku dál.

Policejní stanice byla temnější. Potloukali se tam občané, jaké bych nechtěl potkat na ulici, a pravděpodobně čekali na zprávy o svých blízkých z cel předběžného zadržení. Muž sedící na lavici hned za dveřmi měl na oku gázový obvaz, kterým prosakovala krev. Další, v kožené vestě zdobené slovy Svobodně žít a zemřít, měl všechny prsty obou rukou a obě předloktí potetované kotouči ostnatého drátu.

Za přepážkou, která se táhla přes hlavní místnost, seděli tři policisté, pravděpodobně přijímající špatné zprávy a po troškách přidělující polovičaté odpovědi, jako pokladníci v krachující bance lidskosti. Přistoupil jsem k tomu, který seděl uprostřed, protože byl nejstarší a jeho vrásčitá tvář a bílé vlasy v sobě skrývaly laskavost. Vyplňoval formulář a byl ještě nabuzený poslední historkou, kterou vyslechl. „Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se, aniž vzhlédl.

„Jsem doktor Frank Clevenger,“ začal jsem.

Pohlédl na mě. Svraštil čelo, jak se snažil dát dohromady „doktor“ se šrámem na mé tváři, vlasy staženými do ohonu a černou koženou bundou. „Čeho jste doktor?“ vrátil se k vyplňování formuláře.

Zrovna jsem si myslel, že kdybych byl na lékařské fakultě poslouchal svou hlavu a ne srdce, byl bych dermatologem. Se spolubydlícími jsme vtipkovali, že v téhle specializaci platí jediné pravidlo: Je-li to mokré, dej na to něco suchého. Je-li to suché, dej na to něco mokrého. Ale mne to otravovalo. „Jsem psychiatr,“ řekl jsem.

„Tady bychom nějakého potřebovali.“ Zase vzhlédl a znovu se vrátil k papírům. „Nevypadáte jako žádný z těch cvokařů, co jsem kdy viděl.“

Tuhle větu jsem už slyšel víckrát, než jsem si dokázal zapamatovat. Nevypadal jsem také jako žádný psychiatr, kterého jsem kdy viděl já. „Přijel jsem z Bostonu,“ řekl jsem s vědomím, že to doopravdy nevysvětluje tu nepodobnost. „Pracuji pro policii v Lynnu, Massachusetts.“

„Clevenger?“ pohlédl na mě černý policista sedící vlevo. Zdvihl ruku, aby zastavil proud řeči šlachovitého muže stojícího před ním. „Dejte mi minutku na přemýšlení.“

„Já jen říkám,“ nedal se odbýt ten muž, „že Harry má cukrovku.“ Pokrčil rameny v rozedrané baseballové bundě mužstva Orioles a nervózně se zatáhl za řídké šedivějící vousy. „Dejte mu fouknout do balónku, a když je na tom zle, tak se rozsvítí. Už jsem to viděl předtím. To je jedno, že můj bratr…“ Do nozder mi zavanul jeho vlastní alkoholizovaný dech.

„Psst,“ žádal policista. Vypadal sotva na třicet, měl bleděmodré oči, kozí bradku a oholenou hlavu. Zase na mě pohlédl. „Volala nám kvůli vám státní policie.“

Nebyl jsem si jist, jestli mi ten telefonát měl pomoci nebo uškodit. Přistoupil jsem k němu blíže. „A…“

„O žádném Lucasovi tu nic nemáme. Alespoň v našem počítači ne.“

„Do které doby sahají vaše záznamy?“

Hubený muž se začal kývat, opřený o přepážku. „Můj bratr Harry byl u toho. On znal…“ říkal.

„V počítači deset let dozadu,“ přerušil ho policista.

„To, co sháním, by se stalo mnohem dřív.“

„Zasranej Ronnnie Lucas!“ vybuchl hubený muž.

Obrátil jsem se k němu.

Policista mu pokynul, aby mlčel. „Mohl byste to zjistit zítra ráno v policejních archivech, ale ty jsou na radnici. Budete se k tomu muset dostat náležitou cestou. Možná budete potřebovat soudní příkaz.“

„Vy znáte někoho jménem Lucas?“ zeptal jsem se toho muže.

„Ten sráč přerazil bráchovi čelist.“

„Ronnie Lucas?“ zeptal jsem se. „L-u-c-a-s?“

„Ronnie Lucas,“ opakoval starší policista.

„Vy ho znáte?“ zeptal jsem se.

„Bezvýznamný bookmaker, vydřiduch. Motal se kolem Fells Point. Jezdil citronově žlutým kabrioletem, pontiakem Le Mans. Bílá sedadla. Opravdu nic moc.“

Černý policista se uchechtl. „Vy nezapomenete ani na takovou prkotinu.“

„Když jsem já byl v ulicích, to ještě nebyly počítače.“

„Slyšel jste o Trevoru Lucasovi?“ zeptal jsem se ho.

„To ne.“

Obrátil jsem se zase k hubenému muži.

Zavrtěl hlavou. „Znal jsem jen Ronnieho, protože jsem ho hnal od své garáže klackem, když jsem ho přistih, jak číhá na Harryho, asi před pěti lety. To bylo po tom, co mému bráchovi přerazil čelist. Jasný? Pak přišel ještě s dvěma chlapy, že si to vyřídí se mnou. Tak jsem mu dal co proto.“ Pohlédl na mladého policistu a pokrčil rameny. „Co jsem měl doprdele dělat?“

„Třeba zavolat policii,“ navrhl policista.

Muž obrátil oči v sloup.

„Kde je ten Ronnie teď?“ zeptal jsem se.

„Já jsem ho pak už neviděl.“

„Bude mu tak sedmdesát, jestli ještě žije,“ řekl starší policista.

Nechtěl jsem s Ronniem Lucasem ztrácet čas, jestliže Trevor není jeho příbuzný. „Věděl by váš bratr teď o Lucasovi víc než vy?“

„Asi jo. On byl Ronniemu dlouho dlužný. Sázel na poníky a na psy, víte?“

„Jo, vím.“

„Ale nepije.“

Pohlédl jsem na černého policistu. „Mohl bych s Harrym mluvit?“

„Je opilý.“

„To já piju,“ vpadl do hovoru hubený muž, potřásaje hlavou. „Jak jsem vám řek, Harrry má cukrovku.“

„Můžu to zkusit?“ zeptal jsem se znovu.

„Můžete. Pochybuju, že z něj něco dostanete, než vystřízliví.“ Očekával od hubeného muže námitku. „Ticho. Nebudu vám to říkat znovu.“

Odhadl jsem, že z Massachusetts zavolal Jack Rice. Kdyby volal poručík Patterson, neměl bych šanci navštívit zadrženého člověka.

Policista mě nasměroval ke dveřím na konci přepážky. Pustil mě dovnitř. „Anderson,“ řekl, podávaje mi ruku.

Přijal jsem ji. „Frank Clevenger.“ Jeho potřesení rukou bylo nejsilnější, jaké jsem kdy pocítil.

Vykročili jsme dolů po schodech vedoucích k celám předběžného zadržení. Šel jsem za Andersonem a všiml si, že značně kulhá a dopadá na pravou nohu. Jeho vada mě překvapila a navíc jsem si uvědomil, že jinak je jeho postava – hrudník jako sud, tlustý krk a paže s vlnícími se svaly – stavěná, jako by měla čelit útoku.

„Mám titanové koleno a hřebíky v holeni,“ řekl, jako by mi četl myšlenky, což lidé s fyzickými vadami někdy dovedou. Odpověděl i na mou další otázku. „Pokus o loupež v odbočce U. S. Trustu v Orleans Street. Dostal jsem dvě. Roztříštěná stehenní kost.“

Chtěl jsem ho ujistit, že jsem si jeho postižení ani nevšiml. „Zřejmě jste se dal docela do pořádku.“

Anderson se na schodech zastavil a pohlédl na mě. „Ta noha se vzpamatovává,“ řekl. „To není můj problém.“ Odmlčel se, ukázal na svou oholenou hlavu. „Mám trable, jaké nikdo jiný nemá. Noční můry. Náhlé vzpomínky. Třeba jsem normálně u přepážky a najednou bez varování začnu řvát jak mimino.“

Naskočila mi husí kůže. Stál jsem na schodišti uprostřed noci, stovky kilometrů od domova, a svěřoval se mi člověk, kterého jsem znal jen pár minut. Nevěřím, že se kdy stanu imunním vůči drsné hrůzné kráse lidské psýchy v tísni, i kdybych jí byl vystaven desetitisíckrát. Dermatologie by pro mě byla holou pouští; jako upír jsem žíznil po utrpení jiných. Ve srovnání s ním moje ostatní závislosti bledly. „Brečet, protože jste dostal kulku, to neznamená, že jste jako mimino,“ řekl jsem jemně.

Ohrnul rty a přikývl.

„Byl jste u někoho kvůli těm vzpomínkám?“

„Na oddělení chtěli, abych k někomu šel. Možná mě k tomu donutí.“

„Proč byste se měl nechat nutit?“

Odvrátil se ode mne stejně náhle, jako se předtím ke mně obrátil, a pokračoval po schodech dolů.

Dohonil jsem ho a kráčel vedle něj. Snažil jsem se vyvolat si hrůzu postřelení – náraz, bolest, bezmocnost nevyhnutelného zhroucení, život a smrt točící se jako ruleta. Musel jsem se soustředit, abych mimoděk nenapodobil jeho chůzi, odskakování kolena, abych se marně nesnažil vniknout do jeho zkušenosti. Kolik z nás se někdy nepokusilo jít rovně po místnosti se zavřenýma očima, aby okusili úděl nevidomých! A jak malicherný je takový pokus, když víme, že můžeme v příštím okamžiku oči otevřít a vidět!

Jeden nebo dva zadržení v celách vypadali opravdu nebezpečně, ale ostatní spíše jako zlodějíčci, kteří měli smůlu, a opilci, zadržení nejspíš pro rušení nočního klidu, černí nebo východní prosťáčci nebo, jako Harry, lidé, kteří řídili pod vlivem alkoholu. Zastavili jsme se u cely pro dva. „Harry je ten velký,“ oznámil Anderson.

Harry ležel na boku na dolní pryčně a hlasitě chrápal. Měl na sobě dlouhý hnědý kožený kabát, který skrýval, řekl bych, tak 125 kilo. Vlasy, na jedné straně až po ramena, měl sčesané tak, aby zakrývaly pleš, a visely mu zplihle přes tvář. Vypadal bizarně, něco mezi alkoholikem, rockovým bubeníkem a Buddhou. Na okraji horní pryčny ležel asi dvacetiletý černoch a pozoroval Andersona i mě.

„Kvůli čemu je tady ten druhý?“ zeptal jsem se.

„Držení kokainu. S úmyslem distribuce.“

„Kolik?“

„Půl gramu.“

„Oh.“ V botě jsem měl víc, nemluvě o heroinu.

„Ono se to zdá jako nic,“ pokračoval Anderson a při řeči odemykal dveře, „ale byl blízko školy. Moh by dostat pět let. Možná víc. A je to federální sazba.“

„A to by ho mělo vyléčit?“ Obával jsem se, že jsem možná otřásl naším spojenectvím, ale Anderson mě zase překvapil.

„Válka proti drogám je pro srandu,“ řekl. „Tenhle chlap potřebuje detox, ne basu.“ Naklonil se ke mně a snížil hlas. „Polovina policajtů v týhle budově kouří trávu nebo si tu a tam dají koks. Jedna věc, na kterou nemám žaludek, je tohle buzerování, že jeden může a druhej nesmí.“

„Máte stoprocentní pravdu a nikdy nebudete šéfovat,“ ujistil jsem ho.

„To teda těžko, jako barevnej.“ Otevřel dveře cely. „Jak jsem vám říkal – hodně štěstí, ať z Harryho něco dostanete. Já jsem z těch jeho řečí teda chytrej nebyl.“

Vešel jsem dovnitř. Anderson čekal u dveří. Na černocha jsem kývl způsobem, který žádal o ujištění, že po mně neskočí. Vstupoval jsem přece do jeho prostoru, i když propůjčeného trestním systémem. Odpověděl přikývnutím. Přiklekl jsem k Harryho pryčně. „Harry?“ Nic. Hlasitěji: „Harry.“ Chytil jsem ho za ramena a zatřásl. „Harry!“

Otevřel oči, pak je zase zavřel.

Zatřásl jsem jím rázněji. „Váš bratr mě za vámi poslal.“

„Já nemám co říct, Charlotte Anne,“ prohlásil rozmazaně se zavřenýma očima. „Tvoje máma je hodná ženská. Zlatý srdce.“ Zavrtěl hlavou. „Mary?“ Oční bulvy se mu pod zavřenými víčky pohybovaly, pak otevřel oči dokořán a zamířil do mých. Vztáhl paži a vzal mě za ruku. Pokožku měl vlhkou. „Mary, vypni ten zavlažovač. Jsem tu celej promáčenej.“

„Vždyť jsem vám říkal,“ prohodil Anderson ode dveří.

Soustředil jsem se na Harryho pach. Nebyl cítit chlastem. Jeho dech i jeho oděv páchly chemicky nasládle po ketonech, které vyrábějí játra, když zůstane diabetik příliš dlouho bez inzulínu a stoupne mu cukr v krvi. Pohnul jsem prsty k jeho zápěstí. Pulz měl nepravidelný. Obrátil jsem se na Andersona. „Ten má větší problémy než opilost – jestli je vůbec opilý. Myslím, že jeho bratr měl pravdu, jeho cukr se úplně vymkl kontrole. Potřebuje se okamžitě dostat do nemocnice.“

„Umře?“ ptal se shora černoch.

„To nevím,“ řekl jsem a vzhlédl k němu. Nakláněl se nade mnou a přidržoval se matrace, aby nespadl.

„Zrovna teď mluvil jako opilý,“ namítl Anderson.

Ohlédl jsem se na něj. „To je pravda, ale asi proto, že je v deliriu. Má chemii krve tak rozházenou, že mu mozek nemůže fungovat. A srdce mu taky netluče, jak by mělo.“

„Víte určitě, že není ožralej?“

„To nevím. Úplně jistý si být nemohu. Ale jestli mám nakonec pravdu, může umřít.“

„Doprdele,“ prohlásil černoch. Já to věděl.“

„Tak jdem. Dáme ho k Hopkinsovi,“ řekl Anderson.

Pádil jsem nahoru s Andersonem, kterému chromá noha nevadila, aby mě předběhl. Když volal pro ambulanci, seděl jsem před jeho stolem. „Zdravotníci nebudou pacienta převážet samotného,“ řekl, když zavěšoval. „Musím jet s ním. Chcete jet také a vyslechnout ho, až bude rozumně mluvit?“

Byla 1.20 v noci. Nevěděl jsem, jestli bych se neměl vrátit do Stoufferu a vyřídit z haly polovinu telefonátů rodinám Lucasových, zatímco Cynthia bude ještě volat z pokoje. Nemohl jsem si dovolit ztrácet čas. Už jsem z lynnské státní nemocnice pryč šest hodin. Ale zvykl jsem si naslouchat městu stejně, jako bych naslouchal pacientovi. Návštěvou policejní stanice jsem vznesl dotaz. Nemohl jsem vědět, jestli se teď právě nedočkám odpovědi. „Tak jedem,“ řekl jsem.

Jel jsem těch asi deset bloků k Hopkinsovi v zadní části ambulance s Andersonem, Harrym a Jimem Maloneym, jedním ze dvou sanitářů, kteří přijeli pro Harryho na policejní stanici. Harry měl zápěstí připoutaná k lehátku. Jimovi jsem sdělil svou předběžnou diagnózu – diabetická ketoacidóza, nad kterou ohrnoval nos, dokud nezavedli Harrymu cévku do močového měchýře a nezískali několik mililitrů moči, v níž chemická tyčinka zrůžověla glukózou. Když tu barvu spatřil, požádal rádiem pohotovost u Hopkinse o pokyny. Lékař s texaským přízvukem mu řekl, aby zavedl intravenózně co nejrychleji rozsáhlou hydrataci a vstříkl Harrymu třicet jednotek obyčejného inzulínu. Sledoval jsem srdeční monitor. Harryho srdce stěží zachovávalo rytmus, chvilkami prskalo jako motor spalující benzin říznutý javorovým sirupem.

Když jsme zahnuli na Broadway, vyvstala kupole původní budovy nemocnice mezi baltimorskými nejchudšími ulicemi jako maják. Zamrazilo mě, jakmile jsem si vybavil pětimetrového Ježíše z bílého mramoru, který stojí uvnitř ve vlajícím rouchu s nastavenými dlaněmi. Na jeho tvář jsou zaměřena světla. Jeho bosé nohy se dotýkají plakety přitesané k podstavci, na níž je napsáno POJĎTE KE MNĚ vy všichni, kdož jste znaveni a obtíženi, a já vám dám SPOČINUTÍ. Ačkoli jsem se organizovaného náboženství zřekl už v době, kdy jsem se u Hopkinse ucházel o místo, pohled na tu sochu mě přemohl (opravdu, skoro mě přiměl pokleknout). Představil jsem si, jak pacienti tváří v tvář rakovině a mrtvici a schizofrenii nacházejí v její přítomnosti naději, možná se i začínají uzdravovat. Myslel jsem na Židy prchající z Egypta, na některé z nich pohlcené zemí za uctívání vytesaných model na cestě do země zaslíbené. Proč, přemítal jsem, zničil Abrahámův Bůh některé ze svých vyvolených v bitvě proti modle, kterou vytvořili ze zlata? A když už Bůh zabíjel, aby porazil modlu, jak mohl někdo věřit, že je jenom kovová? Usedl jsem do jednoho z křesel naproti Ježíši, a přestože jsem pochyboval o zázraku jeho početí, skláněl jsem se před pokornou velikostí těch, kteří vytesali z pěti metrů kamene předmět zbožného vytržení a tak úžasně jej umístili na místě, kde se léčí. A poprvé jsem zřetelně viděl, že nezáleží na tom, co člověk uctívá, pokud do toho může soustředit svou lásku k jiným i k sobě. Může to být veliký člověk plný dobré vůle. Může to být zlaté tele. Nebo skalisko. Nebo ten druh psychiatrie, který jsem měl kdysi sám příležitost praktikovat.

Osazenstvo pohotovosti na nás čekalo. Dvě sestry a mladá lékařka, kterou jsem odhadl na rezidentku, Harryho bleskově umístily do kóje se závěsy. Nad látkou bylo vidět, jak zavěšují další vaky s fyziologickým roztokem. Srdeční monitor ožil zeleným světélkujícím grafem, který vyhrožoval smrtí.

K Andersonovi a mně přistoupil vysoký štíhlý muž s havraními vlasy rozdělenými pečlivou pěšinkou. Měl na sobě bílý naškrobený pracovní plášť po kolena, bleděmodrou košili a modročernou kravatu se stříbrně vyšitými texaskými dlouhorohými kravkami. Vzal Andersona za ruku a mocněji potřásl. „Měli byste tam u vás mít vlastního doktora, nebo si tady tu pohotovost budu muset zamřížovat,“ pronesl protahovaně.

„Můžete u nás kdykoli přenocovat,“ řekl Anderson.

„Co to koleno?“

„To bude dobrý.“ Kývl na mě. „Doktore Blaisdelle, tohle je doktor Frank Clevenger z Bostonu. Je soudní psychiatr.“

„Dobrý,“ usmál se. „Už mám dost těch, co dbají zákonů.“ Lehce se uklonil mým směrem. „Vítejte. Jestli se na chvilku utrhnu, za šesták vás tu provedu.“

Blaisdell se pustil do práce na Harrym, Anderson šel pro kávu a já se vydal hledat telefonní budku, abych zavolal Cynthii.

Jakmile jsem vkročil do hlavní chodby nemocnice, viděl jsem, že se rozrostla nejméně tak jako celé město. Labyrint starých a nových budov byl propojen tak, že tvořily zářivý komplex. Deset metrů široké přechody byly kryty nerezovými stropy. Osvětlené značky z leptaného skla, připevněné na stěnách, ukazovaly cestu k lékařským Mekkám jako Wilmerův oční ústav, Halstedovo chirurgické oddělení a Oskiho pediatrické centrum.

V kabince toalety jsem si šňupl půl sáčku heroinu, pak jsem šel ještě o kousek dál a před kavárnou zvanou Corridor Cafe našel řadu telefonů. Linka našeho hotelového pokoje byla při prvních pokusech obsazená, a tak jsem zavolal lynnskou státní nemocnici, abych zjistil vývoj situace.

„Kapitán Rice,“ ozval se Jack Rice.

„Tady je Frank,“ hlásil jsem se, nejistý, zda vůbec zůstane u aparátu.

„A tak.“ Přestávka. Pak chladně: „Co potřebujete vědět?“

„Jenom se tak hlásím. Drží všechno pohromadě?“

„Jo. Teda to, co my odtud vidíme, což není zas tak moc.“ Trochu delší přestávka. „Stačí?“

„Co Calvin? Ozval se?“ Představil jsem si Calvina Sangera, jak běží k nemocnici, ohlíží se a ječí slova, která jsem mu nasadil do hlavy. Můj životní příběh!

„Ne. Ani slovo. Domluvili jsme?“

Pokusil jsem se jeho tón vyrovnat tím, že jsem svůj zabarvil přívětivostí. „Poslyšte, Jacku…“

„Ne. Vy poslouchejte. Máte, co jste chtěl. Pokud se nic nezmění, tak během nejbližších šestnácti a tři čtvrti hodiny na to oddělení nevtrhnem. Za to vy zas nebudete vláčet mě ani moje oddělení tiskem. Nikdy. To je dohoda. A nechtějte po mně, abych vás ještě držel za ručičku, když jste mě zahnal do kouta a hrozíte mi buzerováním.“

V duchu jsem přikývl. Měl pravdu. Ale nemohl jsem mu nepodat ruku ještě jednou. „Myslím, že se tady k něčemu dostávám…“

„K něčemu, co by nám bylo k užitku tady, teď?“

„No, to ne. Ještě ne.“

„Tak se uvidíme, až se vrátíte.“ Zavěsil.

„No dobrý,“ řekl jsem hluchému telefonu. „Tak na shledanou.“ Praštil jsem sluchátkem do vidlice. Dvě sestry jdoucí kolem se po mně otočily, ale rychle zas odvrátily pohled a kráčely dál. Ve své bundě, se svými vlasy a se šrámem na tváři jsem asi vypadal na větší problém, než jakým by se chtěly zabývat v přestávce na kávu. Několik vteřin jsem stál před budkami, pak jsem zvedl sluchátko a vyťukal číslo hotelu, dychtivý po dobrých výsledcích Cynthiina pátrání.

Zvedla telefon. „Kde jsi?“ ptala se.

„V Hopkinsově nemocnici.“

„Myslela jsem, že se tady zastavíš.“

„Na policejní stanici jsem narazil na někoho, kdo zná člověka jménem Ronnie Lucas. Potíž je v tom, že jsem z něj nic nedostal. Jeho diabetes se vymkl kontrole a je skoro v bezvědomí. Teď právě ho ošetřují na pohotovosti.“ Zhluboka jsem se nadechl při myšlence, po jak mlhavé stopě jsem se vydal. „Zjistilas něco?“

„Možná. Hned ti to řeknu.“

„Ven s tím!“

„Dosud jsem volala třiadvaceti rodinám Lucasových.“

„Fajn.“

„Na devíti místech se nikdo nehlásil. Na dvanácti dalších mi vždycky někdo pověděl akorát tolik, že nemá tušení, kdo je Trevor Lucas. Další žena mi řekla, že ho dobře zná, že hraje za Ravens a že s ním čeká dvojčata.“

„Snad bys ji mohla poslat k Montelovi. To bylo dvaadvacet telefonátů. Co ten třiadvacátý?“

„Michael Lucas, Jasper Street. V tom momentě, jak jsem se zmínila o Trevorovi, ten chlap zavěsil. Tak jsem zavolala znovu. Rozhodl se, že mě odbude, než ze sebe dostanu slovo. Kdo prý jsem? Proč ho votravuju? Řekla jsem mu, jak jsme se domluvili – že jsem sčítací komisařka, ale on prostě zase zavěsil. Když jsem volala potřetí, nechal telefon zvonit.“ Odmlčela se. „Myslíš, že je to něco víc než náhodný paranoik?“

„Ty jsi s ním mluvila. Co myslíš ty?“

„Nejsem si jistá.“

„Pak se domnívám, že bychom to měli zjistit.“

JEDENÁCT

Cynthia navrhla, že by mohla ušetřit náš čas tak, že by Michaela Lucase navštívila sama, ale já jsem jí řekl, aby raději dál telefonovala z hotelového pokoje, než přijdu. Když člověk vstoupí někomu do života z nesprávné strany, může se vše nebezpečně obrátit proti němu. To jsem se naučil tím nejtvrdším způsobem – ztrátou Ráchel v poslední kapitole Kathyina násilí.

V momentě, kdy jsem zase vstoupil na pohotovost, jsem uslyšel zvuky nadcházející zkázy. Rozezněly se staccatové elektrické tóny. Přístroj ječel v nezaměnitelné kadenci ochrnutí mozku. Doktor Blaisdell vykřikoval příkazy dát epinefrin, lidocain a bretylium – léky, jimiž se léčí těžké srdeční arytmie. Pod dolním okrajem závěsu zataženého kolem Harryho kabiny nervózně tančilo šest párů nohou. Vzhlédl jsem, zelená čára na srdečním monitoru se prohýbala v horečném zubatém rytmu komorové tachykardie. Harryho srdce se znovu a znovu stlačovalo, pumpovalo vzduch a nikdy se nestačilo naplnit krví.

Vedle mě se najednou objevil jeho bratr. „Co se sakra děje?“ ptal se.

„Mají potíže,“ řekl jsem a obrátil se k němu. Jeho vrásčitá neholená tvář mi najednou připadala velmi stará. „Harrymu netluče srdce tak, jak by mělo.“

„Netluče správně?“ zamžoural na srdeční monitor. „Ale zvládne to, ne? Chci říct, že přece ne…“

„Čtyři sta joulů,“ přikázal Blaisdell za závěsem. „Je to jasný?“

Viděl jsem nohy pod závěsem ustoupit. Harryho bratr se pohnul vpřed. Chytil jsem ho za paži. „Vy nemůžete nic dělat. Nechte je pracovat.“ Zastavil se a tupě zíral na závěs. Věděl jsem, že jej nemůže prokouknout jako já. Viděl jsem Blaisdella s defibrilátorem v rukou, dovedl jsem si představit, jak se Harryho hrudník při doteku kovových disků zdvihá nad matraci. Viděl jsem šest bezvýrazných tváří, ztuhlých, čekajících, jako by šok dostávali oni.

Lehátko pod váhou Harryho trupu zadrnčelo, jak na ně dopadl zpátky.

„Co to bylo?“ ptal se jeho bratr. Než jsem stačil odpovědět, dřepl si ke zdi s hlavou v dlaních.

Vzhlédl jsem na monitor a spatřil to, co jsem spatřit musel. Zelená čára byla rovná. Elektrické tóny přešly v trvající bzukot.

„Čtyři sta,“ řekl Blaisdell klidně. „Zůstaňte stranou.“

Když Blaisdell hnal Harrym další proud, rozhostilo se ticho. Lehátko znovu zadrnčelo. Zelená čára vytvořila pohoří zubatých kmitů, čímž Harryho bratra napůl pozvedla na nohy, ale pak ho zas nechala klesnout, protože znovu zploštěla a vrátila se k pohřebnímu bzukotu.

„Čtyři sta,“ řekl Blaisdell.

Lehátko zadrnčelo, ale čára se nevyklenula.

„Čtyři sta.“

Drnčení. Nic.

Harryho bratr zbledl.

„Epinephrin intrakardiálně, prosím,“ řekl Blaisdell.

Představil jsem si ho, jak nabírá „epi“ do stříkačky a stříkne nejdřív trochu do vzduchu. Viděl jsem ho, jak noří jehlu hned pod hrudní kost, pak tlačí a míří rovnou do srdeční komory.

Čekal jsem. Bzukot monitoru byl nelítostný.

Ženský hlas: „Dost?“

Blaisdellův hlas byl smrtelně vyvážený: „Jdeme na pět set joulů.“

Bratr Harryho, umaštěný majitel garáže v Baltimoru, hrdý vlastník orioleské bundy s popraskanou oranžovou a černou vinylovou aplikací, člověk opotřebovaný životem, pokorný prosebník v Hopkinsově chrámu, na mě zíral se zbožnou modlitbou v očích.

Dřepl jsem si k němu, protože jsem cítil, že se nehodí zůstat stát na nohou. Rád bych znal jeho jméno. Monitor bzučel zdánlivě po mnoho vteřin, ale bylo jich pravděpodobně jen několik. Pak se rozcvrlikal jako ptáci po dlouhé zimě. Vzhlédl jsem. Zelená čára zaznamenala několik váhavých, zdeformovaných úderů, pak vpadla do normálního rytmu bodů na obrazovce. Harry na ni zíral jako na svůj první východ slunce. Do tváře se mu vrátila krev. Pozoroval jsem ho a přemýšlel, jak tak může člověk umřít a znovu se narodit se svým bratrem.

Závěs se zahoupal horečnou aktivitou. Nohy si vyměňovaly místo. Ruce s okrasami života – snubními prsteny, červeným a růžovým lakem na nehtech, hodinkami, zlatými řetízky – se zdvihaly, aby vyměnily vaky a láhve. Ozývaly se hlasy – kubíky, intravenózně, subkutánně, jednotka speciální péče dvanáct, ékágé, áro, jipka, koronárka… Pak jsem najednou slyšel hluboké zasténání, následované prvními slovy novorozeného muže vážícího přes metrák: „Louie?“ Zakašlal. „Louie?“

„Tady jsem,“ řekl Louie přeskakujícím hlasem. „Tady jsem, Harry.“

Zpoza závěsu vystoupil Blaisdell a stahoval si chirurgické rukavice. Bílý pracovní plášť už na sobě neměl. Rukávy měl vykasané, kravatu zastrčenou mezi dva knoflíky košile. Spatřil vedle mě Harryho bratra a přistoupil k němu. „Doktor Blaisdell“ představil se a podal mu ruku. „Vy jste člen rodiny?“

„Jsem jeho bratr. Já jsem Louie“ přikývl. „Louie Stokes.“ Přijal Blaisdellovu ruku, potřásl jí a nepouštěl ji – nebo nemohl.

Blaisdell se nesnažil ruku vyprostit. „Srdce vašeho bratra si dalo pohov. Kolem toho byl celý ten rozruch. Teď šlape jako hodinky. Doufejme, že tak už poběží.“

„Co bude dál?“

„Dáme ho na koronárku – jednotku intenzivní koronární péče – a zajistíme, aby se jeho cukrovka dostala pod kontrolu. Nejdůležitější je prvních čtyřiadvacet hodin.“

„Kdy ho můžu vidět?“

„Támhle je,“ řekl Blaisdell a ukázal dozadu. Mrkl na něj.

Louie Blaisdella pustil a vydal se kolem kóje, až našel v závěsu mezeru. Zmizel uvnitř.

„Dřina,“ poznamenal jsem.

„No, víte, to je medicína podle kuchařské knihy. Celá záležitost by se dala zachytit postupovým diagramem.“

„Až na to rozhodnutí přidat nějakou tu míli navíc. Na to není recept. Spousta lidí by to po těch čtyřech stovkách joulů zabalila. Spousta dalších by to vzdala, když nezabrala intrakardiálka.“

Blaisdell se doslova začervenal. „A spousta zas ne.“ Vynikajícím lékařům je obyčejně jejich talent trapný, právě proto, že se nevejde do žádného diagramu a vlastně se vůbec nedá vysvětlit. Pohlédl na svoje lesklé černé boty, pak zase na mě. „To vy jste rozpoznal ketoacidózu. To je o hodně víc, než obnáší profese psychiatra.“

„Štěstí je slepé. Náhodou jsem tehdy na přednášce poslouchal.“

Chvilku jsme postáli v nepříjemném mlčení, jako bychom si najednou uvědomili, že jeden druhého neznáme, alespoň ne v tradičním smyslu slova. Někde na základní rovině jsme se ovšem znali. „Mám k Harrymu jednu otázku. Je natolik stabilizovaný, aby mohl odpovědět?“

Zřetelně zaváhal, ale pak pokrčil rameny. „Jen do toho. Jednou otázkou ho přece nedostanete znovu do basy.“

Přešel jsem ke kóji a vstoupil mezerou mezi závěsy dovnitř.

Harry měl rozstříhaný oděv. Ležel na jeho cárech nahý, s rozkrokem stěží zakrytým papírovou podložkou. V hlavách lůžka stál Louie a uhlazoval bratrovi zbytek vlasů přes lysinu. Zdravotní sestry a lékařka rezidentka dokončovaly práci.

„Doktor Blaisdell mi řekl, že mohu s panem Stokesem mluvit,“ oznámil jsem do neurčitá. Přistoupil jsem k lehátku.

„Kdo to je, Louie?“ řekl Harry, zakašlal, pak bolestí stáhl obličej. „Mám pocit, jako kdyby mě někdo praštil perlíkem do prsou.“

„To je od masáže srdce,“ řekl jsem. „Taje opravdu jak bušení perlíkem.“

„Ten je dobrej,“ řekl Louie. „Je to cvokař z Bostonu. Dělá tam pro policii. Jenom chce vědět, jestli známe nějakého Lucase. Řek jsem mu, že Ronnieho, ale to není ten, koho shání. Tak jsem si myslel, že třeba víš, jestli Ronnie měl bratry nebo tak něco.“

„Ronnie? Ronnie se nejmenuje Lucas,“ řekl Harry. Vyčerpaně zavřel oči.

Srdce mi pokleslo.

Louie na něj zamžoural. „Jak to? Přece Ronnie Lucas“

„Loomis. Ronnie Loomis.“

Louie si kousal spodní ret. „Já mluvím o tom bookmakerovi.“

Ozvalo se moje pípátko. Bylo to soukromé číslo Matta Hollandera v Austin Grate.

„Jo, Ronnie. Ronnie doprdele Loomis,“ řekl Harry, otevřel oči a zíral na bratra. „Co to s tebou je, Louie? Nepamatuješ si jméno chlapa, kerej ti chtěl rozbít hlavu kvůli mejm blbejm sračkám? Ty musíš nechat chlastu. Nic si nepamatuješ.“

Cítil jsem se jako praštěný. Stopa toho pomyslného Ronnieho Lucase mi poskytla naději, že snad tu Lucasovu historku dovedu do konce. Teď, po druhé hodině ráno, jsem se octl ve slepé uličce. Nevěděl jsem jak dál. Jak jsem si jen mohl myslet, že tak rychle doklopýtám na správnou cestu? Zmohl jsem se na takovou dávku falešné dobré nálady, že jsem popřál Harrymu a Louieovi hodně štěstí a vykráčel závěsem ven.

Zdravotní sestra mě nechala z jednoho z pohotovostních telefonů zavolat Hollanderovi.

„Frank?“ hlásil se.

„Všechno v pořádku?“

„Až na to policejní auto u vrat. U něj stojí komisařka Hancocková a mává zatykačem na nějakou Kathy Singletonovou.“

„Jak zjistila…“

„Těžko říct. Svému zrádnému poradci se nemůžu dovolat.“

„Je sama?“

„Pokud vidím, ano. Možná má v úmyslu něco jiného než odvézt vražedkyni své neteře na stanici. Třeba jámu v lese. Trochu práce pendrekem. Možná na stanici nikdy nedojedou.“

„Kathy je sériová vražedkyně. Hancocková by se neměla pokoušet převézt ji bez ochranky.“

„Jsem si jist, že to považuje za osobní záležitost.“

Zkontroloval jsem si, že nikdo nenaslouchá. „Poslyš, Matte, Hancocková ti nedokáže, žes Kathy ukrýval. Mohla přece používat pseudonym.“

„Vždyť jsem tě školil. Každý by předpokládal, že jsme si byli řádně představeni.“

„To ještě neznamená, že ti Hancocková něco dokáže.“

Uplynulo několik vteřin. „Nebude muset nic dokazovat.“

„Jak to myslíš?“

„Já nepopřu, co jsem udělal.“

„Eh?“

„Přijal jsem Kathy Singletonovou, protože je nemocná. Věděl jsem, že je vražedkyně. Taky jsem věděl, že potřebuje pomoc. To jsou fakta. Já před nimi neuhýbám.“

„Hancocková tě zatkne.“

„Nejdřív se musí dostat přes můj práh. A ta přední brána je sto let stará, patnáct centimetrů tepaného železa. Vysoká čtyři metry. Na to bude potřebovat zámečníka. Než nějakého sežene, budu mít v sobě druhé brandy.“

„Dovnitř ji pustit musíš. Má přece zatykač. Je to soudní příkaz.“

„Já mám svoje vlastní příkazy. Tohle je moje nemocnice. Zdravotnické zařízení. Policie tady nemá co dělat.“

„Matte…“

„Poslouchej mě. K tomuhle momentu jsme spěli od té noci, kdys Kathy přivezl do Austin Grate. Souhlasil jsem, že ji tady ponechám. Jestli ti to dělá starosti, přátelství s tím nemá nic společného. Nic! Udělal jsem to, protože to bylo správné. Přirozený zákon. Tak se o mě neboj. Každý novinář sní o tom, že se dostane do kriminálu, protože neprozradil zdroj, protože trval na profesionální etice. Já dělám totéž. Žádného pacienta nevydám soudnímu systému. Ať mě potrestají. Bude mi to ctí do poslední minuty života.“

Zavřel jsem oči. „No, samotného tě v tom nenechám.“

„Radši doprdele věř, že to dělám sám. Moje pacientka. Můj špitál. Moje věc.“ Odmlčel se. „Mně ten systém leží v žaludku, Franku. Především proto sedím za těmihle vraty. Ty se do toho systému hodíš líp. Umíš v tom chodit. Ty víš, jak na to. Ty bys moh ty parchanty naučit myslet. Možná i cítit.“

„Myslím, že bys měl Hancockovou pustit dovnitř. Je po všem.“

„Díky za radu. A tady máš mou. Co tam děláš, to je boží dílo, čisté a prosté. Snažíš se někomu dopomoct k pravdě. Záleží ti na člověku, kterému nezáleželo na jiných. Ani na sobě. To je úžasné. Naslouchej pořád třetím uchem. To tě nezklame.“ Zavěsil.

V hlavě jsem měl mlhu. Vyšel jsem do vestibulu pohotovosti.

Anderson na mě čekal. „Zjistil jste něco?“

Musel jsem se upamatovat, o čem mluví. „Louie má zřejmě problém s pamětí,“ řekl jsem lhostejně. Zavrtěl jsem hlavou. „Ten bookmaker, co mu Harry dlužil peníze, je Ronnie Loomis.“

„A doprdele.“

„Ten policista, co s vámi pracuje u stolu, potvrdil všechno, co Louie říkal. Taky si pamatoval Ronnieho Lucase. Říkal, že si pamatuje i auto. Citronově žlutý Pontiac LeMans kabriolet.“

„To jistě. Jenže on má paměť nadranc. Proto ho odvolali z ulice.“

Krk jsem měl ztuhlý. Už se mi zase třásly ruce. Heroin přestával účinkovat. „Vždyť jste mu gratuloval k jeho paměti. Říkal jste, že nikdy nic nezapomene.“

„Co jsem mu měl říct? Žeje po něm? Že kontroluju každé hlášení, co vyplní, než se vyplní oficiálně? Že si všichni děláme srandu, že příště bude přeložen do Guilfordova střediska chráněného bydlení?“ Založil své obrovské paže. „A myslel jsem, že když se na tom jménu shodli on i Louie, že to bude pravda.“

Začínal jsem se potit. „Tak nebo tak.“

„No, zblbnul jsem to. Omlouvám se.“

„Já jsem vás nechtěl obviňovat.“

„Obviňujte mě, jak chcete, stejně se nic nezmění. Co máte na pořadu dál?“

Neměl jsem chuť mu říkat, že žádný pořad nemám. „Moje přítelkyně z Massachusetts je ve Stoufferu a telefonuje všem Lucasům, co jsou v seznamu. Jeden z těch, kterému se dovolala, se naježil, když se mu zmínila o Trevorovi.“ Dlouze jsem vydechl. „Myslím, že k němu zajdu.“

Přikývl. „Vy luvujete.“

„Že blufuju? V čem?“

„Ne. Luvujete.“

„Co to je?“

„Není vám něco? Vypadáte na omdlení.“

„To nic. Co to je, luvovat?“

„Vy neplachtaříte. Myslel jsem, že když jste z Bostonu…“

Chtěl jsem se vrátit do hotelu. „Ne, neplachtařím. Poslyšte…“

„Já jsem s tím začal loni. Opravdu mi to pročišťuje hlavu. Tak jsem si koupil malou plachetnici. North’s Star, u baltimorského přístavu. Tak se jmenuju.“

„North?“

Přikývl. „Ale to nemá nic společného s tím, co vám chci říct.“

Zřejmě mi chtěl něco povědět, a já mu to dlužil, protože mě vzal s sebou k Hopkinsovi, i když se nakonec ukázalo, že nebylo proč tam jet. „No tak,“ řekl jsem, „co je s tím luvováním?“

„To je, když má plachta špatný úhel a plátno začne pleskat. Stává se to, když vítr náhle změní směr, nebo když se dostanete z větru, obyčejně tehdy, když si nejste jist, kam chcete zamířit.“

„Northi, já nevím, odkud vítr vane, konec. Já se jen snažím udržet loďku na vodě. Jestli mi chcete pomoct, zavezte mě do hotelu.“

„A nechcete se tady nejdřív zeptat na toho Michaela, než pojedeme?“

„Před necelou hodinou byl doma. Nemyslím, že teď leží v nemocnici.“

„Dnes ne, ale třeba někdy ležel.“

Začal jsem poslouchat pozorněji.

„Třeba se tady dokonce narodil,“ pokračoval Anderson. „Možná sem chodila celá rodina.“

Potichu jsem se pokáral za to, že jsem ztratil víru ve třetí ucho. Vždyť mě přivedlo na policejní stanici, k Andersonovi, k Harrymu, k Hopkinsovi. Přestal jsem mu věřit kvůli tomu, co jsem právě slyšel o Ronniem Loomisovi. Ale třetí ucho dokáže fungovat tajemně. Co jestli tady s Andersonem stojím z jiného důvodu? „Můžete mi obstarat zdravotní záznamy?“ zeptal jsem se ho.

„To ne.“ Mrkl na mě. „Ale jsem ochotný říct o ně doktoru Blaisdellovi.“

„Jsme u Hopkinse,“ namítl jsem. „Tohle je jako chtít se podívat do záznamů o bezpečnostních schránkách v bance Chase Manhattan.“

„Já bych se nežinýroval požádat ani o to, kdybych opravdu potřeboval vědět, co v nich je.“

Stěny Blaisdellovy pracovny byly plné zarámovaných diplomů a potvrzení o členství v lékařských společnostech. Kdysi jsem také plánoval vyzdobit si ordinaci, ale nikdy jsem se k tomu nedostal. Myslím, že pro mě takové listiny nikdy tolik neznamenaly. Blaisdell seděl u stolu a zapisoval závěrečnou zprávu do Harryho karty. Pokynul, abychom šli dál, a při psaní vyslechl Andersonovu žádost. „Pacienti mají svá práva, Northi,“ řekl a otočil se se židlí čelem k nám. Kývl na mě. „Tady doktor Clevenger to ví. Žádný záznam vám nemohu ukázat bez povolení k informaci.“

Nechal jsem mluvit Andersona. Ještě jsem čekal na úlevu, kterou mi poskytne heroin vdechnutý před minutou na toaletě. A byl jsem nerozhodný, zda mám lékaře tlačit, aby porušil profesionální etiku.

„My ani nevíme, jestli nějaký záznam existuje,“ řekl Anderson. Usadil se na kanapátko u stěny, já vedle něj. „Pakliže ano, pak doktor Clevenger chce jenom zjistit, jestli Michael Lucas má bratra jménem Trevor. Nezajímá ho, jestli má syfilis nebo se narodil narkomance.“

Blaisdellem to nepohnulo.

„Má to význam pro případ, na kterém pracuje. Jde o rukojmí,“ pokračoval Anderson.

Blaisdell na mě pohlédl. „Rád bych vám pomohl. Opravdu rád. Ale musím se držet protokolu. Jestli tu kartu potřebuje policie, ať se obrátí na soud.“

„Na to bohužel není čas,“ namítl jsem.

„Požádejte o jednání v tísni. Už jsem viděl, že bylo povolení vydáno během třiceti minut.“

„Ta souvislost není dostatečně jasná,“ přiznal Anderson. „Soud bychom k činu nepřiměli.“

Blaisdell zdvihl ruku. „Pak byste tu kartu neměli dostat.“

Soustředil jsem se na pocit sounáležitosti s Blaisdellem, který jsem měl po resuscitaci Harryho – sounáležitosti, kterou jsem ještě pořád cítil. Věděl jsem, že ten cit má kořeny už v letech strávených na lékařské fakultě. U lékařů, kteří pitvali mrtvé, viděli umírat mladé lidi a spatřili zázračná uzdravení, se vyvíjí mentalita „my versus svět“, podobně jako u námořníků – nebo u policistů. Je to úzkoprsá, zdánlivě nevyhnutelná a potenciálně velmi sebedestruktivní mentalita. Povědět Blaisdellovi, že v Lynnu je v nebezpečí skoro dvacet lidí, čili tři zdravotní sestry, dietářka, sociální pracovník, reportér a přes tucet psychiatrických pacientů, by v tomhle bratrství nezabralo. Ani to, že jedna ze sester je těhotná. „Jde tam o život jednoho chirurga,“ řekl jsem. „Jestli neseženem tu informaci, kterou hledám, bude zabit.“

Rozhodnost v Blaisdellově tváři začala ochabovat. „Někdo z těch rukojmích je lékař?“

Na otázku jsem přímo neodpověděl. „Nedožije se rána,“ řekl jsem.

Anderson Blaisdellovi nabídl východisko ze zaujatého postoje. „Kdybyste si záznam o pacientovi objednal sem na pohotovost, to by ještě neznamenalo, že někomu dovolujete se do něj podívat. Prostě by ležel s ostatními tamhle v té drátěné přihrádce u přepážky.“

Blaisdell pohlédl na mě, pak na Andersona. „Co děláte, je vaše věc,“ řekl. „Netahejte mě do toho.“ Otočil se se židlí ke stolu a vzal do ruky sluchátko.

„To je rozumná dohoda.“ Anderson vstal a vyšel ven.

Následoval jsem ho do vestibulu, náhle z poloviny plného lidí, kteří vypadali stejně zoufale jako ti na policejní stanici. Několik příliš opilých, než aby mohli rovně sedět, se natáhlo přes řádku židlí. Chlapeček a děvčátko s ušmudlanými obličeji, oběma nebylo ani šest, si hráli na honičku, zatímco jejich matka nebo starší sestra seděla s oteklou tváří a plakala. Otevřely se dveře a vstoupil postarší muž s polovinou obličeje červenou a skleslý zřejmě po čerstvém úderu nebo výprasku.

„Tady provoz nikdy nekončí,“ podotkl Anderson.

„U vás taky ne.“

„To proto, že jsou to pohotovosti. Já jsem totéž co tamhle ta žena.“

Ukázal na zdravotní sestru, která přijímala starého muže. „Ti lidé u nás jsou taky nemocní, i když jinak. Jako pochůzkář jsem to nějak nechápal.“

„Přepracování?“ řekl jsem.

„Možná. A možná zlost. Sám jsem vyrostl na ulici.“ Přešel pár metrů k automatu na kokakolu. „Dáte si něco?“

Chtěl jsem být zároveň na dvou místech – u Hopkinse a v Austin Grate. „Díky, něco dietního,“ řekl jsem. „Myslíte, že nám Blaisdell tu kartu obstará?“

„Musíme počkat a uvidíme. Ale vy jste tam odvedl kus práce. Divil bych se, kdyby to nebylo nic platný,“ řekl, vhodil do automatu čtvrťáky a podal mi nápoj. Držel jsem plechovku a pil, kolik jsem mohl. Anderson vytáhl z automatu plechovku Mountain Dew. „Měli bychom vás zvát jako poradce k některým výslechům na stanici,“ řekl. „Moh bych promluvit s kapitánem. Viděl jsem, že už kolikrát přizval soudní experty. Dají vám letenku, ubytují vás – vždyť je to pár metrů.“

„Díky, ale asi je už trochu pozdě. Myslím, že bych z té branže měl vypadnout.“

„Proč?“

Neměl jsem čas ani chuť vysypat mu všechno o Trevorovi, o Kathy a Ráchel. A nehodlal jsem mu vykládat, že mě po přistání v Bostonu čeká basa. „Dělat s policajty, to je samý stres,“ řekl jsem.

Zasmál se. „Co byste dělal místo toho?“

„Já nevím.“ Potom zčistajasna: „Vrátil bych se k soukromé praxi.“

„Stýská se vám po ní?“

„Myslím, že jo.“

„Mně se po ulicích nestýská. To vám můžu říct. A myslím, že ani nikdy nebude, určitě ne, dokud se mi v hlavě přehrávají ty hororové filmy.“

Chtěl jsem mu pomoci, aby se rozhovořil, co se mu přihodilo. Chvíle a místo nebyly zrovna ideální, ale vybral si je. „Co přesně v nich je?“ zeptal jsem se.

„Celá ta scéna, znovu a znovu.“

„Ale vidíte sám sebe, jak dostáváte ránu? Nebo jak padáte na zem? Jak krvácíte?“

Pohlédl stranou, na prosklené dveře vedoucí na ulici. „Ne.“

Čekal jsem.

Pohlédl na mě, pak se zadíval na podlahu mezi námi. „Vidím, jak padají oni.“

„Oni?“

„Ti dva, co se tam vloupali. Jednoho jsem trefil do krku, když jsem dostal první kulku do kolena. A když jsem už byl na podlaze, trefil jsem druhého mezi lopatky.“ Přimhouřil oči a zavrtěl hlavou. „Jednomu bylo sedmnáct. Druhému devatenáct. Tyrone Billings a Jerry Corkum. Ani jeden nepřežil.“

Jsou lidé, kteří si v duchu přehrávají traumata, aby se dověděli, jak by třeba byli mohli změnit jejich zakončení. „Měli oba zbraně?“

„Poloautomatické pistole. Jako já.“ Shlédl na zbraň u svého opasku.

„Stříleli na vás jako první?“

Anderson zřejmě chápal. Vyhrabával jsem tu část traumatu, která ho tak trýznila. Dlouze vydechl. „Dostal jsem ji dřív, než jsem stačil vystřelit.“ Odmlčel se. „Ale myslím, že ten druhý, Jerry, byl ochoten to zabalit, než jsem ho střelil. Myslím, že už už zahazoval pistoli. Jeho kámoš už ležel. Ruku měl tak nějak v úhlu pětačtyřiceti stupňů od těla. Nedával jsem pozor, jestli mačká kohoutek.“

„A mohl jste? Ze země? Postřelený?“

„Ani jsem se nesnažil.“

„Vždyť měl zbraň. Co kdyby…“

Tvář mu ztuhla něčím, co vypadalo jako směs vzteku a zármutku. „Chtěl jsem ho zabít, chápete? Já jsem chtěl, aby byl mrtvý.“

V tom to tedy bylo. Centrum bouře. North Anderson tehdy spatřil nejtemnější část sebe sama, a ta mu zůstala před duševním zrakem, jako když se promítačka zasekne na určitých deseti centimetrech filmu. Teď ta bouře vsávala mě. Nemohl jsem jí vzdorovat. „Ano, myslím, že chápu,“ řekl jsem mu. Vzpomněl jsem si na tu zuřivost, která se mě zmocnila, když jsem na uzavřeném oddělení čelilKashoorovi poté, co byl podřezán Craig Bishop. „Myslíte si, že jste srdcem vrah.“

Oči se mu zalily slzami. Odkašlal si a rozhlédl se po vestibulu, jestli se někdo nedívá.

„Něco vám povím, Northi, protože to vím jako nezvratnou věc a protože si nemůžeme dovolit dvacet nebo kolik sezení, abyste na to přišel sám. Lidé, kteří vychutnávají zabíjení, si tu scénu znovu a znovu nepřehrávají, když nechtějí. A když už, pak proto, že se chtějí pobavit nebo udělat dojem na kámoše nebo taky ztvrdnout, aby mohli píchat cokoli, co není mrtvé. Já jsem nikdy nebyl postřelen, a tak nevím, co by mi proběhlo hlavou při pohledu na chlapa, který mě postřelil, obzvláště kdyby měl ještě v ruce zbraň. Ale odhaduju, že bych toho parchanta chtěl na místě odprásknout. Můžete chodit po světě s myšlenkou, že jste vrah, rozdírat se, protože nejste světec, nebo můžete připustit, že jste prostě člověk, a nechat to být.“

Těžce polkl, přikývl. „Takhle, jak to říkáte, jsem na to nikdy nemyslel – že by se mi ty vzpomínky nevracely, kdybych v podstatě nebyl v pořádku. Jako že bych neblbnul, kdybych nebyl normální. Nebo něco takovýho.“

„Tak nějak to je.“ Cítil jsem, že jsem možná řekl příliš mnoho, ne proto, že by to snad North nepotřeboval slyšet, ale protože to ze mne vyletělo, což mi vždycky působí pocit obnažení a vyčerpání, aspoň na chvíli. A neměl jsem energie na rozdávání. Vykročil jsem od něho, ale vrátil jsem se. Ještě ze mne nebyla všechna pravda venku a neovládal jsem její proud. „Nemůžu říct, jestli už zase patříte do ulic, Northi, ale tehdy jste tam určitě byl úplným darem od pánaboha.“ Usmál jsem se. „Na to si vzpomeňte, až vám zas budou myšlenky někde bloudit.“

O čtvrt hodiny později se z výtahu vynořila úřednice z nemocniční kartotéky a tlačila kolem Andersona a mne vozík plný zdravotních karet. Přihlíželi jsme, jak pokračuje k přepážce a dívá se do seznamu v deskách, které nesla. Trvalo několik minut, než vybrala z haldy ve vozíku čtyři záznamy a vhodila je do drátěného košíku.

„Buďto je mezi nimi, nebo jsme vyřízeni,“ řekl Anderson. „Počkejte tady. Kdyby sestry viděly, jak tady čmucháme, mohly by z toho mít zamotanou hlavu. Já jsem aspoň v uniformě.“

„Počkám támhle.“ Kývl jsem na pár sedaček nacpaných do kouta stranou ostatního prostoru čekárny.

Anderson přešel k drátěnému košíku na přepážce a rychle prolistoval ty čtyři záznamy. Rezidentka, spěchající mezi kabinami, na něj pohlédla, ale nebránila mu. Sebral jednu složku a přinesl mi ji. „Michael Lucas,“ řekl, když mi ji podával. „Je fajn vědět, že se vnuknutí někdy vyplatí. Z člověka se stane věřící.“ Posadil se.

„Ale pokud není na správné cestě, pak by taky moh zblbnout.“ Několik vteřin jsem tlustou složku držel. Nechtělo se mi ji ani otevřít a octnout se možná zas ve slepé uličce. „Ten tady musel strávit spoustu času. Je to těžké.“ Pomalu jsem složku otevřel.

První list s osobními údaji uváděl, že při poslední hospitalizaci u Hopkinse od 12. ledna do 16. ledna 1997 bylo Michaelu Lucasovi třiačtyřicet. Bydlel tam, kam se mu Cynthia dovolala – Jasper Street 2304. Náboženstvím byl protestant, co do pojištění „samoplátce“ – což v nemocničním žargonu znamená nepojištěný. Dále byly v kartě uvedeny stejně dlouhé hospitalizace v letech 1995, 1992, 1987 a 1983. Nálepka na vnitřní straně desek uváděla, že starší záznamy jsou uloženy na mikrofilmu.

„Povězte mi něco o Jasper Street,“ požádal jsem Andersona.

„Stará část Baltimoru. Neudržované řadové domy. Vysoká kriminalita, nízká činže,“ řekl. „Je to jak procházka minulostí.“

Z té charakteristiky mi přejel mráz po zádech. Nalistoval jsem si poslední hospitalizaci. Pulz se mi zrychlil, když jsem četl „Počáteční průběh a výsledek vyšetření“.

12. ledna 1997

Hlavní stížnost: „Jsem tady pro dokončení práce na rtech.“

Průběh současné choroby: Pan Michael Lucas je třiačtyřicetiletý běloch s výraznou deformitou obličeje. Přijat na plastickou chirurgii za účelem revize hrubězohyzďujících jizev na horním i dolním rtu.

Pacient podstoupil 18 předchozích výkonů k ošetření zranění na hlavě a na krku, způsobených těžkými chemickými popáleninami, které utrpěl ve věku pěti let.

„Co tam je?“ ptal se Anderson.

„Byl přijat na plastickou chirurgii. Měl v obličeji ošklivé jizvy po chemických popáleninách.“ Zavrtěl jsem hlavou, ohromen shodou mezi nutností lékařské péče o Michaela Lucase a specializací Trevora Lucase. Rychle jsem listoval ve složce a očima sledoval náčrty procedur, které Lucas kdy podstoupil. „Vypadá to, že byl pokaždé na plastické operaci obličeje.“

„Neříkal jste, že Trevor Lucas je plastický chirurg?“ zeptal se Anderson.

Přikývl jsem a listoval dál. Zastavil jsem se u dvou Lucasových fotografií z profilu, označených „před“ a „po“. Na horní fotografii vypadalo jeho ucho jako nepravidelný trojúhelník s ohnutými rohy a nos byl tenký na kost, jako by všechny svaly byly seškvařeny a zbyla jen pokožka a kost. Spodní fotografie ukazovala výrazné zlepšení tvaru, který se přibližoval, přestože ne příliš zdařile, tomu, co zamýšlela příroda. Na obou fotografiích byla viditelná část Lucasovy lebky mozaikovitě pokryta lesklými jizvami a jemnými chumáčky vlasů. Ani podle jediné bych nemohl říci, zdaje Michael Lucas podobný Trevorovi.

Nalistoval jsem část „osobní, sociální a rodinné zázemí“ při prvním přijetí. Životopis sestával, typicky pro chirurgické vyjadřování, z pár vět.

Tento svobodný nezaměstnaný bezdětný muž nikdy nepracoval; sám sebe označuje za „poustevníka“. Alkohol a zakázané drogy popírá. Žije sám. Žádné koníčky. Vzhledem k závažné potřebě léčby rozšířená bezplatná zdravotní péče od roku 1969.

Na další stránce jsem našel genogram, zachycující tři generace. Pacienta označoval rámeček, směřovala k němu šipka. Čára křížem přes rámeček a kroužek nad ním znamenaly, že jeho rodiče už zemřeli. Sourozence podle schématu neměl. „Sakra,“ zabručel jsem.

„Co?“ řekl Anderson.

„Podle těch záznamů nemá sourozence.“ Rychle jsem našel zápisy o rodině při jiných hospitalizacích. Všechny říkaly o pacientovi totéž. „Pokaždé je tu uveden jako jedináček.“ Pohlédl jsem na Andersona. „No, tak na tohle bych radši nesázel,“ zazubil se.

DVANÁCT

Anderson zajel kobrubníku před Stoufferem asi ve tři ráno. „Jestli chcete svézt na Jasper Street, moh bych si zařídit uvolnění ze zbytku služby. Stejně mi v sedm končí.“

„Policejní doprovod by ho mohl vystrašit,“ namítl jsem. Podal jsem mu ruku. „Jestli nebudu mít štěstí, zavolám.“

„Dobře, dohodnuto.“ Potřásl mi rukou. „Díky.“

„Nápodobně.“ Lidé, kteří sdílejí pravdu, jsou jako atomy sdílející elektrony. Sílu toho pouta cítí člověk nejmocněji, když se loučí. Vystoupil jsem z policejního vozu, ale ještě jednou jsem strčil hlavu dovnitř. „Buďte opatrný, ano?“

„Policejní stanici ještě nikdy nikdo nepřepadl.“ Mrkl na mě.

Díval jsem se za ním, jak odjíždí, pak jsem zamířil do hotelu. Představoval jsem si, že pojedu s Cynthií taxíkem na Jasper Street. Kdyby se ukázalo, že plastické operace Michaela Lucase byly jen náhoda a on sám je pro mě bezvýznamný, mohli bychom to stihnout na radnici do devíti hodin, kdy se otvírá. Anderson slíbil, že nám tam pomůže získat přístup do policejního archivu.

Zaklepal jsem na dveře našeho pokoje, ale nikdo se neozval. Zaklepal jsem znovu. Nic. Řekl jsem si, že Cynthia usnula nebo si zašla dolů pro něco k jídlu nebo na kávu. Jednu magnetickou kartu jsem měl u sebe. Strčil jsem ji do štěrbiny, otevřel dveře a vešel. Pokoj byl prázdný. Na stole ležel otevřený telefonní seznam. Z něj trčelo nosem dolů zapíchnuté papírové letadélko. Přistoupil jsem, vzal je do ruky a četl vzkaz od Cynthie: „Máš zpoždění. Běžela jsem se podívat na Michaela L. Až přijdu, tak tady budu.“

Odložil jsem papírek a pádil k výtahu. Hlavou mi procházely všechny myslitelné hrůzy – Cynthia unesena, znásilněna, zavražděna. Věděl jsem, že přeháním – částečně proto, že v křížové palbě mého života byla zavražděna Ráchel, ale to vědomí mi úlevu nepřineslo. Příběhy lidského života mívají sklon k opakování stejně jako historie národů, dokud se z nich národ nebo člověk dokonale nepoučí. Zachvátila mě paranoia. Dostal jsem strach, že mě Trevor zase zamanévroval k obětování ženy, kterou potřebuji k životu.

Vyběhl jsem do půlkruhu před hotelem a nasedl do prvního taxi v řadě čtyř nebo pěti. „Jasper Street,“ řekl jsem.

Řidič, vychrtlý, jen napůl oholený padesátník, se obrátil: „Víte kudy?“

„Ne.“

„Já taky ne. Možná byste mohl říct támhletomu.“ Ukázal na taxi za sebou.

Taxikáři někdy předstírají neznalost, aby se vyhnuli jízdám na krátkou vzdálenost, a čekají, že vyfásnou zákazníka k cestě na letiště. Měl jsem pocit, že je to jeden z nich. Sáhl jsem do kapsy a vyndal dvě dvacetidolarovky. Hodil jsem je na přední sedadlo.

V pěti minutách a bez jediného chybného odbočení zastavilo taxi v Jasper Street před číslem 2304, řadovým cihlovým domem, nerozlišitelným od tuctů jiných po obou stranách ulice. K drátěnému oplocení kolem mrňavého zarostlého předního dvorku byly připevněny kovové štítky s nápisy CIZÍM VSTUP ZAKÁZÁN a SOUKROMÝ POZEMEK. Vyskočil jsem z taxíku a vyběhl po schodech ke dveřím. Opatrně jsem vzal za kliku. Zamčeno. Naklonil jsem se přes zábradlí a pokusil se nahlédnout do přízemního okna, ale většinu skleněné tabule zakrývala žlutě a hnědě skvrnitá žaluzie, místy se drolící. Co jsem zahlédl, byly knihy – stovky knih, některé spořádaně srovnané u stěn, jiné naházené na metrovou hromadu u bílého, ale ušmudlaného mramorového krbu.

Připadalo mi, že slyším hlasy. Nebo jsem je opravdu slyšel? Naslouchal jsem bedlivěji. Zdálo se, že se ozývají ze zadní části domu.

Přeskočil jsem plot a brodil se po pás vysokou travou a plevelem k zadnímu dvorku. Klopýtl jsem o něco, z čeho se vyklubala zrezivělá tříkolka, natolik stará, že by se hodila do starožitnictví. Vedle ní leželo dětské kolo téhož stáří, s rozkládající se blátově hnědou baseballovou rukavicí, ještě přivázanou k sedadlu. Slyšel jsem pláč. Přidal jsem do kroku, ale když jsem se dostal na zadní dvorek, bylo slyšet už jen vrzání větví a pleskání americké vlajky zavěšené u nouzového východu. Vzhlédl jsem a viděl, že na všech zadních oknech jsou stažené žaluzie. Pak jsem zaslechl mužský hlas. Slova jsem nemohl rozeznat, ale ozýval se ze suterénu. Očima jsem prozkoumal podezdívku domu a můj pohled utkvěl na polovičním okénku, černě natřeném, ale tak popraskaném, že vypadalo jako pavučina. V jednom rohu byla zubatá pěticentimetrová díra.

Dřepl jsem si k okénku a nahlédl dovnitř. Viděl jsem Cynthii s tváří mokrou a pláčem zardělou, s hrůzou v očích. Stála na špinavé podlaze u něčeho, co vypadalo jako zvířecí klec, stará a důkladnější než ty, co se dnes prodávají, tak velká, že by se do ní vešla dánská doga. Blízko mne, kousek doprava, bylo vidět jen okraj nahého mužského ramene. Muž mluvil, ale neslyšel jsem, co říká. To mi nahradily moje pádící myšlenky. Představil jsem si, jak drží střelnou zbraň nebo nůž a žádá Cynthii, aby vlezla do klece. Představil jsem si, jak spřádá zlomyslné plány. Zvedl jsem se a hledal za domem nějakou zbraň. Jediné, nač jsem narazil, byla baseballová pálka. Běžel jsem k dřevěným dveřím na úrovni země – usoudil jsem, že vedou ke schodům do suterénu. Visel na nich zámek, ale zdál se být stejně prorezavělý jako všechno ostatní kolem. Neváhal jsem a udeřil do zámku pálkou. Rozpadl se při prvním úderu. Rozrazil jsem dveře, seběhl dolů po cementových schodech a kopl do chatrných dveří u jejich paty. Když jsem proletěl kolem Cynthie, vrhl se na mě Michael Lucas, dokonale svalnatý a do pasu nahý, s tváří ještě bizarnější než na fotografiích. Zatuchlým vzduchem se rozlehl Cynthiin jekot. Lucas mě trefil kolenem do břicha, až jsem se ohnul. Jeho pěst přistála nad mým okem. Cítil jsem, jak mi prorazil pokožku. Jeho ruce se sevřely kolem mého krku. Vynaložil jsem veškerou svou sílu, vrazil mu ramenem do prsou a odhodil ho. Chytil jsem pálku za oba konce a použil ji jako pluh, abych ho zatlačil k cementové zdi sklepa. Tvrdě jsem mu pálku přitiskl napříč přes krk. Teď vypadal zděšeně zase on. Mohl teď přemýšlet o tom, že přijde o život, místo abych já přišel o milovanou osobu. Pozoroval jsem, jak jeho hladká, lesklá sežehnutá pokožka růžoví potřebou kyslíku. Zíral jsem do jeho očí – do Trevorových černých očí ~ a přitiskl pálku tvrději. A pak teprve jsem si uvědomil, že Cynthia křičí víc než předtím, ne míň, že mě buší pěstmi do ramen. Byl jsem tak ohlušený zuřivostí, že jsem se musel přinutit, abych poslouchal, co říká: „Franku! Přestaň! Nech ho!“

Pár vteřin mi trvalo, abych poslechl její slova, ne svoje emoce. Odtáhl jsem pálku na pět centimetrů od Lucasova krku. Lucas zakašlal a lapl po vzduchu.

„On mi vůbec nic nedělal!“ plakala Cynthia. Chytla mě za bundu. „Pusť ho!“

Ustoupil jsem o několik kroků a spustil pálku podél boku. Lucas klesl na kolena, pozoroval mě a popadal dech. Polovina jeho tváře se podobala Trevorově, ale druhá polovina byla zkonstruována v něco, co vypadalo jako keramicky výtvor trojkaře ze střední umělecké školy. Svaly vypadaly jako vrstvené, čelist a lícní kost měly nepravidelný obrys. Horní ret byl znatelně stažený k postižené straně. Jedno oční víčko bylo pokleslé, svalový váček obsahoval loužičku čiré tekutiny – věčnou slzu. Vlasatá část hlavy byla tak záplatovaná, jak jsem ji viděl v lékařských záznamech.

Nechal jsem Cynthii, aby mě od něho asi o metr odtáhla. Celý jsem se třásl. „Myslel jsem, že tě tam chce zavřít,“ řekl jsem s pohledem na klec.

„To ne,“ řekla. „Ukazoval mi, kde měla matka zavřeného Trevora.“

„Zavřeného?“

„Jako pokání. Ráno a večer se musel modlit za svou spásu.“ Na moment se odmlčela, aby popadla dech. „Trevorovi bylo osm, Michaelovi pět. Honili se po kuchyni kolem sporáku. Trevor nějak zvedl ruku a shodil z hořáku velkou pánev s vroucím olejem. Michael byl přímo za ním.“

Myslel jsem na obřadní modlitbu, kterou Lucas žádal od rukojmích a pacientů na uzavřeném oddělení. Jak dlouho ho v té kleci měla?“

„Skoro rok.“

Stál jsem a přemýšlel o té hrůze, jakou musely pro Lucase představovat mříže a čekání na soud. Muselo to v něm oživit všechen strach, pocit viny a nenávist z jeho dětství plného muk. Vzpomněl jsem si, jak jsem ho navštívil v lynnské policejní věznici krátce poté, co se vydal policii. Seděl tehdy po indiánsku na podlaze a skandoval si v pozici, v které jsem spatřoval nafouklé předvádění falešné vyrovnanosti. Ale asi to, co jsem tehdy viděl, nebyla arogance, nýbrž zoufalství, pokus duševně vyváznout z té cely – klece –, aby ho nepřemohla minulost. Dá se pochopit, že když byl převezen do státní věznice a dny a týdny se vlekly, meditace už nedokázala zabránit návratu minulosti a jeho mysl zavadila o konečné východisko, jak se úplně oprostit od reality. Psychóza pak všechno vyhladí.

Michael Lucas se zdvihl na nohy. Odkašlal si a masíroval si krk. „Doktor Clevenger, předpokládám.“ Hlas měl kultivovaný, skoro melodický, ne nepodobný Trevorovu. Na jeho znetvořených rtech si pohrával náznak úsměvu. „Cynthia se zmínila, že se možná zastavíte. Mohl jste taky zaklepat. Přišla by vám otevřít.“

„Nechápal jsem, co se tu děje. Omlouvám se.“

„Ne že bych si troufal radit psychiatrovi, aby myslel, ale kdybyste byl myslel, mohl jste mi ušetřit odřený hrtan a sobě to ošklivé poranění.“

Dotkl jsem se obočí a nahmatal mokré horké porušení pokožky. „Odpusťte mi.“

„O odpouštění nejde, obávám se.“

„Řekla vám Cynthia, proč jsme tady?“

„Řekla mi, co udělal můj bratr.“

„Já se mu snažím pomoct. Potřebuju o něm vědět víc.“

„Trevora jsem neviděl, ani o něm neslyšel od té doby, co odešel z domova.“ Odmlčel se. „Ovšem nejsem nijak šokován tím, že působí zkázu ve světě. V mém ji způsobil taky.“

„Jestli ho nedokážu přesvědčit, aby se vzdal, bude zabit.“

Několik vteřin uplynulo v tichu. „Alespoň na čas byl svobodný. Já jsem uvězněný celý život. Tenhle dům. Tenhle ksicht.“ Obrátil se a vyšel několik kroků po schodech do přízemí. „Důvěřuju vám, že trefíte ven sami,“ řekl, aniž se na nás ohlédl.

Zatímco jsme s Cynthii zůstali stát, kráčel zvolna po schodech nahoru. Někde se otevřely a zavřely dveře. „Pověděl ti ještě něco?“ zeptal jsem se.

„Nebyla jsem tady tak dlouho. Chvíli trvalo, než připustil, že Trevora vůbec zná. Když jsem mu řekla o tom uzavřeném oddělení, zavedl mě k téhle kleci.“

Potřeboval jsem znát pokud možno každou stránku Lucasova životního příběhu. „Já jdu nahoru.“

„Když jsem zazvonila, přišel ke dveřím s brokovnicí.“

„Mohl tě taky odbýt jednoduchou lží, když jsi mu o půlnoci telefonovala. Nemusel vůbec otvírat, když jsi zvonila. A určitě tě nemusel vodit sem dolů.“ Zavrtěl jsem hlavou. „On mě nezastřelí. Má svoje vlastní otázky, co se týče Lucasova života – a možná i svého vlastního.“ Vzpomněl jsem si, jak Harry na pohotovosti u Hopkinse volal po Louieovi. „Jsou to bratři, ať se stalo cokoliv.“ Vykročil jsem po schodech, pak jsem si uvědomil, že Cynthia jde za mnou. Obrátil jsem se.

Slyšela moje námitky, aniž jsem je vyslovil. „Nedošla jsem tak daleko proto, abych se teď schovávala ve sklepě,“ řekla. Jestli to nahoře není nebezpečné pro tebe, který jsi ho napadl, není to ani pro mě.“

Uvědomil jsem si, že si nejsem jist, k čemu dojde, až se zase octnu Lucasovi tváří v tvář. Pořád jsem byl ve střehu, aby se neopakovala ztráta Ráchel. Jdu sám.“

Zavrtěla hlavou. „Na to je pozdě.“

Snažil jsem se ji pohledem přimět k rezignaci, ale marně. Začal jsem jí vykládat, že ji miluji, částečně proto, že jsem to tak cítil, částečně proto, že jsem to nikdy nestačil říci Ráchel. „Pokud to nevíš…“ řekl jsem.

„Vím. Ale teď si to nech. Řekni mi to, až ti to budu moct taky dát najevo.“

Našli jsme Lucase sedícího na odřeném gauči v obývacím pokoji, obklopeného všemi možnými knihami, jak zírá do krbu. Stěny zdobil nejmíň tucet krucifixů a úryvků z bible v laciných rámech. Na kozlících v krbu ležely vychladlé ohořelé knihy a několik napůl spálených dřevěných třísek. Vedle sebe na polštáři měl brokovnici. Udržel jsem uctivou vzdálenost na prahu pokoje, Cynthia vpravo za mnou. Zvolna jsem pokročil k nejbližšímu stohu knih a vzal do ruky Plutarchovy Životy, pod kteroužto knihou se objevila Summa Theologica svátého Tomáše Akvinského. Navrchu další hromady ležel rozedraný Pentateuch, Pět knih Mojžíšových. Zvoník u Matky Boží, Neviditelný a Sebraná díla Williama Shakespeara ležela navrchu třetí hromady. Byl jsem tedy ve společnosti učence. „Impozantní sbírka,“ řekl jsem mírně a vyrovnaným tónem. „Které půjdou do ohně?“

Neodpověděl.

Všiml jsem si u svých nohou výtisku Frannie a Zooey J. D. Salingera. „Spřízněná duše?“ zeptal jsem se.

Pohlédl na mě a neřekl nic.

„Co by tomu asi Salinger řekl, že tady stojím? Myslíte, že by to odbyl jako náhodu?“

„To jistě ne.“

„Pak tu musí být důvod k dalšímu povídání.“

Pohnul rukou k pažbě brokovnice. „Ale nemusí. Možná jste tady, abyste skoncoval se životem,“ pravil. Pohodil hlavou nahoru a vpravo, stejným charakteristickým způsobem, jaký doprovázel velkolepá přemítání jeho bratra. „Nápis vpředu říká, že je CIZÍM VSTUP ZAKÁZÁN. Vy jste vtrhl do mého domu. Cynthia vám bezpochyby o téhle flintě pověděla. A teď mi tady stojíte na dostřel.“

Ten výrok mi připomněl jiná slova, která vyslovila Emma Hancocková a Matt Hollander a sám Trevor Lucas. Všechny je napadlo, že snad podvědomě připravuji promyšlenou sebevraždu. Pomyslel jsem na Harpyji, která mě před nemocnicí sevřela, na přepadový vrtulník, který balancoval právě přede mnou, když ostřeloval uzavřené oddělení. Koledoval jsem si o zabití? Hnala mě jakási osudová směs lítosti a viny k vlastní záhubě? Nebo je hledání duše zlomeného člověka vždy cestou ke zkáze? „Jsem tady kvůli pravdě,“ řekl jsem. „Jestli mě zastřelíte, budu znát jen její část – že to, co se dělo v tomhle domě, úplně zničilo dva malé kluky, takže se stovky kilometrů od sebe z obou stali vrazi.“ Pokrčil jsem rameny. „Možná mě doopravdy právě tohle přivádí vám ‚do rány‘. Možná jsem já váš osud – aby vyšlo najevo, že nejste jiný než váš bratr.“

Lucasovy čelisti se pohybovaly. Upíral oči do mých. Obával jsem se, že jsem ho zatlačil příliš daleko. Ale pak náhle sňal ruku z pušky. Z jeho pohledu se vytratila výhrůžka. „Dobře řečeno,“ pravil. Chvilku vypadal jako zahloubaný v myšlenkách. Když konečně promluvil, obsahoval jeho tón jakousi vřelost. „Ty knihy, co jsem spálil, jsou plné lží. Ohřál jsem si nohy u všeho od Mein Kampfu přes Kapitál po Naslouchání prozaku. Pro případ, že se venku ochladí, mám hezkou zásobu Jerryho Falwella a Pat Robertsonové.“

Usmál jsem se. Cynthia se posunula o pár kroků, stoupla si vedle mne. Já hledám životopis Trevora a Michaela Lucasových,“ řekl jsem.

„Pověděl jsem vám, co vím. Bratr ze mě udělal obludu. Naše matka zřejmě udělala z něho zrůdu.“ Zíral do krbu. „Nebo možná zrůda už byl.“

Tady je to, pomyslel jsem si – skutečná otázka, na kterou Michael Lucas potřeboval odpověď. „Myslíte, že vám to snad chtěl udělat, že vám to udělal schválně?“

„Mně už je to jedno.“ Zkřivení jeho rtu napovídalo něco jiného. „Nezáleží na tom.“

„Vždyť mu bylo osm,“ řekla Cynthia.

„Mně bylo pět,“ odpálil Lucas. „Maminčin mazánek. Její milovaný chlapeček, jak mi říkala. To byl můj zločin. Za to mě nenáviděl.“

Naskočila mi husí kůže. To byla slova, která jsme našli vyřezaná do pokožky Grace Cummingsové, když skočila ze čtvrtého patra lynnské státní nemocnice. Byla to slova, která osmiletý Trevor Lucas, třesoucí se v kleci, kolem sebe dráty a pod nohama špínu, slýchal od své matky, když láskyplně volala na Michaela.

Jak můžete vědět, že vás nenáviděl?“ zeptala se Cynthia.

„Copak toho někdy doopravdy litoval? Zaklepal někdy na moje dveře od té doby, co odešel z domova? Ne. On ne. Ani otec. Ani když matka zemřela.“

Jak to, že nakonec žil u otce?“ ptala se. „Proč ho tam matka pustila?“

„Nepustila, pokud si pamatuju. Uvědomte si, že jsem byl dítě. Ale myslím, že se rozstonala v práci. Slepé střevo nebo něco takového. Přijela teta a našla Trevora zamčeného ve sklepě. Pamatuju si, že něco horečně zařizovala.“

„Stýskalo se vám po něm?“ ptala se Cynthia.

Lucase její nápad zřejmě zarazil. „Nikdo o něm už nikdy nemluvil,“ řekl. Jako by vůbec neexistoval – až na tu docela pádnou připomínku.“ Přejel si špičkou ukazováku po znetvořené polovině obličeje.

„Co dělala vaše matka?“ zeptal jsem se.

„Byla zdravotní sestrou,“ usmál se Lucas. „Světice.“

Pomyslel jsem na těhotnou zdravotní sestru Vawnovou, přivázanou na uzavřeném oddělení k židli v sesterně.

Lucas zase hleděl do vyhaslého krbu. „Co provedl můj bratr se svým životem?“ ptal se. „Co ta zrůda dělala, než se úplně zbláznila? Dláždila ulice? Psala v kanceláři? Přepadala banky? Co?“

Pohlédl jsem na Cynthii a uvědomil si, že mu neprozradila povolání jeho bratra. Náhle byla místnost a všichni v ní úplně zticha a zároveň tu sršela energie, jakoby v touze po odhalení tajemství. „Trevor šel studovat medicínu,“ řekl jsem. Kratičce jsem zavřel oči, protože jsem cítil přítomnost vyšší moci. „Specializoval se na plastickou chirurgii.“

Lucas na mě zamžoural. „Tak.“ Těžce polkl. „Plastický chirurg.“ Viděl jsem, jak zápasí s dojetím. Do půl minuty přemohla božská spravedlivost jeho odpor. Po tváři mu skanula slza.

Počkal jsem několik vteřin. „Mně to připadá, jako by se váš bratr už dlouho snažil přijít domů. Svým způsobem se mu to i podařilo.“

Lucas neodpovídal.

Uvědomil jsem si, co od něho vlastně chci. Jel byste s námi do Massachusetts? Pomohl byste nám ho přemluvit, aby se vzdal?“

„Ani nápad.“

„Zabijí ho,“ řekla Cynthia.

Lucas se na ni trpělivě usmál. „Můj bratr umřel před třiceti lety. A nemám chuť křísit ho z mrtvých.“

Zase jsem myslel na Louie a Harryho. „Možná byste se nakonec sám znovu narodil.“

„V tomhle těle ne, děkuji pěkně.“

Všiml jsem si na římse krbu Shakespearova Krále Leara. Kývl jsem tím směrem. „Nyní se modlete, odpusťte a zapomeňte,“ citoval jsem. „To je jedna z mých oblíbených pasáží z Leara.“

Zabodl pohled do mých očí. „Kruh se uzavřel,“ ocitoval. „To je moje oblíbená.“ Vstal. „Je opravdu na čase, abyste šli.“

Ještě jsem naléhal. „Já myslím, že je na čase, abyste opustil… abyste opustil svoje dětství a tohle… mauzoleum.“

Sebral brokovnici, ale nezdvihl hlaveň. „Já chci, abyste už odešli.“

„Michaeli…“ začala Cynthia.

Zvedl jsem ruku. Podle chladné rozhodnosti v Lucasových očích, jeho minulosti a volby slov jsem se obával, že další naléhání by nás opravdu mohlo stát život. Možná nebyly základy jeho psýchy o nic pevnější nežTrevorovy. „Chápu,“ řekl jsem. „Ceníme si toho, že jste nás vůbec pustil dovnitř.“ Vzal jsem Cynthii za loket. „Měli bychom jít,“ řekl jsem.

Šli jsme k předním dveřím. Jemně jsem ji vedl před sebou na venkovní odpočívadlo. „Jen ze zvědavosti,“ řekl jsem a obrátil se ještě na Lucase. „Na které straně kuchyně byl ten sporák? Dosáhl Trevor na pánev pravou rukou nebo levou?“

„Proč?“ zeptal se.

„Jen se snažím všechno si to představit. To je vše.“

Pokrčil rameny. „Já jsem byl asi vpravo. Udělal to pravou rukou.“

„Právě tak jsem si to představoval,“ řekl jsem a odmlčel se. „Tu ruku si uřízl, když se zmocnil uzavřeného oddělení. Uřízl si pravou ruku.“ Nečekal jsem na reakci. Vykročili jsme s Cynthii po schodech dolů s nadějí, že na mě Lucas zavolá, že snad se bude o bratra zajímat.

Dveře se za námi zabouchly.

Kráčel jsem s Cynthii směrem na jih po Jasper Street a poohlíželi jsme se po telefonní budce, abychom si zavolali taxi.

„Policie našla pravého vraha,“ řekl jsem.

„Oh… Kde?“

„Na oddělení pro násilnické pacienty na klinice Austin Grate. Řídí ji můj přítel.“

Sklopila oči. „Co se teď bude dít?“

„Nemůžu říct. Předpokládám, že na mě budou čekat na letišti v Bostonu s želízky.“

„Přece tě nezatknou.“

Usmál jsem se Cynthiině naivnosti. „Moc státu je děsivá. Postav se jí do cesty a rozdrtí tě tak, že nebudeš k poznání.“

Pohlédla na mě s určitým zoufalstvím v očích, jako by pro mě hledala slova útěchy, ale nenacházela je.

Vzal jsem ji za paži a přitáhl blíž. Kráčeli jsme dál, dokud jsem nezahlédl telefonní automat v Balmer Cafe, ukoptěné putyce, která se už hemžila lidmi v montérkách. Stavební dělníci v kombinézách a vatovaných plátěných bundách obléhali pult a posilňovali se smaženými vejci a omeletami na další mrazivý den. Hubený muž u grilu vykřikoval objednávky, aby je nakrmil, a komentáře k fotbalovému mužstvu Baltimore Ravens, protože na ně myslel. Zatímco jsem telefonoval, objednala Cynthia snídani. Než jsem zamířil k našemu boxu, zastavil jsem se na toaletě, abych se dostal k zásobičce heroinu v botě a oddálil absťák.

„Taxi tady bude asi za dvacet minut,“ řekl jsem a usedl k oknu do ulice. Káva na mě už čekala. Usrkl jsem. Byla právě tak tak horká i sladká a podávaná v opotřebovaných bílých keramických hrnečcích s odřenou glazurou na okrajích. Obemkl jsem šálek prsty. Okno bylo na okrajích zamlžené a na dotek vlhké. Hospoda měla určité kouzlo, které mi poskytlo natolik uvolnění, že jsem začal přemýšlet, co bude dál. „Je na čase, abychom letěli domů. Mám tolik informací, kolik jsem potřeboval. Otázka je, jestli budu mít příležitost je použít, abych dostal Trevora zpátky do skutečnosti,“

„Možná už na to uzavřené oddělení vtrhli,“ řekla Cynthia.

„Volal jsem od Hopkinse na státní policii. Zatím se to drží.“

„Možná bys měl zavolat ještě jednou.“

Pohlédl jsem na hodiny na stěně. 8.55. Uplynulo šest hodin. 

Pomýšlel jsem, že zavolám Riceovi, ale zavrhl jsem tu myšlenku. Nechtěl jsem mu vykládat do telefonu, co jsem se dověděl o Michaelu Lucasovi. Kdyby si myslel, že to na věci nic nezmění, mohl by se octnout v pokušení zahájit útok. Jestli se ovšem k němu dostala Emma Hancocková, pak nebude stačit nic z toho, co mohu nabídnout. „Dokud jsem tady a oni tam, nechci odpovídat na žádné otázky,“ řekl jsem. „I jestli je kapitán Rice ještě ochoten dát mi šanci, možná nepochopí, jak můžu využít toho, co jsme zjistili, aby to obležení už skončilo.“

Cynthia váhavě přikývla. Uplynulo několik vteřin. „Proč si vlastně myslíš, že když povíš Trevorovi o Michaelovi, přivedeš ho trochu k rozumu?“

„Já si tím nejsem jist. Ale pravda může vyhladit i nejbizarnější psychické trauma.“

„Myslíš, že pravda má takovou moc?“

„Lidská mysl je od přírody líná. Používá co nejmíň duševní energie, jen tolik, aby se tak nějak posunovala, abychom jedli, spali, pracovali. Vždycky raději vidí věci tak, jak se jeví, drží se faktů tak, jak se odvíjí život. Protože skutečnost je k mání zadarmo.“

„Proto taky hodina se mnou stojí dvě stě dolarů,“ řekla. Vypadala rozpačitě.

„Fantazie vždycky něco stojí. Teprve když se skutečnost zdá být nesnesitelná, vyvine mysl tvůrčí energii, aby dala dohromady krycí příběh – jako když se přes ošklivou prasklinu ve stěně namaluje něco hezkého. Když byl člověk tlučeným zavrženým dítětem a nemůže vydržet na to myslet, vytvoří si jeho mysl nadnesené ego, které mu pomůže, aby se necítil hanebný. Když je utrpení příliš velké, mysl člověka se může pokusit jednou provždy je pohřbít tak, že začneš věřit, že pocházíš z královského rodu nebo jsi superman.“

„A Trevor?“

„Trevorova pravda je ta, že zničil svého bratra. Jeho podvědomí pracovalo na plné obrátky, aby mu zabránilo cítit tu obrovskou vinu – to je ta prasklina ve stěně jeho duše. Bylo mu teprve osm, když byl Michael opařen. Pochybuju, že si tu nehodu vůbec pamatuje – tedy za předpokladu, že to byla nehoda. Možná si nepamatuje ani Michaela. Ale někde hluboko uvnitř ví, že to udělal, a ví, že jeho matka, která ho měla milovat, ho začala týrat a nakonec ho kvůli tomu úplně odvrhla.“

Přinesli nám snídani. Smažená vejce, do křupava opečenou sekanou a toasty s troškou másla. Vzpomněl jsem si na snídani s Mattem Hollanderem, než jsem se vydal na uzavřené oddělení. Dělal jsem si o něj starost a postrádal jsem ho. Měl jsem pocit, že by se dokázal dostat s Michaelem Lucasem dál než já. „Pánbůh ví, že nedržím dietu,“ zavtipkoval jsem. Spolkl jsem sousto sekané.

„Potřebuješ kalorie,“ řekla Cynthia. „V ničem z toho, co šňupáš, není výživná hodnota.“ Trochu ujedla, odmlčela se. „Tak proč se tedy Trevor nezbláznil dřív?“

„Protože dokázal zůstávat o krok před pravdou. Jeho mysl běžela v podstatě jako program Ponzi a snažila se překrýt realitu všude, kde by se snad vynořila na povrch. Řek bych, že ten přechod do jiného státu mu na chvíli umožnil vzdálit se své vině. Možná ho otec přesvědčil, že to všechno byl zlý sen, že se to nikdy nestalo. Jeho vyvíjející se narcisismus mu pomáhal, aby se neohlížel. Pravděpodobně používal sex jako anestetikum, prostě se ztrácel ve vášni. To, že se stal plastickým chirurgem a octl se na výsluní veřejného mínění, mu poskytlo další čas. Ale když pak byl ve vězení, zbaven profesionální identity a žen a majetku, už ho nic nedrželo nad vodou. Přímo před ním byly mříže klece. Hodinu za hodinou, den za dnem. Celé měsíce. Na povrch se vynořily nesnesitelné vzpomínky na to, co provedl Michaelovi – a co matka udělala jemu. Prasklina ve zdi se začala rozšiřovat. Nakonec mu bylo, jako by se celá stěna řítila a uvolňovala přívalovou vlnou viny, zoufalství a studu. Tak přišla jeho mysl s fikcí poslední naděje, aby ji podepřela. Sebrala mu pravou paži, kterou shodil ten vroucí olej z hořáku. Ta paže už nepatřila k jeho ‚já‘. Teď patřila satanovi a byla součástí satanem ovládnutého území v domnělé válce mezi dobrem a zlem. Proto bylo snadněji uříznout, pohřbít ji – a pravdu – ve spoušti té rozhodující bitvy.“

„Ale ta amputace ho nezastavila. Tím to neskončilo.“

„Ne. Protože to celé nabubřelé drama nebylo nic víc než další prýskající malba na drolící se zdi. Větší lež. Pravda se vždycky dere ven, aby vyšla najevo. A cestou všechno pomalu rozežírá. Navždy se zadržet nedá. Trevor Lucas by se mohl třeba rozsekat na kusy, a přece by se nezbavil pocitu viny, který v sobě zazdil.“

„A jestli mu povíš pravdu, zastaví ho to?“

„Možná. Mohlo by to zkratovat jeho patologický obranný mechanismus, rozpustit jeho bludy. Říkal jsem ti, že lidská mysl je líná. Když se odkryje minulost a všechna fakta se octnou na stole, stane se pro člověka daleko těžším odmítat realitu.“

„A co kdyby radši zemřel, než aby ji přijal? Co když je ta pravda příliš zkrušující?“

To ťala do živého. Zhluboka jsem se nadechl a vydechl. „Tohle nebezpečí tu je.“ Myslel jsem na Trevorův plán hromadné sebevraždy. „Trevor už mluvil o tom, že zabije sebe a všechny na uzavřeném oddělení.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Ale musím věřit, že bych nikdy nebyl potkal Michaela Lucase, kdyby Trevor naprosto odmítal dovědět se pravdu. Nemyslím, že by mi byl Michael poskytl dost informací k jejímu hledání.“

„Přece jen…“

Je to riziko. Stát se může cokoliv. To je hlavní důvod, proč jsem chtěl, aby Michael jel s námi. Kdyby Trevor viděl, že mu bratr odpouští, bylo by pravděpodobnější, že začne odpouštět sám sobě.“

Cynthia se odvrátila a hleděla z okna.

„Nač myslíš?“ zeptal jsem se jí.

Pokrčila rameny. „Na nic.“

„Ale no tak.“

Obrátila se ke mně. „Jestli to uskuteční – totiž jestli zabije sebe a všechny pacienty a rukojmí –, dokážeš s tím žít? Dokážeš odpustit sobě?“

Když jsem slyšel, jak otevřeně mi Cynthia předestřela možnost neúspěchu, soustředil jsem se na ni, místo abych se vrhl na vymýšlení způsobu, jak tomu předejít. Myslel jsem na tu zdravotní sestru Vawnovou a její nenarozené dítě. Já nevím,“ řekl jsem. Představil jsem si uzavřené oddělení úplně tiché, s mrtvolami ležícími tu i onde.

A napadla mě hrozná myšlenka, že to ve mně zanechá přesně ty pocity, jaké musel mít Trevor, když opařil bratříčka. Vinu. Zoufalství. Stud. Co když jsem se na cestě ke střetu s Lucasovou psýchou ocitl pouhý krok od toho, kdy se stanu zrcadlem emocí, které on ve věku osmi let pohřbil? Co když mi je předává jako virus? Konečná projekce. Přejel jsem si rukama po obličeji. „Nevím, jestli bych sám sobě mohl odpustit. A doufám, že se to nikdy nebudu muset dovědět.“

TŘINÁCT

North Anderson mi v hlasové schránce ve Stoufferu nechal svoje číslo domů. Když jsem zajistil místa v letadle na příští let US Air do Bostonu v půl druhé odpoledne, zavolal jsem mu z hotelového pokoje.

„Našel jste něco?“ zeptal se Anderson.

„Hodně,“ řekl jsem a přecházel přitom sem a tam kolem okna s výhledem. Nad přístavem se chladilo zimní slunce a dodávalo vodě zářivě zelenomodrou barvu. Vítr zdvihal smaragdové vlny se sněhobílými hřebeny. Nový den, nové město. Pohlédl jsem na spící Cynthii, schoulenou jako kočka na hnědém sametovém kanapíčku. Nevydržela vzhůru ani dvě minuty poté, co jsme vešli do pokoje. „Jsou to bratři,“ řekl jsem Northovi. „Ta zranění způsobil Michaelovi Trevor, když byli oba malí. Zdá se, že to byla nehoda. Trevor shodil ze sporáku pánev s vroucím olejem. Od té doby se neviděli.“

„Panebože. Tomu se říká pocit viny.“

Věděl jsem, že Northovi tyhle pocity nejsou cizí. Já jsem s nimi usínal a probouzel se od chvíle, kdy jsem se dověděl, že Lucas bude souzen pro vraždy místo Kathy. „Je to ošklivý nepřítel,“ řekl jsem. „Zármutek je ve srovnání s tím prkotina.“

„To je mi jasné.“ Odmlčel se. „Tak co dál?“

„Pokusím se využít toho, co vím, abych Trevora přiměl ke kapitulaci. Chtěl jsem využít i Michaela, aby v lynnské státní svého bratra sám o to požádal, ale on do toho nepůjde. Vyprovodil nás ke dveřím s flintou.“

„Cože?“

„Zůstali jsme tam totiž déle, než mu bylo vhod. Popostrčil jsem ho k pravdě trochu víc, než byl ochoten jít.“

„No, vy máte schopnost k vyjednávání, pokud ji chcete využít. Mířil na vás flintou, to bylo ohrožování smrtící zbraní. Za to v tomhle státě hrozí deset let. Vzneste stížnost a já klidně pošlu pár hochů, aby Lucase sebrali, a možná se s ním dohodném na spolupráci. Kdoví, jestli vůbec má na tu věc povolení.“

Přemýšlel jsem o tom, ale ne dlouho. „Já bych potřeboval, aby tam Michael jel z vlastní vůle. Aby se ze správného důvodu rozhodl pomoct. Nejmíň ze všeho bych chtěl, aby na Trevora vyletěl a zmařil všechny šance dostat ty lidi ven živé.“

„Můžete k tomu dalšímu jednání použít megafon? Nebo musíte jednat tváří v tvář?“

„Lucas vidí ve všech lidech vně nemocnice nepřátele – síly satana,“ řekl jsem. „Musím jít zas dovnitř. Totiž, pokud mě ještě pozve.“ Pořád ještě jsem neviděl důvod, proč mu vykládat o Hancockové a Kathy. „Naposled jsem tam volal, když jsme byli u Hopkinse. Abych zjistil, jestli to všechno nevybouchlo.“

Cynthia sebou zavrtěla, otevřela oči a dívala se, jak telefonuji.

„Nic tomu nenasvědčuje,“ řekl North. „Volal jsem kapitánu Riceovi v sedm, než jsem odcházel ze stanice. Očekávají vás.“

„Dobrý.“ Část obav, které jsem měl, se rozplynula a byla okamžitě vystřídána úzkostí z konfrontace s Trevorem. Vzdálenost mezi Bostonem a Baltimorem se scvrkla. Vybavil jsem si znetvořená ústa Lindsey Simonsové, proříznutý krk Craiga Bishopa na mém koleně, mrtvého Gabriela Vernona na podlaze u mých nohou. Těžce jsem polkl a soustředil pohled na Cynthii jako vizuální protijed. Její krása mi vymetla z mysli hrůzu. „Řekl vám Rice ještě něco?“

„Už nic. On toho moc nenamluví.“ Odmlčel se. „Člověk málem získá dojem, že mu na tom moc nezáleží, jestli se vrátíte nebo ne.“

„Nebyl to jeho nápad, abych odletěl z Bostonu,“ řekl jsem. „Vynutil jsem si to.“

„Já jsem těm státním nikdy moc nedůvěřoval. Dejte si radši pozor.

Jestli to kvůli vám schytali, tak nikdy nevíte. Přihodit se může cokoliv. Spojenecká kulka zabíjí taky.“

Znělo mi to, jako by Andersona posttraumatický šok učinil paranoidním. „Budu opatrný,“ slíbil jsem. „A jestli budete s Ricem ještě mluvit, řekněte mu, že tam dorazím.“

„Žádný problém.“ Nezdálo se, že je ochoten položit telefon. „Poslyšte. Chtěl jsem ještě uvést na pravou míru jednu věc.“

„Co jako?“

„Nejspíš si to nepamatujete, ale když jsme v nemocnici hovořili, říkal jsem, že se mi po ulicích nestýská.“

„Pamatuji si to.“

„No, byla to lež. Stýská se mi po nich. Chybí mi to čelení zločinu… nebo zlu, nebo…“

„Já to všechno považuji za nemoc – epidemii.“

„Tak to člověku připadá. A já přece chci pomáhat v boji proti tomu.“ Uplynulo pár vteřin. „Ani nevím, proč jsem vám to všechno vykládal.“

„Chtěl jste uvést věci na pravou míru. Chcete, abych věděl, kde stojíte.“

„Člověk by se moh zbláznit, kdyby někomu nepověděl, co se mu odehrává v hlavě.“ Odmlčel se. „Myslím, že bych měl přijmout ten návrh oddělení. Sehnat si cvokaře. Pak se třeba zas vrátím k práci – k opravdové práci.“

„To mi připadá jako správný krok.“

„Tam v Lynnu se držte!“ povzbudil mě.

„Dík. Nashledanou.“ Zavěsil jsem.

Cynthia se posadila. „To byl ten policajt, co ses s ním seznámil?“

„Správně. North Anderson.“

„Co ti chtěl?“

„Mluvil s Richardem Ricem. V nemocnici je stav věcí nezměněný. Na oddělení ještě nevtrhli.“

Vypadala, že se jí ulevilo, ale pak se její výraz změnil ve směsici smutku a obav. „Franku, až tohle skončí, já…“

Odhadl jsem, že ji znervózňuje myšlenka, že skončíme i my. „Chceš společně někam daleko odletět? Třeba na prodloužený víkend do Paříže? Nebo na týden do Monaka?“

Dlouze si vydechla.

„No tak, vyber si.“

„Disney World.“

„Já to myslím vážně.“

„Já taky.“

„Já ti nabízím Paříž, a ty chceš Orlando?“

Předstírala, že se zlobí. „Je to moje fantazie, jasný? Myslela jsem, že si mám vybrat.“

„To máš. Disney World, no tak jo. Ale aspoň mi pověz, proč si mám potřásat rukou s Plutém, místo abych roztáčel ruletu se Slyem Stallonem.“

„Když jsem byla malá, koukala jsem na všechny reklamy Disney Worldu. Bydlela jsem asi tři kilometry od Jasper Street – v řadovém domě jako Michael Lucas, stejně jako všichni ostatní. Snila jsem o tom, že jednou uteču do toho zámku, co ho ukazují na začátku disneyovských filmů. Do toho, co před ním letí ta víla.“

„Nikdo tam s tebou nikdy nezajel?“

„Zajet se mnou do Disney Worldu? Moji rodiče byli polovinu času tak namol, že nedokázali zajet ani do postele.“ Zavrtěla hlavou při jakési vzpomínce. „Víš, co je to vzestup?“

„To jako v horolezectví?“

„Ne,“ zasmála se.

„Tak nevím.“ Posadil jsem se na židli u stolu. „Co to je?“

„Takový obřad.“ Její hlas zněl trochu ostýchavě, váhavě, jako když dítě mluví o něčem, co je blízké jeho srdci. „Koná se, když děvče přestoupí od Světlušek ke Skautkám.“

„Takže Světlušky jsou něco jako Vlčata?“

„Jenomže lepší.“

„Dobře. Takže je to něco jako absolutorium nebo odznak za zásluhu.“

„Správně. No a toho dne, kdy jsem měla postoupit, se mnou nikdo z rodičů nemoh na ten obřad jít.“

„Protože…“

„Protože se nikdo z nich neudržel na nohou.“ Mžourala na strop. „Už jsem měla na sobě uniformu, byla jsem vypravená. Modré bavlněné šaty. Modrou čepici. Odznaky. Pamatuju si, jak se oba pokoušeli vstát. Chci říct, že se opravdu snažili. Dvakrát. Táta možná třikrát. Ale pokaždé zase padli zpátky na židli u kuchyňského stolu.“

Oči se mi zalily slzami. „To je mi líto,“ řekl jsem vážně, jako bych se modlil. Schopnost člověka procítit bolest jiného je nejlepší důkaz existence duše, jaký známe.

Mrkla na mě. „Ty s tím nemáš nic společného.“ Pohlédla stranou, pak zase na mě. „Ode mě to asi zní děsivě. Ale prostě to tak bylo.“

„No ale nemělo být. Zasloužila sis něco lepšího.“

„Moji rodiče taky nic lepšího neměli, když byli malí.“

Měl jsem na jazyku slova „to není omluva“, ale nevyslovil jsem je, protože jsem věděl, že nejsou pravdivá. Kdo neměl nikdy šanci žít spořádaně, těžko ji poskytne jiným. V hlavě mi zazvonilo při myšlence na víru, která zachránila Ráchel, aby ji nestrávila zatrpklost z traumat jejího dětství. Na světě není původní zlo. Každýjen recykluje utrpení. „Kde teď jsou?“ zeptal jsem se.

„Moji rodiče? Tady.“ Kývla na telefonní seznam, ještě ležící otevřený na stole. „V něm je aspoň pořád ještě najdeš.“

„Zavolalas jim?“

„Není pravá chvíle. Musím se líp upíchnout. V jiném zaměstnání. Na jiném místě k životu. V životě.“

„Přece jen chceš, aby na tebe mohli být hrdí.“

Pokrčila rameny. „Nikdy neviděli můj vzestup. Víš?“

„Vím.“ Je hrozná a výlučně lidská ironie, že děti nedostatečně živené se skoro nikdy neodtrhnou od prsu. Žízeň po lásce matky nebo otce, kteří nejsou schopni ji poskytnout, je zřejmě neuhasitelná. Léčil jsem šedesátileté a sedmdesátileté obchodní zástupce, politiky a lékaře, pořád ještě lačnící po pochvale od svraštělých, citově prázdných osmdesátiletých a devadesátiletých mužů a žen. „Že neviděli tvůj vzestup, to je možná příčinou toho, že se ti tak líbí ta disneyovská víla, co letí vzhůru.“

„Možná,“ usmála se.

„Kdys odešla z Baltimoru?“

„V šestnácti. Utekla jsem.“ Odmlčela se. „Víc ti neřeknu, dokud se tohle všechno nepřežene.“

„To je docela slušná dohoda.“ Myslel jsem to tak, ale moje slova zazněla ostře.

Měla zřejmě pocit, že mi musí něco vysvětlit. Zahleděla se mi do očí. „Já nejsem taková, jak si nejspíš myslíš, Franku. Já nemám proč být na sebe hrdá. A pořád nevím, jak dělat to správné. Věčně dělám blbosti.“

„Nejsi sama. Já vím moc dobře, jak se při tom člověk cítí.“ Díval jsem se na Cynthii ležící na pohovce. Po hrůze, kterou jsem zažil v Lynnu, jsem po ní netoužil méně, ale více. „Pojď sem,“ řekl jsem.

Pomalu vstala. Beze slova si rozepnula džínsy, vystoupila z nich a zůstala v černém elastickém triku. Světlo od okna ozařovalo její světle hnědé vlasy a pevné křivky jejích boků a nohou.

Je důkazem nevypočitatelných záměrů přírody, že muži a ženy se navzájem najdou i na pokraji propasti. Na každém zchátralém sídlišti v Americe se najdou milenci rovní Romeovi a Julii. Milují se i v beznaději a chaosu Bosny. I v koncentrácích nacistického Německa byli milenci.

Cynthia přešla ke mně, jak jsem seděl u stolu. Sáhl jsem po jejích bocích – pro jistotu – ale couvla. „Ne,“ šeptla. Spustil jsem ruce. Zase ke mně přistoupila, sáhla dolů a vytáhla můj černý rolák z džínsů. „Zvedni ruce,“ řekla. Zdvihl jsem paže, Cynthia mi přetáhla přes hlavu i košili a hodila ji na postel. Poklekla a zula mi boty a ponožky. Rozepnula mi opasek a džínsy. „Teď se zvedni,“ řekla skoro přísně. Stalo se. Stáhla mi kalhoty, pak boxerky. Byl jsem nahý a ona ne, což pro mě bylo poprvé. Při svém viditelném vzrušení jsem se cítil zranitelný a zároveň v milujících rukou – blažená kombinace. Zase jsem po ní sáhl, ale zavrtěla hlavou. Hmátla si mezi nohy a rozepjala kousek látky, který ji zakrýval. „Nech ruce podél těla,“ šeptla. Přistoupila k mým kolenům, usedla obkročmo, tak, abychom zvolna splynuli. Její hebkost a vůně mi spíše přivodily vzpomínku na Ráchel, než aby ji zapudily. A jak se v rytmu vášně zdvihala a klesala, znovu a znovu jsem se jí poddával.

Měli jsme čas se osprchovat, přičemž jsme jeden druhého drželi pod proudem vody a tenkou tyčinkou průsvitného hotelového mýdla si navzájem myli záda a nohy. Cynthia mi vykartáčovala vlasy a svázala je do ohonu zlatou elastickou páskou ze své kabelky. Zavolal jsem si do recepce o břitvu a poprvé za tři dny se oholil. Na šrám na tváři jsem si nalil líh a cítil jsem, jak pálí na živých červenorůžových místech, kde už odpadl strup.

Cestou taxíkem na letiště a během letu do Bostonu toho ani jeden z nás mnoho nenamluvil. Cynthia protrhla mlčení. „Kdyby se něco zvrtlo,“ řekla, „mám něco udělat? Chci říct, je něco takového, co bys chtěl, abych udělala?“

Přemýšlel jsem o tom. „Nemám toho moc rozdělanýho. Poslední dobou hodně improvizuju.“ Pak jsem o tom ještě trochu přemýšlel. „Přece jen něco. Moje matka bydlí v Heritage Parku na Lynnway. Moc se spolu nebavíme. Částečně kvůli mým drogám, částečně kvůli jiným blbostem. Jestli to se mnou špatně dopadne, dej jí vědět, že já přes to všechno… Jenom jí za mě dej sbohem.“

„Řeknu jí obojí.“

„Díky.“ Zdvihl jsem prostřední opěradlo mezi sedadly a Cynthia se přisunula blíž. Pak jako škytnutí z podvědomí. „Kéž bych měl bratra!“

Trochu si odsedla. „Cože?“

„Nic. Ani nevím, kde se to vzalo.“

„Ty bys chtěl mít bratra?“

Zdvihl jsem ruce. Je to bláznovství. Zapomeň na to.“

„Ne.“ Vypadala nazlobeně. „Proč bys chtěl mít bratra?“

„Myslím, že by můj život mohl probíhat jinak. To je všechno.“

„To je hodně. Jak jinak?“

Zavrtěl jsem hlavou. Myslel jsem na Louie a Harryho na pohotovosti u Hopkinse. „Myslím, že bych si byl líp poradil se vším tím srabem, co jsem zažil v dětství, kdybych měl od začátku parťáka. Možná by mě všechno tak nezasáhlo. Když je člověk jedináček, jeho osudem je být sám v určitém slova smyslu po celý život.“

„Já vím, jak to myslíš. Taky jsem jedináček.“

„No jasně,“ řekl jsem.

Položila mi hlavu na rameno.

Zavřel jsem oči. Ve vzduchu jsem stejně nemohl nic podniknout, abych změnil to, co mě čeká po přistání v Bostonu. Dovolil jsem si zdřímnout.

Probudilo mě moje pípátko. Pohlédl jsem na hodinky. 14.20. Cynthia vedle mne ještě spala. Stiskl jsem knoflík, aby se rozsvítil displej, a viděl jsem přímé číslo Matta Hollandera v Austin Grate. Sáhl jsem po palubním telefonu, prostrčil svou kartu VISA štěrbinou ve sluchátku, vyťukal číslo a čekal.

„Frank?“ ozvalo se.

„Jo. Letím zpátky. Co se děje?“

„Volala Kathy.“ Jeho hlas zněl nevyrovnaně.

Odhadl jsem, že Hollander Kathyino zatčení nese velmi těžce. Byl jsem rád, že se k ničemu nepřiznal a nenechal se zavřít. „To se divím, že jí Hancocková dovolila telefonovat,“ řekl jsem.

„Telefonuje, jak se jí zachce. Je na svobodě.“

Mozek se mi naprosto odkrvil. „Cože?“

„Utekla Hancockové.“

„Utekla?“

„Nevím kdy, kde a jak. Ale musím přiznat, i když je děsné to říct, že skoro vychutnávám tu ironii.“

„Vychutnáváš? Matte, je to vražedkyně. Nedá se říct…“

„To není naše chyba. To si musíš uvědomit. My jsme ji dali pod zámek. Potom se zákon rozhodl zasáhnout, údajně ve jménu veřejného bezpečí. Zdá se, že to nějak nevyšlo.“

„Co Kathy říkala?“

„Řekla, že jen chce, abych věděl, že udělala správnou věc. Ať to znamená cokoliv. Snažil jsem se vlákat ji zpátky, ale nebylo to k ničemu.“ Odmlčel se. „Na policii musela být hrozná scéna. Možná tě čeká nepříjemné přivítání. Jestli tam bude Hancocková, tak jí pověz, že jsem řekl: „To se vám povedlo, paní Hancocková.“

Zavěsil jsem. Ze skutečnosti, že se Hollander baví Kathyiným útěkem, mi bylo nanic. Strach se začal mísit s pocity hrůzy a znechucení. Moje pátrání v Trevorově minulosti, důvěrná znalost jeho životního příběhu, kterou jsem získal, by mě mohly učinit dalším magnetem pro Kathyino běsnění.

Cynthia sebou zavrtěla. „Už budem doma?“ zeptala se rozespale.

„Skoro,“ řekl jsem. Ať už je to k lepšímu nebo k horšímu.

Letadlo se v Loganu dotklo země. Ve zmatku, jak lidé sbírali svá zavazadla k výstupu z letadla, jsem vytáhl balíček heroinu a použil pár špetek, abych se pro dalších několik hodin uklidnil.

U brány nečekali policisté, aby mě zatkli. Vzal jsem Cynthii za paži a v zástupu očima nervózně hledal Kathy. Co nejrychleji jsme vyrazili k parkovací garáži.

Starosti mi dělal zátaras u výjezdu z letištního areálu, ale na silnici 1 A na sever jsem vyjel hladce. Zamířil jsem ven z Revere do Lynnu. Už jsem začínal věřit, že dojedu až k lynnské státní nemocnici, když se za mým náklaďáčkem rozeřvala siréna.

Pohlédl jsem do zpětného zrcátka a spatřil ošlehanou tvář Sama Keanea. Byl to elitní pochůzkář na konci své kariéry. Pracovali jsme spolu na několika případech. Vždycky jsme vycházeli dobře. Mohl jsem tedy Hancockové aspoň děkovat, že pro mě poslala kamaráda.

„Zdá se, že už je to tady,“ řekl jsem Cynthii.

„Mrzí mě to,“ řekla a rozplakala se.

Sebral jsem tolik falešné veselosti, abych na ni mrkl. „Ty s tím nemáš nic společného.“ Zajel jsem na krajnici, vystoupil a kráčel vstříc svému osudu.

Keane se se zkříženými ochabujícími, ale pořád ještě svalnatými pažemi opíral o chladič. Když jsem se přiblížil, viděl jsem, že má oči podlité krví. Jeho výraz byl chmurný. Zastavil jsem na metr před ním. „To jsem rád, že jsem tě našel zrovna já, Franku,“ řekl. I po padesáti letech v Lynnu v něm přežíval nádech irského přízvuku.

„Co se děje?“

„S kým cestuješ?“ zeptal se a kývl na můj náklaďáček.

Sledoval jsem směr jeho pohledu a viděl, že se na nás zadním oknem dívá Cynthia. „Jmenuje se Cynthia.“

„Moc hezká holka. Ty máš vždycky hezkou holku.“ Jeho obličej nabyl ještě ponuřejšího výrazu. Prohrábl si stříbřité vlasy a hleděl přes rozsáhlou bažinu na druhé straně silnice. „Nevím, jak ti takovou zprávu sdělit,“ řekl. Zavrtěl hlavou. „Myslím, že nemá cenu chodit kolem horké kaše.“ Ruka mu klesla k pasu, prsty spočinuly tam, kde se mu na opasku houpal pár želízek.

„Vždyť mě znáš, Same. Rád mluvím na rovinu. Tak povídej.“

Ohrnul rty, sám sobě přikývl a obrátil tvář ke mně. „Komisařka Hancocková je mrtvá.“

Zapotácel jsem se. Pokožka se mi změnila v kus ledu.

„Před dvěma a půl hodinami byla nalezena mrtvá vedle svého džípu, za starou továrnou Rowley Box na 95. severní. Byla střelena do hlavy.“

„Panebože, ne.“

„Nablízku ležela další mrtvola, jen o pár metrů dál v lese, s plnou peněženkou. Devětadvacetiletý běloch jménem Scott Trembley, z Newsburryportu. Byl střelen dvakrát do zad. Střelná zbraň registrovaná na jeho jméno mu ležela u nohou.“

Trvalo mi jen pár vteřin, abych se rozpomněl, že Trembley se jmenoval poradce v Austin Grate, kterého Matt Hollander propustil. Zřejmě se nějak snažil sledovat auto Hancockové a vysvobodit Kathy. Ten rytířský kousek ho stál život. Představil jsem si, jak prchá do lesa, když Kathy zavraždila Hancockovou. Patrně neběžel dost rychle.

„Ještě něco,“ řekl Keane.

Jen jsem stál.

„Je to špatné.“

„Povídej.“

„Byly tam tvoje iniciály… nakreslené… rozmazané na předním skle.“ Odmlčel se. „Vrah k tomu použil Emminu krev.“

Ohnul jsem se a chytil se za žaludek a hrudník, abych nezačal zvracet.

Keane mě popadl a podržel. Počkal, až se mi vrátila stabilita. „Někdo zřejmě chtěl poslat na oddělení – a tobě – vzkaz. Ale nic víc zatím nevíme. Ani ň. Ani nevím, jak se do toho průšvihu Emma vlastně dostala. Od rána s ní nikdo nemluvil.“ Odmlčel se. Jestli máme co dělat s tím vrahem, co se opičí po Lucasovi, tak změnil volbu zbraně.“

Dýchal jsem příliš rychle a věděl jsem to, ale nemohl přestat. Všechno se kolem mne rozvlnilo. „Co teď?“ řekl jsem.

„Nasadili jsme na to všechny lidi, co máme k dispozici. Jsi kdykoli vítán na palubě. Ale já vím, že na tebe u nemocnice čeká státní policie.“

V minulosti si Kathy brala za terč jenom Trevorovy a moje milenky. Teď její násilnictví prorazilo tento kruh, jako když rakovina metastázuje do jiných tkání. Kdo ještě, myslel jsem si, její rukou zahyne? Keane mě natolik neznal, aby věděl, že jsem s Kathy žil. „Hledejte Kathy Singletonovou,“ řekl jsem.

„Cože?“

„Kathy Singletonovou. Světlé vlasy. Zelené oči. Štíhlá postava. Metr šedesát, dvaatřicet let. Pracovala v nemocnici Atlantic. Na porodním.“

„Tam pracoval i doktor Lucas. Ty myslíš, že ten druhý vrah je taky doktor? To jste s Hancockovou šli po téhle stopě?“

Jo, Hancocková a já.“

„Dáme se do toho. Nebude ti teď vadit být sám?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Vtáhl ruku a stiskl mi paži. Já vím, že jste si s Emmou byli blízcí.“ Obrátil se a šel. Nastoupil do policejního vozu a odjel. Vrátil jsem se otupený ke svému autu. Nastoupil jsem a zíral předním oknem do prázdna. Při představě svých iniciál napsaných krví jsem si přitiskl kotníky prstů na oči.

Cynthia ještě tonula v slzách. „Chtěla jsem ti říct…“ začala. „Snažila jsem se ti říct…“

Moje myšlenky byly příliš neuspořádané, než aby na sebe vzaly podobu slov.

„Calvin říkal, že můžu být obviněna ze spolupachatelství. Nevěděla jsem, proč jsi udělal, cos udělal. Bála jsem se.“

Obrátil jsem se k ní s přivřenýma očima. Začala se mě zmocňovat obrovská nekonkrétní zlost. „O čem to mluvíš?“

„Já jsem od něj peníze nechtěla.Vyhrožoval mi. Říkal, že můžu jít do basy.“

Cynthia si zřejmě myslela, že mě Sam Keane právě upozornil, že jsem byl prodán. „Tys řekla Calvinu Sangerovi, že Lucas není vinen, že ukrývám vražedkyni?“

„Řekla jsem mu, že je někde, kde může najít pomoc.“

Pěsti se mi samovolně zaťaly. „Kolik ti zaplatil?“

„Já jsem to zvorala,“ plakala. „Já nevím, proč dělám takový věci, co dělám.“

„Kolik?“ houkl jsem. „Kolik ti zaplatil?“

„Dvě stě dolarů.“

„Dvě stovky…“ Hlava mi klesla na kotníky prstů. Proč jsem tohle nepředvídal? To jsem tak zoufale toužil mít zpátky Ráchel, že jsem se pokusil najít ji v Cynthii? Použil jsem ji jako drogu, abych otupil svůj zármutek? Nebo to byl můj starý problém, ten, který mě přivedl nejdřív k soužití s Kathy, do toho falešného bezpečí, které jsem cítil v náručí cizí ženy?

Teď jsem věděl, jak se Hancocková octla u Hollanderovy brány. Jakmile se dověděla, že Kathy je někde, kde múze najít pomoc, měla za sebou největší kus cesty k jejímu vypátrání. Matt Hollander vlastnil dvě ze sedmi samostatných psychiatrických léčeben v okruhu sto padesáti kilometrů od Lynnu.

Vzpomněl jsem si, jak Jack Rice říkal, že poskytl Calvinu Sangerovi exkluzivní rozhovor o vnitřním průběhu policejní operace v lynnské státní nemocnici. Odhadl jsem, že to iniciovala Hancocková jako odměnu Sangerovi za to, že se s ní podělil o svoje informace o Kathy.

Nastartoval jsem a vyjel na silnici. Hleděl jsem přímo před sebe, aby se Cynthia neocitla ani v periferním zorném poli. O necelého čtvrt kilometru dál byla stanice metra. Zastavil jsem před ní. Modrou linkou mohla dojet až skoro k Y, jen pár bloků od něho.

„Já tě miluju,“ plakala Cynthia.

Neodtrhl jsem pohled od silnice. „Vystup.“

Zůstala sedět. „Já jsem nechtěla všechno zničit.“

Neodpověděl jsem.

Vystoupila a rozběhla se k nástupišti.

Obrátil jsem se a hleděl, jak mizí v davu čekajících na vlak. Do mé úzkosti a zlosti se vloudil nečekaný a nevítaný smutek. „Zapomeň na ni,“ pronesl jsem nahlas. „Dělej, kvůli čemu jsi tady.“ Šlápl jsem na plyn.

Jel jsem a obléhaly mě zákmity vzpomínek. Trevor mávající svým zkrvaveným pahýlem, předvádějící orgány, které sklidil, blábolící o sestře Vawnové, zamořené satanem. Pak se mi na předním skle zase objevily moje iniciály napsané krví Hancockové. Škubl jsem volantem, vjel do protisměru a málem přitom narazil do pickupu, který se mi vyhýbal. Jen stěží jsem ovládal vůz. Zajel jsem ke kraji vozovky.

Emma Hancocková je mrtvá. Kathy na svobodě. A stalo se to mou vinou. Ruce se mi neovladatelně třásly. Oděv jsem měl propocený. Kostrčí a žeberní krajinou mi projížděla trýznivá bolest. Nedokázal jsem rozlišit, které symptomy pocházejí ze zármutku a paniky a které z nedostatku heroinu. Podařilo se mi vylovit z kapsy jeden z malých plastikových sáčků, šňupl jsem špetičku, pak další. To mě trochu postrčilo. Třes ustal. Svaly se mi pomalu uvolnily. Poskytl jsem vlně klidu minutu, aby trochu rozvázala uzly utažené kolem mé páteře, pak jsem vyjel zpátky na silnici.

Odehnal jsem myšlenky na to, jak draho už přišlo ukrývání Kathy na Hollanderově oddělení střežené péče, a soustředil jsem se na to, co je třeba udělat. Dokážu-li zachránit rukojmí, sestru Vawnovou a její dítě, pak snad dokážu i žít se sebou samým.

Projel jsem poslední zatáčkou na Jessup Road. Ulička reportérů začínala celý kilometr od areálu lynnské státní nemocnice, ale jednotvárnost dvaceti hodin bez přírůstku v počtu mrtvých je asi učinila apatickými, jako když upírům dojde krev. Někteří tvořili skupinky, popleskávali jeden druhého po zádech a přešlapovali z nohy na nohu, aby se zahřáli. Jiní se shlukovali v okolí kantýn, zaneřáděném pohárky od kávy, papírovými tácky a krabicemi od koblih. Zdálo se mi, že vidím Geralda Riveru, jak kolem jedné jídelny přechází sem a tam a při každém kroku kope do odpadků.

Podařilo se mi ujet asi půl kilometru, když před stanem vyzdobeným jasně rudým nápisem MSNBC nějaký muž zaječel: „To je Clevenger!“ a rozběhl se za mým vozem, jako kdybych prchal s jeho peněženkou. Myslím, že jsem svým způsobem prchal. Někdy v devadesátých letech přestali novináři hledat pravdu a začali se pídit po zlatých rudách, lovit všechno, co se třpytí a co by mohli rozprodat divákům. Člověk se může dostat na desetiletí do vězení za prodej drog nebo sexu, ale drahým prodejem toho, co se zbaběle dověděl od jiných, může udělat skvělou kariéru.

Udržoval jsem rychlost asi dvaceti kilometrů za hodinu, když se okolo mě utvořila houšť mikrofonů. Proti autu zablesklo tolik fotoaparátů, až se zdálo, že jeho stříbřitý lak září. Věděl jsem, že někteří z těch mužů a žen, nakukujících mi do oken, by ze mne interview vytloukli, kdyby s tím mohli prchnout. V tu chvíli a na tomto místě jsem nebyl člověk, ale věc, zboží, animovaná postava pohybující se po zemi.

Tři nebo čtyři kameramani ztratili rovnováhu a skutáleli se na okraji vozovky, když ve snaze o záběr běželi přede mnou pozpátku. Jeden zmizel pod předkem auta. Dupl jsem na brzdu. Dav se vrhl na auto, tucet nebo i víc reportérů mi lezlo na kapotu a do korby. Čočky a mikrofony na mě mířily ze všech myslitelných stran.

Slyšel jsem, jak prasklo zadní okno. Stěna rukou mi tlačila na dveře. Auto se rozhoupalo. Nepochyboval jsem o tom, že by je převrátili, vyrvali mě z mé skořápky jako měkkého kraba a pohltili, kdyby se ve vzdálenosti dvaceti metrů od silnice nesnesl vrtulník státní policie, jehož vrtule bičovala vzduch až do mrazivé větrné bouře, a kdyby rádoby tazatele nezahnal z vozovky někam do úkrytu.

Po silnici se ke mně hnaly dva policejní vozy. Jeden se před mým autem obrátil, aby mě vedl, druhý zajel ke krajnici, otočil se a zaujal postavení za mnou. Doprovodily mě k policejnímu karavanu. Kolem nemocnice bylo roztroušeno ještě víc vojenské výzbroje. Na půlkruhové ploše před budovou parkovaly dva hummery pískové barvy jako při operaci Pouštní bouře s kulomety typu Gatling na korbách. Ve vzdáleném koutě trávníku se usadil armádní tank M-1.

Pohlédl jsem na roztříštěná okna a rozstřílenou fasádu nemocnice. Na rozích střechy se krčili příslušníci jednotek zvláštního nasazení.

Státní policista, s kterým jsem se dosud nesetkal, mě eskortoval do karavanu. Za stolem velebně trůnil Rice. O protější stěnu se opíral poručík Patterson. Rice mi pokynul, abych se posadil.

Pohlédl jsem na Pattersona, pak jsem se k němu obrátil zády a usedl na jednu ze dvou židlí u stolu.

„Lynnská policie mi sdělila, že vás okamžitě po návratu informovala o komisařce Hancockové,“ pravil Rice.

Nemohl jsem si být zcela jist, jestli mu Hancocková nepověděla o Kathy. „Informovala,“ přisvědčil jsem.

„Vy i já víme, že se tohle nemělo stát,“ pokračoval s kamennou tváří. Jeho oči byly plné zloby.

Nebyl jsem si jist, kam míří. Neodpověděl jsem.

„Sólový praktik soudního lékařství a místní policie na to prostě nemají, aby si poradili s něčím tak komplikovaným, jako je pátrání po tom druhém vrahovi. Mělo to být dávno předáno státní policii.“ Zavrtěl hlavou. „Jen se mi tady nezačínejte obviňovat.“

Takže mu to Hancocková nepověděla. Přikývl jsem, ačkoli jsem věděl, že to moje vina je. Počkal jsem pár okamžiků. „Díky za pomoc tam s těmi novináři,“ pronesl jsem váhavě. Jak jste věděli, že jsem v rejži?“

Rice ukázal před moje rameno. Obrátil jsem se a spatřil televizní monitor, připevněný na protější stěně. Zvuk byl vypnutý. Na obrazovce zřejmě podával reportér na okraji nemocničního areálu čerstvé zprávy. V pravém dolním rohu obrazovky rudě zářily insignie CNN ŽIVĚ. Zatímco jsem se díval, zazářila v pravém horním rohu slova NEBESKÉ OKO a objevil se záběr ze vzduchu, jak se dav vrhá na můj vůz. Pokusil jsem se vtípkem zakrýt, jak se mi obrací žaludek. „No, díky Bohu za kabelovku,“ řekl jsem.

„Přesně. Jste hvězda,“ prohlásil Patterson. Prošel kolem mne a usedl na roh Riceova stolu. Horní ret se mu chvěl a svaly čelisti měl napjaté.

„Jestli si z toho uděláte na dost dlouho dojnou krávu, možná můžete vykráčet z toho oddělení sám, jediný, kdo zůstane na nohou. Pak na vás zamíří všechny kamery.“

Riceovi zřejmě nebyly Pattersonovy poznámky vhod, ale nic na mou obhajobu neřekl. „Zjistil jste v Baltimoru něco?“ zeptal se konečně.

„Dost, aby mi stálo za to jít do toho.“

„Jak to?“ ptal se Rice dál. „Co jste zjistil?“

„Našel jsem Trevorova bratra Michaela.“

Patterson nad tou zprávou jen pokrčil rameny, Rice se trochu předklonil. Na jeho tváři se objevil obezřetný zájem.

„Myslím, že teď chápu, proč si Trevor myslí, že bojuje proti satanovi,“ řekl jsem. „Myslím, že vím, co ho připravilo o rozum.“

„Necháte už ostatní na nás?“ tázal se Rice.

„Když byli Trevor a Michael malí, hráli si doma na honičku. Trevor běžel kolem sporáku, zdvihl ruku a shodil z hořáku pánev s vroucím olejem. Seškvařil Michaelovi skoro polovinu obličeje. Ten je od té doby hrozně zohavený.“

„No a co?“ utrhl se Patterson.

Neodtrhoval jsem pohled od Rice. „Ta tragédie je kořenem Trevorova bludu, že se ho zmocnil satan; nikdy prostě nechtěl uvěřit, že bratra zmrzačil on sám. Myslím, že celou věc vytěsnil – úplně pohřbil v nejzazších koutech mysli.“

„Tak jak se podle něj stalo, že Michael teď vypadá tak, jak vypadá?“ ptal se Rice.

„Trevor po té nehodě odjel z Baltimoru a žil u otce. Od té doby Michaela neviděl. Pochybuji, jestli si vůbec pamatuje, že má bratra. Ale popáleniny na Michaelově obličeji jsou podvědomým důvodem, proč si Trevor vybral plastickou chirurgii. A jsou taky důvodem, proč se zřekl své pravé ruky a potom si ji amputoval – tu, která shodila vroucí olej ze sporáku. Promítá svou destruktivnost a nenávist vůči sobě do vnější síly – do satana.“

Patterson zavrtěl hlavou. „Říkáte, že se všechno, co se tu děje, dá vysvětlit tím šíleným opařením bratra?“

„Je toho víc. Po té nehodě zavřela matka Trevora do klece.“ Při představě pletiva ze silného drátu a špinavé podlahy jsem pohlédl k zemi. „Ve sklepě. Do takové klece, kam by člověk zavřel leda vzteklého rotvajlera.“

„Do klece?“ zeptal se Rice. „Na jak dlouho?“

„Na celé měsíce. Musel se ve dne v noci modlit za svou spásu.“

„Panebože!“ vydechl Rice.

„Jak to má vysvětlit, že Lucas zavraždil dva lidi?“ zeptal se Patterson. „Nebo jste už zapomněl, proč byl vlastně zavřený?“

„Nejsem si jist, jak to zapadá do jeho obvinění,“ řekl jsem. „Ale myslím, že uvěznění a čekání na soud Lucasovi příliš připomnělo tu hrůzu, jak opařil bratra a jak ho pak matka týrala. Cítil, jak ho to táhne zpátky k tomu vroucímu oleji, do té klece ve sklepě. Vyděšené zlomené dítě. A jeho mysl utekla do psychózy.“

Patterson se uchechtl. „Takový kecy.“

Rice dlouze vydechl. „Dejme tomu, že je vaše psychologická teorie o Lucasovi pravdivá,“ pronesl skepticky. „Ale to neznamená, že na ni přistoupí a vzdá se.“

„Ne, to neznamená,“ připustil jsem. „Ale myslím, že je to nejlepší přístup.“

„Doprdele, nejlepší přístup je osmatřicítkou,“ vybuchl Patterson. Obrátil se na Rice. „Nemůžu uvěřit, že byste vůbec uvažoval o ty praštěnosti, poskytovat zatracenýmu zabijákovi psychoterapii.“

„Já bych tedy Lucase nepovažoval zrovna za ztělesnění duševního zdraví, vy jo?“ řekl jsem.

„Já bych ho nazval aušusem lidstva,“ prskl Patterson. „A vy nejste o moc lepší. Nebejt vás a těch sraček, co tady kolem hlásáte, byl by teď Lucas v márnici a rukojmí doma – včetně té paní doktorky Singlemonové… Single… nebo jak se jmenuje.“

Polila mě ledová hrůza. Zíral jsem na Rice. „Vy jste na to oddělení ještě někoho pustil?“

„Katherine Singletonovou,“ odvětil. Je porodní specialistka. Zřejmě kdysi pracovala s Lucasem. Dočetla se v Itemu o té těhotné ženě a vzkázala nám, že je ochotna jít tam a pomáhat. Už je tam přes hodinu.“

Místnost se se mnou zahoupala. „Proč jste na to přistoupil?“

„Všechny sdělovací prostředky odtud až po Los Angeles se soustředily na to mimino,“ vysvětloval Rice. „Zachránit to dítě se tady rovná vítězství, alespoň co se veřejnosti týče.“

Patologická žárlivost přivedla Kathy k tomu, že vraždila Lucasovy milenky. Jestli si domyslela, že s ním sestra Vawnová spala, že čeká jeho dítě… Napadlo mě povědět Riceovi o Kathyiných násilných činech, ale věděl jsem, že by to ukončilo veškeré vyjednávání a odstartovalo útok na budovu. A věděl jsem, že Trevor je odhodlán obětovat kohokoliv. „Neměli jste jitam pouštět,“ vytkl jsem mu.

„Nestarejte se,“ odbyl mě Patterson rezolutně. „Pochybuju, že byste se musel dělit o zájem veřejnosti. Deset ku jedné, že už je po ní. Holt tomu maniakovi dodáváme další oběti.“

Snad mě můj vlastní pocit viny zbavil sebeovládání, roznítil všechnu mou potlačovanou nenávist k otci, k matce, ke každému blbci ze sousedství, s kterým jsem se kdysi do krve rval, k falešnému bilancování, co je každý z nás dlužen a co musí splatit. Možná jsem už spotřeboval každý gram sebekontroly na Michaela Lucase. Nebo na Cynthii. Nebo jsem si snad šňupl trochu příliš kokainu nebo málo heroinu. Ať to bylo jakkoliv, zahleděl jsem se na podlahu, utvořil si v duchu obraz, kde v místnosti stojím a kde sedí Patterson, a vrhl se na něj.

Nebyl to snadný protivník. Než jsem se k němu dostal, byl už na nohou s pěstmi zaťatými v zápasnickém stylu u boků. Praštil mě do ramene jako sbíječka. Ale mně se podařilo využít síly úderu k tomu, že jsem přenesl celou svou váhu na pravou nohu. Vložil jsem každý gram síly, kterou jsem dokázal vyvinout, do karatového kopu, který se strefil do měkkého místa jeho břicha. Svalil se. Popadl jsem ho za opasek a udeřil jeho hlavou o stěnu. Padl na kolena. Chytil jsem ho za hlavu a byl bych jí praštil o stěnu ještě tvrději, jenže Patterson sáhl za sebe, ovinul paži kolem mých nohou, odtáhl se od zdi a strhl mě na záda. V okamžení mi seděl obkročmo na prsou a se zdviženou zaťatou pěstí natočil trup jako vrhač disku.

„Dost!“ zařval Rice. Vyskočil.

Patterson měl dost síly, aby mě zabil jediným úderem, a určitě dvěma nebo třemi. Celá jeho paže – jeho pravá paže – se třásla, když zápasil se zabijákem uvnitř sebe, s potenciální násilností, která ho přivedla k honbě za zločinci. Na hlubší úrovni než strach mě uspokojilo vidět ten primární zápas a vlastně mě to přivedlo k úsměvu, protože jsem v hloubi duše věděl, že Patterson je v souhře s Lucasovou duší, i když to neví a nikdy by to nepřiznal. A ta dokonalá psychologická symetrie je hlasem mého Boha. V tom okamžiku jsem věděl, že je se mnou. Zavřel jsem oči. Uvědomil jsem si charakteristický kovový zvuk odjišťování pistole.

„Ruce pryč,“ řekl Rice.

Otevřel jsem oči a viděl, jak Rice vytasil svůj poloautomatický glock. Ústí hlavně bylo přitisknuto na Pattersonovo pravé rameno.

„Tři, dvě…“ počítal.

Patterson vyskočil na nohy. Stál nade mnou a znechuceně přihlížel, jak se můj hrudník zdvihá, aby dodal plicím vzduch. „Udělám všechno, co se dá, abych vás dostal z toho oddělení živého,“ řekl. „A pak jste můj.“ Vypochodoval z karavanu.

Převrátil jsem se na bok, stočil krk a vyklenul záda, abych vdechl víc vzduchu a rychleji.

Rice nade mnou chvilku stál. „Neměl byste se pouštět do věcí, které nemůžete dovést do konce,“ řekl. Přiklekl ke mně, pak mi pomohl na židli. Trvalo skoro minutu, než se můj dech zvolnil do normálu. Další půl minuty uplynulo, než mi začaly zase fungovat hlasivky. „Potřebuju tam být,“ řekl jsem.

Vyhlédl z okénka na nemocnici. Venku se šeřilo a po celé délce čtvrtého patra se rozsvítilo. „Řekl jsem doktorce Singletonové přesně to, co vám. Jestli Lucas ještě někomu ublíží, nebudu váhat použít smrtonosnou sílu. Ať mám problém s veřejností nebo ne.“

Přikývl jsem.

„A jestli dojde k tomu, že zas budete lidským štítem, nenecháme vás v tom.“

„Kolik tam budu mít času?“ zeptal jsem se.

„Do půlnoci.“ Nepřátelství se z jeho hlasu téměř vytratilo.

„Zaručeně?“

„Z mé strany ano. Za Lucase mluvit nemohu.“

ČTRNÁCT

Když slunce v 18.20 zavřelo oči, vykročil jsem k nemocnici. Světla pouličních svítilen podél parkoviště spolu s množstvím halogenových paprsků vyzařujících z armády reportérů shromážděné po obvodu silnice vrhala můj stín třicet metrů přes trávník. Patterson nasadil tucty státních policistů, kteří klečeli za betonovými bariérami po obou stranách vchodu do nemocnice, na střeše budovy a kolem vrtulníku, tanku a hummerů. Když jsem byl na půli cesty od karavanu k proskleným dveřím nemocnice, vzhlédl jsem ke čtvrtému patru a viděl několik postav, které mě zřejmě pozorovaly rozbitými okny.

Byl jsem vyděšený k smrti, ale kráčel jsem dál, vstříc utkání s Kathy Singletonovou a Trevorem Lucasem, v nichž jsem teď poznával zmrzačené části sebe sama. S Kathy, týraným dítětem, z něhož vyrostla sériová vražedkyně, jsem kdysi žil pravděpodobně proto, že mi podvědomě připomínala, jak se otec pokoušel o vraždu mé duše. A s Lucasem jsem jednal barbarsky a nechal ho ve vězení za vraždy, které nespáchal, nejspíš proto, že jsem ještě nepřekonal svou zuřivost nad tím, že jsem byl v domově svého dětství vlastně vězněm.

Lidé se sklonem k násilí se jeví jako zrůdy, pokud si odmítáme uvědomit svůj vlastní strach, nenávist a zuřivost. Pak je snadné je zavrhnout, dokonce je i popravit se stejným pocitem jistoty a úlevy, jaký asi Lucas cítil, když si uřízl paži, protože věřil, že je satanova. Nevidíme, stejně jako neviděl on, že ta amputace nám ubere, nic nepřidá. Pro skutečnou spásu svých duší musíme učinit totéž, co můžeme učinit pro spásu jejich.

Poprvé od chvíle, kdy jsem zavřel svou psychoterapeutickou ordinaci, jsem si věřil, že léčím. Věděl jsem, že to není žádná pojistka proti pohromě, která mě snad čeká, ale zároveň jsem chápal, že bolest a trápení jsou ukazatelé na cestě k vyléčení. Poutníci to dramatizují, když se vlečou celé míle po kolenou, aby se pomodlili na svátých místech. Ti, kdo chodí po rozžhaveném uhlí, vědí, že přejít ty řeřavé uhlíky – nepřeskočit je ani neobejít – je jediná cesta k vyšší duchovní úrovni. Chirurgové projevují podobnou vizi, když rozřežou tělo, aby je uzdravili. Ať už rozděluje Lucase, Kathy a mne cokoliv, cítil jsem, že máme alespoň tohle společné.

Překročil jsem kovový práh vestibulu, zastavil se a čekal na Harpyji. Teď jsem dokonale chápal, že si Lucas vyvolal vzpomínku na tu mytologickou stvůru, napůl ptáka a napůl ženu, požírající svoje mláďata. Jeho matka ho psychologicky pohltila a svoje hodování téměř jistě započala dávno předtím, než ho zamkla ve sklepě. Žena, která je schopná zavřít svého synka do klece, je schopná lecčeho.

Několik vteřin protrhávalo ticho jen občasné sténání staré budovy. Vykročil jsem po chodbě. Klapot mých podpatků na podlaze se odrážel od škvárobetonových stěn. Po sedmi nebo osmi metrech vymizelo světlo zářící z davu reportérů a z pouličních lamp na druhé straně trávníku a já zůstal ve tmě. Přiblížil jsem se ke stěně a jel prstem po omítce, abych zachoval cestou k výtahu správný směr.

Zahnul jsem za roh a viděl daleko před sebou zářit tři sady ovládacích knoflíků „nahoru“ a „dolů“. Vůbec jsem nevěděl, co se na uzavřeném oddělení dělo od té doby, kdy jsem odletěl do Baltimoru. Injekce, kterou jsem Lucasovi vpíchl, měla jeho zbylou paži udržet paralyzovanou, ale účinek už mohl také doznít, takže by Lucas – a všichni ostatní ve čtvrtém patře – byli vydáni na milost a nemilost zničující chorobě, kterou nazýval satanem. Calvin Sanger je možná na cestě k Pulitzerově ceně za tvorbu napsanou v útrobách šelmy, nebo ho také ta bestie mohla už zahubit. Rukojmí na oddělení včetně sestry Vawnové mohou být živá či po smrti.

Už jsem měl knoflíky na dosah. Zhluboka jsem se nadechl. Jak jsem tak stál sám a sám, věděl jsem, že prožívám možná poslední kapitolu svého života. Ale i kdyby tomu tak bylo, ještě jsem měl šanci – nebo spíše povinnost – ovlivnit svůj konec. Přinutil jsem se vyměnit všechny ty obrazy jatek a porážky, míhající se mou myslí, za obraz přemožitele ohně, kterého jsem si kupodivu (nebo možná ani ne kupodivu) představoval jako mladého Abrahama Lincolna ve střízlivém šedém obleku s kalhotami nad holeně. Neměl vousy, ale vystouplá čelist a čelo byly stejně nezaměnitelné jako hluboko posazené modré oči barvy Atlantiku. Při všem svém strachu jsem se usmál, naprázdno polkl a stiskl knoflík NAHORU.

Dveře výtahu se otevřely s výbuchem bílého zářivkového světla, před kterým jsem si musel zaclonit oči. Pokročil jsem doprostředka kabiny a díval se, jak na nerezovém panelu přede mnou naskakují číslice. Než se můj zrak plně přizpůsobil jasu, dveře se zase otevřely, vystoupil jsem do tmy a zamířil k uzavřenému oddělení.

Když jsem se přiblížil, Peter Zweig, devatenáctiletý mladík, který přivezl ostatky svých obětí jako obětinu do kostela, naklonil hlavu postupně k oběma stranám proskleného čtverce v ocelových dveřích – aby si ověřil, že jsem sám. Když jsem došel ke dveřím, obrátil se a vykřikl něco, čemu jsem neporozuměl. Za patnáct či dvacet vteřin se vynořil Lucas z místnosti na konci chodby – z místnosti, které se říkalo tichý pokoj.

Zweig přiblížil obličej ke sklu. Zásoba metadonu na oddělení nebyla zřejmě ještě vyčerpána – zřítelnice měl jako špendlíkové hlavičky. Jak ohledával prostor okolo mě, rejdily vpravo i vlevo. Pak pootevřel dveře jen natolik, aby mě mohl chytit za paži a vtáhnout dovnitř. Dveře se za mnou zabouchly. Závory zapadly.

Skoro jsem si nevšímal, jak Zweig přejíždí rukama po mých pažích, nohách, břichu a zádech, zda nemám zbraň. Moje pozornost patřila Trevoru Lucasovi, který zdolával těch posledních asi šest metrů ke mně. Jeho levá paže se nepohybovala, což mi dávalo naději, že injekce ještě působí, ale pak jsem na jeho nemocniční uniformě postřehl něco jako čerstvou krev. Srdce mi pokleslo. Z útrob se mi šířila do hlavy horká nevolnost, takže jsem se musel opřít o stěnu hned vedle zárubně dveří.

Zweig mě popadl a přirazil mě na dveře.

„Pustit!“ vyštěkl Lucas.

Zweig mě pustil, ale zůstal stát vedle mne. Jeho páchnoucí dech mě přiměl odvrátit hlavu.

„Jděte k ostatním,“ zavelel Lucas. „Hned.“

Zweig konečně ustoupil. Díval jsem se, jak kráčí do společenské místnosti a zaujímá svoje místo v dvojité řadě pacientů a rukojmích, kteří klečeli obráceni k oknu, s hlavami na kolenou. Odříkávali to, čemu Lucas říkal bojová modlitba samurajů.

NEMÁM ŽIVOT. NEMÁM SMRT.

Viděl jsem mezi nimi Calvina Sangera. Kathy tam nebyla. Nahlédl jsem do sesterny. Carla Vawnová, těhotná zdravotní sestra, předtím přivázaná ke své židli, byla pryč.

„Tak ses vrátil,“ řekl Lucas.

Obrátil jsem se k němu. Jeho obličej se leskl potem. Zorničky měl jako špendlíkové hlavičky, stejně jako Zweig.

„Vždyť jsem to slíbil.“ Zamžoural jsem na rudé stříkance na jeho chirurgické blůze. „Kde je Kathy?“ zeptal jsem se.

„Pracuje ve službách Páně.“ Skousl si dolní ret a žvýkal ho. „Ztrácíme půdu pod nohama. Satan nás má v ruce.“

V ruce. Představil jsem si Lucase jako dítě, které rukou shazuje pánev vřelého oleje ze sporáku a opaří Michaela. „Chci ti pomoct, abys to zase zvládal.“

Zavrtěl hlavou. „Měl bys jít pryč. Jinak tě taky zamoří.“ Odmlčel se. „Bude z tebe to, co jsem já.“

Hrdlo se mi stáhlo. Je málo okamžiků, které svědčí o síle lidského ducha víc, než když se trpící bojí o toho, kdo ho léčí. Když jsem studoval medicínu, pacient jménem Max Sands, umírající na rakovinu plic, s roubíkem dýchací trubičky v bolavém hrdle, mi ve tři hodiny v noci naškrábal na lístek, že vypadám unaveně a měl bych si trochu odpočinout. Na toho člověka jsem nezapomněl a nikdy nezapomenu. A nezáleží na tom, jestli člověk trpí rakovinou nebo sklonem k vraždění. Nezáleží na tom, jestli nemoc rozšiřuje bakterie, virus nebo psychologická dynamika zvaná projekce. Právě má-li člověk choré tělo či mysl, prokáže někdy velikost své duše jinému člověku. Někdy je ten dar přijat, jindy odmítnut. Jak o tom svědčí Karla Fayer Tuckerová.

Trevor Lucas, zmrzačený, postižený psychózou, mě dojal. Za maskou šílenství šeptala jeho lidskost. „Neodejdu, dokud to tady neskončí,“ řekl jsem.

Uplynulo několik vteřin. „Nebude to dlouho trvat,“ řekl. „Už jsme připraveni odevzdat se do rukou božích.“ Jeho pohled zabloudil na stěnu vlevo za mnou a na jeho tváři se objevilo něco mezi obavou a zmatkem. Pak se zase zaměřil na mě a zíral mi prázdným pohledem do očí.

Ohlédl jsem se na škvárobetonový blok v linii jeho pohledu, ale neviděl jsem nic neobvyklého. Má halucinaci? „Udělal jsem, o cos mě žádal,“ řekl jsem s nadějí, že ho upoutám. „Byl jsem v Baltimoru.“

Zavrtěl hlavou. „Na tom už nezáleží. Je pozdě.“

Cítil jsem, že se Lucas podvědomě obrňuje proti zprávě, kterou jsem mu přinesl. Vložil jsem do svého tónu a výrazu co nejvíc přesvědčení.

„Zjistil jsem, jak do tebe satan vstoupil,“ řekl jsem.

„Jak vstoupil, to není důležité. Rakovina se už rozlezla.“

„Ještě ji můžeme vyléčit.“

„Proto jsi psychiatr a já chirurg.“ Pokusil se o úsměv, ale horní ret se mu silně chvěl, což mu dodávalo ještě grotesknějšího vzezření. „Já prostě poznám, kdy případ už není operabilní. A ty ho budeš držet za ruku, dokud nevychladne.“ Odvrátil se a vykročil chodbou. Paže mu bezvládně visela podél boku.

Držet za ruku. Možná jsem v těch slovech slyšel víc, než si zasloužila, ale zdálo se mi, že zdi popření, které si Lucas postavil kolem minulosti, už propouštějí trochu pravdy. Nadechl jsem se. „Já nic nepopírám. To ty.“

Náhle se zastavil a několik vteřin stál zády ke mně, než se zvolna obrátil. Jeho čelisti se pohybovaly. Jedno oční víčko sebou křečovitě škubalo.

Obával jsem se, že jsem ho postrčil příliš daleko. Ale couvnout jsem nemohl. Ani jsem nemohl jen tiše stát. Už jsem stejně kráčel po žhavém uhlí. „Potkal jsem Michaela,“ řekl jsem.

Zamžoural na mě. „Tys viděl Michaela? Tys ho viděl, jako teď vidíš mě?“

Naskočila mi husí kůže. „Viděl.“

Přiblížil se o pár kroků. Oči měl vzrušením divoké. „Řekl, že nás vezme pod svá křídla? Řekl, že nás povede, jako vedl Židy?“

Okamžik mi trvalo, než jsem pochopil. Ve Starém zákoně je Michael strážný anděl, který vede Mojžíše a jeho lid pouští. Vzpomněl jsem si, jak jsem myslel na útěk Izraelitů z Egypta, když jsem obdivoval sochu Ježíše ve vestibulu nemocnice Johnse Hopkinse. Paralela mi připadala jako víc než náhoda; bral jsem ji jako náznak, že jsem na správné cestě.

„Řekl, že nám pomůže?“ naléhal Lucas.

Musel jsem kráčet po špičkách po dělicí čáře mezi bludem a realitou a postrkovat Lucase k pravdě. „Michael řekl, že byl s vámi pořád,“ řekl jsem. „Říkal, že už bloudíte příliš dlouho.“ Dal jsem si záležet, abych mu hleděl přímo do očí. „Pověděl mi, proč jsi odešel z domova.“

Lucasovy rysy na okamžik změkly manickým vzrušením a už jsem myslel, že jsem k němu pronikl, ale pak jeho pohled sjel zase ke škvárobetonovým blokům za mým ramenem. I při řeči se tam pořád díval. Vyvolávala jeho mysl démonické hlasy a vidiny jako poslední pokus odvrátit svoje vlastní démony – vzpomínky na to, co provedl Michaelovi a co matka udělala jemu? „Můj život až do tohoto dne je bezvýznamný,“ řekl. „Záleží jen na tom, aby moje stádo došlo do země zaslíbené.“ Odvrátil se a vykročil chodbou, rychleji než předtím.

Bylo mi jasné, že ho musím následovat, ale váhal jsem. Děsil jsem se hrůz, které mě čekají po obou stranách chodby, a nemohl jsem vědět, jestli o metr, tři nebo šest metrů dál nečeká Kathy, povzbuzená čerstvou vraždou.

Lucas se zastavil před pokojem Laury Elmonteové. Ohlédl se na mě.

Dohonil jsem ho. Najednou jsem měl uši plné bzukotu zářivky nad hlavou. Zase se ve mně začal zdvihat žhavý pocit nevolnosti.

Elmonteová stále ležela nahá, připoutaná na rukou i nohou, s trupem roztátým ježatou linií stehů, kterými ji Lucas posel od krku až ke slabinám. Dýchala mělce a nepravidelně. Do spodní části krku měla zavedený nitrožilní katétr, do místa, které vypadalo jako krční žíla, hned nad klíční kostí. Plastické hadičky odváděly její tmavě modrou krev do vaku zavěšeného v nohách postele. Vak mohl snadno pojmout tři jednotky a byl skoro plný.

„Černá žluč,“ prohlásil Lucas. „Pořád teče další.“ Pohlédl do kouta pokoje. „Začíná prosakovat stěnami.“

Tahle vidina tedy rozptylovala Lucasovu pozornost u dveří na oddělení. Opatrně jsem volil slova. „Možná bude lepší,“ řekl jsem, „nechat satana ukázat… celou ruku.“ Odmlčel jsem se. „Možná je lepší nechat tu žluč téct.“

„Šílenství!“ vybuchl. „Všichni bychom se utopili.“

„Ne, ty ne. Tys už dřív unikl pohromě. Michael mi to pověděl. Můžeš uniknout zas.“

Lucas neodpověděl. Mlčky stál a pozoroval Elmonteovou. Pak se zas ohlédl do kouta. „Ztrácíme čas.“

„Vyhmátnout krční žílu není žádná brnkačka,“ řekl jsem s nadějí, že mu pomohu se soustředit. „Jak jsi do ní dostal katétr, když to nemůžeš dělat rukou?“

„Já žádnou ruku nemám,“ řekl bez jakékoli emoce. „Satan mi je sebral.“

„Jak tedy?“

„To Calvin.“

„Vždyť on je reportér,“ řekl jsem spíše sám pro sebe než Lucasovi.

„Přišel si sem pro slávu. Skončil tu jako voják boží,“ prohlásil Lucas. „Ukázalo se, že ten mladý muž nechal studia medicíny na Harvardu. V prvním semestru propadl z biochemie. Jako kdyby na tom záleželo! Ty harvardský čuráci! Jestli jsem někdy viděl chirurga, tak je to on! Ten má nadání.“ Zavřel oči. „Co potřebuješ, bude ti dáno.“ Zhluboka se nadechl, pak na mě zpříma pohlédl. „Teď, když je tu Kathy, můžem dokončit zbytek práce.“ Prudce se otočil a pokračoval chodbou.

Zůstal jsem vedle něho. Přešli jsme kolem lékárny, kde skladoval svoje „sklizené“ orgány. Zastavili jsme se o dvoje dveře dál, před jeho „operačním sálem“. Podlaha byla plná čerstvé krve mezi staršími sraženými kopečky červenočerného rosolu.

Viděl, že se dívám na ty kaluže. „Obávám se, že pan Kaminsky byl zamořen jako ostatní. Jako já. Museli jsme mu s Calvinem odstranit slezinu.“ Jeho výraz mi připomínal ten, který lékař nasazuje při rozhovorech s příbuznými umírajících pacientů. „Nevím, jestli přežije.“

„Dělali jste ještě nějaké operace za tu dobu, co jsem byl pryč?“

„Ovšem. Copak myslíš, že tady budem sedět zavření jako zvířata v kleci a čekat, až budem sežráni?“ Zřejmě očekával odpověď.

Neřekl jsem nic, ale ta zmínka mě zase zavedla do suterénu domova Lucasova dětství v Jasper Street. Zpátky do klece. K Harpyji.

„Než z tohohle pekla unikneme, musím provést ještě jeden zákrok,“ pokračoval Lucas. „Chci spasit každou duši, kterou spasit můžu. Jestli s námi opravdu chceš zůstat až do konce, spoléhám na tvou pomoc.“ Vykročil chodbou.

Myslel jsem na Richarda Tisdalea, muže, který zabil svého synka. Ale Tisdaleův pokoj, předposlední na pravé straně, byl prázdný až na lehátko nasáklé krví. Částečně zaschlou krví byla postříkaná i protější stěna. Podlaha jí byla pokrytá – pole červených skvrn, šlépějí, tahů smetákem. Můj pohled zabloudil k místu, kde se tahy sbíhaly. Hned za lehátkem, blízko protější stěny byla hromádka úlomků kostí, vlasů a čehosi, co vypadalo jako kousky šedobílé gumy. Věděl jsem, že ta šedobílá tkáň je mozek, ale nedokázal jsem si to připustit.

Lucas stál u dveří tichého pokoje. „Já vím, že jsi s ním cítil,“ řekl a pohlédl na mě. „Já taky. Věř, že jsme pro jeho záchranu zkusili všechno. Byly podniknuty heroické kroky.“

„A to jaké?“ zeptal jsem se chabě.

„Chápeš, že to, v čem tady pracujeme, je míň než vojenská polní nemocnice. Žádný rentgen, žádné cétéčko, žádná možnost resuscitace, ani biopsie, nic na zjišťování aury, vůbec nic takového. Přesto jsem se s Calvinovou pomocí dostal až k nekrotické tkáni. K amygdale. Podařilo se nám z ní pěkný kousek vyříznout. Vsadil bych se, že by nám patolog řekl, že máme skoro čisté okraje.“ Sevřel rty. „Nemohu uvést přesnou příčinu smrti. Vím, že když jsme končili, byl ještě naživu.“

Za čelem mi bušilo. Nemohl jsem ani začít odhadovat utrpení, jakým Tisdale musel projít, než skonal. Myslí mi pádily násilnické myšlenky – takové, jaké jsem měl už dříve. Možná bych měl udělat jedinou věc: zlikvidovat Lucase, dokud mám příležitost. Možná přihrávám satanovi, když nechávám Lucase žít a dýchat. Lidská by asi byla strategie chirurga, ne psychiatra. Vyříznout rakovinu. Omezit její šíření. Nebylo by snad morální zavraždit Charlese Mansona nebo Andrewa Blacka nebo Jima Jonese dřív, než začali vraždit? Může někdo dokázat, že by nás takový čin zamořil zlem? Může někdo dokázat učení Gándhího nebo svátého Tomáše Akvinského nebo Kristovo? Ne. Takové údaje neexistují. A přece přese všechno, co se na uzavřeném oddělení odehrálo, co jsem viděl ze světa a jeho temnot, i přes kousky lidských kostí a mozku, které jsem spatřil jako důkazy Lucasova patologického uvažování, protestovalo moje srdce proti zabíjení. A z mnoha bolestivých lekcí jsem se naučil, že stačí nechat mluvit své srdce.

Jednu věc jsem věděl nade vši pochybnost: násilí je choroba. Jako lékař – a člověk – nemám právo ji ignorovat ani odrážet. Musím ji léčit. Napadla mě řádka z Dantova Pekla:

Umrtvi bázeň svou a buď smělý!

(Překlad O. F. Bablera, Božská komedie, Odeon 1988)

„Tak vidíš, čemu čelíme,“ řekl Lucas. „Vidíš, proč potřebujeme tvou pomoc.“ Ohlédl se a kývl přes svoje pravé rameno. „Ještě je šance zachránit tuhle.“

Několikrát jsem se zhluboka nadechl a postavil se vedle něho ke dveřím tichého pokoje.

Kathy stála v chirurgické uniformě nad sestrou Vawnovou, která ležela nahá na lehátku, se zápěstími a kotníky v kožených poutech. 

Břicho měla vzduté tím, co bylo skoro jistě Lucasovo dítě. Na odkládacím stolku vedle lůžka ležel skalpel a ruční kovové nástroje – půlmetrový šroubovák, obloukovitě zakřivený francouzský klíč, polovina holičských nůžek – a balíčky modrých nylonových nití.

Vawnová se snažila vyprostit. „Prosím.“ Rozplakala se a opakovala: „Pusťte mě! Pusťte mě.“

Lucas vešel přede mnou. Hryzal se do dolního rtu. „Hned, jakmile budete v pořádku,“ řekl.

Když jsem vstoupil, Kathy se otočila. Tváří jí projela výbušná zloba, která mě přimrazila.

Lucas přešel k lehátku proti Kathy. „Zrovna jsme chtěli začít.“

„S čím?“ vypravil jsem ze sebe.

„S dilatací a kyretáží,“ odvětil. „Začala zase krvácet. Dilatace a kyretáž jsou doporučované metody.“

Odtrhl jsem pohled od Kathyiných bodavých očí. „Vždyť je těhotná. Dítě potřebuje pomoc.“

„Je zamořená!“ odsekl Lucas. „V jejím lůně je schoulený satan a cucá si kopýtko, tam nic lidského není.“ Odmlčel se a jeho čelisti se pohybovaly. „Nejdřív ho zabij, pak odstraň,“ obrátil se na Kathy.

Vawnová vyjekla. Kathy vzala do ruky šroubovák. „Ty svině,“ zasyčela, opřela šroubovák o vnitřní stranu ženina stehna, ale dívala se na mě. „To je všechno tvoje dílo. Pokoušíš se nás rozdělit.“ Její hlas zněl vražedně. „Co to bylo za nápad, že budeš mít Trevora pro sebe!“

Zdravotní sestra Vawnová se stala provazem v psychosexuálním přetahování. A já měl pocit, že jestli se nepřestanu ovládat, provaz praskne. „Ne. Já jsem se neměl mezi vás plést. Neměl jsem nikoho z vás nechat zavřít.“

„Pozdě! Neměl ses sem vracet. Co Trevor potřebuje, může dostat ode mě.“

Kathy Lucase milovala, ať už byl její cit jakkoli pokřivený. A dítě Vawnové bylo částí Lucase, z jeho masa, jeho duše. Jedině tato skutečnost by snad mohla Kathy odradit od vraždy dítěte. Ale mohla by také přilít oleje na její primitivní žárlivost. Těžce jsem polkl. „To dítě je Trevorovo,“ řekl jsem. 

„Lháři!“ zařvala.

Kathyiny oči zaplnila bolest. Přitiskla šroubovák tak, že propíchla Vawnové pokožku na stehně.

„Ne!“ vyjekla Vawnová a horečně sebou házela. „Prosím!“

Kathy se přiblížila k hlavám lehátka. Popadla Vawnovou za vlasy. Je to jeho dítě?“ tázala se.

Vawnové se zalily oči slzami. Stékaly jí po tvářích.

Kathy přiložila špičku šroubováku Vawnové na hrdlo. „Odpověz!“

„Ano.“ Vawnová se dusila.

Kathy na ni několik vteřin zírala, pak se vrátila k jejímu břichu. Pohlédla na Trevora.

Já tě miluju,“ řekl Trevor. „Postav se na stranu Páně.“

Kathy odložila šroubovák na stolek u lůžka a chopila se skalpelu.

„To dítě není satanovo.“ Už jsem také plakal. Obrátil jsem se na Lucase. „Tobě bylo osm, když jsi shodil ten vřelý olej ze sporáku. Pravou rukou.“

Lucasova tvář se křečovitě stáhla bolestí, jako bych mu řval do ucha. Zuřivost v jeho očích se změnila v paniku.

Popadl jsem ho. „Tys to neudělal schválně. Rozumíš?“

Několik vteřin na mě zíral, pak zavřel oči. Jeho čelisti se svíraly.

„Ty sis nezasloužil být zavřený v kleci!“

Bez varování mě Lucas celým tělem zatlačil ke zdi. Jeho obličej byl jen na centimetry vzdálen od mého. Oči měl divoké.

Přinutil jsem se neodvrátit se. „Žádné dítě není zlo,“ řekl jsem.

Místností se rozlehl nový zvuk. Lucas se otočil k lehátku. Pak se ten zvuk ozval znovu. Tehdy jsem rozpoznal křik novorozeněte.

Kathy držela v náručí chlapečka. Skalpel se zakrvácenou čepelí ležel na stolku.

Vawnová ležela v bezvědomí.

„Tohle není nic lidského,“ řekl roztřeseně Lucas. „Prosím, Katherine. Zabij to.“

Kathy hleděla na Lucase se směsí sympatie a touhy. Je to tvůj syn,“ řekla mírně. Je to část nás. Ona taky.“ Jemně přidržela chlapečka u prsu Vawnové.

Náhle bylo oddělení zaplaveno světlem zvenku. Lilo se do něho ze všech oken.

Žaludek se mi stáhl. Rice mi tedy lhal. Útok byl už v chodu, celé hodiny před konečným půlnočním termínem. North Anderson měl pravdu, byl jsem nastrčen k zabíjení. Zatřásl jsem Lucasem. Jestli tady zahyneš, nikdy se nedovíš pravdu o svém životě,“ řekl jsem.

Lucas se díval do kouta místnosti, pak mimo mě do chodby. „Pro tohohle malého prince si přijde ďábel,“ řekl bez emocí. „Soudný den!“

Nic mi nezbývalo. Ustoupil jsem ke dveřím. „Budou střílet do oken. Jako minule. Zachraň tolik životů, kolik můžeš. Řekni všem, aby si lehli na podlahu. Ať se položí a zůstanou ležet.“

Lucas neodpověděl. Pomalu vyšel z místnosti. Vtom zazněl z megafonu hlas Jacka Rice. „Trevore Lucasi, tady je kapitán Rice. Přistupte k oknu. Nikdo vám neublíží.“

Lucas tiše stál a zíral do prázdna.

Rice to chtěl Lucasovi usnadnit, Lucas by mohl vystoupit, schytat kulku a považovat se za mučedníka ve svaté válce. „Máte moje slovo,“ pokračoval Rice. „Bůh je mi svědkem. Nikdo nebude střílet.“

Lucas naklonil hlavu na levou stranu. Ohlédl se na mě. Pak šel ke společenské místnosti.

Vykročil jsem k dítěti a Vawnové a uvědomil si, že jsou vlastně v bezpečí; ne navzdory Kathyině choromyslnosti, ale díky ní. Ve své patologii je přijala za své. Obrátil jsem se a běžel chodbou.

PATNÁCT

Doběhl jsem ke dveřím společenské místnosti právě včas, abych viděl Lucase kráčet mezi řadami klečících pacientů a rukojmích ke stěně s okny. Nepřetržité skandování spolu se světly zaplavujícími budovu mohlo jedině přiživit jeho blud, že teď povede svoje stádo na onen svět. Díval se přes trávník, ačkoli jsem pochyboval, že v tom oslňujícím světle něco vidí.

„Je tady váš bratr Michael, aby s vámi promluvil,“ hulákal Rice.

Srdce mi začalo pádit. Dýchání se stalo aktem vůle. Jako většina svědků zázraku jsem si říkal, že to přece není možné, i když mě ta možnost plnila nadějí a úžasem. Přešel jsem kolem pacientů a rukojmích k oknu, kousek od Lucase. Musel jsem si zaclonit oči.

„Trevore, tady je Michael,“ začal Lucasův bratr. I ze systému zesilovačů zněl jeho hlas váhavě, skoro ostýchavě. „Přijel jsem za tebou z domova.“

Lucas otevřel doširoka oči a zíral přímo do záře reflektorů. Začal zhluboka dýchat, dokonce ohnul záda, aby se plíce líp plnily.

„Chtěl bych, abys vyšel ven,“ pokračoval Michael.

Lucas se pohnul vpřed, až se octl skoro pod trčícími zbytky rozbitých okenních tabulí. Stoupl si na špičky.

Nemohl bych říci, jestli se snažil zahlédnout Michaela, nebo se odhodlával skočit. A nemohl jsem vědět, jestli jeho mysl začíná akceptovat bratra jako lidskou bytost, nebo pořád ještě vězí v síti popírání a věří, že jde o biblického anděla jménem Michael. Obával jsem se něco říci, co by ho mohlo postrčit přes okraj. Opatrně jsem k němu přikročil a nastavil ruku.

Lucas několik vteřin nehybně stál, pak se obrátil tváří k pacientům a rukojmím. Zmlkli. Pohlédl na ně a usmál se, ale byl to prázdný úsměv robota. Jen klid,“ promluvil ke skupině. „Nastal čas, abychom se loučili.“

Pacienti vstali. Zvedli na nohy rukojmí. Zweig a další dva muži zaujali místa mezi nimi.

„Prosím, pojď a promluv se mnou,“ pravil Michael.

„Satan Zemi nezdědí,“ pokračoval Trevor. „Pánem je Bůh.“

„Pánem je Bůh,“ opakovali pacienti.

Lucasův hlas zesílil v křik. „Vede mě na zelené pastviny. Uzdravuje mou duši. Ano, ač kráčím údolím stínů smrti…“

Michaelův hlas zněl v zesilovačích ještě silněji. „Oba jsme byli už dost zraněni. Prosím…“

Zdvihl se ve mně vztek. Nepokoušel jsem se ho potlačit. Octl jsem se mimo čas a mimo strategii. „Ty půjdeš rovnou do pekla!“ zařval jsem.

Lucas pohodil hlavou mým směrem. Jeho tvář byla ztělesněná zuřivost, ale hleděl na mě úkosem, vyhnul se kontaktu očí.

Tato subtilní kapitulace vůle mi stačila, abych znovu vrhl kostky. Přikročil jsem k němu ještě blíž. „Tohle je okamžik, o kterém jsi pořád mlel – konečná bitva o tvou duši! Jestli nepřijmeš svoje utrpení, jestli je budeš promítat do svého bratra, pak patříš skrz naskrz satanovi. A Michael bude muset za tvoje zlo v tomhle životě platit. A jestli je nějaká spravedlnost, zaplatíš za ně v životě příštím. Jako každý zbabělec a podvodník.“

Lucas se uchýlil k bibli. „Byl Ježíš zbabělec, protože nesl svůj kříž?“ řekl, přičemž jeho hlas stoupal a klesal, jako by recitoval báseň. „Stavěl bys ho na pranýř jako mě? Ať hodí kamenem, kdo mezi námi je bez hříchu…“

Zůstal jsem u útoku. „Ty nejsi Kristus,“ překypěl jsem. „Ty nechceš ani čelit svým vlastním hříchům, natož zemřít pro někoho jiného. Ty chceš, aby tvůj bratr převzal tvou vinu, až tě uvidí padat ze čtvrtého patra. Nestačilo, žes ho polil vřelým olejem a udělal z něj strašáka?“

„Přestaň!“ zaječel Lucas.

Zweig a dva další pacienti vystoupili z řady a vyrazili ke mně. Sáhl jsem za sebe, ulomil z rozbité okenní tabule kus skla a držel ho jako dýku. Cítil jsem, jak se mi okraje zařízly do dlaně. Předal jsem střep do druhé ruky. Zase jsem se řízl. Dlaně jsem měl najednou horké a mokré.

Zweig se zarazil a začal přecházet sem a tam jako hladový lev hledající kořist. Vytáhl nůž. Další dva zůstali stát za ním.

„Copak jsi Michaela netýral dost?“ přisadil jsem Lucasovi. „Nikdy ses ani nezajel podívat, jestli v tom bohem opuštěném baráku v Jasper Street žije nebo umřel. Nenáviděls ho, protože to byl mámin ‚milovaný chlapeček‘.“ Počkal jsem pár okamžiků, aby mu má slova došla, a přitom jsem pozoroval Zweiga, pak jsem přitlačil. „Pamatuješ si, ‚milovaný chlapečku‘. Takhle na něj volala, zatímco tys byl zavřený v té kleci. Jako pes.“

„Já ne…“ začal Lucas.

„Pak jsi ho tam nechal, ať si ho máma užije.“

Zweig přestal přecházet a zíral na Lucase.

„Já si to nepamatuju,“ řekl tiše Lucas.

Zase jsem na něj pohlédl a zůstal jsem bez dechu. Po tvářích se mu řinuly slzy, až od nich červené stříkance na jeho košili růžověly. Vypadal zaražený svou vlastní lítostí.

Pacienti i rukojmí na něj nehybně zírali.

Zavřel oči a potřásl hlavou, pak se přimhouřenýma očima zadíval na podlahu. Slzy nepřestávaly téci. „Na tu klec si vzpomínám.“ Konečně zvedl oči a pohlédl do mých. „Říkáš, že je tady můj bratr?“

Ještě jsem si nemohl být jist, zda Lucas používá slovo bratr v biologickém smyslu, ne v duchovním. Ale také jsem si nebyl jist, jestli na tom záleží. „Michael. Nikdy na tebe nezapomněl. Přijel z Baltimoru.“ Cítil jsem, že bych mohl tlačit dál. Ukázal jsem na rukojmí. „Tihle lidé mají taky rodiny.“

Lucasův pohled bloudil nad řadami pacientů a rukojmích.

„Zaveď je domů,“ řekl jsem.

Obrátil se zase ke stěně s okny.

V duchu jsem věděl, že se Lucas rozhoduje mezi životem a smrtí, mezi tím, zda bude čelit realitě, či se do ní doslova vrhne. Ač mi to připadalo divné, věděl jsem, že bych mu odpustil, kdyby zbytek reality byl pro něj příliš tvrdý, kdyby neunesl pohled na Michaelův obličej. Protože mysl pohřbívá některá traumata tak hluboko, že vydolovat je, je větší mučení, než člověk vydrží. „Tys mu nechtěl ublížit,“ řekl jsem – pro případ, že by to bylo to poslední, co by v životě slyšel. „Byla to nehoda.“

Uplynulo několik vteřin. „Pane Zweigu,“ řekl Lucas, aniž se obrátil. „Dejte doktoru Clevengerovi klíč.“ Čekal ještě okamžik. „Zaveď mě k němu, Franku. Zaveď mě k tomu člověku, který je podle tebe můj bratr.“

Lucas propustil čtyři rukojmí, která byla schopna chůze, spolu s Calvinem Sangerem. Přes můj protest trval na tom, aby Kathy a dítě zůstaly v tichém pokoji se sestrou Vawnovou. Pak mě požádal, abych dal pacientům léky a zavřel je v jejich pokojích.

Nikdo nám neoponoval, ani Zweig. Nikdo se na nic neptal. Možná je jedna dávka metadonu za druhou zbavila všeho zájmu. Možná je udolala ta vrcholná míra násilí na oddělení. A možná nic z toho. Lucas měl v sobě neodolatelnou sílu. Přeměnil oddělení beznadějných případů ve vojsko ve svaté válce proti ďáblovi. Ti, kteří uvázli v dramatu Lucasovy psychózy, byli osvobozeni od svých vlastních mučených myslí, na krátký čas jim bylo umožněno utkat se s vlastními démony, jako když Don Quijote, hrdě v sedle, bojoval s větrnými mlýny. Věřím, že aby si udrželi vítr ve vlasech o chvilku déle, aby mohli dál popírat, že zrůdy jsou v nich, ne před nimi, byli ochotni dohrát pro Lucase jakoukoli závěrečnou scénu – sebevraždu, vraždu nebo kapitulaci.

Ve 20.45 jsem stál s Lucasem u prosklených dveří nemocnice. Trávník byl osvětlený jako fotbalový stadion. V té záři vypadal Lucas mrtvolně bledý. Žloutnoucí pahýl pravé paže mu visel podél těla jako neživé závaží. Když přehlédl scénu – tank M-1, tucty policejních vozů, hummery vybavené kulomety, aspoň padesát policistů se štíty a průraznými puškami na ramenou, davy reportérů blokující obvodní silnici –, ret se mu horečně zaškubal. Vrtule bojového vrtulníku se pomalu otáčela, připravena zvednout ho do vzduchu.

„Podívej se, satanova armáda,“ řekl Lucas. Zavrtěl hlavou. „Dychtí nás zničit. Nepustí nás ani dva metry ode dveří.“

Nás. Kdybych měl pochybnosti, jak hluboko do Lucasova světa jsem se dostal, to slovo by je rozptýlilo. Věděl jsem, že jeho strašná předpověď je asi správná; věděl jsem to už od té chvíle, kdy mě North Anderson varoval před spojeneckou kulkou. Jelikož většina rukojmích byla osvobozena, byli Patterson a Rice stejně už hrdinové. Neměli zapotřebí brát Lucase do vazby nebo mě pustit z nemocnice živého. Ať už mě kulka zasáhne na uzavřeném oddělení nebo na trávníku, mohu být odepsán jako oběť útoku na budovu. Ve zpravodajství kabelovky Nové Anglie bych se sotva objevil. „Náš návrat dovnitř je nezastaví,“ řekl jsem. „Naše jediná šance je pokračovat k pravdě, k Michaelovi.“

Lucas pohlédl na svou levou paži.

Viděl jsem, že se mu roztřásla ruka. Sevřel se mi žaludek. Marcaine přestával účinkovat.

Zase vyhlédl ze dveří. „Michael,“ zašeptal spíš pro sebe než ke mně. Vykročil.

Držel jsem s ním krok. Dveře se otevřely dokořán. Ovanul nás náraz ledového vzduchu. Vyšli jsme na světlo. Policie zaměřila pušky. Střelci na karavanu státní policie poklekli. Na okamžik jsem zavřel oči, ale přinutil jsem se je otevřít a soustředil se na pohyb nohou – jedna noha, pak druhá – vpřed k minulosti.

Všiml jsem si, že vedle jednoho hummeru stojí poručík Patterson. Kdyby po mně chtěl střelit, trefil by snadno.

Když jsme ušli asi deset metrů, vynořil se z karavanu Michael v hnědé venkovanské bundě a džínsech a vykročil k nám. Ve dveřích se objevil Jack Rice. Pak ustoupil stranou a objevil se North Anderson.

V zádech a na krku jsem cítil mrazení. Anderson, sám zraněný člověk, přivezl Michaela z Baltimoru do Lynnu. To on Michaela přesvědčil, aby se povznesl nad svoje utrpení, aby se pokusil uzdravit svého bratra.

O třicet vteřin později stáli Michael a Trevor uprostřed trávníku sotva tři metry od sebe a zírali jeden na druhého. Michaelův hrbolatý obličej a jako záplatovaná vlasatá část hlavy mě i teď šokovaly. Pozoroval jsem, jak jeho pohled zabloudil k Trevorovu pahýlu. Nikdo z nich nepromluvil. Couvl jsem o několik kroků, abych jim poskytl prostor, v němž by minulost mohla splynout s přítomností.

Trevorova paže se zvolna zvedla, klesla, zase se zvedla. Jeho pěst se rozevřela. Otevřená dlaň se třásla. Po tvářích mu stékaly slzy. Vztáhl ruku k Michaelovu obličeji.

Michael se trochu zaklonil, takže se Trevorovy prsty jeho sflekované pokožky jen dotkly. Nikdo než člověk, který utrpěl popáleniny, doopravdy nezná hrůzu škvařeného masa, ale snad plastický chirurg, snad bratr ji může pochopit.

Je mi to líto,“ řekl Trevor. „Prosím tě, odpusť mi.“

Oči se mi zalily slzami. Když člověk konečně akceptuje svou bolest, udělá z nás všech lepší lidi.

Michaelův zdeformovaný ret se chvěl. „Pokusil jsem se,“ řekl lámajícím se hlasem. „Chci, abys to věděl.“

Trevor svěsil hlavu.

Ostatní proběhlo tak rychle, že si to moje mysl přehrává zpomaleně a pořád tím prochází, někdy ve spánku.

Michael si sáhl za záda. Když se jeho ruka zas objevila, držel v ní magnum čtyřiačtyřicítku. Zamířil a vystřelil.

Kulka ustřelila Trevorovi pravou část obličeje a zadní část lebky. Vystříkla na mě krev. Padl jsem na kolena vedle něj.

„Odhoďte zbraň!“ houkl Patterson.

Michael ještě stál, ale zbraň nepustil. Zazněl další výstřel. Zhroutil se na zmrzlou zem se zející ránou ve spodní části krku.

Vzhlédl jsem a viděl obláček dýmu stoupající z ústí Pattersonovy pušky, kterou měl ještě opřenou o rameno. Oddálil hlavu od hledí, usmál se na mě, pak se vrátil k hledí.

Byl jsem jako přimražený. Znovu vystřelil. Kulka se zaryla do Michaelových zad. Patterson sklonil pušku. Zdvihl ruku a zase ji spustil, což bylo znamení pro ostatní policisty, aby postoupili.

Rozpoutalo se peklo. Hummery se valily přes trávník a obvodní cestu. Vrtule helikoptéry se roztočila ke startu. Tank se pohnul vpřed, kulomety z něj čněly k nebi. Budova byla obsypána stovkami postav v černém, které se na provazech spouštěly ze střechy a vtrhávaly dovnitř tím, co zbylo z oken.

Stáli jsme s Jackem Ricem blízko prosklených dveří a čekali, až budou zbývající rukojmí odvedena do bezpečí. Dostal zprávu na přijímací krátkovlnnou vysílačku, že pacienti byli nalezeni zamčení v pokojích. Nikdo nebyl zraněn.

„Vy jste v tomhle všem velký hrdina,“ řekl Rice. „Teď budete zaplaven novými případy. Z celé země.“

„Já už žádný případ nechci,“ řekl jsem. „Jsem hotový.“

Pohlédl na mě se zaujetím. „To říkáte teď, ale vy se k tomu vrátíte. Zazvoní telefon a vy ho zvednete. Takhle to prostě bývá.“

Mlčel jsem.

Lauru Elmonteovou, jejíž hrudník se zdvihal a klesal téměř neznatelně, odváželi na pojízdných nosítkách do čekající sanitky. Další byla sestra Vawnová. Pak jsem spatřil, jak čtyři policisté eskortují chodbou do vestibulu Kathy s dítětem Vawnové v náručí.

Rice dovolil tuctu televizních a tiskových kameramanů, aby ten moment zvěčnili. Jejich čočky se unisono otáčely po té scéně. Viděl jsem, že všechna hrůza posledních dvaasedmdesáti hodin bude zhuštěna do několika obrazů. Jedním z nich bude určitě lékařka s dítětem, protože to mluví o životě vytrysklém uprostřed smrti, a částečně i proto, že se bude pěkně vyjímat na titulní stránce Boston Globe a za ramenem Toma Brocawa ve Večerních zprávách.

Jakmile Kathy vyšla do nočního vzduchu, pohlédla přímo na mě, chvilku na mně pohledem utkvěla, pak se zadívala jinam a poskytla mi možnost předstírat, že ji neznám, a ještě jednou proklouznout mezi rameny zákona.

„Tohle je váš druhý vrah, ten, co Lucase napodoboval,“ řekl jsem Riceovi.

Hbitě se rozhlédl. „Cože? Co říkáte?“

„Singletonová. Najdete její otisky na zbrani, která zabila Hancockovou a Trembleyho.“

Zamžoural na mě. Jak to můžete vědět?“

„Pracoval jsem na tom případu s Hancockovou,“ řekl jsem. „Vyřešila ho.“

Rice mě několik vteřin zkoumal pohledem, pak kývl jednomu ze státních policistů. Ukázal na Kathy a chytil se za obě zápěstí na znamení, že má být zatčena.

Odvrátil jsem se a šel. Ohlížel jsem se na trávníku po Andersonovi, ale nebylo ho nikde vidět. Nasedl jsem do vozu. Sdělovací prostředky se slétly na Kathyino zatčení, takže jsem se bez potíží dostal z nemocničního areálu, po Jessup Lane a zpět na Lynnway.

Když jsem projížděl kolem zatáčky vpravo k Y, letmo jsem pomyslel na Cynthii – část mne ji chtěla ještě vidět, dokázat jí odpustit. Ale jel jsem dál.

Právě jsem to stihl domů do Chelsea, když se moje tělo začalo detoxikovat, třást a potit a žádat svou obvyklou fyziologii. Ulehl jsem na svou obvyklou sametovou přikrývku a zavřel oči. Do hodiny se abstinenční příznaky zdvojnásobily. Kolem půlnoci jsem už byl schoulený do klubíčka, pěsti sevřené, kotníky prstů bez krve a moje vnitřnosti úpěly.

Bolest se rozrostla do něčeho nevýslovného, jako by se mi nějaká vzteklá bestie zakusovala zároveň do masa i duše, ale vítal jsem ji, protože jsem věděl, že je očišťující a že skončí a nakonec budu zase v pořádku.

Kolem čtvrté ráno jsem se cítil rozbitý na těle a mysl jsem měl zamlženou. Spal jsem v desetiminutových intervalech mezi prudkými křečemi a záchvaty nevolnosti. A teď už jsem nemohl spát vůbec. Kdykoli jsem zavřel oči, pronásledoval mě obraz mrtvého Lucase, ležícího u mých nohou.

Rychle jsem vstal, což byla chyba. Pokoj se kolem mě roztočil tak divoce, že jsem ztratil rovnováhu a padl zpět na matraci. Znovu jsem se vzpřímil, tentokrát velmi pomalu. Pokoj se rozvlnil, ale zůstal na místě.

Osprchoval jsem se a vytřel ručníkem do růžova, ale nedokázal jsem se osušit. Pot vyrážel znovu a znovu.

Zavolal jsem taxi a čekal venku ve tmě.

Ošlehaný sedmdesátník, který mě pak vezl nocí, mi pověděl, že jsem jeho poslední rozvážka, pak jako na omluvu zamumlal slovo rito, pak se zeptal, kam jedeme.

„Massachusettská všeobecná nemocnice.“

„Pohotovost?“

Teď jsem si byl jist, že vypadám právě tak špatně, jak se cítím. „Hlavní vchod.“

Prolétli jsme tunelem Summer do Bostonu, přičemž si řidič pobzukoval stoupající a klesající melodii a já jsem objímal sám sebe, abych se neklepal.

Prošel jsem nemocničním vestibulem a vyjel výtahem do dvanáctého patra budovy Blake. U dveří porodního oddělení jsem musel předložit svou lékařskou licenci, abych dokázal, že nehodlám unést dítě.

Přistoupil jsem k recepčnímu pultu. Úřednice mě znala z obrazovky. „Vy jste doktor Clevenger,“ řekla oním užaslým tónem, jakým lidé reagují, když zjistí, že má televize něco společného se skutečným životem.

Přikývl jsem. Vnitřnosti se ve mně kroutily, až jsem se málem ohýbal.

„Chcete vidět to dítě?“

„Ano,“ dostal jsem ze sebe.

Doprovodila mě chodbou až k prosklené stěně novorozeneckého oddělení. Půl tuctu zdravotních sester tam pečovalo asi o tucet nebo víc novorozeňat, z nichž některá ležela v proutěných košících, jiná se houpala v kolébkách, které se proti oknu jemně zdvihaly a zase klesaly.

„To je on,“ řekla a ukázala na koš, v němž leželo miminko zavinuté v bílé přikrývce s bleděmodrými pruhy. Oči mělo zavřené. Klidně dýchalo. Jeho droboučká ručička svírala okraj přikrývky přesně pod bradičkou.

„Má už jméno?“

„Isaac.“ Uplynulo několik vteřin. „Já musím zpátky k přepážce. Můžete tu zůstat, jak dlouho chcete.“

Poděkoval jsem jí. Odešla. Pak jsem tam zůstal stát, pozoroval Isaaka a chvílemi také svou unavenou, pořezanou, neoholenou tvář na skle okna. Zavrtěl jsem hlavou nad tím vším, co může člověka zlomit, když vyrůstá z čistoty dětství, nad vším tím, co se zlomilo uvnitř mě samého. A tiše jsem se modlil, aby se tohle dítě, narozené do chaosu, v životě setkalo jen s laskavostí, aby zažilo radost a našlo vášeň.

Každému z nás by mělo být dopřáno, aby se na to vše mohl spolehnout.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai