Jussi Adler-Olsen

Žena v kleci

PROLOG

Bříška prstů si o holé zdi sedřela do krve, ruce už ani necítila, jak tloukla pěstmi do tlustých okenních skel. Nejméně desetkrát dotápala k ocelovým dveřím a pokusila se je vypáčit, ale nepohnuly se ani o píď a ostrá hrana se jí zařízla pod nehty.

Když je měla všechny polámané, klesla na studenou zem a chvilku tiše oddychovala. Napínala zrak do tmy, srdce jí bušilo a nakonec se rozkřičela. Řvala, dokud jí nezačalo zvonit v uších a hlasivky nevypověděly službu.

Zaklonila hlavu a znovu ucítila závan čerstvého vzduchu proudícího odkudsi z výšky. Možná by tam mohla vyskočit. Třeba by se jí podařilo něčeho zachytit, kdyby se pořádně rozběhla.

A ti mizerové by se na ni museli přijít podívat.

Kdyby se prvnímu, který vstoupí, vrhla prsty po očích, mohla by ho oslepit. Když bude dostatečně mrštná a nezaváhá, třeba se jí to podaří a ona vyklouzne.

Chvíli sála krev z poraněných prstů, pak se na nich vzepřela a postavila se.

Oslepeně zírala ke stropu. Asi to bude vysoko, těžko se něčeho zachytí, ale zkusit to musí. Nic jiného jí nezbývá.

Svlékla si bundu a pečlivě ji složila do rohu místnosti, aby o ni nezakopla. Z podřepu se vymrštila do výšky a vzpažila, nic však nenahmatala. Několikrát výskok zopakovala, pak se stáhla k zadní stěně a znovu nabrala dech. Rozběhla se, vyskočila a pokusila se dosáhnout co nejvýš. Při dopadu jí ale podklouzla noha a ona se svalila na bok. Zasténala, neboť narazila ramenem na beton a udeřila se do hlavy. Před očima se jí roztančily zlatavé hvězdičky. Zaúpěla.

Zůstala dlouho ležet na zemi, chtělo se jí plakat, ale nešlo to. Navíc, kdyby ji věznitelé zaslechli, mohli by si to špatně vyložit. Mysleli by si, že se vzdala, ale to ona nemá v úmyslu, Právě naopak.

Bude o sebe pečovat. Pro ně je ženou v kleci, ale o tom, nakolik jsou mříže neprostupné, bude rozhodovat ona. Unikne jim v myšlenkách, a tak udrží šílenství na uzdě. Nikdy se jim nepodaří ji pokořit. Tak se rozhodla, ležíc na zemi, zatímco jí v rameni tupě tepalo a oko zvolna otékalo.

Dříve nebo později se jí podaří uniknout.

1) 2007

Carl se podíval do zrcadla a přejel si prstem po spánku, kam ho zasáhla kulka. Rána už byla zahojená, ale kdyby mu někdo odhrnul vlasy, všiml by si jizvy.

Jenže kdo by to asi tak dělal, pomyslel si, zatímco si bedlivě prohlížel obličej.

Viditelně se změnil. Rýhy kolem úst má hlubší, kruhy pod očima temnější a z očí mu čiší lhostejnost. Carl Morck už není tím zkušeným vyšetřovatelem, který pro svou práci žije a dýchá. Už před sebou v zrcadle nevidí toho elegantního Juta, který obočím vyjadřuje údiv a na rtech má úsměv. K čemu by mu takové nesmysly dneska byly?

Zapnul si košili, oblékl bundu, dopil zbytek studené kávy a práskl za sebou dveřmi, aby nikdo z ostatních obyvatel domu nezůstal na pochybách, že je čas vstávat. Do oka mu padla jmenovka na dveřích. Je na čase ji vyměnit. Vlastně to měl udělat dávno, vždyť už je to dlouho, co se Vigga odstěhovala. Nebyli sice ještě rozvedení, ale moc jim k tomu nechybělo.

Vyrazil směrem k Hestestienu. Kdyby stihl vlak za dvacet minut, mohl by pobýt u Hardyho v nemocnici půl hodiny; pak musí na policejní stanici.

Blížil se k červenému kostelu tyčícímu se nad holými stromy a pokoušel se namluvit sám sobě, jaké měl navzdory všemu štěstí. Stačily dva centimetry vpravo a Anker by žil. Jeden vlevo a zemřel by Carl. Od cesty vinoucí se podél zelených polí kolem hřbitova ho dělily jen centimetry.

Snažil se to pochopit, ale nebylo to snadné. O smrti toho moc nevěděl. Jen to, že může být nepředvídatelná, jako blesk z čistého nebe, a nekonečně tichá, když k ní dojde.

Na druhou stranu věděl všechno o tom, jak kruté a zbytečné může být umírání. To věděl naprosto přesně.

Stalo se to hned pár týdnů po škole: obraz první zavražděné oběti se Carlovi zaryl do paměti. Malá, drobná žena, kterou uškrtil manžel, tam ležela s matnýma očima a výrazem, který Carla pronásledoval několik týdnů. Od té doby obrazů neustále přibývalo. Každé ráno se připravil na to, že uvidí celé dílo. Zakrvácené oblečení, voskově bílý obličej a profesionálně chladné fotografie. Každý den poslouchal lidské lži a výmluvy. Zločin na každý den, pokaždé v jiném vydání, po čase čím dál tím nesnesitelnější. Pětadvacet let u policie, z toho deset na oddělení vražd, to člověka zocelí.

Tak to šlo až do dne, kdy dostal případ, který jeho pancířem pronikl.

Poslali ho s Ankerem a Hardym na Amager, do zchátralého domu stojícího u štěrkové cesty plné výmolů. Čekala tam mrtvola, aby jim vyprávěla svůj příběh.

Jako už tolikrát předtím to byl zápach, který přiměl souseda zavolat policii. Vypadalo to na samotáře, který se klidně uložil ke spánku do vlastních výkalů a vydechl svůj poslední oblak alkoholových výparů. Dokud si nevšimli hřebíku z nastřelovací pistole, který mu trčel z lebky. Kvůli tomu hřebíku se věci chopilo kodaňské oddělení vražd.

Toho dne byl v pohotovosti Carlův tým, proti čemuž on ani jeho dva asistenti nic zvláštního nenamítali, i když si Carl jako obvykle neopomněl postěžovat na přílišnou pracovní zátěž a pomalost ostatních týmů. Ale kdo mohl tušit, jak osudným se jim tento případ stane? Kdo mohl tušit, že od okamžiku, kdy vstoupí do zápachu z rozkládající se mrtvoly, neuběhne ani pět minut a Anker bude ležet na zemi v kaluži krve, Hardy udělá své poslední kroky a v Carlovi zhasne plamen, bez něhož se kriminalista kodaňské policie neobejde?

2) 2002

Bulvární noviny zbožňovaly místopředsedkyni Demokratické strany Merete Lynggaardovou za všechno, co ztělesňovala, říkala i dělala. Za ostré výpady od řečnického pultu v parlamentu i za nedostatek vážnosti vůči premiérovi a jeho nohsledům. Za její ženské vnady, šibalské oči a svůdné dolíčky ve tvářích. Milovaly ji pro její mládí a úspěch, ale ze všeho nejvíc pro to, že přiživovala spekulace o tom, proč se tak nadaná a krásná žena dosud nikdy neobjevila na veřejnosti v doprovodu nějakého muže.

Díky Merete Lynggaardové šel bulvární tisk dobře na odbyt. Ať už byla lesbička nebo ne, byla pro ně vděčným tématem.

A Merete to o sobě moc dobře věděla.

„Proč si nevyjdete s Tagem Baggesenem?“ dorážela na ni sekretářka, když se s Merete vyhýbaly kalužím na parkovišti u Christiansborgu, kde sídlil parlament. Mířily k malému modrému audi. „Je mi jasný, že by si s vámi rád vyšel kdekdo, ale on je do vás úplnej blázen. Kolikrát se vás už pokusil někam pozvat? Spočítala jste si vůbec, kolik vzkazů už vám nechal na stole? Dneska tam taky jeden máte. Merete, proč mu nedáte šanci?“

„Tak mu ji dejte sama.“ Merete hodila hromadu složek na zadní sedadlo vozu. „Co bych si s ním, prosím vás, asi tak počala, s nějakým mluvčím za odbor dopravy ze strany Radikální střed? Nevíte náhodou? Copak jsem nějakej kruháč v Herningu?“

Merete pohlédla ke zbrojnici. Fotografoval tam nějaký muž v bílém baloňáku. Nefotí i ji? Otřásla se. Pocit, že ji někdo sleduje, ji začínal obtěžovat. Jsem úplně paranoidní, napadlo ji. Už bych si asi měla odpočinout.

„Tagu Baggesenovi je pětatřicet a vypadá božsky. No, možná by mohl trochu shodit. Ale má usedlost ve Vejby a mám dojem, že ještě něco dalšího v Jutsku. Co byste chtěla?“

Merete se na ni podívala a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Jo, je mu pětatřicet a bydlí u mámy. Víte co, Marianne, nechte si ho sama. Vždyť jste jím úplně posedlá. Já vám ho nechám, je váš!“

Vzala sekretářce z náruče komínek spisů a položila je na sedadlo vedle ostatních. Hodiny na palubní desce ukazovaly 17.30. Už má zpoždění.

„Budete jim dnes večer ve sněmovně chybět, Merete.“

„No a co?“ odvětila a pokrčila rameny. Když vstoupila do politiky, dohodla se s předsedou poslaneckého klubu Demokratické strany, že po šesté hodině večer je volná, pokud se nebude konat nějaké důležité a neodkladné zasedání výboru či hlasování. „To nebude žádný problém,“ ujistil ji tehdy, dobře si vědom toho, kolik hlasů jim přinesla. Takže by to neměl být problém ani dnes.

„A kam tak spěcháte?“ naklonila sekretářka zvídavě hlavu k rameni. „Jakpak se jmenuje?“

Merete se na ni zlehka usmála a přibouchla jí dveře před nosem. Je na čase, aby Marianne Kochovou vyměnila.

3) 2007

Vedoucí oddělení vražd Marcus Jacobsen měl v kanceláři vždycky nepořádek, ale nijak ho to nevyvádělo z míry. Považoval to za pouhý vnější jev, uvnitř se cítil naprosto spořádaný. Ve své zkušené mysli měl vše pečlivě srovnané, žádný detail mu nikdy neunikl, dokonce i po deseti letech si pamatoval všechno do puntíku.

Jen v situacích, jako byla tato, kdy jeho pracovnu zaplnili do posledního koutku blízcí spolupracovníci, kterým nic neunikne a kteří se museli vyhýbat přetékajícím stolkům s důkazním materiálem, mu to nebylo příjemné. Tehdy svůj nepořádek, připomínající chaos o soudném dni, přehlížel s určitou nelibostí.

Přiložil k ústům otlučený hrnek se Sherlockem Holmesem a pořádně si usrkl vychladlé kávy. Snad už podesáté si toho rána vzpomněl na poloprázdnou krabičku cigaret, kterou měl v kapse. Dneska už si nezapálí ani na dvoře. Zpropadené nařízení, pomyslel si.

„Poslouchej!“ obrátil se Marcus Jacobsen na svého náměstka Larse Bjorna, kterého požádal, aby po poradě ještě počkal v kanceláři. „Jestli si nedáme pozor, tak nám ten případ zavražděného cyklisty v parku ve Valby dá pořádně zabrat,“ promluvil Jacobsen.

Lars Bjorn přikývl. „Jo, a na to, že se ke skupině vrátil Carl Morck a hned si zabral čtyři naše nejlepší vyšetřovatele, na to se vykašleme? Lidi si na něj stěžují, a hádej komu?“ Zabořil si prst do hrudníku, jako kdyby byl jediný na světě, kdo musí poslouchat lidské nářky.

„Chodí pozdě,“ pokračoval Bjorn, „sekýruje lidi, vrtá se v případech, neodpovídá na výzvy, v kanceláři má bordel, a aby toho nebylo málo, tak volali z ústavu soudního lékařství a stěžovali si na něj kvůli nějakýmu telefonnímu hovoru. Kluci ze soudního lékařství! Chápeš? To je co říct, vždyť ty jen tak něco nerozhází! Bez ohledu na to, co se mu stalo, s ním musíme něco udělat. Jinak vážně nevím, jak by naše oddělení mohlo fungovat dál.“

Marcus povytáhl obočí. Sám viděl Carla jinak. Vlastně ho měl rád, jen ta skepse v jeho očích a kousavé poznámky, ty by opravdu dokázaly umořit každého. „No, máš pravdu, jediný, kdo s ním v práci vydržel, byli Hardy s Ankerem. Jenže to byly naprosté výjimky.“

„Marcusi, lidi to neřeknou přímo, ale ten chlap je jak osina v zadku, a to byl mimochodem vždycky. Nehodí se k nám, musíme spolu úzce spolupracovat, a on je jako kolega od začátku beznadějný případ. Proč sis ho vlastně z Bellahoj bral?“

Šéf se podíval Bjornovi zpříma do očí. „Vždycky byl a pořád je vynikající vyšetřovatel, Larsi. Proto.“

„No tak dobře, chápu, že ho nemůžeme jen tak zničehonic vyhodit, a v téhle situaci už vůbec ne, ale Marcusi, musíme s ním něco udělat.“

„Je u nás sotva týden od skončení nemocenské, takže mu musíme dát šanci. Co kdybychom ho trochu víc šetřili a chránili?“

„To nemyslíš vážně! Poslední dobou máme víc případů, než na kolik stačíme. A některý jsou navíc velký případy, to přece víš. Požár v ulici Amerikavej - je spojený s vraždou, nebo není? Loupež v ulici Tomsgardsvej, při které zabili jednoho z klientů banky. Znásilnění v Tarnby, kdy ta dívka zemřela. Pobodaný nožem v klučicí partě v Sydhavnu, zavražděný cyklista v parku ve Valby. Mám pokračovat? K tomu si připočti všechny staré případy, s některýma jsme zatím vůbec nepohnuli. Jenže s vedoucím, jako je Morck, s takovým těžkopádným, nevrlým, nudným bručounem, co se chová hnusně ke kolegům, se ti každá skupina hned rozloží. Všem nám tady vadí, Marcusi. Pošli Carla k šípku, ať sem přijde mladá krev. Vím, že to zní drsně, ale je to můj názor.“

Musel mu dát za pravdu. Dobře si své lidi během schůze prohlédl, byli zamlklí, uzavření a unavení. Opravdu neměl v úmyslu nechat je na holičkách.

Náměstek přešel k oknu a upřel pohled na protější stranu ulice. „Mám nápad, myslím, že jsem vymyslel řešení, i když po nás možná skočí odbory, ale doufám, že ne.“

„Sakra, Larsi, s odbory si nechci nic začínat. Jestli máš v úmyslu snížit mu plat, půjdou nám po krku.“

„Zbavíme se ho, ale poletí obloukem přímo o patro výš. My ho povýšíme!“

„No nazdar.“ Na tohle si Marcus bude muset dát pozor. Jeho náměstek je neobyčejně zdatný detektiv s obrovskými zkušenostmi, vyřešil spoustu případů, ale o personální politice se ještě má dost co učit. Tady se jen tak nepropouští, ať už cesta těch, kdo odcházejí, vede kamkoliv. „Říkáš, že bys ho povýšil? A jak, prosím tě? Kdo mu podle tebe to místo asi tak uvolní?“

„Je mi jasný, žes byl vzhůru skoro celou noc, a od rána tu byl frmol kvůli té zpropadené vraždě ve Valby, takže nevíš, co je novýho. Nezaslechl jsi náhodou, co se dnes dopoledne stalo v Christiansborgu?“

Jacobsen zavrtěl hlavou. Od té chvíle, co došlo ke zvratu v případu zavražděného cyklisty, měl dnes opravdu práce nad hlavu. Až do včerejšího večera měli dobrou, věrohodnou svědkyni. Věděla toho evidentně víc, než vypověděla, takže si byli jistí, že promluví, už to bylo na spadnutí, když vtom se nečekaně uzavřela a nevydala už ani hlásku. S největší pravděpodobností někomu z jejích blízkých vyhrožovali. Vyslýchali ji dál, dokud nebyla úplně vyždímaná, mluvili i s jejími dcerami a matkou, ale nikdo ani necekl. Dostaly zkrátka strach. Ne, Marcus se opravdu moc nevyspal, takže kromě titulků ranních novin neměl o ničem ani ponětí.

„Jde zase o Stranu Dánska?“ zeptal se.

„Přesně. Jejich politicko-právní mluvčí znovu podala návrh v duchu dosavadní policejní politiky a tentokrát získá většinu. Projde to, Marcusi, tentokrát si Piv Vestergardová prosadí svou.“

„To není možné!“

„Ale je, hřímala za pultíkem dobrých dvacet minut a vládní strany ji samozřejmě podpořily, i když Pravice se pochopitelně vzpouzela.“

„A?“

„No co myslíš? Přišla se čtyřmi příklady ošklivých odložených případů, které by podle jejího mínění bylo v zájmu veřejnosti potřeba vyřešit. A podobných lahůdek měla v záloze víc, to si piš.“

„Do háje! Ona si snad myslí, že je odkládáme jen tak z plezíru nebo co!“

„Naznačila, že k tomu dochází u určitého druhu případů.“

„Co je to za nesmysl! Jakého určitého druhu?“

„Upozornila mimo jiné na ty, ve kterých se obětí zločinu stali členové Strany Dánska nebo liberálové. Týkalo se to celostátních případů.“

„Husa jedna, vždyť nemá všech pět pohromadě!“

Náměstek zavrtěl hlavou. „To bych tak jistě netvrdil. Tohle byl jen začátek, pak vytáhla samozřejmě i zmizelé děti, téměř teroristické útoky na politické organizace a případy obzvláště bestiálních vražd.“

„No jo, snaží se získat co nejvíc hlasů, o to jí jde.“

„Jasně že jde po hlasech, mohlo to jít úplně mimo sněmovnu. Všem jde o hlasy, proto teď všechny strany zasedají vedle na ministerstvu spravedlnosti. Části spisů poslali bleskově finančnímu výboru a podle mě budeme mít do čtrnácti dnů na stole rozhodnutí, kdyby tě zajímal můj názor.“

„A mohl bys mi upřesnit, čeho se to rozhodnutí bude týkat?“

„No že na kriminálce vznikne nové oddělení. Navrhuje, aby se jmenovalo oddělení Q podle volebního označení Strany Dánska. Nejsem si jistý, jestli to neměl být vtip, ale určitě nás to nemine.“ Sarkasticky se zasmál.

„A smysl toho všeho?“

„No, zkrátka a dobře by se to oddělení mělo zabývat tím, čemu říkají případ hodný zvláštní pozornosti.“

„Věnovat se případům hodným zvláštní pozornosti,“ podivil se Jacobsen. „Jo, to je opravdu krásný vestergardovský výraz, zní to skvěle. A kdo bude rozhodovat o tom, které případy si toto vzletné označení zaslouží? To neříkala?“

Lars Bjorn jen pokrčil rameny.

„Fajn, takže ona chce, abychom dělali to, co už stejně děláme. A to je všechno? Co je nám do toho?“

„Zřídit oddělení má za úkol státní policie, ale administrativně bude podle všeho spadat pod kodaňské oddělení vražd.“

Jacobsen vytřeštil oči. „To není možné! Co má znamenat to administrativně?“

„My navrhneme rozpočet a povedeme účetnictví. Zajistíme personál a mimo jiné taky místnosti.“

„To nechápu, kodaňský útvar má řešit stoleté případy odněkud z Hjorringu? To se krajům moc líbit nebude. Budou chtít poslat na hlavní útvar své zástupce.“

„To bude hračka. Dá se to prezentovat jako úleva krajům, takže to nebudou brát jako úkol navíc.“

„To znamená, že pod naši střechu přibudou přivandrovalci na beznadějné případy a my jim budeme krýt záda? Děláš si legraci, to nemůžou myslet vážně.“

„Počkej, Marcusi, poslouchej mě. Jednalo by se jen sem tam o pár hodin a týkalo by se to pár zaměstnanců. O nic nejde.“

„Ale nevypadá to tak.“

„Dobře, tak to dostaneš naservírovaný natvrdo, bez pardonů, je to jasné?“

Vedoucí oddělení si promnul čelo. Copak si může vybírat?

„Marcusi, jsou v tom prachy.“ Bjorn udělal dramatickou pauzu a naléhavě pokračoval. „Není jich moc, ale dost na to, abys zaměstnal jednoho člověka a převedl na naše oddělení pár milionů. Je to zvláštní nařízení, kterému nesmí nic stát v cestě.“

„Jo takhle! Pár milionů?“ soustředěně přemýšlel Jacobsen. „Dobře, dobře!“

„Není to geniální? Oddělení založíme raz dva. Marcusi, oni počítají s tím, že se budeme cukat, ale my je převezeme. Vyjdeme jim vstříc a navrhneme rozpočet, ve kterém se vyvarujeme specifikace ceny za jednotlivé úkony do koruny a na místo vedoucího nového oddělení dosadíme Carla Morcka. Nebude mít zas tak moc co řídit, protože na to bude sám, všichni ostatní se budou držet v uctivé vzdálenosti, to ti garantuju.“

„Carl Morck bude vedoucím oddělení Q?“ Marcus si představil oddělení, které se hravě protluče za méně než milion ročně, včetně cestovních výdajů, odborných expertiz a podobných záležitostí. Když si zažádají o pět milionů ročně na provoz, zbude jim víc peněz pro týmy pracující na vraždách, a hlavně by se pak mohli věnovat starším případům, sice ne případům oddělení Q, ale něčemu podobnému. Chce to hlavně prostupné hranice, ty jsou klíčem ke všemu, ale geniální nápad to nepochybně je.

4) 2007

Hardy Henningsen byl nejvyšší policista, jaký kdy na stanici pracoval. Podle vojenské knížky měl dva metry a sedm centimetrů, to však nebylo rozhodující. Při zadržení to byl vždy Hardy, kdo se ujal slova, takže si všichni byli nuceni svá práva vyslechnout v záklonu, což na většinu z nich patřičně zapůsobilo.

Ovšem v současné době se Hardyho výška nezdála být právě výhodou. Carl měl dojem, že Hardyho dlouhé ochrnuté nohy leží v posteli stále pokrčené. Navrhl sestře, aby se u postele uřízla dolní pelest, ale tak daleko její kompetence zřejmě nesahaly.

Hardy na to neřekl ani slovo, ostatně nevyjadřoval se vůbec k ničemu. Měl nepřetržitě zapnutou televizi a návštěvám, které proudily dovnitř a ven, nevěnoval pozornost. Ležel v Hornbaeku ve specializovaném rehabilitačním ústavu pro pacienty s poruchami míchy a pokoušel se žít. Rozmělňoval potravu a hýbal trochu ramenem, což bylo to jediné, nad čím měl od krku dolů vládu, a v neposlední řadě dovolil zdravotnickému personálu lopotit se s jeho nemotorným tělem. Když ho omývali v rozkroku, napichovali mu kanyly a vyměňovali pytlík s výkaly, jen zíral do stropu. Hardy toho zkrátka už moc nenamluvil.

„Jsem zpátky na stanici, Hardy,“ ozval se Carl a urovnal mu přikrývku. „Dělají na tom případu, co to dá. Ještě sice nic nemají, ale ty, co po nás stříleli, určitě najdou.“

Hardyho těžká víčka se ani nezachvěla. Nevěnoval pozornost ani Carlovi, ani rádoby žhavé reportáži ve zprávách na kanálu TV2 o vyklizení alternativní scény v Ungdomshusetu. Už se ani nezlobil. Carl mu rozuměl víc než kdokoliv jiný, nicméně se mu nepřiznal, že taky na všechno kašle. Bylo mu úplně jedno, kdo po nich střílel. K čemu by mu to bylo? Jestli to neudělal ten, tak to byl někdo jiný, mezi lidmi narazíš na nejrůznější grázly.

Kývl na sestru, která vešla do pokoje s čerstvou infuzí v ruce. Při poslední návštěvě ho požádala, aby počkal venku, než Hardyho obstará. Carl se odmítl hnout z místa a ona si to velmi dobře zapamatovala.

„Á, to jste vy?“ vyklouzlo jí podrážděně a významně se zadívala na hodinky.

„Hodí se mi to takhle líp, než půjdu do práce. Není to doufám problém?“

Znovu mrkla na hodinky. Pomyslela si, že nemusí chodit do práce právě časně.

Chopila se Hardyho paže a prohlédla mu kanylu připevněnou na hřbetě ruky. Vtom se otevřely dveře a vstoupila fyzioterapeutka, kterou čekala nelehká práce.

Poplácal přikrývku v místě, kde se rýsovala Hardyho pravá paže. „Děvčata si tě taky chtějí trochu užít, takže, kamaráde, já padám. Zítra se stavím o trošku dřív a pokecáme. Drž se.“

Zápach léčiv se za ním táhl až na chodbu, kde se musel opřít o stěnu. Košile se mu lepila na záda a pot z podpaží prosakoval do dalších centimetrů látky. Ode dne, kdy došlo k přestřelce, mu k tomu stačilo málo.

Hardy s Carlem a Ankerem dorazili na místo činu jako obvykle první, dřív než všichni ostatní. Přesně podle předpisů si oblékli bílé jednorázové kombinézy, rukavice, nasadili si masky a síťky na vlasy. Cesta ze stanice jim netrvala dlouho, od nálezu těla staršího muže s hlavou provrtanou hřebíkem neuplynula ani půlhodina.

Měli by mít dost času na ohledání, než se přižene starej. Byl totiž, jak věděli, u policejní ředitelky na restrukturalizační poradě. Jakmile se o věci dozví, objeví se co nevidět i s doktorem, protože Marcus Jacobsen by nikdy nedal přednost kancelářské práci před místem činu.

„V okolí domu technici asi ostrouhají,“ prohlásil Anker a začvachtal nohou v půdě rozmáčené nočním deštěm.

Carl se rozhlédl po zemi, ale neviděl žádné jiné stopy než od sousedových dřeváků. Dům vypadal jako bývalý armádní objekt, prodaný někdy v šedesátých letech. Tehdy byl určitě pěkný, což se o něm dnes rozhodně říct nedalo. Měl propadlý krov, děravou střechu, souvislé omítky nebylo nikde víc než dva lokty a vlhkost také udělala své, i jmenovka Georga Madsena napsaná lihovou fixou byla napůl rozpitá. Všemi škvírami se ven dral puch rozkládající se mrtvoly, zkrátka se jednalo o vcelku prima stavení.

„Promluvím se sousedem,“ navrhl Anker a obrátil se k muži, který na ně už půl hodiny trpělivě čekal. K verandě skromného obydlí to bylo nanejvýš pět metrů. Až tu barabiznu strhnou, bude mít docela slušný výhled.

Hardy snášel mrtvolný pach ze všech nejlépe. Snad proto, že byl vysoký a nahoře už to nebylo tak zlé, anebo měl možná horší čich než ostatní. Tentokrát to opravdu stálo za to.

„Fuj, ten ale strašně smrdí,“ nadával Carl v chodbě, když si nazouval modré igelitové návleky.

„Otevřu okno,“ oznámil Hardy a vyšel ze stísněné předsíně do vedlejší místnosti.

Carl postupoval dál do malého obývacího pokoje. Spuštěnými žaluziemi nepronikalo dovnitř příliš mnoho světla, ovšem dost na to, aby spatřili v rohu opřenou postavu s šedozelenou kůží a rozpraskanými puchýři ve tváři. Z nosu jí vytékala řídká, načervenalá tekutina a knoflíky na košili držely k prasknutí napnutou látku svírající nafouklý hrudník. Oči měly konzistenci vosku.

„Hřebík v hlavě pochází patrně z plynové nastřelovací pistole Paslode,“ hlásil Hardy zezadu a natahoval si bavlněné rukavice. „Leží vedle na stole, spolu s akuvrtačkou. Musíme si ověřit, jak dlouho vydrží bez nabíjení.“

Chviličku pokračovali v obhlídce místnosti ve dvou, pak se připojil i Anker.

„Soused tu bydlí od šestnáctého ledna,“ spustil Anker, „což je deset dní, a mrtvého během té doby nikdy venku neviděl.“ Ukázal na mrtvolu a rozhlédl se po místnosti. „Usadil se na verandě, aby si užil špetku globálního oteplování, a ucítil zápach. Je z toho chudák trochu mimo. Možná by se na něj měl kouknout doktor, až ohledá mrtvolu.“

Co se stalo v následující chvíli, Carl nikdy nikomu přesně neřekl, a všichni jeho mlčení respektovali. Většinou se domnívali, že byl mimo sebe. On si však naopak pamatoval všechno naprosto přesně, jen při vyprávění nechtěl zacházet do detailů.

Zaslechl, že někdo přichází z kuchyně, ale nevšímal si toho. Možná to bylo tím puchem anebo si myslel, že dorazili technici.

O pár vteřin později koutkem oka zaznamenal, jak do místnosti vrazila postava v červené kostkované košili. Napadlo ho, že by měl vytáhnout zbraň, ale neudělal to. Reflexy nezafungovaly. Místo toho upadl do šoku, když Hardyho zasáhla do zad první střela a při pádu strhl Carla pod sebe. Pod neuvěřitelnou tíhou Hardyho prostřeleného těla se Carlovi zkroutila páteř a prasklo mu v koleni.

Střelba pokračovala, Ankera zasáhli do hrudníku a Carla do spánku. Naprosto jasně si vzpomínal, jak ležel pod těžce oddechujícím Hardym, jehož krev prosakovala kombinézou a na zemi se mísila s Carlovou. Pachatelé prošli kolem nich a Carl stále myslel na svou pistoli za pasem.

Na zemi za ním ležel Anker a pokoušel se otočit. Zločinci se dohadovali v malé místnůstce za předsíní. Neuběhlo ani deset vteřin a vrátili se do pokoje. Carl slyšel, jak se je Anker pokoušel zastavit. Později se doslechl, že na ně vytáhl i zbraň.

Odpovědí na Ankerovu výzvu byla ještě jedna rána; zasáhla ho přímo do srdce, až se podlaha zatřásla.

To bylo všechno. Útočníci zmizeli kuchyňskými dveřmi a Carl se nehýbal, nejevil známky života, ani když dorazil doktor. Později mu lékař se šéfem řekli, že si zpočátku mysleli, že je mrtvý.

Ležel dlouho jako omámený, hlavou se mu honily zoufalé myšlenky. Nahmatali mu pulz a odvezli ho spolu s ostatními. Oči otevřel až v nemocnici. Všichni se shodli na tom, že mu v nich vyhasla jiskra.

Měli za to, že to způsobil šok, ale bylo to pocitem viny.

„Můžu vám nějak pomoct?“ otázal se ho třicátník v bílém plášti.

Carl se odlepil od stěny. „Byl jsem u Hardyho Henningsena.“

„Jste příbuzný?“

„Ne, jsme kolegové. Vedl jsem Hardyho tým na kriminálce.“

„Ach tak.“

„Jak to s Hardym vypadá? Bude zase chodit?“

Mladý lékař se trochu odtáhl, čímž naznačil, že po tom, jak se má jeho pacient, Carlovi nic není. „Bohužel můžu podávat informace jen nejbližším příbuzným, jak jistě víte.“

Carl chytil doktora za paže. „Byl jsem tam s ním, když se to stalo, chápete? Taky mě postřelili, dalšího kolegu zabili. Byli jsme v tom všichni, proto to chci vědět. Bude zase chodit? Můžete mi to říct?“

„Je mi líto.“ Lékař se vyprostil z Carlova sevření. „Jistě se vám podaří získat dostatek informací o zdravotním stavu Hardyho Henningsena úřední cestou, já vám je sdělit nemůžu. Oba musíme dělat svou práci.“

Z doktůrka čišela úporná snaha o autoritu. Přesně dávkované fráze a lehce pozdvižené obočí na Carla zapůsobily jako vstřik benzínu do spalovacího motoru. Mohl mu jednu vrazit, ale raději ho chytil za límec a přitáhl si ho k sobě. „Dělat svou práci, říkáš,“ procedil mezi zuby, „koukej si dávat bacha na ten svůj nanicovatej ksicht, když se takhle vytahuješ, jasný, kámo?“ Svíral límec tak pevně, že doktor sotva popadal dech. „Když tvoje dcera nepřijde do deseti večer domů, jak měla, tak my lítáme od čerta k ďáblu a snažíme se ji najít, a když někdo znásilní tvou ženu nebo když ti z parkoviště zmizí posranej béžovej bavorák, tak je to taky na nás. Když máš nějaký potíže, tak jsme vždycky u toho. Už se ti rozsvítilo, ty hnido? Ještě jednou se tě teda zeptám, jestli bude Hardy chodit.“

Carl povolil límec a doktůrek zalapal po dechu. „Jezdím mercedesem a nejsem ženatý,“ odtušil. Trefil do černého; poznal, v jakém stavu se Carl nachází, nejspíš to brali v kurzu psychologie, vtěsnaném mezi přednášky z anatomie. Kapka humoru dokáže odzbrojit, jak se asi učili, ale na Carla to neplatilo.

„Ty zkurvenej hajzlíku, víš, co je to arogance?“ zasípal Carl. „Mazej na ministerstvo zdravotnictví, tady je tě škoda,“ dodal a odstrčil ho od sebe.

V kanceláři na něho čekali oba dva, vedoucí oddělení i náměstek. Zneklidňující důkaz toho, že doktůrkův jekot překonal tlusté zdi nemocnice a dolehl až sem. Chvíli si je prohlížel, ale nevypadali na to, že by mu chtěli něco vytýkat, spíš se zdálo, že jejich kancelářské mozky osvítil nějaký pošetilý nápad. Sledoval, jak si vyměňují významné pohledy. Nebo to zavánělo záchranou a pomocí? Zase ho nechají hospitalizovat, aby si pohovořil s psychologem o tom, jak naložit s posttraumatickým stresem? Má se zase připravit na pána s hlubokým pohledem, který se pokusí proniknout do nejzazších koutů Carlovy mysli, aby odhalil, co bylo vyřčeno a co zamlčeno? Tak to si klidně můžou strčit za klobouk, Carl v tom má jasno. Z toho, co ho trápí, se člověk jen tak nevymluví. Schylovalo se k tomu už dlouho a záležitost na Amageru byla jen poslední kapkou.

Ať táhnou k čertu.

„Podívej se, Carle,“ začal Jacobsen a prohlížel si Carlův prázdný stůl. „Lars a já jsme probírali tvou situaci a myslíme si, že jsme se v tvém případě dostali svým způsobem na rozcestí.“

Znělo to jako vyhazov. Carl zabubnoval prsty do stolu a zapíchl pohled někam nad hlavu svého šéfa. Copak ho chce vyhodit? To mu jen tak neprojde.

Zadíval se na Tivoli a na nebe nad ním, kde se hrozivě kupily mraky. Jestli ho vyhodí, zmizí odsud dřív, než začne lít. Na místní odboráře se vykašle, půjde rovnou na ústředí svazu na bulvár H. Ch. Andersena. Vyrazit dobrého kolegu jen týden po návratu z nemocenské a dva měsíce po tom, co byl postřelený a ztratil dva výborné parťáky, to si nenechá jen tak líbit. Ať nejstarší policejní odborový svaz na světě ukáže, jestli dostojí své pověsti.

„Je mi jasné, že je to pro tebe trochu nahonem, ale rozhodli jsme se, že ti umožníme menší změnu prostředí, totiž abychom mohli lépe využít tvých vynikajících vyšetřovatelských schopností. Povýšíme tě na místo vedoucího nového oddělení, oddělení Q. Tvým úkolem bude zahájit vyšetřování odložených případů se zvláštním přínosem pro společnost. Tedy případy hodné zvláštní pozornosti, abych tak řekl.“

No nazdar, pomyslel si Carl a opřel se plnou vahou do židle.

„A povedeš oddělení sám, ostatně nikdo jiný se na to nehodí líp než ty.“

„Já, jo?“ protočil Carl panenky.

„Poslechni, Carle, máš za sebou těžké období a tahle práce je pro tebe jak dělaná,“ přisadil si Bjorn.

Co ty o tom můžeš vědět, ty ubožáku? pomyslel si Carl.

„Pojedeš úplně samostatně, po poradě s policejními řediteli krajských útvarů vybereme pár případů a ty si je sám seřadíš podle důležitosti a zvolíš si vlastní pracovní postup. Máš otevřené konto na cestovní výdaje, jen nám každý měsíc odevzdáš vyplněný výkaz,“ neopomenul doplnit šéf.

Carl se zamračil. „Cos to říkal? Sejdou se policejní ředitelé krajských útvarů?“

„No jistě, je to celostátní akce. Proto nemůžeš sedět s bývalými kolegy. Vytvořili jsme u nás úplně nové, samostatné oddělení. Právě ti zařizujeme kancelář.“

Chytře si to vymysleli, takhle už nebudou muset poslouchat žádné další stížnosti, blesklo Carlovi hlavou. „Dobře, takže kde mám tu novou kancelář, jestli se smím zeptat? Nedostanu snad tu tvou?“ řekl nahlas.

Marcus Jacobsen se rozpačitě usmál. „Kde máš kancelář? No, momentálně ve sklepě, ale s tím by se snad později dalo něco dělat. Nejdřív se to musí celé rozběhnout a pak se uvidí. Jestli nebude procento vyřešených případů patřičně vysoké, tak ti nemůžu nic slíbit.“

Carl se ještě jednou zadíval na mraky. Ve sklepě, říkali, takže mají v plánu ho zlomit. Dají ho na samotku, nechají ho vymrznout, izolují od ostatních, dokud ho úplně nezdeptají. Jako by v tom byl nějaký rozdíl, jestli se to bude dít v patře, nebo v podzemí. Stejně si bude dělat, co chce, a to pokud možno vůbec nic.

„Mimochodem, jak se daří Hardymu?“ otázal se šéf po delší odmlce.

Carl pohlédl na šéfa; to bylo poprvé, co se ho na Hardyho zeptal.

5) 2002

Večery měla Merete jen a jen pro sebe. Na každém metru vozovky mizejícím pod autem zanechávala kousky své osobnosti, které nepatřily do života ležícího za tisovým plotem v Magleby. V okamžiku, kdy zabočila k ospalým polím před Stevnsem a přejela most přes Tryggevaeldský potok, svou proměnu završila.

Uffe seděl jako obyčejně na pohovce, před sebou měl na kraji stolku studený čaj a televizi zesílenou na maximum. Merete zajela autem do garáže, přešla přes dvůr k zadnímu vchodu a oknem ho uviděla zcela zřetelně, jako vždycky. Tichého a nehybného.

V prádelně si vyzula lodičky a odložila aktovku na plynový kotel, kabát pověsila v předsíni a spisy položila v pracovně na stůl. Vrátila se do prádelny, svlékla si kalhotový kostým od Filippy K., přehodila ho přes židli vedle pračky, z háčku stáhla župan a vklouzla do domácích pantoflí. Právě takhle to měla ráda. Nebyla z těch, kdo ze sebe musí pracovní den spláchnout sprchou, jakmile se vrátí domů.

Z igelitové tašky vylovila po krátkém pátrání kávové bonbony Hopjes. Teprve až se jí na jazyku rozlila známá chuť a stoupla jí hladina cukru v krvi, byla připravená vydat se do obývacího pokoje.

Teprve tehdy zavolala: „Ahoj, Uffe, už jsem doma.“

Vždy provedla tentýž rituál. Věděla, že Uffe viděl světla auta od okamžiku, kdy se přehoupla přes kopec, ale ani jeden z nich netoužil po kontaktu dřív, než nastal pravý čas.

Posadila se naproti němu a pokusila se zachytit jeho pohled. „Haló, pane, sleduješ zprávy kvůli Trině Sickové?“ Zašklebil se, ale oči z televizní obrazovky nespustil.

„Ty zlobíš, viď?“ Vzala ho za ruku, jako obyčejně teplou a měkkou. „Ale Lotte Mejlhedeovou máš radši, nemysli si, že to nevím.“ Pomalu se usmál. Navázali spolu s Merete kontakt a Uffe vypadal spokojeně.

Podívala se na obrazovku a zachytila poslední dva příspěvky televizních zpráv. V prvním Rada pro výživu požadovala zákaz průmyslové výroby kyselin z velrybího tuku, ve druhém šlo o beznadějnou obchodní strategii Dánských drůbežáren podporovanou státem. Oba případy jí byly důvěrně známé, pracovala na nich dvě noci.

Přisedla si k Uffovi, vískala ho ve vlasech, kde se mu přes celé temeno táhla dlouhá jizva. „Vstávej, lenochu, jdeme něco zbaštit.“ Volnou rukou chňapla po polštářku a přetáhla ho s ním po zádech; radostně vyjekl a pokusil se jí rukama nohama ubránit, dokud ho nepustila, nepřeskočila pohovku jako kamzík a nezamířila ke schodům.

Zabralo to pokaždé. Výskal blahem, nemotorně ji následoval a pomalu uvolňoval přes den nastřádanou energii. Za neutuchajícího povykování prosupěli jako vláček o dvou vagonech celým horním patrem, seběhli po schodech dolů, vyběhli až ven před garáž, vrátili se přes obývací pokoj a skončili v kuchyni. Po chvilce už si u televize pochutnávali na večeři, kterou jim připravila hospodyně. Včera se dívali na Mr. Beana, předevčírem na Chaplina a dnes si zase pustí Mr. Beana. V jejich videotéce se nacházely výhradně filmy, které měl rád Uffe. Vydržel se dívat nanejvýš půl hodinky, potom usnul. Merete ho přikryla a nechala spát dole na pohovce. V průběhu noci přišel sám nahoru do ložnice, chytil Merete za ruku a trošku pochrupával na své straně manželské postele, dokud neusnul. Až když tvrdě spal a tiše přitom odfukoval, rozsvítila Merete lampu a začala s přípravou na další den.

Tímto způsobem trávila večery i noci, protože takhle to měl Uffe rád. Její sladký, nevinný malý bráška, roztomilý, němý Uffe.

6) 2007

Dveře, na kterých byl již jistě připevněný mosazný štítek s nápisem Oddělení Q, byly vysazené z pantů a opíraly se o trubky topení, vinoucí se sklepem, a hned vedle stálo deset poloprázdných kbelíků se zaschlou barvou; to celé mělo představovat Carlovu novou kancelář. U stropu viselo pět zářivek, které po určité době způsobovaly úporné bolesti hlavy. Ale stěny byly pěkné - až na barvu připomínající nátěry, kterými se pyšnila zdravotnická zařízení bývalého východního bloku.

„Třikrát bravo Marcusi Jacobsenovi,“ zabručel Carl a pokusil se získat přehled o situaci.

Posledních sto metrů, které musel cestou ke kanceláři urazit, nepotkal ani živáčka. Na tomto konci sklepa se nevyskytovali ani lidé, ani denní světlo, vzduch či cokoliv, co by narušovalo dojem, že se člověk ocitl na souostroví Gulag. Nic nepřipomínalo film Lampasy z jednaosmdesátého s Billem Murrayem víc než tohle.

Na stole svítily dva zbrusu nové počítače a z nich trčely smotky kabelů. Jeden patrně připojili na intranet, druhý ke zbytku světa. Dvojku si poplácal, podle libosti mu umožní trávit hodiny surfováním na internetu. Nebude muset dodržovat žádná otravná omezení kvůli bezpečnosti centrálního serveru, což je vždycky obrovská výhoda. Poohlédl se po něčem, co by mohl použít jako popelník, a vyklepal z krabičky první peprmintovou cecilku. Kouření vázně škodí vám i lidem ve vašem okolí, přečetl si na krabičce. Pozorně se rozhlédl po místnosti. Těch pár stinek, co tu někde brouzdá, to rozdejchá. Zapálil si a pořádně potáhl. Není to tak špatné být šéfem vlastního oddělení.

„Materiál ti pošleme rovnou dolů,“ tvrdil Marcus Jacobsen, ale kromě archu papíru o velikosti A5 a prázdných zásuvek tu nic nebylo. Mohl by se tu trošku zařídit, než mu něco pošlou. Ale do ničeho se mu nechtělo, nepotřeboval nic zařizovat, dokud za ním s něčím nepřijdou.

Zajel kancelářskou židlí blíž k hraně psacího stolu, posadil se a pohodlně se uvelebil s nohama na stole. Takhle doma proseděl většinu nemocenské. V prvních týdnech se jen díval do prázdna, kouřil a pokoušel se nemyslet na tíhu Hardyho nehybného těla a na Ankerovo chroptění pár vteřin před smrtí. Později bloumal na internetu, bez plánu a bez cíle, jen aby se otupil, a v tom teď mínil pokračovat. Mrkl na hodinky. Už má odpracovaných pět minut, brzy bude moct jít domů.

Carl bydlel v Allerodu, protože tam chtěla bydlet jeho žena, než ho opustila a odstěhovala se do zahrádkářské kolonie v Islevu. Přesně si vzpomínal, jak k tomu tenkrát došlo. Vigga seděla nad mapou Sjaellandu a najednou si uvědomila, že kdyby si chtěla splnit všechna svá přání, musela by tomu odpovídat i jejich finanční situace. A proto ji napadl Allerod, hezké městečko na trase příměstského vlaku na sever od Kodaně. Všude samá pole, les takzvaně v pěší vzdálenosti, pár rozkošných malých obchůdků, kino, divadlo, společenské vyžití v klubech a spolcích a nádavkem obytná zóna ve čtvrti Ronneholtpark. Nadchlo ji to. Za přiměřenou cenu by si mohli koupit dostatečně velkou betonovou řadovku pro sebe a pro jejího syna z prvního manželství a mohli by k tomu získat právo využívat tenisové kurty, plavecký bazén a společenský dům. Ocitli by se v blízkosti polí a slatin a spousty dobrých sousedů, protože v Ronneholtparku spolu všichni dobře vycházejí, jak se dočetla. Tehdy to Carl za žádnou výhodu nepovažoval, protože kdo by sakra věřil takovým výmyslům. Časem však změnil názor. Nebýt přátel z okolí, bůhví jak by to s ním dopadlo. Nejprve od něj odešla žena, ale nechtěla se rozvést a usadila se v chatce. Měla řadu velmi mladých milenců a dost nepříjemný zlozvyk o nich Carlovi vyprávět do telefonu. Syn s ní odmítl dál žít a přestěhoval se zpět ke Carlovi, svému nevlastnímu otci, zrovna když procházel tím nejnesnesitelnějším obdobím puberty. Nakonec došlo ke střelbě na Amageru - a tím se zhroutilo vše, k čemu se Carl kdy upínal: jasná životní náplň a pár kolegů, co neřeší, kterou nohou vstal ráno z postele. Nebýt Ronneholtparku a jeho obyvatel, nejspíš by skončil špatně.

Když přijel domů, postavil jízdní kolo do stojanu pod kuchyňským oknem a zaznamenal, že do domovského přístavu zavítali i další dva jeho obyvatelé. Ze sklepa jako obyčejně hřímala opera, jejíž hlasitost nastavil podnájemník Morten Holland na maximum, a z prvního patra řval na plné pecky tvrdý rock nevlastního syna. Na světě snad nemohla existovat hrůznější zvuková kombinace.

Vstoupil do brány pekelné a až po několikátém zadupání se mu podařilo zneškodnit Rigoletta dole ve sklepě. S klukem to tak hladce nepůjde. Schody nahoru bral po třech a ani se neobtěžoval zaklepat na dveře.

„Jespere, hergot…! Vysklil jsi tím rámusem dole v Pinjevangenu dvě okna. To si zacvakáš,“ zařval z plných plic.

Jenže tohle už kluk jednou slyšel, a tak se dál hrbil nad klávesnicí a nehnul ani brvou.

„Ztlum to,“ zaječel mu Carl přímo do ucha. „Vypni to, nebo ti přeštípnu kabely.“

To trochu zabralo.

Dole v kuchyni mezitím Morten Holland prostřel na stůl. Jeden ze sousedů mu říkal záložní hospodyňka z čísla 73, ale to se pletl. Morten nebyl jen nějaká náhražka, ale ta nejlepší, nejplnohodnotnější hospodyně, jakou kdy Carl měl. Nakupoval, pral, vařil, uklízel a přitom se jeho jemné rty zachvívaly tóny slavných operních árií. A ještě k tomu platil nájem.

„Byl jsi dneska na univerzitě, Mortene?“ zeptal se ho Carl, i když předem věděl, co mu na to řekne. Mortenovi bylo třiatřicet a poslední tři roky strávil pilným studiem. Věnoval se s obrovským nasazením téměř všemu; zanedbával jen ty tři obory, na které se zapsal. Výsledkem byly ohromující znalosti z mnoha oblastí, s výjimkou předmětů, na které pobíral studentskou podporu a kterými by se snad někdy v budoucnu měl živit.

Mortenovo zavalité sádelnaté tělo se zachvělo a otočilo se k němu zády. „Rozhodl jsem se, že přestoupím na občanku.“

Už o tom mluvil dřív, bylo pouze otázkou času, kdy to znovu vytáhne. „Hergot, Mortene, neměl bys nejdřív dodělat politologii?“ neodpustil si Carl otázku.

Morten osolil obsah hrnce, zamíchal a prohlásil: „Většina lidí na politologii volí vládní strany, a to není můj šálek čaje.“

„A jak jsi na to, prosím tě, přišel? Vždyť tam vůbec nechodíš.“

„Byl jsem tam včera a vyprávěl jsem jim vtip o Karině Jensenové.“

„Vtip o političce krajní levice, která skončí jako liberálka? To nemohlo být nic náročnýho.“

„Řekl jsem, že je výjimka potvrzující pravidlo dlouhý vlasy, krátkej rozum, a oni se nesmáli!“

Morten byl přerostlý školák, androgynní bytost, panic, jehož společenské kontakty spočívaly v tom, že prohodil pár slov se zákazníky videopůjčovny, ovšem u boxu s mraženými potravinami dokázal hodiny mluvit o tom, jestli špenát zahušťovat smetanou či nikoliv. Byl zvláštní.

„Mortene, to, že se nesmáli, může mít víc důvodů. Já jsem se taky nesmál, a přitom vládní strany nevolím, kdyby tě to zajímalo.“ Nic naplat, dokud bude Morten ve videopůjčovně slušně vydělávat, může si studovat, co chce. „Takže občanka, jo? A nebude to nuda?“

Morten pokrčil rameny a nakrájel do hrnce pár kousků mrkve. Chvíli mlčel, což u něj nebylo obvyklé, a Carl vytušil, co bude následovat.

„Volala Vigga,“ prolomil konečně Morten ticho hlasem plným obav a přikrčil se. Zpravidla ještě dodával: „Don’t shoot me, I’m only the piano player,“ ale tentokrát mlčel.

Carl na to nereagoval; jestli mu Vigga něco chce, tak ať volá, když je doma.

„Myslím, že je jí v té chatce zima,“ odvážil se Morten pípnout a přitom mocně zakvedlal lžící v hrnci.

Carl se k němu vztekle otočil, ale zarazila ho libá vůně pokrmu. Už dlouho se mu tak nesbíhaly sliny. „Tak zima, jo? A proč nenacpe do kamen ty darmošlapy, se kterýma se tahá!“

„Vo co de?“ ozval se Jesper ve dveřích a kakofonie deroucí se z jeho pokoje otřásala stěnami chodby.

Učiněný zázrak, že ho vůbec slyšeli.

Po třech dnech střídavého zírání do Googlu a na zeď ve sklepě, kdy už znal cestu k toaletě nazpaměť a cítil se odpočatější než kdy předtím, urazil Carl čtyři sta padesát dva kroků do druhého poschodí k bývalým kolegům. Chtěl je požádat, aby řemeslníci už dokončili úpravu sklepa, například aby mu nasadili dveře a on s nimi mohl alespoň třísknout, když už nic jiného. A také jim chtěl opatrně připomenout, že mu ještě nedodali složky s případy. Ne že by to spěchalo, ale nechtěl přijít o práci dřív, než nějakou vůbec dostane.

Snad tiše doufal, že se o něj budou bývalí kolegové zvědavě zajímat, až se na oddělení objeví: jestli není na pokraji zhroucení nebo jestli v podzemí nepřišel o všechnu barvu a není bledý jako smrt. Byl připraven na všetečné a pohrdavé pohledy, velice se však zmýlil. Kolegové se bezhlesně vytratili, bez jediného klopýtnutí zapluli hladce do svých kanceláří a vzduchem se nesl jen zvuk zaklapávají-cích zámků.

„Co se to tu děje?“ zeptal se mladíka, kterého v životě neviděl a který vybaloval jakési bedny v první kanceláři.

Mladý muž mu podal ruku a řekl: „Peter Vestervig, těší mě, jsem z policejní služebny Centrum, mám být ve Viggově skupině.“

„Ve Viggově skupině? Viggo Brinka?“ zeptal se Carl. Viggo, vedoucí týmu? Tak to ho museli jmenovat včera.

„Ano. A vy jste…?“ chopil se mladík Carlovy ruky.

Carl mu zběžně potřásl rukou a rozhlédl se bez odpovědi po místnosti. Narazil na další dva neznámé obličeje. „Taky z Viggova týmu?“

„Ano, až na toho u okna, ten ne.“

„Máte tu nový nábytek, jak vidím.“

„Ano, právě ho přinesli. Nejste vy Carl Morck?“

„Býval jsem,“ odpověděl Carl a vydal se do kanceláře Marcuse Jacobsena.

Dveře byly dokořán, ale ani zavřené dveře by mu nezabránily vpadnout dovnitř. „Jak to, že jste nabrali nové lidi, Marcusi?“ Šel bez okolků k věci a přerušil probíhající schůzi.

Vedoucí oddělení se odevzdaně podíval na náměstka a sekretářku. „Z hlubin k nám vystoupal sám Carl Morck a my budeme pokračovat za půl hodiny, prosím,“ oznámil a shrnul dokumenty na hromádku.

Carl se na odcházejícího náměstka ušklíbl a ten mu oplatil stejnou mincí. Inspektor Lars Bjorn dokázal bez obtíží přeladit a kromě vřelých citů uměl projevit i chlad.

„Jak se ti tam dole daří, Carle? Už sis seřadil případy podle důležitosti?“

„Jistým způsobem ano, rozhodně ty, co se mi dostaly do ruky.“ Máchl za sebe a zeptal se, co že se to u nich děje.

„No, to ti můžu samozřejmě vysvětlit.“ Povytáhl obočí a narovnal stoh nových případů na psacím stole, který připomínal šikmou věž v Pise. „Máme tolik nových případů, že jsme museli postavit další dva vyšetřovací týmy.“

„Namísto mýho týmu?“ zhořkl Carlovi úsměv na rtech.

„Jo, plus další dva navíc.“

Carl se zamračil. „Tři týmy. Kde jste na to sakra vzali?“

„Zvláštní nařízení. To víš, reforma v přerozdělování prostředků.“

„Jak bych to asi tak mohl vědět? To je ale hnus.“

„Chtěl jsi něco konkrétního, Carle?“

„Jo, ale teď mě napadá, že to počká. Nejdřív si musím něco ověřit. Stavím se později.“

Bylo všeobecně známo, že mnozí členové strany Pravice pocházeli z komerční sféry. Ve straně se setkávali, družili a prosazovali zájmy podnikatelů. Nejnablýskanější strana ve státě byla ale zároveň bůhvíproč velmi přitažlivá i pro lidi od policie a z armády. Momentálně v ní působili minimálně dva poslanci tohoto druhu, kteří zasedali v parlamentu v Christiansborgu. Jeden byl gauner, který se policií prosmýkl astronomickou rychlostí, jen aby byl zase co nejdřív venku. Ale druhý byl starý vrchní komisař, kterého znal Carl ještě z Randersu. Svým smýšlením nebyl právě konzervativní, ale do těchto kruhů se narodil a práce u policie nebyla špatně placená. Tak se Kurt Hansen stal poslancem parlamentu za Pravici, členem výboru pro právní záležitosti a Carlovým informátorem z oblasti politiky. Nikdy neprozradil všechno, co věděl, ale dal se snadno získat pro zajímavou věc, kterou si ovšem Carl tentokrát nebyl zcela jistý.

„Pan vrchní komisař Kurt Hansen osobně?“ zavtipkoval Carl do telefonu, když Hansen zvedl sluchátko.

Ozval se z něho spokojený smích. „No ne, Carle, dlouho jsme se neslyšeli, to je skvělé, že ses ozval. Prý tě postřelili.“

„O nic nešlo, Kurte, jsem v pohodě.“

„Dva tvoji kolegové to prý odskákali. Už jste se v tom případu něčeho dobrali?“

„Děláme na tom.“

„To mám radost, právě pracujeme na novele zákona, která by měla zvýšit délku trestu za napadení policisty ve službě o padesát procent. To by mělo pomoct. Musíme vás venku na barikádách podpořit.“

„Bezva, Kurte, slyšel jsem, že jste podpořili kodaňské oddělení vražd zvláštním nařízením.“

„Ne, to jsme asi nebyli my.“

„Tak možná ne přímo vraždy, ale něco jinýho u nás, pokud to teda není tajný?“

„Myslíš, že tu máme nějaký tajnosti?“ zasmál se Kurt srdečně, jak se může smát jen člověk s tučnou výsluhou.

„No tak co jste teda povolili, jestli se můžu ptát? Je to až na celostátní úrovni?“

„Jo, oddělení spadá pod působnost Národního vyšetřovacího centra, ale aby se stejní lidé znovu nevěnovali tomu samému, zřídí se nové samostatné oddělení na kodaňském ředitelství. Budou se věnovat takzvaným případům hodným zvláštní pozornosti, ale o tom už jsi asi slyšel.“

„Myslíš oddělení Q?“

„Vy tomu říkáte Q? No to je báječný jméno.“

„Kolik jste nám přiklepli?“

„Kdybys mě zabil, tak ti to teď přesně neřeknu, ale něco kolem šesti osmi milionů ročně na dobu příštích deseti let.“

Carl se rozhlédl po světlezeleně vymalované sklepní prostoře. Aha, tak proto ho Jacobsen s Bjornem zavřeli sem pod zem. Říkal šest až osm milionů. A všechno půjde rovnou na vraždy.

Ale tohle mu zaplatí, to jen tak nenechá.

Šéf si ho opětovně změřil pohledem, než odložil půlené brýle. Tvářil se přesně jako na místě činu, když stopy nejsou dost čitelné. „Říkáš, že bys potřeboval služební auto? Snad ti nemusím opakovat, že u kodaňské policie osobní auta nemáme! Až budeš potřebovat, obrať se na dopravu, oni ti nějaký vůz přidělí. Jako všichni ostatní, Carle.“

„Nepracuju pro Kodaň, jen pod vás administrativně spadám.“

„Lidi se strašně naštvou, jestli se o takové speciální službě dozví, je ti to jasný? A že chceš šest spolupracovníků? Poslyš, nezbláznil ses náhodou?“

„Jen se pokouším vybudovat oddělení Q, aby mohlo fungovat tak, jak má, jsem za to ostatně placený, nebo snad ne? Jistě chápeš, že to není žádná hračka mít na starosti celý Dánsko. A ty mi nechceš uvolnit šest lidí?“

„Ne, na to zapomeň.“

„Čtyři? Tři?“

Jacobsen zavrtěl rozhodně hlavou.

„Takže to mám všechno zvládnout sám?“

Šéf přitakal.

„Tím pádem se bez služebního auta neobejdu. Co budu dělat, když budu muset do Aalborgu nebo Naestvedu? Nemám času nazbyt. A to ani netuším, kolik případů budu muset řešit.“ Carl se posadil a nalil si kávu do šéfova hrnku. „Ale každopádně budu potřebovat někoho na výpomoc. Někoho s řidičákem, kdo by něco zastal. Faxoval by a dělal podobný věci a trochu poklidil. To víš, Marcusi, mám toho moc. Musíme taky vykazovat výsledky, parlament přece za svý prachy bude něco chtít, ne? Osm milionů nejsou žádný malý peníze.“

7) 2002

Neexistoval dostatečně velký diář, který by pojal všechny aktivity zástupkyně poslaneckého klubu demokratů. Od sedmi od rána do sedmi do večera měla Merete Lynggaardová naplánovaných čtrnáct schůzek s lobbisty. Odpovídala za oblast zdravotnictví a oni jí měli představit nejméně čtyřicet nových tváří, z nichž většina očekávala, že bude obeznámena s jejich prací, plány do budoucna a vědeckým výzkumem. Kdyby si nechala Marianne, měla by se na koho obrátit, a tím i šanci získat nějaký přehled, ale nová sekretářka, Sos Norupová, nebyla žádná drbna. Právě naopak, byla diskrétní. Za celý měsíc, co u Merete pracovala, se ani jednou nedotkla žádného osobního tématu. Byla jako robot, jen si toho méně pamatovala.

Organizace, která usilovala o Meretinu přízeň, už to zkoušela ledaskde. Nejprve u vládních stran, a teď přišla na řadu první opoziční strana, a tudíž Merete Lynggaardová. Zástupci vypadali zoufale, a to právem, protože většinu členů vlády zajímal jen skandál ve Farumu a útoky místního starosty proti několika ministrům.

Delegace se usilovně snažila zasvětit Merete do témat potenciální škodlivosti nanočástic pro zdraví obyvatel, magnetického řízení přesunu částic v těle, obranyschopnosti imunitního systému, markerů a výzkumu placenty. Zejména poslední téma bylo jejich vlajkovou lodí.

„Jsme si dobře vědomi etických otázek, které budeme muset řešit,“ hlásal sebevědomě řečník. „Vládní strany zastupují názorové skupiny, které s plošným zajištěním vzorků placenty nebudou souhlasit, ale to nám nesmí zabránit, abychom se problematice nadále věnovali.“ Slovo měl elegantní čtyřicátník, který se díky této branži stal milionářem. Založil firmu BasicGen, která provedla základní výzkum pro všechny velké farmaceutické firmy, a tím si získala všeobecnou pozornost. Vždycky když ho napadlo něco nového, okamžitě se obrátil na kancelář parlamentního výboru pro zdravotnictví. Ostatní členy skupiny Merete neznala, všimla si jen upřeného pohledu mladého muže stojícího za vedoucím delegace. Doplnil jeho projev o jednotlivá fakta, ale patrně ho s sebou vzali jen jako pozorovatele.

„Daniel Hale, náš nejlepší spolupracovník, zastupující laboratoře. Jeho jméno zní sice anglicky, ale Daniel je Dán,“ představili jí ho, když se s každým osobně zdravila.

Když mu Merete podávala ruku, měla ji celou rozpálenou.

„Daniel Hale, říkám to dobře?“ zeptala se.

Usmál se. Zamrkala a bylo jí to trapné.

Ohlédla se po sekretářce, jednom ze záchytných bodů kanceláře. Kdyby tu byla Marianne, schovala by si rozesmátý obličej za desky s dokumenty, které měla vždycky při ruce. Ale nová sekretářka se neusmívala.

„Pracujete v laboratoři?“ ptala se dál.

Ale vedoucí delegace je přerušil, nechtěl ztratit ani vteřinu drahocenného času, za dveřmi se tísnili další čekatelé a kdoví, kdy se znovu naskytne příležitost. Šlo tu o peníze a draze investovaný čas.

„Daniel vlastní malou, ale nejlépe vybavenou laboratoř v celé Skandinávii. Vlastně už není malá, vždyť jste přistavěli další budovy,“ obrátil se na mladíka, který zavrtěl hlavou a usmál se. Usmíval se velmi hezky. „Rádi bychom vám předali tuto zprávu,“ pokračoval vedoucí. „Možná byste si ji mohla prostudovat, pokud najdete trochu času. Pro naše potomky je nesmírně důležité, abychom se touto problematikou neprodleně a velmi vážně zabývali.“ Nepočítala s tím, že Daniela Halea potká v poslanecké kantýně Snapstingetu, že tam na ni možná dokonce bude čekat. Celý týden obědvala ve své kanceláři, ale poslední rok si zvykla na páteční obědy s mluvčími zdravotnického resortu za socialisty a Radikální střed. Byly to tři hezké, chytré ženy, které vždycky dokázaly poslancům vládní Strany Dánska zvednout mandle. Už jen to, že se stýkaly naprosto veřejně, jim bylo trnem v oku.

Seděl sám, napůl schovaný za sloupem, na krajíčku židle od Kaspera Salta, a pil kávu. Jejich oči se setkaly hned, když vstoupila do dveří. Po celou dobu oběda na něj musela myslet.

Když se dámy odporoučely, přisedl si k ní.

Všimla si, že několik hostů si začalo něco šuškat, a přesto od sebe s Danielem Halem nedokázali odtrhnout oči.

8) 2007

„Prosím,“ ohlásil se a čekal, že uslyší Viggin exaltovaný hlas. Vždycky dokázala najít nějakou milosrdnou duši, která jí půjčila telefon. „Pořiď si už konečně mobil, mami!“ říkával Jesper. „Leze mi to na nervy, když tě musím shánět přes sousedovic telefon.“

„Dobrý den,“ ozvalo se v telefonu a v žádném případě se nejednalo o Viggu. „Tady Birte Martinsenová, psycholožka rehabilitačního ústavu v Hornbaeku. Hardy Henningsen se dnes ráno pokusil vdechnout vodu ze sklenice, kterou mu podal ošetřující personál, přímo do plic a tím se udusit. Zachránili jsme ho, ale je v hluboké depresi a ptal se po vás. Mohl byste se u nás zastavit? Myslím, že by mu to pomohlo.“

Nechali ho s Hardym o samotě, i když psycholožka by se rozhovoru velmi ráda zúčastnila.

„Už jsi toho všeho měl dost, starouši?“ začal Carl a vzal Hardyho za ruku. Nebyla úplně bezvládná, čehož si všiml už dřív. Poslední články ukazováčku a prostředníčku se právě téměř neznatelně pohnuly, jako by chtěly Carla přitáhnout blíž.

„Ano, Hardy?“ zeptal se a sklonil hlavu k jeho rtům.

„Zabij mě, Carle,“ zašeptal.

Carl se napřímil a upřeně se mu zadíval do očí. Dlouhán měl nejmodřejší oči na světě, ale teď se na něj prosebně upíraly plné bolesti a pochyb.

„Kurva, Hardy,“ zašeptal. „To přece nemůžu. Zvedneš se, zvedneš se a budeš zase chodit. Máš kluka, co se těší, až se mu táta vrátí domů.“

„Je mu dvacet, postará se o sebe sám,“ odpověděl suše Hardy.

To byl celý on. Měl to v hlavě srovnané a myslel to vážně.

„To nemůžu, Hardy, musíš to vydržet. Uzdravíš se.“

„Jsem mrzák a mrzákem zůstanu. Dneska se na tom usnesli. Nemám žádnou šanci se uzdravit, čert aby to vzal.“

„Dovedu si představit, že vás pan Henningsen požádal o pomoc při sebevraždě,“ zahájila rozhovor psycholožka a vybídla ho tak k důvěrnému tónu. Na její profesionální odhad nebylo třeba ani odpovídat. Věděla, co dělá, jistě to nebylo poprvé.

„Ne! Nic takového.“

„Aha! Tak to jsem se asi spletla.“

„Šlo o něco jiného.“

„A o co šlo? Byla bych moc ráda, kdybyste mi řekl, co chtěl.“

„To bych mohl.“ Našpulil rty, podíval se ven na ulici Havnevej, ale nebyla tam ani noha, což působilo zvláštně.

„Ale neuděláte to?“

„Červenala byste se, kdybych vám to řekl. Nemůžu přivést dámu do rozpaků.“

„Jen to zkuste.“

„To opravdu nemůžu.“

9) 2002

Uvnitř stálo: Musím s tebou mluvit!

Chvilku zůstala nevěřícně zírat na otisk rtů a kroutila hlavou.

V myšlenkách zabloudila zpět k večeru v Bankeratu. Přestože ji vzpomínka hřála u srdce, zdálo se jí to celé jako holý nesmysl. Musí to zastavit dřív, než se jí všechno vymkne z rukou.

Několikrát si v duchu zopakovala, co řekne, a pak vytočila číslo a vyčkala na tón záznamníku.

„Ahoj, to jsem já, Merete,“ pronesla jemně. „Hodně jsem o tom přemýšlela, ale nic naplat. Práce a bratr na mě kladou příliš velké nároky a to se asi nikdy nezmění. Je mi to moc líto. Promiň!“

Pak si vzala diář a v telefonním seznamu přeškrtala jedno číslo.

Vtom k ní přispěchala sekretářka a zastavila se až těsně u psacího stolu.

Když Merete vzhlédla, usmívala se na ni jako nikdy předtím.

Čekal na ni venku na schodech do parlamentu. Neměl na sobě kabát, a protože bylo velmi chladno, byl v obličeji celý bledý. I přes skleníkový efekt nevybízelo únorové počasí zrovna k příjemnému pobytu na zdravém vzduchu. Prosebně se na ni zadíval a nevšiml si fotografa vcházejícího do dvora.

Pokusila se ho zatáhnout zpět do vchodu, ale nechtěl se hnout z místa.

„Merete,“ oslovil ji tiše a položil jí ruce na ramena. „Nedělej to, prosím tě, jsem z toho zoufalý.“

„Je mi líto,“ zavrtěla hlavou. A znovu to zahlédla. Hluboko, až na dně jeho očí, se cosi pohnulo.

V pozadí zvedl fotograf aparát k líci. K čertu, to poslední, co teď potřebuje, je jejich fotografie v bulvárních novinách.

„Bohužel ti nepomůžu,“ zavolala a pospíchala ke svému vozu. „Nejde to.“

Uffe se na ni překvapeně podíval, když se u jídla rozplakala, ale jinak na sobě nedal nic znát. Jedl stejně pomalu jako obvykle, usmíval se, po každém soustu upřel oči na její rty, ale myšlenkami byl jinde.

„Sakra,“ vzlykala, tloukla pěstí do stolu, pozorovala Uffa a duši jí zaplavovala hořkost a frustrace. Bohužel se jí to stávalo čím dál častěji.

Jen pomalu se probouzela, opouštěla sen a zvolna přecházela v bdění. Sen byl živý, jí tolik drahý, a přitom tak strašlivý.

Bylo to tehdy krásné ráno. Trošku mrzlo, zem pokrýval jemný poprašek sněhu a krásně dotvářel sváteční atmosféru. Byli všichni tak plní života. Merete bylo šestnáct, Uffovi třináct. Tatínek s maminkou spolu právě strávili noc, která po sobě zanechala neutuchající pocit blaženosti. Usmívali se na sebe zasněně od okamžiku, kdy začali do auta skládat balíčky s dárky, až do chvíle, kdy to všechno skončilo. Bylo ráno Štědrého dne - jak podivné slovní spojení, skrývající v sobě tolik radosti a očekávání. Uffe mluvil o tom, že si přeje CD přehrávač; bylo to naposledy v jeho životě, kdy se mu podařilo vyjádřit nějaké přání.

Vyrazili. Měli dobrou náladu a Uffe s Merete se smáli. Tam, kam měli namířeno, se na ně těšili.

Uffe začal Merete pošťuchovat. Byl o dvacet kilo lehčí, neposedný jako divoké štěně, které se přes ostatní dere k máminu mlíčku. Merete mu to oplatila, stáhla si peruánskou čepici a přetáhla ho s ní po hlavě. V tu chvíli se jim hra vymkla z ruky.

Vjeli do lesa a v zatáčce jí Uffe uštědřil další ránu, Merete ho chytila a zatlačila do sedadla. Kopal a ječel a hýkal smíchy a Merete ještě přitlačila. Vtom se po nich ohnal rukou táta, oba se po něm podívali. Právě předjížděli nějaké auto. Byl to červený Ford Sierra s šedými nánosy soli na dveřích. Vpředu seděl pár čtyřicátníků, hleděli upřeně před sebe. Na zadních sedadlech byl kluk s holkou, jako oni dva. Uffe a Merete se na ně usmáli. Chlapec mohl být o něco mladší než Merete a měl krátké vlasy. Zachytil její rozdováděný pohled ve chvíli, kdy vrazila do otcovy paže. Usmála se na něj ještě jednou, a to, že otec ztratil kontrolu nad řízením, poznala až z chlapcova výrazu, který se v pulzujícím světle probleskujícím mezi jehličnany náhle proměnil. Hrůzou vytřeštěné modré oči ji na vteřinu přibily k sedadlu a pak zmizely v nenávratnu.

Skřípění kovu o kov se ozvalo v okamžiku, kdy se roztříštila okénka sousedního vozu, děti na zadních sedadlech to smetlo ke straně a zároveň do ní narazil Uffe. Za Merete praskalo sklo a do předního okna zabubnovaly větve. Nezaznamenala, jestli stromy u silnice poničil jejich vůz, nebo druhé auto, ale Uffovo tělo se tehdy přetočilo a zařízl se do něj bezpečnostní pás. Vtom se ozvala ohlušující rána, nejprve z druhého auta a pak i z jejich. Krev z potahů a předního skla se smísila s lesní hlínou a sněhem. Merete jedna z větví propíchla lýtko. Rozštípnutý pahýl stromu vrazil do podvozku a vymrštil vůz do vzduchu. Rána způsobená dopadem předního nárazníku na vozovku se smísila s rezavým zvukem, který vydal Ford Sierra nárazem do stromu. Pak se jejich vůz převrátil a na té straně, kde seděl Uffe, sklouzl do houští na protější straně vozovky. Jeho paže trčela do vzduchu, nohy měl vražené nad matčino sedadlo, které bylo vyrvané z podlahy. Maminku ani tatínka po celou dobu nezahlédla. Viděla jen Uffa.

Probudila se. Srdce jí v hrudníku tlouklo tak mocně, až to bolelo. Třásla se zimou, celé tělo měla zalité studeným potem.

„Přestaň, Merete,“ osopila se na sebe nahlas a zhluboka se nadechla. Nabrala dech až ze dna hrudního koše. Chytila se za srdce a snažila se nemyslet na hrůzný obraz, z kterého se probudila. Tak strašlivě jasně si podrobnosti dokázala vybavit jen ve snu. V té chvíli, kdy se odehrály, si jich nevšímala, vnímala jen celek. Světlo, řev, krev a tmu a opět světlo.

Ještě jednou se zhluboka nadechla a sklouzla pohledem po posteli. Uffe vedle ní klidně spal, jen při nádechu vydával jemný pisklavý zvuk a venku stékal déšť tiše do okapů.

Jemně ho pohladila po hlavě a rychle stiskla rty, aby zadržela pláč, který se dral ven.

Bohudíky je to už rok a den, co se jí ten sen zdál naposledy.

10) 2007

„Dobrý den, jmenuju se Asad,“ představil se a napřáhl k Carlovi chlupatou ruku, která už měla leccos za sebou.

Carlovi nejprve chvilku trvalo, než si uvědomil, kde je a kdo to s ním mluví. Co se týče intelektuálních činností, neprožil zrovna náročné ráno. Vlastně usnul s nohama na stole, na břiše měl rozložený sešitek se sudoku a bradu zabořenou do límce košile. Jeho jindy nažehlené sklady a puky připomínaly spíš nepravidelný graf srdečního rytmu. Stáhl napůl odumřelé nohy ze stolu a nechápavě zíral na malého, podsaditého tmavého chlapíka před sebou. Zaručeně byl starší než Carl. A zaručeně nepocházel ze stejných končin jako on.

„Asad, no jasně,“ zareagoval tupě. A co má být?

„Vy jste Carl Morck, jak jsem se dočetl na dveřích. Řekli mi, že vám mám pomoct. Je to tak?“

Carl přimhouřil oči a přemítal, co všechno by ta pronesená slova - vám mám pomoct - mohla znamenat.

„No, to doufám,“ rozhodl se nakonec pro jednoznačné řešení.

Má, co chtěl, doběhla ho jeho vlastní neuvážená žádost. Přítomnost té malé osoby v protější kanceláři je pro něj bohužel dosti zavazující, což mu došlo až teď. Za prvé musí chlápka zaměstnat a za druhé bude muset nějakým přiměřeným způsobem zaměstnat i sebe. Kdepak, tohle skutečně nedomyslel. Nebude moct celý den pospávat, jak měl ve zvyku, když mu tu bude zaclánět ten pořízek. A to si myslel, že s výpomocí poběží všechno jako na drátkách. Asistent bude mít co dělat a Carl si v klidu schrupne. Uklízet a vařit kávu je přece potřeba, stejně jako ukládat věci na svá místa a zakládat lejstra do desek. Úkolů bude dost, myslel si ještě před pár hodinami. Ale teď, chvíli nato, mu tady chlap sedí, koulí očima a je se vším hotov. Doplnil i knihovničku za Carlem, seřadil odbornou literaturu podle abecedy a všechny desky označil štítkem na hřbetu, jen je použít. Přidělenou práci odvedl za dvě a půl hodiny a už nemá co dělat.

Carl by ho nejradši poslal domů.

„Máte řidičský průkaz?“ zeptal se nakonec a doufal, že to Marcus Jacobsen zapomněl vzít v potaz, takže by se celý zaměstnanecký vztah dal zpochybnit.

„Jezdil jsem s taxíkem, osobákem, náklaďákem, tankem T-55 i T-62, obrněným transportérem a na motorce se sajdkárou i bez.“

Poté mu Carl navrhl, aby si v následujících hodinách v klidu prostudoval některou z jeho knih. Hmátl za sebe na poličku a namátkou sáhl po Příručce kriminalisty od policejního inspektora A. Haslunda. No proč ne? pomyslel si.

„Všimněte si slovosledu, až se začtete, Asade. Je to velice poučné. Přečetl jste toho v dánštině hodně?“

„Přečetl jsem všechny noviny a ústavu a všechno ostatní.“

„Všechno ostatní?“ podivil se Carl. Tak tohle bude docela oříšek.

„Takže luštíte rád i sudoku?“ zeptal se Carl a podal mu svůj sešit.

Odpoledne ho začala bolet záda od vzpřímeného držení těla na židli. Pít Asadovu kávu byl zážitek, který s ním opravdu zacloumal, a touha spát se rozplynula. Vyplašily ji účinky kofeinu a rychlost, s jakou mu teď pulzovala v žilách krev. Proto začal listovat ve složkách.

Některé případy znal do nejmenších detailů, ale většina pocházela z jiných policejních okrsků a některé z nich i z dávné doby, ještě než nastoupil ke kriminálce. Jedno měly společné - pracovala na nich spousta lidí, vzbudily velkou pozornost médií, v mnoha z nich byli zapletení veřejně známí občané a vyšetřování se uzavřelo ve fázi, kdy všechny stopy skončily ve slepé uličce.

Kdyby je měl nahrubo rozdělit, spadaly by do tří kategorií.

První a největší skupinu tvořily klasické vraždy všeho druhu s dostatkem přesvědčivých motivů a chybějícím pachatelem.

Dalším druhem byly také vraždy, ale jejich okolnosti byly složitější. Motiv se dal u některých jen těžko odhalit a obětí bylo někdy i více, spolupachatelé sice byli odsouzeni, nikoli však hlavní pachatelé, samotná vražda mohla být dílem náhody a občas mohlo jít o čin spáchaný v afektu. V těchto případech se mohlo vyšetřování posunout správným směrem jen díky souhře šťastných náhod, svědkům, kteří se sami přihlásili, vozidlům, která pachatelé použili pro jiný kriminální čin, udáním třetí osoby a podobným věcem. Případy, které by byly pro vyšetřovatele těžkým oříškem, kdyby je neprovázela jistá dávka štěstí.

Třetí kategorii tvořila snůška zabití nebo předpokládaných zabití ve spojitosti s únosy, znásilněním, žhářstvím za účelem násilné smrti, dále přepadení za účelem krádeže s následnou smrtí, případy nesoucí stopy ekonomické kriminality nebo politických motivů. Šlo vesměs o záležitosti, kdy přišla policie zkrátka a spravedlnosti nebylo učiněno zadost. Dítě, které zmizelo z kočárku, uškrcený senior v domově důchodců De Gamles By, mrtvý majitel továrny nalezený na hřbitově v Karupu nebo případ manželky diplomata v zoologické zahradě. Ač nerad, musel Carl uznat, že i navzdory nenasytné touze po volebních hlasech dával projekt Piv Vestergardové smysl. Protože ani jeden z těchto případů nemohl opravdového policistu nechat chladným.

Zapálil si další cigaretu a podíval se na Asada. Je to kliďas, pomyslel si. Jestli se bude chovat jako doposavad, tak to nakonec bude docela v pohodě. Srovnal na stole tři hromádky a zadíval se na hodinky.

Zbývá už jen půl hodiny na to, aby si založil ruce a zavřel oči, než budou moci odejít domů.

„Co to tu máte za případy?“

Carl neměl v úmyslu otvírat oči a jen škvírkou zahlédl Asadovo tmavé obočí. Pořízek s Příručkou kriminalisty v ruce se natahoval přes stůl. Prst vražený mezi stránkami naznačoval, že buď v četbě rychle pokročil, nebo si jen prohlížel obrázky, jak to dělala většina čtenářů.

„Poslyš, Asade, právě jsi mi přetrhl myšlenku,“ potlačil Carl zívnutí. „No, když už se ptáš, tak to jsou případy, na kterých budeme pracovat. Staré záležitosti, které ostatní vzdali, chápeš?“

Asad povytáhl obočí. „To zní zajímavě,“ prohodil a sáhl po prvních deskách na hromádce. „Nikdo neví, kdo a co provedl a tak?“

Carl si protáhl krk a mrkl na hodinky. Nebyly ještě ani tři. Přitáhl si složku k sobě a podíval se na ni. „Tenhle případ neznám. Týká se vykopávek na ostrově Sprogo při stavbě mostu přes Velký Belt. Našli mrtvolu, ale o moc dál se nedostali. Zpackali to troubové z policejní stanice ve Slagelse.“

„Troubové?“ podivil se Asad. „A ten vidíte jako první?“

Carl nechápal: „Jestli tím případem jako začneme?“

„Jo, je to on?“

Carl nakrčil obočí. Bylo to příliš otázek naráz. „Nejdřív si je všechny pořádně prostuduju a teprve pak se rozhodnu.“

„Jsou hodně tajný?“ zeptal se Asad a opatrně vrátil desky na hromádku.

„Tyhle složky? No jistě, můžou v nich být věci, do kterých nikomu nepovolanýmu nic není.“

Asad se zarazil jako malý kluk, kterému zakázali zmrzlinu, ale on dobře ví, že když vydrží, určitě se mu naskytne další příležitost. Hleděli na sebe tak dlouho, dokud Carl nepovolil.

„Copak?“ zeptal se. „Chceš něco konkrétního?“

„Když už mě tu jednou máte a když vám slíbím, že umím mlčet jako hrob a o tom, co uvidím, nikde ani neceknu, dovolíte mi, abych se do těch složek podíval?“

„Ale to není tvoje práce, Asade.“

„Není, ale co mám dělat? Už jsem na straně čtyřicet pět a hlava si žádá změnu.“

„Prosím tě.“ Rozhlédl se a hledal něco, čím by zaměstnal když ne Asadovu hlavu, tak alespoň jeho vypracované nadloktí. Musel však uznat, že tu pro něj moc práce nezbývalo. „Když odpřisáhneš u všeho, co je ti svatý, že nebudeš nikde mluvit o tom, co se tu dočteš, tak si posluž.“ Postrčil nejvzdálenější komínek o kousíček blíž. „Jsou tu tři stohy, ne abys je zpřeházel. Mám v tom dokonalý systém a stálo mě to dost času. A nezapomeň, Asade, že s nikým jiným než se mnou o těch případech nesmíš mluvit,“ prohlásil Carl a otočil se ke svému počítači. „A ještě něco, Asade, jsou to moje případy, mám dost práce a sám vidíš, kolik jich je, takže ne aby sis myslel, že je s tebou budu probírat. Zaměstnali tě na úklid a abys vařil kafe a dělal mi řidiče. Jestli nebudeš mít co dělat, klidně si čti, to mi nevadí, ale nesmí to ovlivnit tvou práci, je ti to jasný?“

„Naprosto.“ Asad nespouštěl oči z prostřední hromádky. „Zdá se, že jde o obzvlášť závažný případy, nemám pravdu? Vezmu si první tři shora a nebudu se v nich hrabat najednou, uložím si je každý zvlášť. Jakmile je budete potřebovat, stačí zavolat a já je hned přinesu.“

Carl ho sledoval, jak opustil kancelář s Příručkou kriminalisty a třemi složkami v podpaží. Tohle nedopadne dobře, dělal si starosti.

Neuplynula ani hodina a Asad byl zpátky. Carl mezitím myslel na Hardyho. Chudák Hardy, jak chtěl, aby ho zabil. Jak by to asi mohl udělat? Přemýšlel dál o Hardym, ale na nic konstruktivního nepřišel.

Až Asad ho vytrhl z přemítání, když se opět objevil a položil před něj na stůl jeden z případů. „Na tenhle jediný si vzpomínám, stalo se to, když jsem chodil na kurz dánštiny a četli jsme o tom v novinách. Byl to tak zajímavý případ. Myslel jsem si to už tehdy a myslím si to pořád.“

Podal Carlovi složku a ten ji rychle přelétl pohledem. „Takže jsi přišel do Dánska v roce 2002?“

„Ne, v devadesátém osmém. Ale na dánštinu jsem chodil v roce 2002. Dělal jste na tom?“

„Ne, měla to výjezdovka před reorganizací.“

„A oni to měli proto, že se to stalo na venkově?“

„Ne, bylo to…“ Změřil si Asadův soustředěný obličej a poskakující obočí. „Jo, máš pravdu,“ opravil se. Nač zatěžovat Asadovu prostou mysl pravidly policejního postupu?

„Moc hezká ženská, ta Merete Lynggaardová, jestli chcete něco vědět,“ ušklíbl se Asad.

„Hezká?“ Vybavil si krásnou, vitální ženu. „Jo, to teda byla.“

11) 2002

Pár dní se Merete kupily na stole vzkazy. Sekretářka se pokoušela skrýt své rozčarování a nasadila přátelský tón. Několikrát si Merete prohlížela, když si myslela, že ji nevidí. Jen jednou se zeptala, jestli by si o víkendu nechtěla zahrát squash, ale Merete odmítla. Nechtěla se kamarádit se zaměstnanci.

Sekretářka se tedy zase začala chovat jako dřív - chladně a odměřeně.

V pátek si Merete vzala poslední dva vzkazy, které jí sekretářka nechala na psacím stole, s sebou domů. Několikrát si je přečetla, ale pak je zahodila do plastového pytle na odpadky, zatáhla zdrhovadlo a všechno vynesla do popelnice před domem. Musí s tím vším skoncovat.

Bylo jí hrozně.

Hospodyně nechala na stole horkou zapékací mísu. Když se Merete s Uffem vrátili z honičky po domě, byla ještě vlažná. Vedle ohnivzdorné nádoby ležela obálka a na ní malý lístek.

Merete se lekla, že hospodyně dala výpověď, ale na lístku stálo:

Nějaký muž tu nechal obálku, jistě je to něco z ministerstva.

Podívala se dovnitř.

Šťastnou cestu do Berlína, přečetla si na kartičce, víc nic.

Uffe se usmíval nad prázdným talířem, v očekávání se mu třáslo chřípí, jak nasával libou vůni dobroty. Stiskla rty a nandala mu na talíř. Snažila se neplakat. Foukal silný východní vítr, moře se vlnilo a pěna stříkala až do poloviny výšky lodi. Uffe stával nejraději na palubě, pozoroval brázdu za lodí a racky, kteří jim s rozepjatými křídly klouzali nad hlavami. Merete se cítila nejspokojenější, když byl Uffe šťastný. Dokonce se začala těšit a byla ráda, že se přece jen vydali na cestu. Berlín je tak úžasné město.

Kus od nich postávali starší manželé a prohlíželi si je, za nimi u stolu těsně vedle komína seděla rodina vybavená termoskami a namazanými chleby. Děti právě dojedly a Merete se na ně usmála. Otec se podíval na hodinky, řekl něco ženě a začali balit.

Vzpomněla si, jak na takové výlety jezdili s rodiči. Bylo to už tak dávno, a proto se raději rozhlédla kolem. Osazenstvo se pomalu přesouvalo na dolní palubu k zaparkovaným vozům. Za chvilku, asi tak za deset minut, přistanou v Puttgardenu, ale všichni ještě nespěchali k autům. Dole na zádi ještě dva mladíci se šátky uvázanými až po bradu klidně pozorovali moře přes panoramatická okna. Jeden vypadal pohuble a vyčerpaně, stáli od sebe asi metr daleko, takže nejspíš k sobě nepatří, zhodnotila situaci Merete.

Najednou ji napadlo vytáhnout z kapsy dopis a ještě jednou se podívat na ta čtyři slova. Přečetla si je, uložila dopis zpět do obálky a zvedla ho nad hlavu, dovolila větru, aby se do něj chvíli opíral, a pak ho pustila. Vzlétl nahoru a hned ho strhl poryv větru dolů k otvoru pod palubou. Už už si myslela, že pro něj budou muset jít, když vtom se roztančil nad vlnami, zakroužil a zmizel v bílé pěně. Uffe se rozesmál. Sledoval obálku po celou její cestu. Zavýskl, strhl si baseballovou čepici a poslal ji po stopách dopisu.

„Počkej,“ stihla říct Merete pouze, než čepice zmizela pod hladinou.

Dostal ji k Vánocům a zbožňoval ji. Jakmile zmizela, začal toho litovat. Zjevně uvažoval o tom, že skočí za ní a vyloví ji.

„Ne, Uffe,“ vykřikla. „To nemůžeš, je pryč!“ Ale Uffe už přehodil jednu nohu přes zábradlí, těžiště se mu dostalo povážlivě vysoko a začal křičet.

„Nech toho, Uffe, to nejde,“ volala, ale on měl sílu; byl mnohem silnější než ona a neovládal se. Jeho vědomí se zmítalo ve vlnách spolu s baseballovou čepicí, kterou dostal k Vánocům. S relikvií jeho ubohého, bezútěšného života.

Proto ho tvrdě udeřila do obličeje. Ještě nikdy to neudělala a okamžitě ruku zděšeně stáhla zpátky. Uffe nechápal, co se to děje. Zapomněl na čepici a chytil se za tvář. Byl v šoku. Takovou bolest už mnoho let nepocítil. Nemohl to pochopit. Podíval se na ni a ránu jí vrátil. Udeřil ji jako nikdy předtím.

12) 2007

Ani tuhle noc se Marcus Jacobsen příliš nevyspal.

Svědkyně v případu zavražděného cyklisty ve Valby se pokusila o sebevraždu, předávkovala se prášky na spaní. Nechápal, jak ji to mohlo napadnout, jak na to vůbec přišla? Měla přece děti a matku, které měla ráda. Kdo ji mohl takhle vyděsit? Nabídli jí ochranu svědků se vším všudy. Hlídali ji ve dne v noci. Kde k těm práškům vůbec přišla?

„Měl bys jít domů a trochu se vyspat,“ nabádal ho náměstek, když se Marcus vrátil z pravidelné ranní páteční porady na policejním ředitelství.

Přikývl. „Jo, možná na hodinku. Ale budeš muset do nemocnice sám, leží v Rigshospitalu. Zkuste z ní s Bakem něco vypáčit. A zařiď taky, ať se tam dostane i její máma s dětmi, aby je viděla. Musíme ji vrátit zpátky do reality.“

„Nebo aby na ni radši zapomněla,“ namítl Lars Bjorn.

Vtom zazvonil telefon, přestože to Bjorn výslovně zakázal. „Nepřepojujte nikoho, leda kdyby volala samotná královna nebo princ Henrik,“ přikázal sekretářce. Takže to asi bude jeho žena. „Prosím,“ zvedl sluchátko a připadal si ještě unavenější, když se ozval hlas volající.

„Policejní ředitelka,“ šeptl Lars s rukou na sluchátku. Podal ho tiše Marcusovi a vyplížil se z místnosti.

„Marcusi,“ ozval se charakteristický hlas policejní ředitelky. „Volám ti, abych tě informovala, že ministr spravedlnosti s odpovědnými osobami zapracovali rychle a odsouhlasili zvláštní nařízení.“

„To rád slyším,“ odpověděl Marcus a představil si, jak krásně rozděluje peníze z rozpočtu.

„No, však víš, jak to chodí. Piv Vestergardová a ostatní z výboru Strany Dánska byli dnes na ministerstvu spravedlnosti, a tak se věci daly do pohybu. Vedoucí kanceláře požádal šéfa, abych se tě zeptala, jestli máte všechno pod kontrolou, co se týče nového oddělení,“ sdělila mu.

„Jo, řekl bych, že jo,“ odpověděl s nakrčeným obočím a před očima se mu zjevil Carlův unavený obličej.

„Fajn, vyřídím to. A který případ jste se rozhodli otevřít jako první?“

Tahle otázka mu zrovna krev do žil nevlila.

*

Carl už se chystal jít domů. Hodiny na stěně sice ukazovaly teprve 16.36, ale jeho vnitřní hodiny šly o něco napřed, a proto mu Marcusův telefonát udělal čáru přes rozpočet. Jacobsen mu oznámil, že se za chviličku zastaví na krátkou návštěvu. „Musím podat hlášení, na čem děláš.“

Carl mrkl na prázdnou tabuli a konferenční stolek posetý hrnky od kávy. „Dej mi dvacet minut, Marcusi, a rádi tě u nás přivítáme. Máme zrovna plné ruce práce.“

Položil sluchátko a nabral vzduch do tváří, vyfoukl, zvedl se a zamířil přes chodbu k Asadovi, který se už ve své místnosti pěkně zařídil.

Na miniaturním psacím stole stály dvě zarámované fotografie se spoustou postav. Nad stolem měl na stěně připevněný plakát s arabským nápisem a hezkým obrázkem exotické stavby, kterou Carl takhle narychlo nerozpoznal. Na háčku na dveřích visel hnědý pracovní plášť, který pamatoval ještě zlatou éru pletených nátepníčků. Své nářadí si Asad pečlivě rozestavil podél zadní stěny: kbelík, mopy, vysavač a hromadu lahví se silnými čisticími prostředky. Na policích ležely gumové rukavice, malé rádio s magnetofonem, které vydávalo tlumené zvuky připomínající bazar v Souse, a hned vedle byl blok, tužka, korán a několik časopisů v arabštině. Před regálem ležel pestrý kobereček, sotva tak velký, aby se na něj směstnalo Asadovo klečící tělo. Bylo to celkem útulné místečko.

„Asade,“ oslovil ho Carl. „Máme trochu naspěch. Za dvacet minut tu máme šéfa a musíme nachystat pár věcí. Až přijde, ocenil bych, kdybys myl podlahu na druhém konci chodby. Asi budeš mít malý přesčas, ale snad ti to nevadí.“

„No ne, Carle,“ začal Marcus Jacobsen a mrkl unavenýma očima směrem k tabuli. „Opravdu jsi do toho tady vnesl systém, sebral ses a jsi na nejlepší cestě zpátky mezi nás.“

„Mezi vás? No, dělám, co můžu. Ale počítej s tím, že mi to ještě nějaký čásek zabere, než budu zase ve formě.“

„Však jen stačí říct, kdyby sis chtěl zase promluvit s psychologem. Nesmíme podcenit případné trauma, které mohlo vzniknout následkem toho, čím sis prošel.“

„Myslím, že to nebude nutný.“

„To je dobře, Carle, ale nezapomeň se ozvat, kdyby něco.“ Otočil se k zadní stěně. „Nechal sis sem dát plochou obrazovku?“ podivil se Marcus nad čtyřicetipalcovým obrazem zpráv na stanici TV 2.

„Jo, pokrok nezastavíš, musíme jít s dobou,“ vzpomněl si Carl s vděčností na Asada. Tomu chlapovi netrvalo ani pět minut, než tu bestii zapojil. I s tím si věděl rady.

„Mimochodem, právě hlásili, že svědkyně z případu zavražděného cyklisty se pokusila o sebevraždu,“ pokračoval Carl.

„Cože?! Sakra, jak to, že už je to venku?“ vyletělo z Jacobsena. Vypadal ještě zničeněji než předtím.

Carl pokrčil rameny. Taky už by si po deseti letech ředitelování mohl na ten mediální hnus zvyknout. „Rozdělil jsem případy do tří kategorií,“ nenechal se rušit Carl a poklepal na hromádku. „Tady jsou velké a drsné případy, stálo mě to celé dny, než jsem se tím prokousal. Ty zaberou spoustu času, Marcusi.“

Jacobsen se konečně odtrhl od obrazovky. „Zaberou tolik času, kolik bude potřeba, Carle. Jen abychom sem tam vykazovali nějaké výsledky. Stačí říct, kdybys potřeboval pomoc od nás nahoře.“ Pokusil se o úsměv.

„Kterým případem chceš začít?“ vrátil se k tématu.

„No, mám jich nahrubo rozjetých víc, ale případ Merete Lynggaardové bude asi první.“

Jacobsen viditelně pookřál. „Jo, to byl podivný případ. Jak mohla během několika minut beze svědků zmizet z trajektu na trase Rodby-Puttgarden?“

„V tom případu je hodně nevyjasněných okolností,“ prohlásil Carl a pokusil se vzpomenout si aspoň na jednu.

„Obžalovali jejího bratra, že ji shodil do moře, jestli si dobře vzpomínám, ale později obžalobu stáhli. Chceš se vydat po téhle stopě?“

„Možná. Nevím, kde teď je, nejdřív ho musím najít. Ale jsou tam i jiné nesrovnalosti, které bijí do očí.“

„Mám dojem, že podle dokumentace ho dali do nějakého ústavu na severu Sjaellandu,“ prohodil Marcus.

„No vida, ale možná už tam není,“ Carl se pokusil o zadumaný výraz. Koukej mazat k sobě nahoru, pane vedoucí, pomyslel si. Na to, že se spisu věnoval sotva pět minut, je to příliš mnoho otázek.

„Je v něčem, co se jmenuje Egely. Ve Frederikssundu,“ ozvalo se ode dveří, kde se Asad opíral o koště. Vypadal jako návštěvník z jiné planety, na tváři neprůstřelný úsměv, na rukou zelené gumové rukavice a plášť až po paty.

Šéf zůstal na tak exotickou bytost nevěřícně civět.

„Háfiz al-Asad,“ představil se a napřáhl k němu gumovou rukavici.

„Marcus Jacobsen,“ odvětil šéf, potřásl mu rukou a tázavě se obrátil na Carla.

„To je náš nový pomocník tady na oddělení. Asad slyšel, jak jsem o tom případu mluvil,“ řekl Carl a blýskl po Asadovi očima, ale ten se tvářil jakoby nic.

„No ne?“ nechal se slyšet vedoucí oddělení.

„Ano, pan vrchní policejní komisař Morck pracoval opravdu tvrdě. Pomohl jsem mu jen sem tam, jak se dalo,“ usmíval se Asad. „Jen nechápu, že Merete Lynggaardovou nikdy nenašli. V Sýrii, odkud pocházím, máme spoustu žraloků, sežerou každou mrtvolu, na kterou narazí. Ale v dánských vodách přece tolik žraloků není, takže by měla jednoho krásného dne vyplavat. Mrtvoly se přece nafouknou jako balony, nabobtnají jim vnitřnosti hnilobným procesem.“

Jacobsenovi ztuhl úsměv na rtech. „Ano, to jistě. Ale moře kolem Dánska je hluboké a velké a není zas až tak výjimečné, že se utopený nenajde. Vlastně to nebylo poprvé, kdy šel někdo z pasažérů trajektu přes palubu a nenašel se.“

„Asade,“ podíval se Carl významně na hodinky. „Můžeš už jít domů. Uvidíme se zítra.“

Asad přikývl, popadl kbelík a po krátkém lomození v protější místnosti se objevil ve dveřích, aby se rozloučil.

„To je teda týpek, ten tvůj Háfiz al-Asad,“ uzavřel Marcus Jacobsen, když dozněly jeho vzdalující se kroky.

13) 2007

Po víkendu vyskočila na Carla z počítače upomínka od náměstka:

Informoval jsem Baka, ze jsi otevřel případ Merete Lynggaardové. Pracoval na něm v závěrečné fázi vyšetřování s výjezdovkou, takže o tom něco ví. Má teď sice dost práce se zabitým cyklistou, ale je přípraven si s tebou pokud možno co nejdřív promluvit.

Podepsán Lars Bjorn.

Carl si odfrkl. Pokud možno co nejdřív. Co si o sobě ten svatoušek Bak sakra myslí? Je to samolibý, sebestředný byrokrat a vzorňáček v jednom. Jeho žena asi vyplňuje žádost ve třech kopiích, pokud zatouží po neobvyklém laskání od pasu dolů.

Ale na druhou stranu je dobré vědět, že Bak pracoval na případu, který nebyl vyřešen. Carl dostal chuť ho rozlousknout.

Popadl složku a požádal Asada, aby uvařil kávu. „Ne tak silnou jako minule,“ dodal ještě a v duchu si přeměřil vzdálenost k toaletám.

Případ Lynggaardová byl patrně nejobsažněji sestavený materiál, jaký Carl kdy viděl. Nechyběly kopie zpráv o bratrově stavu, zápisy z výslechů, výstřižky z týdeníků a bulvárních novin a časopisů, několik rozhovorů s Merete Lynggaardovou na videu a detailní záznamy výpovědí svědků, od kolegů po cestující na trajektu, kteří zaznamenali sourozeneckou dvojici na palubě. Byly tam i fotky paluby, zábradlí, zádě, dokumentující vzdálenost od paluby k hladině. Analýzy otisků prstů odebraných z místa, odkud zmizela. Spousty adres pasažérů, kteří na trajektu Scandlines fotili, dokonce tam byla i kopie lodního deníku, popisující kapitánovu reakci. Jen tam nebylo nic, co by Carlovi pomohlo dál.

Musím se podívat na ta videa, pomyslel si, když si několikrát přečetl spis a smutně se zadíval na nový DVD přehrávač.

„Mám pro tebe úkol,“ obrátil se na Asada, sotva se vrátil s kouřící kávou. „Jdi nahoru do oddělení vražd ve druhém patře, musíš projít zelenými dveřmi, dál půjdeš červenou chodbou, až se dostaneš k výklenku, kde…“

Asad mu podal hrnek s nápojem, jehož vůně i na velkou vzdálenost slibovala nemalé žaludeční obtíže. „Výklenku?“ svraštil obočí.

„No jistě, tam, kde se červená chodba trochu rozšiřuje, tam najdeš blondýnku, jmenuje se Lis a je fajn. Řekneš jí, že potřebuješ video pro Carla Morcka. Jsme dobří přátelé.“ Mrkl na Asada a ten mu mrknutí opětoval.

„Ale jestli tam bude jen ta bruneta, tak se hned vrať.“

Asad přikývl.

„A nezapomeň na SCART kabel,“ volal za Asadem sunoucím se chodbou osvětlenou zářivkami k východu.

„Byla tam jen ta bruneta,“ hlásil po návratu. „Dala mi dvě videa a říkala, že je zpátky nepotřebuje.“ Obličej mu zalil spokojený úsměv. „Je taky moc pěkná.“

Carl nevěřil vlastním uším. To snad museli vyměnit personál, jinak to není možné.

Na prvním pásku byly zaznamenané televizní zprávy z 20. prosince 2001. Merete Lynggaardová komentovala neformální zdravotnicko-klimatologickou konferenci v Londýně, které se zúčastnila. V rozhovoru se jí ptali především na setkání se senátorem Brucem Jansenem, dále na to, jak Amerika hodnotí práci Světové zdravotnické organizace a Kjótský protokol. Podle ní osobně skýtá obojí optimistické vyhlídky do budoucna. Copak se nechá takhle snadno napálit? pomyslel si Carl. Ale až na tuhle jistě věkem podmíněnou naivitu vystupovala Merete Lynggaardová střízlivě, věcně a přesně, čímž předčila nového ministra vnitra a zdravotnictví, který v jejím stínu připomínal karikaturu gymnaziálního profesora z filmů z šedesátých let.

„Byla to vážně hezká, krásná ženská,“ projevil svůj názor ve dveřích Asad.

Druhý záznam pocházel z 21. února 2002. Merete Lynggaardová se v něm jako zástupce strany zabývající se otázkami životního prostředí vyjadřovala ke snahám samolibého ekologického skeptika Bjarka Ornfelta, kritizujícího činnost Výboru pro vědecké nesrovnalosti.

Co je to za jméno pro výbor, pomyslel si Carl. Jak může mít v Dánsku něco tak kafkovský název?

Tentokrát se na obrazovce objevila úplně jiná Merete. Byla lidštější, nechovala se jen jako politička.

„Tady jí to opravdu hodně sluší,“ zhodnotil Asad.

Carl si ho přeměřil. Ve světě toho malého muže byla ženská fyzická schránka evidentně obzvláště hodnotným parametrem. Ale Carl mu v tom musel dát za pravdu. Během rozhovoru šířila kolem sebe zvláštní auru. Tuny neuvěřitelně silné přitažlivosti, kterou téměř všechny ženy dokážou zaplavit své okolí, když se jim vede nadmíru dobře. Velmi výmluvné, ale také matoucí.

„Nebyla těhotná?“ zeptal se Asad. Podle počtu rodinných příslušníků na fotografiích na svém psacím stole musel mít s tímto stavem v životě ženy důvěrné zkušenosti.

Carl si zapálil a ještě jednou prolistoval celou složku. K ohledání mrtvoly z pochopitelných důvodů nedošlo, záznam mu tedy v tomto směru žádné informace neposkytl, neboť tělo se nikdy nenašlo. Zběžně si prohlédl výstřižky z bulvárních novin; na první pohled bylo jasné, že nevyhledávala mužskou společnost, i když to by pochopitelně případné graviditě nezabránilo. Při podrobnějším studiu Carl zjistil, že vlastně nikdy nebyla viděna v bližším kontaktu s kýmkoliv, jak mužského, tak ženského pohlaví.

„Tak byla asi čerstvě zamilovaná,“ vydedukoval Asad a s nosem přilepeným k obrazovce dál statečně odháněl kouř z Carlovy cigarety. „Jen se podívejte, jak se tady červená!“

Carl zavrtěl hlavou. „Řekl bych, že bylo tehdy venku o dva stupně víc a při rozhovorech na čerstvém vzduchu vypadají všichni politici o kapku zdravěji. Proč by je tam jinak dávali?“

Ovšem Asad měl pravdu. Rozdíl mezi oběma záznamy byl markantní. Něco se v mezičase událo. Názory Bjarka Ornfelta, natvrdlého lobbisty z povolání, jehož specialitou bylo rozmělnit fakta týkající se přírodních katastrof na nerozpoznatelné atomy, by ji takhle nerozpálily.

Chvíli jen zíral do prázdna. Ve vyšetřování pokaždé nastal okamžik, kdy si vroucně přál se s obětí setkat, dokud byla ještě naživu. Tentokrát k tomu došlo dřív než obvykle.

„Asade, zavolej do toho ústavu, do Egely, kam umístili Meretina bratra, a domluv schůzku pro kriminálního komisaře Morcka.“

„A to je kdo, kriminální komisař Morck?“

Copak je úplně blbej, zaťukal si Carl na čelo. „No kdo asi?“

Asad zavrtěl rozhodně hlavou. „Ale vždyť vy jste vrchní policejní komisař, podle nové policejní reformy.“

Carl si povzdechl. Na reformu kašle. Přednosta Egely volal za deset minut zpět a ani se nepokoušel skrýt svůj údiv nad plánovanou návštěvou. Asad patrně při plnění úkolu trošku zaimprovizoval, ale co se dalo čekat od asistenta s doktorátem v oboru kosmetiky podlahových krytin? Žádný učený z nebe nespadl a basta.

Povzbudivě svému pomocníkovi pokynul a odložil sudoku.

Během půl minuty přednostovi všechno vysvětlil a dostalo se mu krátké a jasné odpovědi. Uffe Lynggaard vůbec nemluví, takže si nejspíš nepromluví ani s kriminálním komisařem. A kromě toho - je sice němý a je s ním velmi obtížná komunikace, přesto však nebyl zbaven svéprávnosti. A jelikož nedal souhlas s tím, aby za něj zaměstnanci ústavu podávali informace, nemohou mu být dále nápomocni. Je to začarovaný kruh.

„Znám postup a pochopitelně vás nechci nutit, abyste porušil mlčenlivost, ale vyšetřuji zmizení jeho sestry, a tak jsem si myslel, že by Uffa potěšilo, kdyby si se mnou mohl promluvit.“

„Ale on nemluví, jak už jsem vám řekl.“

„Víte, většina z těch, které vyslýcháme, nemluví, ale my už si nějak poradíme, uvidíte. My z oddělení Q jsme mistři, co se týče neverbálních signálů.“

„Oddělení Q?“

„No ano, jsme elitní jednotka z ústředí. Kdy se můžu zastavit?“

Ozval se povzdech. Přednosta nebyl žádný hlupák a poznal, že mu cestu zkřížil neodbytný buldok.

„Uvidím, co se dá dělat. Budeme vás informovat,“ nechal se nakonec slyšet.

„Poslyš, Asade, cos mu vlastně řekl, když jsi mu volal?“ houkl Carl, když zavěsil.

„Tomu chlapovi? Že chci mluvit s jeho nadřízeným a ne jen s nějakým přednostou.“

„Ale přednosta je nadřízený, Asade.“

Carl se zhluboka nadechl, zvedl se, přešel přes chodbu a zadíval se Asadovi do očí. „Víš, kdo je to předseda? Tak přednosta je takový jakoby předseda.“ Oba přikývli, k tomu nebylo co dodat. „Asade, zítra mě vyzvedneš v Allerodu u mě doma. Musíme někam zajet, jasný?“

Pokrčil rameny.

„A nebudou s tímhle po cestě žádný problémy?“ Ukázal na kobereček.

„Ten se dá srolovat.“

„Jo. A jak víš, jestli jsi otočený směrem k Mekce?“

Asad si poklepal na čelo, jako by měl ve spánkovém laloku implantovanou navigaci. „A kdybych přece jen nevěděl, tak můžu použít tohle.“ Nadzvedl jeden z časopisů v polici a ukázal na kompas.

„Myslíš?“ Carl se zahleděl na masivní svazky kovových trubek, které se táhly po celé délce stropu. „Ten ti bude houby platný.“

Asad si znovu ukázal na hlavu.

„No jo, máš pro to cit, jasně. Takže to nemusí být úplně přesně?“

„Alláh je mocný. Má široká ramena.“

Carl našpulil ret, samozřejmě že je. Jak jen o tom mohl pochybovat?

V kanceláři vedoucího týmu Baka se na Carla upřely čtyři páry unavených očí. Nepochybně byli pod velkým tlakem. Na stěně visel plán parku ve Valby s vyznačenými hlavními body případu: místo činu, nález vražedné zbraně, což byla stará břitva, místo, kde svědkyně zahlédla zavražděného spolu s předpokládaným pachatelem, a konečně trasa svědkyně, kudy se přes park vydala. Vše změřili a zanalyzovali, ale nic do sebe nezapadalo.

„Budeme si muset pokecat později, Carle,“ uvítal ho Bak a povytáhl si rukáv černé kožené bundy, kterou zdědil po bývalém šéfovi. Byl to jeho poklad; měl dokazovat, jak je Bak fantastický, a proto bundu téměř nikdy neodkládal. Radiátory vháněly do místnosti vzduch o teplotě nejméně čtyřicet stupňů, ale ani to ho nedonutilo, aby si ji svlékl. Asi počítal s tím, že brzy někam vyrazí.

Carl si prohlédl fotografie připíchnuté na nástěnce, ale nebyl to právě pěkný pohled. Podle všeho byla mrtvola po smrti zohavena. Svědčily o tom hluboké rány na hrudi, chyběla půlka ucha a na bílé košili se vyjímal kříž namalovaný krví oběti. Carl předpokládal, že odříznuté ucho posloužilo jako štětec. Zmrzlá tráva kolem jízdního kola byla zdupaná, někdo dupal i po něm, až prošlápl dráty na předním kole. Taška oběti ležela otevřená na zemi, knihy z obchodní akademie se válely v trávě.

„Říkáš, že pokec bude muset počkat? Fajn. Ale nemohl bys do té doby jen na vteřinu zapojit mozek a zopakovat mi, co vypověděla korunní svědkyně o osobě, kterou viděla mluvit s obětí těsně před vraždou?“ nenechal se odbýt Carl.

Všichni čtyři se po sobě podívali, jako by se právě dopustil přinejmenším hanobení hrobu.

Bak se k němu chladně otočil. „Do toho ti nic není, Carle, promluvíme si později, věř nebo ne, ale nemáme času nazbyt.“

Přikývl. „Vždyť jo, čiší to z těch vašich vyžranejch ksichtů. Jasně že máte frmol. A taky máte lidi v bytě svědkyně, kteří ho prohledávají, zatímco ji hospitalizovali, troufnul bych si tvrdit.“

Podívali se po sobě, naštvaně, ale s otázkou v očích.

Takže nemají. No paráda.

Marcus Jacobsen dorazil do své kanceláře těsně před Carlem. Jako obyčejně vypadal výborně. Pěšinku na hlavě jako když střelí, pohled čilý a bystrý.

„Marcusi, když se svědkyně pokusila o sebevraždu, udělali jste u ní doma prohlídku?“ zeptal se hned Carl a ukázal na složku s případem ležící uprostřed stolu.

„O co ti jde?“

„Druhou půlku ucha oběti jste nenašli, že ne?“

„Ne, ještě ne. Naznačuješ snad, že by mohla být v bytě svědkyně?“

„Já bych ji tam hledal, kdybych to tu měl na povel.“

„Jestli se k ní nějak dostalo, tak se ho určitě zbavila.“

„Tak prohledejte popelnice na dvoře a podívejte se pořádně do záchoda.“

„Ale to už bude dávno spláchnutý, Carle.“

„Hele, znáš tu historku o hovnu, co se pořád vracelo, i když jsi splachoval, jak dlouho jsi chtěl?“

„Vykašli se na to, Carle, nech to plavat.“

„Miláček a pýcha oddělení, vzorňáček Bak, se mnou nechce mluvit.“

„Budeš muset počkat. Tvoje případy ti nikam neutečou.“

„Já jen abys věděl, že mě zdržuje od práce.“

„A co kdyby ses mezitím věnoval nějakému jinému případu, co říkáš?“ Vytáhl propisku a vyťukal pár taktů o hranu psacího stolu. „Jak se má ten tvůj podivín? Nezasvěcuješ ho, doufám, do vyšetřování, že ne?“

„Podívej se, na tak velkém oddělení, jako je to moje, jen těžko pochytí, oč běží.“

Šéf mrskl tužkou o stůl. „Carle, jsi vázaný mlčenlivostí a ten chlap není policajt. Nezapomínej na to.“

Carl přikývl. O tom, co a kde bude říkat, si rozhodne sám. „Kde jste k němu vlastně přišli? Na úřadě práce?“

„Netuším, zeptám se Larse Bjorna. Nebo se ho na to zeptej sám.“

Carl se ještě jednou přihlásil o slovo zdviženým ukazováčkem. „Jo, a potřeboval bych podrobný plán sklepa, v přesném měřítku a aby tam byly vyznačené světové strany.“

Marcus Jacobsen se zatvářil unaveně. Jen málo lidí si ho dovolilo obtěžovat s takovými hloupostmi. „Stáhni si přehlednou mapu z intranetu, Carle, je to hračka.“

„Tak, tady to máš,“ oznámil Carl a poklepal na plánek, který rozprostřel před Asada. „Tohle je támhleta zeď a tady máš položený modlitební kobereček. A tahle šipka ukazuje na sever, takže si ho můžeš nasměrovat úplně přesně.“

Obrátily se k němu oči plné respektu. Nakonec z nich bude skvělý tým.

„Volali vám dva lidi. Oběma jsem řekl, že se jim ozvete, až budete moct.“

„Opravdu?“

„Volal ten přednosta z Frederikssundu a pak nějaká paní, která mluvila, jako když řeže do plechu.“

Carl si povzdechl. „To byla Vigga, moje žena.“ Sehnala si jeho nové číslo, s klidem a mírem je konec.

„Žena? Vy máte ženu?“

„No, Asade, to je dlouhý vysvětlování, nejdřív se musíme trochu poznat.“

Asad semknul rty a přikývl. Ve vážném obličeji se mu zračilo politování nad Carlovou situací.

„Asade, jak ses vlastně dostal k téhle práci?“

„Znám Larse Bjorna.“

„Ty ho znáš?“

Usmál se. „Ano, abyste věděl, chodil jsem za ním dennodenně celý měsíc, aby mě zaměstnal.“

„Otravoval jsi Larse Bjorna kvůli práci?“

„Jo, miluju policii.“

S Viggou se spojil až z domova. Telefonoval z obývacího pokoje v Ronneholtparku a nasával vůni improvizované večeře, kterou Morten za doprovodu libých tónů operní árie vykouzlil z toho, co kdysi bývala pravá nefalšovaná parmská šunka ze SuperBestu.

Vigga se dala v rozumné míře snést, ovšem nesměla to být ona, kdo o dávkování rozhodoval. Měli za sebou těžké časy, ale od té doby, co ho opustila, ctili určitá pravidla.

„Kruci, Viggo,“ začal Carl. „Nemám rád, když mi voláš do práce, víš přece, že nevíme co dřív.“

„Ale zlato, copak ti Morten nevyřídil, že je tu strašná zima?“

„No aby ne, sakra, vždyť je to jen chatka, Viggo, je smontovaná ze všeho možnýho. Ze starejch prken a beden, který byly na odpis už v roce 1945. Tak se odstěhuj.“

„Domů se ti nevrátím.“

Povzdechl si. „No to doufám, kam bychom tě asi dali, se všema tvýma milencema? K Mortenovi do sauny? Na světě existují i jiný domy a byty s topením, nemyslíš?“

„Mám vážně super řešení, fakt.“

Ať už řekne cokoliv, stoprocentně to nebude levné. „Vážně dobré řešení, Viggo, je rozvod.“ Jednoho krásného dne to přijít muselo. Bude chtít polovinu hodnoty domu, což je poměrně velká částka, když se vezme v úvahu, jak v poslední době vyletěly ceny nahoru. Trhu s nemovitostmi se přes občasné výkyvy dařilo tlačit ceny výš a výš. Měl o rozvod zažádat dřív, dokud byly domy za polovic, to je jednoduchý jak facka. Na to už je ale pozdě, a stěhovat se nebude ani náhodou, sakra.

Očima zabloudil k otřásajícímu se stropu pod Jesperovým pokojem. I kdybych si měl kvůli rozvodu vzít půjčku, tak mě to přece nemůže stát víc než teď, pomyslel si a nechal se unést představou, že by se v tom případě Vigga musela ujmout odpovědnosti za syna. Nikdo v téhle části města neměl tak vysoký účet za elektřinu jako on, tím si byl Carl jistý. Jesper byl elitním zákazníkem číslo jedna dánské energetické společnosti DONG.

„Rozvod? Ne, Carle, nechci se rozvádět, už jsem si to prožila a moc mi to neprospělo, jak si jistě vzpomínáš.“

Zavrtěl hlavou. Jak by sakra jinak nazvala tu situaci, ve které se už několik let potácejí?

„Chci galerii, Carle, svou vlastní galerii.“

Konečně to z ní vypadlo. Představil si metrové mazaniny v růžové a zlatavě bronzové barvě, Vigginy obrazy. Galerii? No proč ne, bezva nápad, jestli si chce uvolnit místo v chatce.

„Tak galerii říkáš? A neměly by tam chybět obrovský kamna, jestli se nepletu. Aby sis u nich mohla celý den hovět a těšit se z těch milionů, který se ti jen pohrnou.“ Už mu začínalo svítat.

„Na takový jízlivosti tě užije,“ zasmála se a tím ho dostala na lopatky. Nikdy tomu proklatě krásnému smíchu nedokázal odolat. „Vážně to je skvělý nápad. S vlastní galerií se ti otevřou nový možnosti. Copak to nevidíš? Třeba bude mít Jesper slavnou mámu, nebyla by to legrace?“

Kdepak slavnou, spíš známou nebo nechvalně proslulou, pomyslel si Carl. „Předpokládám, že už jsi našla vhodný prostor,“ pronesl nahlas.

„Carle, je úchvatný a Hugin už si promluvil s majitelem.“

„Jakej Hugin?“

„No Hugin, to je jeden velmi talentovaný malíř.“

„Dovedu si to jeho nadání živě představit, určitě víc vyniká na plátně v posteli než na stojanu.“

„Ale Carle,“ zasmála se znovu. „Nebuď hnusnej.“

14) 2002

Merete čekala na palubě s restaurací. Než za Uffem zaklaply dveře pánských toalet, nabádala ho, ať si pospíší. V kavárně na druhém konci paluby zůstal jen obsluhující personál, všichni ostatní cestující už odešli k autům. Měli bychom si pospíšit, i když naše audi je až vzadu v poslední řadě, přemítala.

Byla to poslední myšlenka, kterou se jí podařilo ve starém životě dokončit.

Zaútočili na ni zezadu, překvapili ji, takže nestihla ani vykřiknout, ale velmi zřetelně cítila kus látky a ruku, která jí látku neúprosně tiskla na ústa a nos, a zaznamenala, jak někdo vrazil do tlačítka, kterým se otvírají dveře ke schodům vedoucím k zaparkovaným vozům. Pak si vybavila už jen vzdálené zvuky a plechové stěny točitého schodiště, a nakonec všechno zmizelo a nastala tma.

Betonová podlaha, na které se probudila, byla strašně ledová. Zvedla hlavu a uvědomila si, jak moc jí třeští. Nohy měla ztěžklé a sotva dokázala odlepit ramena od země. S velkou námahou se posadila a pokusila se zorientovat v pulzující temnotě. Zvažovala, zda má křičet, ale měla strach a radši zhluboka, avšak tiše dýchala. Pak opatrně natáhla ruce před sebe, aby zjistila, jestli se v jejím nejbližším okolí něco nachází, ale nic nenahmatala.

Chvíli zůstala sedět, pak se odvážila postavit, pohybovala se pomalu a ostražitě. Ohnala by se po každém, i sebemenším zvuku, který by k ní dolehl. Udeřila by tvrdě, ze všech sil. Tloukla by kolem sebe a kopala. Měla pocit, že je sama, ale mohla se mýlit.

Po chvíli se jí rozjasnilo myšlení, ale zároveň ji jako nebezpečná infekce zachvátil strach. Bylo jí horko, srdce tlouklo silněji a rychleji. Nevidomýma očima pročesávala temnotu okolo. Člověk za život zhlédne a přečte tolik hrůz.

O zmizelých ženách.

S napřaženýma rukama udělala tápavě první krok vpřed. Nebyla si jistá, jestli v podlaze není díra, číhající propast, do které by se mohla zřítit. Na zemi mohly být nějaké ostré předměty nebo sklo. Dotkla se nohou země; nic tam nebylo. Najednou se zastavila a tiše vyčkávala.

Uffe, vzpomněla si a roztřásla se jí brada. Byl přece s ní na lodi, když se to stalo.

Trvalo jí několik hodin, než si v duchu sestavila plánek místnosti. Musela mít obdélníkový půdorys. Možná sedm osm metrů na délku a minimálně pět metrů na šířku. Ohmatala studené stěny a ve výšce hlavy našla dvě velká kulatá okna připomínající, až na velikost, lodní okénka. Pokusila se je rozbít botou, zabušila a pak se stáhla, ale sklo nepovolilo. Našla hranu něčeho, co by mohly být jakési prohnuté dveře, které zapadaly do stěny, ale možná taky ne, protože chyběla klika. Důkladně prozkoumala stěny, s nadějí, že někde narazí na kliku nebo vypínač, ale zdi byly všude dokonale hladké a studené.

Potom systematicky probádala celou místnost. Malými krůčky se přesouvala po přímce od jedné stěny ke druhé, tam udělala krok stranou a vydala se zpátky, kde manévr zopakovala. Když skončila, musela uznat, že v celém prostoru se nachází pouze ona sama a suchý vzduch.

Budu čekat těsně u toho, co připomíná dveře, rozhodla se. Chtěla si sednout k patě prohlubně, aby na ni nebylo okny vidět. Jestli někdo vstoupí, chytne ho za nohy a strhne k zemi. Pokusí se ho pořádně kopnout do hlavy, bude kopat ostošest.

Svaly se jí napjaly a kůže zvlhla. Třeba je to její jediná šance.

Seděla tam tak dlouho, dokud jí tělo nestrnulo a smysly se neotupily, pak se zvedla a přešla do protějšího rohu místnosti, tam si dřepla a vymočila se. Musí si zapamatovat, že k tomu účelu použila právě tento roh. Jeden roh bude toaleta, ve druhém bude hlídkovat u dveří a v dalším spát. Moč v místnosti silně čpěla, vždyť naposledy pila v kavárně na lodi a od té doby mohla uběhnout spousta času. Samozřejmě mohla být v bezvědomí jen pár hodin, ale také to mohl být celý den nebo i déle. Netušila, kolik času uplynulo. Hlad neměla, ale trápila ji žízeň.

Postavila se, natáhla si kalhoty a pokusila se vybavit si více podrobností.

Byli s Uffem u toalet poslední. Určitě zůstali poslední i na vyhlídkové palubě. Muži od panoramatických oken už byli určitě pryč, když kolem procházeli. Kývla na servírku vycházející z kavárny a všimla si dětí, které si hrály s tlačítkem otevírajícím vstup na spodní palubu, kam se posléze všechny vytratily. Nic víc. Nevšimla si, že by se k ní někdo blížil. Myslela jen na Uffa, aby si pospíšil a brzy se vrátil.

Ach bože, Uffe! Co se s ním stalo? Byl tak nešťastný, poté co ji uhodil. A tolik litoval ztráty baseballové čepice. Ještě měl na tvářích červené skvrny, když zamířil k toaletám. Jak se mu teď asi daří?

Merete něco cvaklo nad hlavou, lekla se, ale rychle se vzchopila a vydala se do rohu s prohnutými dveřmi. Musela na místo, kdyby chtěl někdo vejít dovnitř. Zvuk se ozval ještě jednou a srdce se jí div nerozskočilo. Pak se jí nad hlavou rozběhl větrák a ona pochopila, že nemusí spěchat. Zvuk vydávalo relé nebo něco podobného.

Nasála vlažný, životodárný vzduch. K čemu jinému by se tu mohla upnout?

A tak tam stála, dokud proudění neustalo a nezanechalo v ní pocit, že čerstvý vzduch je jejím jediným kontaktem se světem. Pevně stiskla víčka a pokusila se přemýšlet, aby odrazila nával pláče, který se z ní dral ven.

Napadla ji hrůzná myšlenka. Co když ji sem zavřeli navždy, ukryli ji, aby tu v tichosti zemřela a nikdo se nedozvěděl, kam zmizela? Vždyť ani ona sama netuší, kde je. Může být kdekoliv. Několik hodin jízdy od trajektu, v Dánsku nebo Německu, kdekoliv. Možná ještě dál.

Obraz smrti jako nejpravděpodobnějšího vyústění celé situace postupně získával jasnější obrysy, představila si, jaké to je zemřít hladem a žízní. Pomalá smrt, kdy pud sebezáchovy vyřadí jednu životní funkci po druhé, až ji nakonec vysvobodí bezodkladný apatický spánek.

Moc lidí mě asi postrádat nebude, napadlo ji. Uffe, ten ano, tomu budu chybět. Chudák Uffe. Ale nikoho jiného než jeho si k sobě nikdy blíž nepustila. Všechny ostatní od sebe odřízla a samu sebe vsadila za mříže.

Ze všech sil se pokoušela zadržet pláč. Bylo to opravdu všechno, co jí život nabízel? To má být konec? Bez dětí, štěstí? Nestihla skoro nic z toho, o čem snila, když žila sama s Uffem. Nedovolí jí ani dostát závazku, který na sebe vzala krátce po smrti rodičů?

Zaplavila ji hořkost, smutek a pocit nekonečné osamělosti, až se rozvzlykala nahlas.

Dlouho byla přesvědčená, že představa samotného Uffa, který nikoho na světě nemá, je to nejhorší, co by ji mohlo potkat. Nadlouho ji ta představa úplně ovládla. Pojde tu sama, jako zvíře. Nikdo si toho ani nevšimne, všechno proběhne tiše a Uffe a ostatní budou muset žít dál, aniž by se jim dostalo jakéhokoliv vysvětlení. Když už nemohla dál plakat, napadlo ji, že tím možná zdaleka nic nekončí. Že by všechno mohlo být mnohem, mnohem horší. Může zemřít krutou smrtí. Možná ji čeká tak strašlivý osud, že smrt pro ni bude vysvobozením. Čeká ji nekonečná bolest a bestiální zacházení, takové věci se přece stávají - zneužívání, znásilňování a mučení. Třeba ji právě sledují. Možná je za sklem umístěná kamera s infračervenými senzory. Poslouchají ji, sledují a chystají se jí ublížit.

Podívala se směrem k oknům a snažila se působit klidně a vyrovnaně.

„Mějte se mnou prosím slitování,“ zašeptala tiše do tmy.

15) 2007

Peuget 607 je obecně považován za poměrně nehlučný vůz, nikoli však při Asadově parkovacím manévru v ulici pod okny Carlovy ložnice.

„Hustý,“ pronesl Jesper a nepřestával zírat z okna. Carl si nevzpomínal, kdy od svého nevlastního syna naposledy slyšel tak dlouhé slovo tak brzy po ránu. Nicméně vystihl situaci přesně.

„Máš tu lístek od Viggy,“ byla poslední slova, co Carlovi před odchodem z domu stihl říct Morten Holland. Žádné vzkazy od Viggy teď rozhodně číst nehodlá. Na pozvání k obhlídce galerie ve společnosti zajisté útlobokého mazala jménem Hugin opravdu nemá náladu.

„Dobré ránko,“ pozdravil Asad opírající se o přední dveře. Na hlavě měl čepici z velbloudí plsti neznámého původu a ani náznakem nepřipomínal osobního řidiče u kriminálky, pokud nějaká taková funkce vůbec existuje. Carl se zahleděl k obloze. Bylo jasno, nebe blankytné a teplota veskrze snesitelná.

„Vím naprosto přesně, kde leží Egely,“ holedbal se Asad a pyšně předváděl navigaci, sotva se Carl usadil na sedadle spolujezdce. Carl znaveně pohlédl na displej. Křížek označoval silnici, která se nacházela v přijatelné vzdálenosti od Roskildského fjordu, aby do něj chovanci ústavu nenapadali, ale dostatečně blízko na to, aby se přednosta mohl pokochat výhledem na krásy severního Sjaellandu, pokud by se rozhodl zvednout hlavu od pracovního stolu. Ústavy pro pacienty s duševními chorobami se často vyznačovaly podobnou polohou. Čí to byl nápad?

Asad nastartoval, zařadil zpátečku a vycouval celou Magnolievang na jeden zátah. Zabrzdil, až když zadní část vozu trčela nad pruhem zeleně na opačné straně ulice Ronneholt Parkvej. Než se Carl vzpamatoval, potýral Asad převodovku a uháněl devadesátikilometrovou rychlostí místy, kde byla nejvyšší povolená rychlost padesátka.

„Sakra, zpomal,“ zařval Carl těsně předtím, než se ve vyústění ulice málem vřítili na ostrůvek uprostřed kruhového objezdu. Ale Asad se jen lišácky usmál jako bejrútský taxikář, strhl volant doprava a v cuku letu se ocitli na dálničním přivaděči.

„Svižnej vůz,“ zahalasil Asad a hnal se připojovacím pruhem.

Možná by se zklidnil, kdyby mu Carl stáhl čepici přes nadšená očka.

Budova Egely byla obílená vápnem, a dokonale tak zosobňovala svůj účel. Dobrovolně sem nikdo nevstupoval, ani nikoho nenechali jen tak odejít. Na první pohled bylo patrné, že se tu ani nemaluje prsty, ani nedrnká na kytaru. Sem odkládali své slabší články rodiny vážené a bohaté.

Soukromá péče, zcela podle gusta současné vlády.

Přednostova kancelář dokonale dotvářela celkový dojem. I on sám, usměvavý a kostnatý, jako by byl součástí původního architektonického řešení interiéru.

„Pobyt Uffa Lynggaarda je placen z několika zdrojů, dohromady tvořících Lynggaardův fond,“ zodpověděl přednosta Carlovu otázku.

Carl vzhlédl k policím, kde se tísnila nejedna složka označená slovem fond. „Jistě, a jak ten fond vznikl?“

„Z dědictví po rodičích, kteří zemřeli při dopravní nehodě, po níž zůstal Uffe Lynggaard invalidní. A z dědictví po sestře, přirozeně.“

„Byla poslankyní dánského parlamentu, takže se nemohlo jednat o nijak vysokou částku.“

„Ne, to ne, ale z prodeje domu se získaly dva miliony, když byla bohudíky nedávno prohlášena za zemřelou. Fond spravuje celkem asi dvaadvacet milionů dánských korun, ale to je vám jistě známo.“

Carl tiše písknul, neboť nic podobného netušil. „Dvaadvacet milionů s pětiprocentním úrokem, to by mělo na Uffův pobyt u vás bohatě stačit.“

„Ano, po odečtení daně to zhruba pokryje náklady.“

Carl se na přednostu podíval úkosem. „Uffe se od té doby, co je u vás, ke zmizení sestry nikdy nijak nevyjádřil?“

„Ne, nijak. Pokud vím, od té dopravní nehody vůbec nepromluvil.“

„Snažíte se mu v tomto ohledu nějak pomoci?“

Přednosta odložil brýle a zadíval se na Carla zpod zježeného obočí. Výmluvnější demonstraci vážnosti si bylo možné představit jen stěží. „Lynggaard byl vyšetřen od paty k hlavě. Krvácení do mozku způsobilo zjizvení řečových center, což vysvětluje, proč je němý, a navíc při nehodě utrpěl těžké trauma, jakým pro něj byla smrt rodičů a vlastní četná poranění. Jistě víte, jak zle byl zasažen.“

„Ano, četl jsem zprávu.“ Nebyla to pravda, ale Asad ji četl a cestou po okreskách si nenechal nic pro sebe. „Ležel pět měsíců v nemocnici, měl silné vnitřní krvácení, zasažena byla játra, slezina a plíce, narušeny byly i mentální funkce.“

Přednosta přikývl. „Ano, to souhlasí. Ve zprávě stálo, že kvůli silnému krvácení ztratil na pár týdnů dokonce i zrak.“

„Jak je na tom ted? Funguje tělo po fyzické stránce, jak má?“

„Ano, zdá se, že ano. Je to silný mladý muž.“

„Je mu třicet čtyři, takže se v tomto stavu nachází už jednadvacet let.“

Bledý muž opět přikývl. „Proto jistě chápete, že tudy cesta nevede.“

„A vy mi nedovolíte s ním promluvit?“

„Nemám k tomu sebemenší důvod.“

„Je poslední, kdo viděl Merete Lynggaardovou živou. Rád bych se s ním setkal.“

Přednosta se napřímil a zahleděl se, jak Carl předpokládal, oknem ven přes fjord. „Nemyslím, že by to bylo vhodné.“

Takoví chlapi, jako je přednosta, by zasloužili vymazat z povrchu zemského. „Vy si myslíte, že na vás nemůžu, ale to se zatraceně pletete.“

„Jak to myslíte?“

„Vy jste asi ještě neměl co do činění s policií?“

Otočil se zpátky ke Carlovi, celý zpopelavěl a čelo mu pokryly vrásky. Léta za psacím stolem ho vyčerpala, ale pořád mu to ještě pálilo. Nevěděl, co Carl sleduje, ale tušil, že mu mlčení příliš neprospěje.

„Nevím, kam míříte.“

„My policajti jsme děsně zvědaví. Občas nám něco nechce dát pokoj, hlodá to v nás a my tomu musíme přijít na kloub. Tentokrát to bije do očí.“

„Co prosím?“

„Co přesně z fondů hradíte? Pět procent z dvaadvaceti milionů po zdanění se zdá být pakatel. Vyplácíte pacientům plnou částku v hotovosti, nebo by byla po státním příspěvku příliš vysoká? Platí všichni stejně?“ Sám pro sebe souhlasně přikývl a nastavil tvář paprskům světla od fjordu. „Jakmile se nemůžete dobrat toho, po čem pátráte, útočí na vás spousta dalších a dalších otázek. Takhle to my policajti máme, nemůžeme proti tomu nic dělat. Asi to bude nějaká nemoc, ale na koho se máme obrátit, aby nás z toho vykurýroval?“

Přednostovi se vrátil do obličeje náznak barvy. „Nemyslím, že se v tomto ohledu shodneme.“

„Tak mě nechte navštívit Uffa Lynggaarda. Upřímně, co by se tím tak asi mohlo změnit? Přece jste ho nevsadili do klece, nebo snad ano?“

Fotografie ze spisu Lynggaardová nedávaly skutečnosti za pravdu. Policejní snímky, kresby ze soudních přelíčení a několik fotek z novin zachytily Uffa Lynggaarda jako zlomeného mladého muže. Pobledlý mladík na nich skutečně vypadal jako ten, kým skutečně byl: citově retardovaná, pasivní, pomalu chápající osoba.

Ale ve skutečnosti působil jinak. Seděl v hezkém pokoji s obrázky na stěnách a výhledem na fjord, který si nezadal s přednostovým. Postel měl čerstvě ustlanou, boty se mu jen blýskaly, byl čistě oblečený a nenesl žádné známky ústavní péče. Měl silné paže, dlouhé světlé vlasy, široká ramena a pravděpodobně byl dost vysoký. Byl to pohledný mladík, jak by se jistě mnozí shodli. Nebylo na něm nic upadaného nebo divného.

Přednosta s vrchní sestrou zůstali stát ve dveřích a pozorovali Carla, jak se prochází po pokoji. Ani jeden z nich si netroufl proti němu zakročit. Carl se sem bude muset vrátit, i když se mu moc nechce. Pořádně se na to připraví a s Uffem si promluví. Ale až příště, teď se zaměří na pokoj. Z fotografie se na něj usmívá Uffova sestra Merete a na další se objímají rodiče a smějí se do objektivu. Kresby na stěnách ani v nejmenším nepřipomínají dětské výtvory, jaké zdobívají stěny v podobných zařízeních. Jsou veselé, nic na nich nepoukazuje na prožitou hrůzu, která Uffa připravila o řeč.

„Neměli byste ještě nějaké další kresby? Někde v šuplíku?“ zeptal se a ukázal na skříň s komodou.

„Bohužel ne,“ odpověděla sestra. „Od té doby, co je Uffe u nás, už nic nenamaloval. Obrázky pocházejí z jejich domu.“

„A co teda celý den dělá?“

Usmála se. „Všechno možné, chodí na procházky v doprovodu personálu, běhá v parku, kouká se na televizi, to má hodně rád.“ Sestra působila vlídně, příště se radši obrátí rovnou na ni.

„Na co se dívá?“

„Co zrovna dávají.“

„Reaguje na to, co sleduje?“

„Někdy ano, někdy se směje.“ Zaradovala se, pohodila hlavou a usmála se ještě víc než předtím.

„Umí se smát?“

„Ano, jako kojenec, bezprostředně.“

Carl se obrátil na přednostu, který připomínal kus ledu, a pak na Uffa. Od chvíle, kdy Carl vešel do jeho pokoje, nespustil z něj Meretin bratr oči. Uffe si všímal, pozoroval, ale při bližším pohledu bylo jasné, že nevnímá, co vidí. Neměl úplně prázdný pohled, ale to, co viděl, pravděpodobně neproniklo dostatečně hluboko dovnitř. Carl dostal chuť ho vyděsit, aby viděl, co to s ním udělá, ale i s tím bude muset ještě počkat.

Zastavil se u okna a pokusil se zachytit Uffův těkavý pohled. Jeho oči ho registrovaly, ale on nic nechápal, to bylo evidentní. Cosi v nich bylo, a přece nebylo.

„Přesedni si, Asade,“ vyzval Carl pomocníka, který na něj čekal v autě připraven vyrazit.

„Mám si přesednout? Vy nechcete, abych řídil?“ podivil se.

„Asade, byl bych rád, aby mi to auto nějakou dobu vydrželo, má ABS a posilovač řízení a já bych chtěl, aby to tak zůstalo.“

„A co já s tím? Jak to myslíte?“

„Teď se pořádně dívej, jak si představuju, abys řídil. Jestli ti to vůbec ještě někdy dovolím.“

Zadal do navigace další cíl a snažil se neposlouchat arabštinu linoucí se z Asadových úst. Ten neochotně přelézal na místo spolujezdce.

„Řídil jsi vůbec někdy v Dánsku?“ zeptal se ho, když urazili notný kus cesty do Stevnsu.

Mlčení mu bylo dostačující odpovědí.

Dům v Magleby našli v postranní ulici vedoucí směrem do polí. Žádný malý domek nebo zrekonstruovaný statek jako většina ostatních, ale solidní cihlový dům z doby, kdy fasáda vyjadřovala ducha obyvatel domu. Zpola byl zakrytý hustým živým plotem. Jestli dům prodali za dva miliony, pak na tom jedna strana rozhodně vydělala a druhá přišla zkrátka.

Na měděném štítku u zvonku bylo vyryto: Peter & Erling Moller-Hansenovi, Obchod starožitnostmi. Přišel jim otevřít jeden z pánů domu. Měl jemnou pleť, jasně modré oči a šířil kolem sebe odér rozličných krémů, dovedně vmasírovaných do kůže na nejroztodivnějších místech těla.

Byl velmi vstřícný a horlivě odpovídal na otázky. S noblesou Asadovi odebral pokrývku hlavy a pozval oba dál do chodby plné empírového nábytku a dekorativních předmětů.

Ne, Merete Lynggaardovou a jejího bratra neznali. Tedy ne osobně, většina jejich věcí zmizela během prodeje domu, neměly žádnou valnou hodnotu.

Nabídl jim zelený čaj v šálcích z tenoučkého porcelánu a usadil se s pevně semknutými koleny vychýlenými ke straně, připraven vyhovět požadavkům návštěvníků, nakolik jen bude moci.

„Musí to být strašné utonout takovým způsobem. Opravdu příšerná smrt. Můj manžel se jednou málem utopil ve vodopádu v Jugoslávii, byl to otřesný zážitek, to mi věřte.“

Carl zachytil Asadův zmatený výraz, když se hostitel ve vyprávění dostal ke slovům „můj manžel“, ale stačil jen jediný pohled a výraz zmizel. Asad se má o rozmanitosti forem partnerského soužití v dánské společnosti ještě zjevně mnoho co učit.

„Policie dokumenty sourozenců Lynggaardových zajistila,“ chopil se slova Carl. „Ale nenašli jste třeba později nějaké deníky, dopisy? Anebo nepřišel později například nějaký fax nebo nevolal někdo? Nestalo se něco, co by podle vás mohlo pomoct v pátrání?“

Hostitel zavrtěl hlavou. „Nic tu nezůstalo.“ Rozmáchl se rukou po místnosti. „Byl tu nějaký nábytek, nic zvláštního, ani v zásuvkách nic moc nezůstalo, nějaké kancelářské potřeby, pár upomínkových předmětů, nějaká ta fotka a tak podobně. Myslím, že to byli veskrze obyčejní lidé.“

„Co sousedé, neznali je náhodou?“

„My se se sousedy příliš nevídáme, nežijí tu zase tak dlouho, předtím prý byli v zahraničí. Nemyslím si, že by se příliš stýkali s ostatními, někteří ani netušili, že měla bratra.“

„Takže jste v okolí opravdu nenarazili na nikoho, kdo by je znal?“

„Ale jistěže, Helle Andersenovou, starala se o chlapce.“

„To byla hospodyně,“ ozval se Asad. „Policie ji vyslýchala, ale nic nevěděla. Jen to, že Merete den předtím, než utonula, přišel dopis, převzala ho pro ni.“

Carl povytáhl obočí. Měl by si tu zpropadenou složku konečně pořádně pročíst.

„Našel se ten dopis, Asade?“

Asad zavrtěl hlavou.

Carl se otočil k majiteli nemovitosti. „Bydlí paní Helle Andersenová tady ve městě?“

„Ne, v Holtungu na druhé straně Gjorslevu, ale za deset minut má přijít.“

„Sem?“

„No ano, manžel je nemocný.“ Zadíval se do země. „Je těžce nemocný a paní Helle nám chodí vypomáhat.“

Blahoslavení chudí duchem, pomyslel si Carl a požádal o prohlídku domu.

Byla to odysea vedoucí kolem vyumělkovaného nábytku a obrazů v masivních zlatých rámech, trofejí života stráveného v aukčních síních. Kromě toho zrekonstruovali i kuchyni, nechali nově vymalovat a zbrousit parkety. Merete Lynggaardovou tu pamatovaly snad jen rybičky prohánějící se po tmavé podlaze koupelny.

„No jejej, Uffe byl zlatíčko.“ Helle Andersenová se vyznačovala robustním obličejem, váčky pod očima a zarudlými pihovatými tvářemi. Zbytek jejího těla zakrývala světle modrá halena neurčité velikosti z místního krámku s konfekcí. „Jak je mohlo napadnout, že by sestře ublížil? Taková hloupost. Taky jsem to tenkrát policii hned řekla, že jsou úplně vedle.“

„Máme ale svědky, kteří ho viděli, jak sestru uhodil,“ namítl Carl.

„Občas mu to trochu ujelo, ale o nic nešlo.“

„Je vysoký a silný, možná ji strčil do vody nešťastnou náhodou.“

Helle Andersenová obrátila oči v sloup. „Ani omylem, Uffe byl dobrák od kosti. Občas se rozčílil, ale za to byste se spíš zlobili na svět a na osud než na něj, a nestávalo se to příliš často.“

„Vy jste jim vařila?“

„Dělala jsem, co bylo potřeba, aby bylo všechno hotovo, než se Merete vrátí.“

„Nepotkávaly jste se zrovna často?“

„Občas ano.“

„A v posledních dnech před smrtí?“

„Jeden večer jsem Uffa hlídala. Začal být neklidný, jak jsem zmiňovala, a tak jsem Merete zavolala, aby se vrátila, a ona přijela. Vzalo ho to tehdy víc než obvykle.“

„Nestalo se ten večer ještě něco neobvyklého?“

„Jen že se Merete nevrátila v šest, jak měla ve zvyku, a Uffovi se to nelíbilo. Nedokázal pochopit, že jsme tak domluvené.“

„Vždyť byla poslankyně! To se přece muselo stávat často.“

„Ale kdepak. Jen jednou za čas, když byla na služební cestě. Nebývala z domu déle než na jednu, maximálně dvě noci.“

„Takže té noci byla pryč služebně?“

Vtom Asad zavrtěl hlavou. Čert aby to spral, kolik toho ví.

„Ne, byla na večeři.“

„No vida, a s kýmpak? To nevíte?“

„Ne, to nevím.“

„Asade, nestojí to ve zprávě?“

Asad zavrtěl hlavou. „Nová sekretářka Sos Norupová ji viděla, jak si do diáře zapsala jméno restaurace. A někdo z personálu si pamatoval, že tam byla, ale nevěděl s kým.“

Bylo toho očividně víc, co by si měl Carl ve složce ověřit.

„Jak se jmenovala ta restaurace, Asade?“

„Něco jako Café Bankerat, je to možný?“

Carl se obrátil k hospodyni. „Nevíte, jestli tam neměla rande? Měla přítele?“

Ve tváři se jí objevil na prst hluboký dolíček. „No to je pravda, že by to mohla být schůzka, ale to neřekla.“

„A neříkala něco, když se vrátila? Nebo když jste s ní mluvila telefonem?“

„Jen jsem jí zavolala a pak jsem šla domů. Uffe byl rozčilený.“

Ozvalo se zacinkání a nynější majitel domu vplul pateticky do pokoje, jako by čajový podnos, který třímal v natažených prstech, skrýval největší taje gastronomie. „Jsou domácí,“ špitl a na stole se objevily malé pudinkové zákusky ve stříbrných mističkách.

Carl si vzpomněl na dětství - nebyly to hezké vzpomínky, ale přece jen vzpomínky.

Hostitel každého počastoval sladkostí a Asad okamžitě ocenil péči, které se jim dostalo.

„Paní Helle, ve zprávě se píše, že jste pro Merete Lynggaardovou den před zmizením převzala dopis. Nemohla byste mi k tomu říct něco víc?“ Jistě to všechno bylo v zápisu z výslechu, ale takhle to bude muset zopakovat.

„Byla to žlutá obálka, taková jakoby pergamenová.“

„Jak velká?“

Naznačila obrys ve vzduchu. Takže asi A5.

„Bylo na ní něco? Razítko, jméno?“

„Ne, nebylo.“

„A kdo ji přinesl? Znala jste dotyčnou osobu?“

„Ne, vůbec ne. Zazvonil u dveří, byl to muž a jen mi podal obálku.“

„Nepřišlo vám to divné? Normálně chodí dopisy poštou.“

Trošku se ošila a pokračovala důvěrným tónem. „Chodí sem samozřejmě pošťák, to ano, ale tohle bylo později. Zrovna běžely zprávy.“

„Polední zprávy ve dvanáct?“

Přisvědčila. „Jen mi to dal a hned zas šel.“

„To vůbec nic neřekl?“

„Ale jo, řekl, ať to dám Merete Lynggaardové, nic víc.“

„Proč nehodil dopis do schránky?“

„Myslím, že to spěchalo, možná mu záleželo na tom, aby si to přečetla hned, jak přijde domů.“

„Ale Merete ho musela znát, musela vědět, kdo jí ho přinesl. Co na to řekla?“

„To nevím, byla jsem už pryč, když se vrátila domů.“

Asad opět pokýval hlavou. Přesně tak to stálo ve výpovědi.

Carl ho počastoval profesionálním pohledem. To je součást postupu, nechat lidi vypovídat několikrát o tomtéž, jen ať se nad tím trochu zamyslí.

„Myslel jsem, že Uffe nezůstával doma sám,“ vmísil se do hovoru.

„Ale jo,“ odpověděla s radostí v očích. „Jen ne pozdě večer.“

Carl si v tu chvíli nepřál nic jiného než být zpátky u svého psacího stolu ve sklepní kanceláři. Roky z vyslýchaných páčil informace a už ho to unavovalo. Ještě pár otázek a poohlédnou se, kde nechal tesař díru. Případ Lynggaardová se bezesporu nepodaří oživit, je od začátku mrtvý. Spadla do vody, to se stává.

„Ale mohlo by být pozdě, kdybych jí dopis nenechala na stole,“ vyprávěla dál Helle.

Všiml si, jak na zlomek vteřiny uhnula pohledem, a nebylo to směrem k pudinkovým laskominám. „Co tím myslíte?“

„No, zemřela přece den nato, ne?“

„Ale to jste tím právě nemyslela, že ne?“

„Ale ano.“

Asad odložil dobrotu na stůl. I on si kupodivu všiml úhybného manévru.

„Měla jste na mysli něco jiného, vidím to na vás. Jak by mohlo být pozdě?“

„Vždyť vám to říkám, den nato zemřela.“

Carl se obrátil na pána domu: „Mohli bychom si prosím s paní Helle promluvit o samotě?“

Ani u jednoho z nich tím nevzbudil příliš velké nadšení. Helle si urovnala zástěru, ale škoda už se nedala napravit.

„Jen to řekněte, Helle,“ naklonil se Carl blíž, když starožitník vycupital z pokoje. „Jestli jste si nechala něco pro sebe, tak máte jedinečnou možnost to napravit, chápete?“

„Nic jsem si nenechala.“

„Helle, máte děti?“

Svěsila koutky. Co to s tím má co dělat?

„Dobře, no tak jste ten dopis otevřela, nemám pravdu?“

Zděšeně se odtáhla. „Kdepak, nic jsem neotvírala.“

„Ale to je křivopřísežné prohlášení, paní Andersenová, děti se bez vás budou muset chvíli obejít.“

Na prosté děvče ze vsi zareagovala neobyčejně pohotově. Ruce jí vystřelily k ústům, nohy zasunula pod lenošku a zbytkem těla vtáhla v úleku vzduch, jen aby se opticky jasně oddělila od té policejní bestie. „Nic jsem neotevřela,“ hlesla. „Jen jsem ho přidržela proti světlu.“

„Co v něm bylo?“

Obočí se jí na čele údivem téměř dotýkala. „No stálo tam jen: Šťastnou cestu do Berlína.“

„Víte, co se mělo dít v Berlíně?“

„Jeli se jen pobavit s Uffem. Už tam takhle párkrát byli.“

„Tak proč bylo tak důležité, aby jí někdo přál šťastnou cestu?“

„To nevím.“

„Kdo o té cestě věděl, Helle? Merete žila poměrně uzavřeným způsobem života, jen s Uffem, jestli to dobře chápu.“

Pokrčila rameny. „Třeba někdo z Christiansborgu. Co ja vím?“

„Nenapsali by jí spíš e-mail?“

„To netuším.“ Bylo jí to velmi nepříjemné, buď lhala, nebo nesnesla žádný nátlak. „Možná někdo z obce,“ pokusila se o vysvětlení, takže stopa nikam nevedla.

„Šťastnou cestu do Berlína, říkáte, a dál? Co tam bylo ještě?“

„Nic, to bylo všechno, opravdu, věřte mi.“

„Žádný podpis?“

„Ne, ani čárka.“

„A ten člověk, co to přinesl, jak vypadal?“

Skryla si obličej v dlaních. „Měl pěkný kabát,“ ozvalo se tlumeně.

„Víc jste neviděla? To není možné.“

„Ale je, byl vyšší než já, i když stál o schod níž. Kolem krku měl uvázaný šátek, zelený. Zakrýval mu kus brady a skoro celá ústa. Snad proto, že pršelo. Byl trochu nachlazený, nebo to tak každopádně znělo.“

„Kýchal?“

„Ne, ale vypadalo to, že je nastuzený, trošku popotahoval.“

„Jaké měl oči? Modré, nebo hnědé?“

„Asi modré nebo možná spíš šedé, poznala bych je, kdybych ho viděla.“

„Kolik mu bylo let?“

„Asi jako mně, řekla bych.“

Jako by to o něčem vypovídalo.

„A kolik je vám?“

Pohlédla na Carla trochu dotčeně. „Bude mi pětatřicet,“ pípla a zadívala se do země.

„Jaké měl auto?“

„Žádné, pokud vím, venku rozhodně žádné nestálo.“

„Nemohl přece přijít až sem pěšky?“

„To ne, taky mi to bylo divný.“

„Ale nešla jste se podívat?“

„Ne, víte, musela jsem dát Uffovi najíst, byl zvyklý při jídle poslouchat zprávy v rádiu.“

Cestou debatovali o dopisu. Asad o něm také víc nevěděl. Policejní vyšetřování v tomto bodě dál nevedlo.

„Ale proč u všech čertů tolik záleželo na tom, aby dostala takový nicneříkající vzkaz? O co tam šlo? Pochopil bych to, kdyby byl od kamarádky, navoněný v titěrné obálce s kytičkama, ale taková anonymní obálka a žádný podpis?“

„Myslím, že ta Helle víc neví,“ uzavřel Asad, když vjeli do ulice Bjaelkerupvej, kde sídlil zdravotní odbor obce Stevnsu.

Carl se zahleděl na pás budov. Škoda že nemá v kapse soudní příkaz, návštěva by jistě proběhla o něco příjemněji.

„Zůstaň tady,“ poručil Asadovi, který se zatvářil zklamaně.

Po několika pokusech se doptal na kancelář vedoucího.

„Ano, Uffe Lynggaard spadal do domácí péče,“ dozvěděl se Carl. Zastrčil policejní známku a bedlivě poslouchal. „Ale máme menší obtíže s archivováním starých případů. To víte, obecní reformy.“

Což znamenalo, že žena sedící naproti němu o případu nic netuší. Musí najít někoho jiného. Někdo tady přece o Uffovi Lynggaardovi a jeho sestře musí něco vědět. I sebemenší informace by mohla mít hodnotu zlata. Možná u nich byli mnohokrát a zahlédli něco, co by Carlovi mohlo pomoci.

„Mohl bych si promluvit s osobou, která k Lynggaardovým docházela?“

„Bohužel už je v důchodu.“

„Řeknete mi, o koho šlo, kdo to byl?“

„Ne, je mi líto. O starých případech smějí podávat informace pouze zaměstnanci radnice.“

„Ale nikdo ze současných zaměstnanců o Uffovi nic netuší, že?“

„Jistě by se někdo našel, ale o tom vám nemohu podat bližší informace.“

„Vím, že nesmíte podávat informace, a taky vím, že Uffa Lynggaarda nezbavili svéprávnosti. Ale nenechte mě odsud odjet bez jediné jiskřičky naděje. Nemohl bych se podívat do jeho spisu?“

„Sám nejlíp víte, že to nejde. Kdybyste si chtěl promluvit s naším právníkem, tak prosím. Navíc složky momentálně nejsou přístupné. Uffe Lynggaard už v oblasti, kam sahá pravomoc naší obce, nebydlí.“

„Takže jste spisy poslali do Frederikssundu?“

„K tomu vám nemůžu nic říct.“

To je ale namyšlená kráva.

Vyšel z kanceláře a chvíli se nerozhodně rozhlížel po chodbě. „Promiňte,“ oslovil blížící se ženu, kterou odhadl jako dostatečně unavenou na to, aby se nezačala vzpírat. Vytáhl odznak a představil se. „Nemohla byste mi náhodou sdělit jméno osoby, která měla před deseti lety na starosti případy v Magleby?“

„Zeptejte se tady,“ odpověděla mu a ukázala na kancelář, odkud právě vyšel.

Bez soudního příkazu, papírování, telefonování, čekání a dalšího telefonování se nikam nedostane, ale na to teď rozhodně nemá náladu.

„To si budu pamatovat, počkejte, až jednou budete vy chtít něco ode mě,“ neodpustil si poznámku a úslužně se uklonil.

Nakonec zamířili do Hornbaeku, kde byl rehabilitační ústav. „Nechám si auto, Asade, jeď prosím tě domů vlakem. Vysadím tě v Koge, jezdí odtud přímé vlaky na hlavní nádraží.“ Asad bez velkého nadšení přisvědčil. Carl vlastně ani nevěděl, kde bydlí. Musí se ho na to někdy zeptat.

Podíval se na svého kumpána. „Zítra začneme s něčím novým, Asade, tohle nikam nevede.“ Ani tímhle se mu ho však nepodařilo rozveselit.

Hardyho v ústavu přestěhovali do jiného pokoje. Nevypadal nejlépe. Kůže na obličeji sice působila zdravě, ale hluboko v modrých očích číhala temnota.

Položil Hardymu ruku na rameno. „Přemýšlel jsem o tom, cos mi minule říkal, Hardy. Ale nemůžu, je mi to moc líto. Zkrátka to nedokážu, chápeš?“

Hardy mlčel. Na jednu stranu ho chápal, na druhou samozřejmě ne.

„Co kdybys mi pomohl s vyšetřováním, Hardy? Zasvětím tě do případů a ty se nad nimi pořádně zamyslíš. Potřebuju nějakou novou energii, Hardy, chápeš? Nejradši bych se na všechno vykašlal, ale kdybys mi pomohl, tak se aspoň budeme mít čemu zasmát.“

„Ty bys mě chtěl rozesmát?“ zeptal se Hardy a odvrátil hlavu.

Celý den zkrátka nestál za nic.

16) 2002

Ve tmě ztratila pojem o čase a s tím přišla i o navyklý rytmus. Den a noc se slily v jakási siamská dvojčata. Pro Merete existoval jen jeden záchytný bod dne, cvaknutí prohnutých dveří.

Když poprvé uslyšela hlas z reproduktoru, utrpěla tak silný šok, že se třásla ještě dlouho poté, co se uložila k spánku.

Ovšem kdyby se hlas neozval, nepochybně by umřela žízní a hladem. Otázkou zůstává, zda by to tak nebylo lepší.

Pocit žízně a sucho v ústech se vytratily, únava utišila hlad. Strach pomalu vystřídal smutek a smutek nahradil téměř příjemný pocit jistoty, že smrt na sebe nenechá dlouho čekat. Proto ležela klidně a čekala, až se tělo poddá, když vtom ji z omylu vyvedl skřípavý hlas: není sama a bude se muset s konečnou platností poddat cizí vůli.

„Merete,“ ozval se bez upozornění cizí hlas. „Posíláme ti dovnitř plastovou nádobu. Za chvíli uslyšíš cvaknutí, v protějším rohu se otevře propusť. Viděli jsme, že už jsi ji objevila.“

Asi si představovala, že rozsvítí, protože pevně zavřela oči a pokoušela se znovu nabýt kontrolu nad tělem omámeným šokem, který jí probíjel až do konečků nervů. Ale nerozsvítili, zůstala ve tmě.

„Slyšíš mě?“ obořil se na ni hlas.

Přikývla a vydechla. Až teď si všimla, jaká je jí zima. Z nedostatku potravy tělo spotřebovalo veškeré tukové zásoby, nic ho nechránilo. Cítila, jak je zranitelná.

„Odpověz!“

„Ano, ano, slyším vás. Kdo jste?“ Upírala oči do tmy.

„Až uslyšíš cvaknutí, půjdeš hned k propusti. Ne aby tě napadlo do ní lézt, nikam se nedostaneš. Vezmeš si první nádobu a počkáš na druhou. V jedné bude toaleta, do ní vykonáš svou potřebu, ve druhé máš vodu a jídlo. Každý den otevřeme propusť a vyměníme boxy za nové, je ti to jasné?“

„O co vám jde?“ odpověděla jí ozvěna vlastních slov. „Unesli jste mě? Jde vám o výkupné?“

„Posíláme první.“

V rohu to zašramotilo a slabě zapískalo. Dovlekla se tam a ucítila, že spodní část zapuštěných prohnutých dveří se otevřela a vydala tvrdou nádobu o velikosti koše na papír. Přitáhla si ji k sobě, mezitím se propusť na deset vteřin zavřela a pak se objevil o něco vyšší box, patrně suchá toaleta.

Srdce jí divoce tlouklo. Jestliže je dokážou vyměnit tak rychle, musí tam na druhé straně někdo být, nějaký člověk je jí tak blízko.

„Řekněte mi, prosím, kde jsem.“ Dolezla po kolenou k místu, nad kterým byl patrně umístěn reproduktor. „Jak jsem tady dlouho?“ Mírně zvýšila hlas. „Co mi chcete?“

„V nádobě s jídlem máš toaletní papír. Příští týden dostaneš další rolku. Vodu na mytí máš v kanystru v boxu s toaletou. Nezapomeň ho vytáhnout, než box použiješ. V místnosti není odpad, tak dávej pozor a myj se nad boxem.“

Merete se napjaly svaly na krku, chtělo se jí plakat a zároveň s ní cloumal vztek, třásly se jí rty a z nosu jí kapalo. „To tady mám sedět ve tmě… celou dobu?“ zavzlykala. „Nemůžete rozsvítit? Aspoň na chvilku. Prosím!“

Ozvalo se cvaknutí a zapískání, propusť se uzavřela.

Uplynulo mnoho dní, kdy nezaslechla nic jiného než větrák měnící jednou týdně vzduch a každodenní skřípění a pískání dveří. Někdy jí intervaly připadaly nekonečné, jindy jako by se právě po jídle uložila k odpočinku a už tu byla další porce. Jídlo bylo jediným fyzickým světlým bodem, i když bylo jednotvárné a až na výjimky bez chuti. Trocha brambor a rozvařené kusy zeleniny s náznakem masa. Každý den totéž. Jako by někde venku na světle, tam za tou neproniknutelnou zdí, měli bezedný hrnec blafů.

Domnívala se, že si jednoho dne na tmu zvykne, že se z ní vyloupnou podrobnosti, ale nic takového se nestalo. Obklopovala ji neproniknutelná temnota, jako kdyby ztratila zrak. Světlo k ní pronikalo jen v myšlenkách, ale ani to nebylo snadné.

Dlouhou dobu se bála, že se zblázní. Obávala se dne, kdy nad sebou ztratí vládu. Proto si představovala smyšlené obrazy světa venku, živé a zalité světlem. Prozkoumala i nejzazší kouty své mysli, v uspěchaném a povrchním lidském životě obyčejně zasuté, a uvolnila tak řadu dávno zapomenutých vzpomínek, které ji objímaly jako něžné ruce a šeptaly jí útěšná a laskavá slova, lahodící jejím uším. Vzpomněla si však i na samotu a stesk a neúnavné úsilí.

Našla si pravidelný rytmus, jednotlivé sekvence se skládaly z dlouhých úseků spánku, jídla, meditace a běhu na místě. Vydržela běžet tak dlouho, dokud ji z vlastního dupotu nerozbolely uši nebo neumdlela únavou.

Každý pátý den dostala čisté spodní prádlo a použité vhodila do suchého záchodu. Představa, že by se ho mohl někdo dotýkat, jí byla odporná. Ovšem ostatní oblečení, které měla na sobě, jí nevyměnili, proto mu věnovala velkou péči. Při usedání na toaletu si dávala bedlivý pozor, i při uléhání ke spánku. Při výměně spodního prádla si oblečení pečlivě urovnala a místa, která se jí zdála zamazaná, omývala čistou vodou. Byla ráda, že v den únosu na sobě měla pořádné oblečení. Péřovou bundu, šátek, blůzu, svetr, kalhoty a tlusté ponožky. Jak dny plynuly, kalhoty na ní čím dál víc plandaly a podrážky bot se jí zdály tenčí. Musím běhat bosa, napadlo ji a vykřikla do tmy: „Nemohli byste trochu přitopit?“ Ale ventilátor u stropu se už dlouho nepohnul.

Rozsvítili, když po stodevatenácté vyměnili boxy. Exploze bílých sluncí se jí před očima slila v jedno jediné, až zavrávorala; oční víčka se jí pevně semkla a koutky zaplavily proudy slz. Jako by jí slunce zaútočilo na sítnici a bolest se ve vlnách vydala k mozkovým centrům. Nedokázala nic jiného než klesnout do dřepu a zarýt si prsty do obličeje.

V následujících hodinách pomalu sevřené oči uvolnila a na škvírku je pootevřela. Světlo ji stále ještě příliš oslňovalo. Zadržoval ji strach, že přišla o zrak nebo že o něj - pokud bude pospíchat - přijde. Proto zůstala sedět, dokud se neozval ženský hlas a podruhé ji nezalil vlnou šoku. Reagovala na zvuk jako měřicí přístroj, jehož rafička vyběhne daleko za maximální hodnotu stupnice. Při každém slově se otřásla, z jejich strašlivého významu ji obcházela hrůza.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Merete Lynggaardová. Všechno nejlepší k tvým dvaatřicetinám. Ano, dnes máme šestého července. Strávila jsi tu sto dvacet šest dní a k narozeninám ti darujeme světlo, po celý rok nezhasneme.“

„Ach bože, ne, to mi nemůžete udělat,“ zasténala. „Proč mi to děláte?“ Zvedla se s rukama na očích. „Jestli mě chcete umučit k smrti, tak to udělejte hned,“ vykřikla.

Ženský hlas zněl ledově a o poznání temněji než minule. „Klid, Merete. Nebudeme tě trápit. Dáme ti naopak šanci, aby se tvoje situace nezhoršila. Jen si odpověz na jednu velmi podstatnou otázku: Proč musíš tímhle vším projít? Proč jsme tě sem zavřeli jak zvíře do klece? Odpověz si na to, Merete.“

Merete obešla hrůza. Raději bude mlčet, usadí se v rohu a nechá je, ať si říkají, co chtějí.

„Odpověz, Merete, jinak si to jen zhoršíš.“

„Nevím, co po mně chcete. Co chcete slyšet? Je v tom politika? Nebo někoho vydíráte kvůli penězům? Já nevím, tak mi to řekněte.“

Hlas za jemným praskáním ochladí ještě víc. „Nesplnila jsi podmínku, Merete, musíš přijmout trest. Není tak krutý, hravě ho zvládneš.“

„Ach bože, to nemůže být pravda,“ povzdechla si Merete a klesla na kolena.

Zaslechla, jak se známé pískání propusti mění v sykot, a vmžiku začal dovnitř proudit vlahý vzduch zvenku. Voněl obilím, oranicí a trávou. Tohle má být trest?

„Natlakujeme ti vzduch na dvě atmosféry. Uvidíme, jestli dokážeš odpovědět příští rok. Nevíme, jak vysoký tlak lidský organismus snese, ale postupem času na to přijdeme.“

„Bože,“ zašeptala Merete, když ucítila tlak v uších. „Smiluj se nade mnou.“

17) 2007

Veselé hlasy a cinkání lahví bylo zřetelně slyšet až ven na ulici a varovalo Carla v předstihu, sotva zaparkoval auto. Doma v řadovce byla zábava v plném proudu.

Grilpartu tvořili fanatici ze sousedství, přesvědčení, že hovězí se dá bezpečně pozřít pouze poté, co stráví přiměřený čas na rozžhaveném roštu a přestane připomínat jak steak, tak hovězí plátek. Setkávali se po celý rok, jakmile se naskytla vhodná příležitost, a to s oblibou právě u Carla na terase. Měl je rád. Veselili se přiměřeným způsobem a prázdné láhve si vždycky pěkně odnesli domů.

Hlavní mistr grilu Kenn ho objal a počastoval vychlazeným pivem v plechovce. S kusem seškvařeného masa připomínajícím briketu na talíři se Carl vydal do obývacího pokoje. V zádech ho hřály dobromyslné pohledy. Když neměl chuť mluvit, na nic se ho nevyptávali, a to měl na nich skoro nejradši. Když mu v hlavě strašil nějaký případ, všichni dobře věděli, že je jednodušší sehnat odpovědného politika místní správy než se bavit s Carlem. Ale dnes nezaměstnával Carlovu mysl žádný případ, nýbrž Hardy; nedařilo se mu pustit ho z hlavy.

Tentokrát byl opravdu s rozumem v koncích.

Měl by si to všechno nechat ještě jednou projít hlavou. Jistě by přišel na způsob, jak Hardyho zabít, aniž by se v tom potom mohl kdokoliv šťourat. Vzduchovou bublinu do kapačky nebo přidržet ruku přes ústa. Bylo by to rychlé, protože by se nebránil.

Ale jak by to mohl udělat? A copak by vůbec chtěl? Zatracené dilema. Pomoct, nebo ne? Jak mu může doopravdy pomoct? Nepomohl by mu spíš tím, kdyby spolkl svou hrdost, zašel nahoru k Marcusovi a vyžádal si zpátky jejich případ? Je mu přece úplně jedno, s kým pracuje, a kašle na to, co si o něm myslí ostatní. Kdyby Hardymu prospělo, že ty svině, co po nich na Amageru střílely, dostane, tak to udělá. Jemu osobně je to jedno. Kdyby na ty grázly narazil, oddělal by je, ale komu by to prospělo? Jemu rozhodně ne.

„Carle, nemáš kilo?“ vzpomněl si na něj Jesper a přetrhl mu myšlenku. Už byl jednou nohou z domu. Jeho kamarádi v Lynge dobře věděli, že když pozvou Jespera, jistě nepřijde s prázdnou a donese pár piv. Měl ve čtvrti známosti, prodávali plné basy těm, kterým ještě nebylo šestnáct. Stály o pár korun víc, ale co na tom záleží, když pumpnete nevlastního fotra?

„Jespere, není to tenhle týden už potřetí?“ zeptal se Carl a vytáhl z peněženky bankovku. „Nezapomeň, že jdeš zítra do školy, ať se děje co se děje, jasný?“

„To víš, že jo,“ zahučel Jesper.

„Máš hotový úkoly?“

„Jó.“

Takže nemá. Carl se zamračil.

„Klídek, Carle. Nechci trčet do desítky v Engholmu, chci na gympl.“

To však byla chabá útěcha. Ještě ke všemu by měl dohlížet na kluka, aby se dostal na gymnázium.

„Měj se,“ rozloučil se výrostek cestou k jízdnímu kolu.

To se lehko řekne, ale hůř udělá.

„Děláš si starosti kvůli tý Lynggaardový?“ zeptal se Carla Morten a sesbíral poslední láhve. Nikdy se k sobě do sklepa neodebral dřív, než se kuchyně blýskala čistotou. Věděl, kdy přestat. Zítra bude mít hlavu velkou a křehkou jak premiérovo ego, takže jestli má něco uklidit, musí to provést hned teď.

„Přemýšlím hlavně o Hardym, o Merete Lynggaardové zas až tak ne. Stopy už vychladly a nikoho to už ani trochu nezajímá, včetně mě.“

„Ale v zásadě je ten případ objasněný, nebo ne?“ nedal se odbýt Morten. „Nejspíš se utopila, co jinýho?“

„Hmm, fakt si to myslíš? Ale proč by se topila? Nebyla bouřka ani žádný velký vlny a podle všeho byla zdravá. Žila v utěšených ekonomických poměrech, dobře vypadala a měla před sebou slibnou kariéru. Sice byla trošku osamělá, ale s tím by dřív nebo později taky něco udělala.“

Zavrtěl hlavou. Co se mu to tady snaží namluvit? Jasně že ho ten případ zajímá. Zajímal ho každý případ, který vzbuzoval tolik otázek.

Zapálil si a natáhl se po plechovce s pivem, kterou otevřel někdo z hostů a nestihl ji do sebe obrátit. Pivo bylo poněkud zteplalé a vyčpělé.

„Nejvíc mě na tom štve, že byla chytrá. Jakmile máš takhle chytrou oběť, jako byla ona, tak je zle. Neměla žádný pořádný důvod k sebevraždě, aspoň podle mě. Žádný jasný nepřátele, brácha ji zbožňoval. Tak jak mohla zmizet? Copak by ses s takovým zázemím vrhl do vln, Mortene?“

Morten se na něj podíval zarudlýma očima. „Byla to nehoda, Carle, copak tobě se nikdy nezatočila hlava, když ses nahnul přes zábradlí a koukal do vln? A i kdyby to měla být vražda, tak to byl buď její bratr, nebo je v tom nějaká politika, jestli chceš něco vědět. To by bylo divný, kdyby budoucí předsedkyně demokratů, která vypadá božsky, neměla nepřátele, ne?“ Hlava mu na výraz souhlasu klesla tak hluboko, že se mu ji málem nepodařilo znovu napřímit. „Všichni ji nenáviděli, copak jsi slepej? Vlastní lidi ve straně, které předběhla v postupu, vládní strany… a určitě ani premiér se svýma nohsledama z toho nebyl kdovíjak nadšenej, když se ta fešanda předváděla v televizi. Sám jsi říkal, že jí to ohromně pálilo.“ Vyždímal hadr na nádobí a přehodil ho přes kohoutek.

„Všichni věděli, že to bude ona, kdo po příštích volbách sestaví opoziční koalici. Přitáhla nový voliče.“ Odplivl si do dřezu. „Fuj, příště tu Sysseřinu retsinu pít nebudu, kam na ty patoky chodí? Příšerně mi z toho vysychá v krku.“

Cestou přes dvůr potkal Carl kolegy, kteří už byli na odchodu. Vzadu pod sloupořadím Bak cosi vážně probíral s jedním ze svých lidí. Oba si Carla změřili, jako by je poplival a zneuctil.

„Co je šeptem, to je čertem!“ poznamenal Carl ironicky a otočil se k nim zády.

Celé mu to vysvětlila až kolegyně z bývalého týmu Bente Hansenová, kterou potkal ve vstupní hale. „Měl jsi pravdu, u svědkyně v bytě našli v záchodovém odpadu kus ucha. Klobouk dolů, kamaráde.“

Bezva. V případě zavražděného cyklisty se něco děje.

„Bak se svýma lidma se právě vrátil z nemocnice, skřípli svědkyni, aby konečně všechno vyklopila,“ pokračovala. „Ale nic z ní nedostali, je úplně na dně.“

„No tak to nejspíš nebude ta pravá, s kým by měli promluvit.“

„S ní určitě ne, ale s kým potom?“

„V jaké situaci bys sáhla k sebevraždě? Kdybys byla pod nesnesitelným nátlakem, nebo kdyby to byla jediná možnost, jak zachránit své děti. Nějak to s nimi souvisí, to ti povídám.“

„Děti nic nevěděly.“

„Jistěže ne, ale co jejich babička?“

Zahleděl se na bronzové lampy u stropu. Neměl by si zažádat o svolení vyměnit si s Bakem případ? Ledasčím by to v téhle kolosální budově otřáslo.

„Takže, nepřestal jsem o tom přemýšlet, Carle. Podle mě bychom měli v tom případu pokračovat.“ Asad už mu postavil na stůl kouřící kávu. Vedle složek vybalil z papíru pár sladkých koláčků. Očividně chtěl na Carla zapůsobit. Každopádně mu uklidil kancelář a rozložil jednotlivé spisy případu Lynggaardová po psacím stole tak, aby naznačil jistou posloupnost v jejich čtení. Musel být v kanceláři už od šesti od rána.

„Cos mi to tady nachystal?“ ukázal Carl na hromádku papírů.

„Jo, to jsou výpisy z banky, dá se z nich vyčíst, kolik měla Merete Lynggaardová v posledních týdnech na kontě, ale žádný jídlo v restauraci tam není.“

„Zaplatil za ni, Asade, na tom není nic zvláštního, hezký holky z večeře zpravidla vyváznou levně.“

„No právě, Carle, je to chytrý. Měla někoho, kdo za ni platil, myslím, že politika nebo nějakýho chlapa.“

„Určitě, ale těžko přijdeš na to, kdo to byl.“

„Jo, to je mi jasný, je to pět let zpátky.“ Poklepal na další papír. „Tady mám seznam věcí, které policie zajistila u Lynggaardových doma. Chybí tu diář, o kterém vypovídala nová sekretářka. Nemohl by se válet ještě někde v parlamentu? Třeba v něm stojí, s kým měla povečeřet?“

„Diář měla určitě u sebe v kabelce, Asade, a ta zmizela spolu s ní, ne?“

S nevolí přisvědčil.

„Ale Carle, mohli bychom se zeptat sekretářky, je tu úpis z její výpovědi. Nikoho, s kým mohla Merete večeřet, nejmenovala, takže bychom se jí na to měli ještě jednou zeptat.“

„Říká se tomu výpis! Přece jen je to pět let, Asade, jestli si tenkrát při výslechu na nic podstatného nevzpomněla, teď si stoprocentně nevzpomene už vůbec na nic.“

„OK! Jenže tady stojí, že si vzpomněla, že Merete dostala telegram ve spojitosti se svátkem svatého Valentýna, ale že došel později. Toho se přece můžeme chytit, ne?“

„Ten telegram už neexistuje a nemáme přesné datum, takže to asi nebude jen tak, když ani neznáme firmu, která ho doručila.“

„Byla to TelegramsOnline.“

Carl na něj pohlédl. No není ten chlap poklad? Člověk by tomu těžko věřil, když ho vidí v těch jeho zelených rukavicích, ale už to tak bude. „Kdes to vzal?“

„Podívejte,“ ukázal na výpis. „Sekretářka si vzpomněla, že na telegramu bylo vytištěno Love & Kisses for Merete a byl na něm otisk rtů, pusa, dva červené rty.“

„No a?“

„No tak je to telegram od TelegramsOnline. Natisknou jen jméno a pod tím je pusa.“

„Ukaž mi to.“

Asad zmáčkl mezerník na Carlově počítači a na obrazovce se rozsvítila internetová stránka TelegramsOnline. A byl tu, telegram v celé své kráse. Přesně jak Asad říkal.

„Dobře. Jsi si jistej, že takovéhle telegramy posílá jen jedna firma?“

„Dost hodně jistej.“

„Ale pořád neznáš datum, Asade. Bylo to před Valentýnem, nebo po něm? A kdo ho objednal?“

„Můžeme se společnosti zeptat, jestli si vedou záznamy o telegramech, které byly odeslané do Christiansborgu.“

„Tohle všechno se udělalo při prvním vyšetřování, nebo snad ne?“

„Ne, nic tu o tom nestojí. Nebo jste snad četl něco jinýho?“ Asadovi zacukal úsměv v čerstvě oholené tváři. Je akorát tak drzý, aby to nebylo příliš.

„Dobře, Asade, máš to mít. Prověř tu záležitost, je to úkol po tebe jak dělanej. Mám teď trochu naspěch, tak co kdybys tam zavolal ze své kanceláře?“

Poplácal ho po zádech a vystrčil ze dveří. Zavřel za ním, zapálil si, natáhl se po složce Merete Lynggaardové a uvelebil se s nohama přes okraj stolu.

Nic naplat, bude se do toho muset pustit.

Byl to hloupý případ, vůbec nedržel pohromadě. Pátrání se ubíralo chvíli jedním a hned zas druhým směrem, bez jasně vytčeného cíle. Zkrátka a dobře chyběly nosné teorie. Motiv zůstal otevřený. Pokud šlo o sebevraždu, proč k ní došlo? Jediné, čím si byli jistí, bylo auto. Zůstalo stát v poslední řadě na trajektu a Merete Lynggaardová zmizela.

Až později se vyšetřovatelé dozvěděli, že nebyla sama. Několik svědků vypovědělo, že ji viděli, jak se hádá s nějakým mladým mužem na vyhlídkové palubě. Dokládal to náhodný snímek, který pořídili manželé účastnící se nákupního výletu do Heiligenhafenu. Po jeho zveřejnění se přihlásila radnice ve Store Heddinge, že se jedná o bratra Merete Lynggaardové.

Carl si to vlastně velmi dobře pamatoval. Všichni se policistům, kteří přehlédli existenci Meretina bratra, tehdy posmívali.

Objevily se další dohady: pokud ji bratr napadl, proč to udělal? A kam se poděl?

Nejdříve předpokládali, že Uffe přepadl přes zábradlí spolu se svou sestrou, ale o pár dní později ho našli zbědovaného a zmateného na femernských planinách o notný kus dál. Identifikovali ho bdělí němečtí strážníci z Oldenburgu. Jak se tam dostal, to se nepodařilo zjistit. Uffe se k případu nevyjádřil.

Pokud něco věděl, nechal si to pro sebe.

Následné hrubé zacházení s ním napovídalo, jak moc se Carlovi kolegové dostali do úzkých.

Carl si přehrál některé záznamy výslechů a zjistil, že Uffe mlčel jako hrob. Zkoušeli hrát hodnýho a zlýho policajta, ale nic na něj nepůsobilo. Přizvali dva psychiatry a později i specializovaného psychologa z Farumu, výslechu se zúčastnila dokonce i Karen Mortensenová, sociální pracovnice ze Stevnsu.

Nehezký případ.

Jak německé, tak dánské úřady pročesaly moře. Jednotka žabích mužů přeložila své cvičiště do prohledávané oblasti. Našli jednoho utonulého, uložili ho k ledu a následně byl podroben pitvě. Rybáři si měli bedlivě všímat všech objektů plovoucích v moři, kusů oblečení, tašek, čehokoliv. Ale nikdo nic, co by mělo jakoukoli souvislost s Merete Lynggaardovou, nenašel a média šílela. Meretin příběh se držel na titulních stranách skoro měsíc. Objevily se dlouho schovávané fotografie ze školního výletu z gymnaziálních let, na kterých Merete pózuje v upnutých plavkách. Zveřejnili její vynikající známky z dob univerzitního studia a dali je analyzovat takzvaným expertům na životní styl. Nové spekulace ohledně Meretiny sexuální orientace tentokrát nenechaly chladnými ani seriózní novináře, kteří se vydali ve stopách bulváru. A nejvítanějším soustem se pro novinářské pisálky stala Uffova existence.

Mnozí z bývalých nejbližších spolupracovníků Lynggaardové se nechali slyšet, že je něco takového nepřekvapuje, dávno prý tušili, že Merete něco v soukromém životě skrývá. Nevěděli sice, že se jedná o postiženého bratra, ale něco v tom smyslu se dalo očekávat.

Když už zájem pomalu opadal, objevily se na titulních stranách ranních vydání snímky dopravní nehody, při které zemřeli Meretini rodiče a Uffe byl doživotně zmrzačen. Vytáhli úplně všechno. Byla vděčným tématem zaživa a zatraceně dobrým i po smrti. Moderátoři ranního vysílání jen těžko skrývali své nadšení. Válka v Bosně, namíchnutý manžel královny, opilý starosta předměstské obce, utopená poslankyně. Nic než hnůj! Jen když k tomu měli dobré fotky.

Otiskli velké fotografie manželské postele z domu Lynggaardových. Těžko říct, kde je vzali, ale titulky zněly drsně. Měli spolu sourozenci poměr? Musela proto zemřít? Proč měli v celém domě jen jednu velkou postel? Snažili se všechny přesvědčit, že na tom není něco v pořádku.

Protože už se jim nedařilo téma dál ždímat, vrhli se na spekulace týkající se Uffova propuštění. Došlo k použití tvrdých policejních metod? Šlo o justiční vraždu? Nevyklouzne příliš lacino? Nechová se soudní systém naivně? Byl případ dostatečně posouzen? Později následoval už jen osamocený výkřik o Uffově umístění v Egely. Letní okurková sezona v roce 2002 věc definitivně pohřbila příspěvky o dešti, teplu, narození prince a mistrovství světa ve fotbale.

Dánský tisk velmi dobře znal vkus svých čtenářů. Merete Lynggaardová už jim zevšedněla.

Po šesti měsících bylo vyšetřování zastaveno. Měli spoustu jiné práce.

Carl si připravil dva archy papíru a na první z nich propisovací tužkou napsal:

PODEZŘELÍ:

1) Uffe

2) Neznámý doručitel. Dopis o Berlínu

3) Muž / žena z restaurace Café Bankerat

4) „Kolegové“ z Christiansborgu

5) Loupežná vražda po násilném přepadení. Kolik měla v tašce?

6) Sexuální přepadení

Druhý papír nadepsal:

PROVĚŘIT:

Referentka ze Stevnsu

Telegram

Sekretářka v Christiansborgu

Svědci z trajektu Schleswig-Holstein

Chvíli si oba listy prohlížel a pak na druhý z nich připsal:

Pěstounská rodina po nehodě / přátelé ze studií. Neměla sklony k depresi? Nebyla těhotná? Zamilovaná?

Sotva zavřel složku, volali shora, že mu Marcus Jacobsen vzkazuje, aby se dostavil do zasedací místnosti.

Když míjel Asadův krcálek, kývl na něho. Byl přilepený k telefonu a tvářil se soustředěně a vážně, ne jako obvykle, když se ochomýtal kolem dveří v gumových rukavicích. Byl z něj úplně jiný člověk.

Sešli se tam všichni, kdo měli co do činění s cyklovraždou. Marcus Jacobsen ukázal Carlovi, kam si má sednout, a Bak spustil.

„Naše svědkyně, Annelise Kvistová, konečně požádala o zařazení do programu na ochranu svědků. Dozvěděli jsme se, že jí bylo vyhrožováno, že pokud neudrží jazyk za zuby o tom, co viděla, stáhnou jí děti zaživa z kůže. Celou dobu nám zamlčovala informace, ale přesto s námi svým způsobem spolupracovala. V průběhu vyšetřování se nám snažila něco naznačovat, takže jsme se sami propracovávali správným směrem, ale rozhodující informace přesto zamlčovala. Pak ovšem výhrůžky zesílily a ona se nám uzavřela naprosto.

S dovolením bych to shrnul: oběť byla v parku ve Valby podříznuta zhruba ve dvaadvacet hodin. Byla tma a zima a nikdo v parku nebyl. Přesto Annelise Kvistová zahlédla pachatele, jak hovoří s obětí jen několik minut před vraždou. Proto usuzujeme na zabití v afektu. Pokud by vraždu plánoval, příchod Kvistové by ho pravděpodobně odradil.“

„Co tam dělala? Jela na kole? A odkud přijela?“ nevydržel jeden z nováčků. Nevěděl, že když má slovo Bak, kladou se otázky až nakonec.

Bak po něm zlostně blýskl očima. „Byla u kamarádky, píchla, a proto kolo přes park tlačila. Víme jistě, že ta osoba, kterou viděla, musel být pachatel, protože na místě činu se našly pouze dva druhy stop. Pečlivě jsme Annelise Kvistovou prověřili, šli jsme po slabých místech, po něčem, co by vysvětlovalo, jak se chovala při vyšetřování. V určitém údobí svého života se stýkala s rockery, ale jsme si víc než jistí, že z této skupiny pachatel nepochází.

Bratr oběti, Carlo Brandt, je aktivním členem gangu rockerů distribuujících drogy v oblasti Valby. Vycházeli spolu dobře, přestože oběť prodávala narkotika i trochu na vlastní pěst. Od Carla Brandta také víme, že oběť se s Annelise znala, zřejmě se sblížili i intimně. Tuto informaci ověřujeme. Každopádně lze usuzovat na to, že svědkyně podle všeho vraha i jeho oběť znala.

Co se týče strachu svědkyně, její matka nám doznala, že Annelise byla již dříve vystavena násilí, sice snad slabšího charakteru, bití a výhrůžkám a podobně, ale byla tím velmi poznamenaná. Matka si myslí, že si za to dcera může sama, protože vyhledává hospodské prostředí a nekouká pořádně, koho si vodí domů. Pokud můžeme soudit, sexuální a společenské praktiky Annelise Kvistové se od chování většiny mladých žen nijak zvlášť neliší.

Nález ucha v její toaletě nám naznačuje, že ji vrah zná a ví, kde bydlí. Jak víte, ještě se nám nepodařilo z ní dostat, o koho se jedná.

Děti jsme umístili do jedné rodiny bydlící jižně od Kodaně. Když se to Annelise dozvěděla, trochu ji to povzbudilo. V okamžiku předpokládané sebevraždy byla zdrogovaná, to je mimo veškerou pochybnost, analýzy hovoří jasně, v žaludku měla velké množství různých povzbuzujících látek ve formě tablet.“

Carl měl po většinu sezení zavřené oči. Při pohledu na Baka, probírajícího zdlouhavě všechny kličky případu, v něm začala vřít žluč, odmítal na něj pohlédnout. A proč by taky měl? Nemá s ním nic společného. Má své místo dole ve sklepě, to by si měl pamatovat. Pozval ho sem, aby ho pěkně poplácal po rameni, protože díky němu s případem pohnuli. Toť vše, šmytec. Dalších názorů by je měl propříště radši ušetřit.

„Nenašli jsme lékovku, což nasvědčuje tomu, že tablety přinesl do bytu patrně tentýž pachatel volně a donutil ji ty pilulky spolknout,“ nenechal se rušit Bak.

Pěkně si to vymyslel.

„Můžeme tedy hovořit o nezdařeném pokusu o vraždu. Vyhrožování smrtí dětí ji donutilo mlčet,“ kázal dál.

Vtom se chopil slova Marcus Jacobsen. Neušlo mu, jak nováčci přímo hoří zvědavostí, a proto jim raději vyšel vstříc.

„Annelise Kvistové, její matce a dětem se dostane odpovídající ochrany,“ zmínil na úvod. „Nejprve je přestěhujeme a pak se nám ji určitě brzy podaří přimět k řeči. Mezitím budeme kontaktovat kolegy z drogového. Zdá se, že v sobě měla syntetické THC, pravděpodobně marinol, což je nejběžnější forma hašiše v tabletách. Není mezi narkomany zcela běžný, takže zjistíme, kde se dá sehnat. Našli jsme i stopy krystalu a metylfenidatu, což je veskrze neobvyklý koktejl.“

Carl zavrtěl hlavou. Jo, byl to neuvěřitelně všestranný pachatel. Jedné oběti bez milosti prořízne v parku hrdlo a druhé opatrně nasype do krku pilulky. Proč nepočkají, až ženská konečně začne zpívat? Otevřel oči a hleděl přímo na šéfa.

„Vrtíš hlavou, Carle. Máš lepší nápad? Můžeme opět využít tvého tvůrčího nadání a pokročit ve vyšetřování?“ usmál se, jediný v celé místnosti.

„Já jen vím, že když polknete THC a k tomu do vás nacpou spoustu dalšího svinstva, tak se poblejete. Ten chlap, co to do ní všechno dostal, musel být machr. Proč jednoduše nepočkáte, až vám Annelise sama řekne, co viděla? Na těch pár dnech už snad nesejde. Musíme se přece věnovat i jiným záležitostem.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Aspoň já teda.“

Sekretářky měly jako vždy napilno. Lis seděla u počítače se sluchátky na uších a třískala do kláves jako bubenice slavné rockové kapely. Slídil po nové sekretářce, oné brunetě, ale žádná Asadovu popisu neodpovídala. Barvou vlasů by popisu odpovídala jen Lisina kolegyně, sekretářská obdoba vlčice Tisy, kolegy zvaná paní Sorensenová. Carl si promnul oči; Asad v tom nakvašeném obličeji našel něco, co tam nikdo jiný neviděl.

„Potřebovali bychom dolů do sklepa pořádnou kopírku, Lis,“ požádal, když s úsměvem zakončila torturu klávesnice.

„Zvládneš to odpoledne? Náhodou vím, že kluci z Národního vyšetřovacího centra mají jednu navíc, ještě ji ani nerozbalili.“

„Uvidím, co zmůžu, Carle,“ ujistila ho Lis a Carl měl vyřízeno.

„Dobrý den, jdu za panem Jacobsenem,“ ozval se za Carlem velmi příjemný hlas. Otočil se a stál tváří v tvář neznámé ženě. Měla hnědé oči, ty nejkrásnější hnědé oči, jaké kdy viděl. Carlovi se stáhla bránice a žena se obrátila na sekretářku.

„Vy jste paní Mona Ibsenová?“ ozvala se paní Sorensenová.

„Ano.“

„Čeká na vás.“

Obě ženy se na sebe usmály a Mona Ibsenová o kousek ustoupila, aby ji paní Sorensenová mohla uvést. Carl semkl rty a sledoval, jak mizí v chodbě. Měla na sobě dost krátký kožich, tak akorát, aby jí byla vidět spodní část hýždí. Slibná, i když podle tvaru ne nejmladší zadnička. Proč si v obličeji nevšiml ničeho jiného než očí?

„Kdo to je, ta Ibsenová?“ zeptal se jakoby mimochodem Lis. „Patří do případu zavražděnýho v parku?“

„Ale ne, to je naše nová psycholožka. Bude nastálo spolupracovat se všemi odděleními na stanici.“

„Fakt jo?“ Sám slyšel, jak hloupě to vyznělo.

Potlačil nepříjemný pocit v bránici a vydal se do Jacobsenovy kanceláře. Vpadl dovnitř bez zaklepání. Jestli se mu chtějí posmívat, tak ať to aspoň stojí za to.

„Promiň, Marcusi,“ omluvil se. „Nevěděl jsem, že máš návštěvu.“

Seděla k němu bokem, kůži v koutcích úst měla měkkou a okolo se jí sbíhaly vrásky, což svědčí spíše o úsměvu než o celoživotním strádání.

„Zastavím se později, promiň, že jsem rušil.“

Po té servilní tirádě se k němu otočila. Měla plná ústa ve tvaru Amorova luku, určitě jí bylo přes padesát a lehce se na něj usmála. Úplně se mu z toho rozklepala kolena.

„Co bys rád, Carle?“ zeptal se Marcus.

„Jen mě tak napadlo, abyste se Kvistové zeptali, jestli vraha nezná.“

„Už se stalo, Carle, nezná.“

„Že ne? No tak se zeptejte, co dělá. Ne kdo to je, ale čím se živí.“

„Na to jsme se samozřejmě taky ptali, ale neodpověděla. Myslíš, že se znají z práce?“

„Možná jo a možná ne, ale každopádně je na něm kvůli jeho práci závislá.“

Jacobsen přikývl. Zeptají se, až ji i s rodinou přestěhují na bezpečné místo. Ale aspoň si Carl mohl prohlédnout tu Ibsenovou.

Mají to ale zatraceně pěknou psycholožku.

„Toť vše,“ uzavřel Carl, usmíval se na celé kolo, uvolněně a mužně jako nikdy předtím, avšak bez odezvy.

Musel si sáhnout na prsa, kde ho zničehonic píchlo za hrudní kostí. Fuj, to byl ale nepříjemný pocit. Skoro jako kdyby polkl vzduch.

„Není ti nic, Carle?“ zeptal se šéf.

„Ech, to nic není. Jen menší dozvuky, však víš. Jsem v pohodě.“ Ale nebyla to tak úplně pravda. Bolest na hrudi nevěstila nic dobrého.

„Dobře. Promiňte, Mono, dovolte, abych vám představil Carla Morcka. Před pár měsíci se dostal do ošklivé přestřelky, při které jsme přišli o kolegu.“

Pokývla Carlovi na pozdrav, zatímco on se vší silou snažil napřímit. Trochu přimhouřila oči, pochopitelně z profesionálního zájmu, ale lepší něco než nic.

„Tohle je Mona Ibsenová, Carle, naše nová psycholožka. Možná se brzy seznámíte. Rádi bychom totiž jednoho z našich nejlepších spolupracovníků zase postavili zpátky na nohy.“

Carl postoupil o krok dopředu a podal jí ruku. Tak to si piš, že se spolu seznámíme.

Zvláštní pocit ho ještě neopustil, když cestou do sklepa narazil na Asada.

„Konečně jsem se dovolal, Carle,“ hlásil.

Carl se pokusil zaplašit obraz Mony Ibsenové, ale moc se mu to nedařilo.

„Kam?“ vyrazil ze sebe.

„Volal jsem do TelegramsOnline snad desetkrát, a teprve před čtvrthodinou to tam konečně někdo vzal,“ vykládal Asad, zatímco se Carl snažil vzpamatovat. „Možná nám budou schopní říct, kdo telegram Merete Lynggaardové poslal. Každopádně na tom dělají.“

18) 2003

Netrvalo dlouho a Merete si na tlak zvykla. Pár dní jí trochu hučelo v uších, ale pak to přestalo. Kdepak, tlak zdaleka nebyl to nejhorší.

Zato světlo, které jí blikalo nad hlavou.

Věčné světlo bylo stokrát horší než věčná tma. Odhalovalo ubohost jejího života v ledově bílém prostoru. Našedlé zdi, ostré rohy, šedé boxy a bezbarvé jídlo. Světlo vneslo dovnitř ošklivost a chlad. Seznala, že zdi vězení se jí nikdy nepodaří prolomit. Životodárnou spojnicí skrz prohnuté dveře uniknout nelze a betonové peklo se jí stane hrobem i rakví. Nemohla už jen tak zavřít oči a vyklouznout, kdykoliv se jí zachtělo. Světlo se vtíralo i přes zavřená víčka. Jen když ji přemohla naprostá únava, unikla do říše spánku.

Čas se stal nekonečným.

Každý den po jídle si pečlivě olízala prsty, zahleděla se do prázdna a přeříkala si zpaměti datum. „Dnes je 27. července 2002. Je mi třicet dva let a dvacet jedna dní. Jsem tu už sto čtyřicet sedm dní. Jmenuji se Merete Lynggaardová a nic mi neschází. Mám bratra, jmenuje se Uffe, narodil se 10. května 1973,“ říkala na úvod. Někdy jmenovala ještě rodiče, jindy i další osoby. Každý den to opakovala, jako spoustu dalších věcí. Vzpomínala na vůni čerstvého vzduchu, vůni některých lidí, hlas štěkajícího psa. Věnovala se myšlenkám, které vedly k dalším myšlenkám, a díky nim vyklouzla ze studené místnosti.

Věděla, že dříve nebo později se zblázní. Unikne trýznivým myšlenkám točícím se v kruhu. Tvrdě se jim postavila a nehodlala se vzdát.

Proto se vyhýbala dvěma metr vysokým kulatým oknům, která nahmatala ve tmě při prvním průzkumu. Okna se nacházela ve výšce hlavy a přes zrcadlové sklo zvenku dovnitř nic neproniklo. Když si po několika dnech na světlo zvykla, velmi opatrně vstala, ze strachu, že ji vlastní obraz v zrcadle omráčí. Pomalinku zvedala hlavu a nakonec se ocitla tváří v tvář sobě samé. Pohled ji do hloubi duše zabolel. Několikrát jí přeběhl mráz po zádech a pod silným dojmem musela na chvilku zavřít oči. Ne proto, že vypadala opravdu hrozně, jak se obávala, ne, tím to nebylo. Měla zcuchané a mastné vlasy, byla bledá, ale to jí tolik nevadilo.

Šlo o to, že se dívala na ztraceného člověka. Lidskou bytost odsouzenou k smrti. Cizinku - naprosto opuštěnou, samotnou na zemi.

„To jsi ty, Merete,“ řekla nahlas a sledovala, jak slova pronáší. „Jsem to já, kdo tu stojí,“ pokračovala a přála si, aby neměla pravdu. Cítila se být vně svého těla, a přesto věděla, že se na sebe dívá. Bylo to k zbláznění.

Odstoupila od oken a dřepla si. Zkusila si trochu zazpívat, ale připadalo jí, jako by hlas vycházel z někoho jiného. Raději se schoulila do klubíčka a začala se modlit k Bohu. A když se pomodlila, začala znovu. Modlila se, dokud se její duše z tohoto šíleného tranzu nepozvedla. Odpočívala ve snech a vzpomínkách a slíbila si, že už se do zrcadla nikdy nepodívá.

Jak čas běžel, naučila se postupně naslouchat svému tělu. Žaludek jí prozradil, kdy se jídlo opozdilo. Poznala slabé kolísání tlaku a dobu, kdy se nejlépe vyspí.

Boxy se měnily v pravidelných intervalech. Pokusila se odpočítat vteřiny mezi okamžikem, kdy jí dal žaludek signál, že je čas k jídlu, a chvílí, kdy se boxy objevily. Jídlo dostávala maximálně s půlhodinovou odchylkou. Získala tedy časový údaj, ke kterému se může vztáhnout za předpokladu, že jídlo dostává stále jednou denně.

Nabytá vědomost se jí stala jak útěchou, tak prokletím. Útěchou proto, že si mohla vybavit zvyky a rytmus života za stěnou. A prokletím právě proto, že tak činila. Venku nastalo léto, podzim, zima, ale uvnitř se nic nezměnilo. Představila si letní deštík, jak ji na kost promáčí a smyje z ní všechna ponížení a zápach. Dívala se do plamenů svatojánského ohně a do oslnivé záře vánočního stromku. Není dne, kdy by se něco nedělo. Znala přesné datum a věděla, co by to venku na světě mohlo znamenat.

A ona seděla sama na holé zemi a nutila se vysílat myšlenky do života za zdí. Nebylo to snadné. Často se jí to nedařilo, ale byla trpělivá a nenechala se odradit. Každému dni přisoudila nějaký význam.

V den, kdy bylo Uffovi dvacet devět a půl, se opřela o studenou zeď a představila si, jak ho hladí po hlavě a přeje mu hodně štěstí. Chtěla mu v myšlenkách upéct dort a poslat mu ho. Nejdřív bude muset nakoupit. Vezme si kabát a bude vzdorovat podzimní plískanici. Nakoupí, kde bude chtít. V suterénu obchodního domu Magasins ve vybraných specialitách. Vezme, co se jí zlíbí. V takový den nebude pro Uffa nic dost dobré.

Merete počítala dny a přemýšlela, co mají její únosci za lubem a kdo to je. Někdy se jí zdálo, jako by za jedním ze zrcadlových oken přelétl stín, a pokaždé se otřásla. Při mytí si zakrývala tělo a otáčela se zády, když byla úplně nahá. Toaletní nádobu odtáhla pod okna, aby na ni neviděli, když si na ni sedá.

Protože ji pozorovali. Nedávalo by to smysl, kdyby si jí nevšímali. Jednu dobu k nim promlouvala, ale už od toho téměř upustila. Stejně jí neodpovídali.

Požádala je o hygienické vložky, ale žádné nedostala. Když měla silnou menstruaci, nevystačila s toaletním papírem a nemohla si improvizované vložky měnit.

Žádala i o zubní kartáček, ale ani ten nedostala. Měla starost o své dásně, masírovala si je každý den ukazováčkem a mezizubní prostory se pokoušela čistit vyfukováním vzduchu, ale moc ji to neuspokojilo. Když si dýchla do dlaně, cítila, jak se jí dech kazí čím dál tím víc.

Jednoho dne si z kapuce péřové bundy vytáhla výztuhu. Byla to nylonová tyčka, která svou pevností sice odpovídala párátku, nikoliv však tloušťkou. Pokusila se kousek odlomit, a když se jí to podařilo, jala se kratší část tyčinky brousit předními zuby. Dávej pozor, ať si nezadřeš kus plastu do zubu, nedostala bys ho ven, nabádala se a nespěchala.

Když se jí po roce konečně poprvé podařilo vyčistit všechny mezizubní prostory, velice se jí ulevilo. Párátko se stalo jejím nejvzácnějším majetkem. Dávala na něj spolu se zbytkem nylonové tyčky bedlivý pozor.

Promluvili na ni o něco dříve, než očekávala. V den svých třiatřicátých narozenin se probudila s pocitem, že by klidně mohla být ještě noc. Posadila se a celé hodiny zírala do zrcadlových oken a snažila se přijít na to, co se dnes stane. Donekonečna přemítala o otázce a odpovědi. Jména a činy a důvody se jí honily hlavou sem a tam, ale pořád nebyla o nic moudřejší než před rokem. Mohlo jít o peníze. Nebo něco s internetem, nebo to byl pokus. Pokus nějakého šílence, který chce dokázat, kolik lidský organismus a psychika snesou.

Jenže ona neměla v úmyslu se žádnému takovému experimentu podrobit. S tím ať nepočítají.

Když se hlas ozval, nebyla na něj připravená. Žaludek ji ještě nevaroval před hladem. Lekla se, ale tentokrát spíš díky uvolnění napětí než šokem z náhle prolomeného ticha.

„Všechno nejlepší, Merete,“ ozval se ženský hlas. „Blahopřejeme ti k třiatřicátým narozeninám. Máš se dobře, jak je vidět, celý rok jsi byla hodná, venku svítí slunce a je tam krásně.“

Slunce! Ach bože, to nechtěla slyšet.

„Přemýšlela jsi o tom, na co jsme se tě ptali? Proč tě držíme jako zvíře v kleci? Proč si tím musíš projít? Našla jsi odpověď, Merete, nebo tě budeme muset zase potrestat? Co si vybereš? Dárek k narozeninám, nebo trest?“

„Napovězte mi,“ zavolala.

„Merete, tys tu hru vůbec nepochopila. Musíš sama. Posíláme ti nádoby, tak si zatím rozmysli, proč tu jsi. Mimochodem, dali jsme ti tam i malý dáreček a doufáme, že ti přijde vhod. A neotálej, nemáš moc času.“

Bylo to poprvé, co za pronášenými slovy zcela jasně zaslechla člověka. Rozhodně to nebyla mladá žena. Hlas dbal na pěknou výslovnost, což svědčilo o dobrém vzdělání před mnoha a mnoha lety.

„Tohle přece není žádná hra,“ protestovala. „Unesli jste mě a uvěznili, tak co chcete? Jde vám o peníze? Ale jak bych vám mohla pomoct vybrat peníze z fondu, když jsem tu zavřená, copak to nechápete?“

„Ale no tak, holčičko,“ řekla žena. „Kdyby nám šlo o peníze, tak by asi všechno proběhlo trošku jinak, nemyslíš?“

V propusti zahvízdalo a objevil se první box. Přitáhla si ho k sobě a horečně přemýšlela, co by měla namítnout, aby získala víc času.

„Neudělala jsem v životě nic špatného, nezasloužím si to, chápete?“

Opět se ozvalo jemné pískání a objevil se druhý box.

„Přihořívá, ty hloupá huso. To si piš, že si to zasloužíš.“

Chtěla odporovat, ale žena ji přerušila. „Buď už zticha, Merete, zbabrala jsi to. Podívej se radši do boxu. Dárek ti určitě udělá radost.“

Merete opatrně odklopila víko, jako by se z nádoby měla každým okamžikem vztyčit kobra připravená zaútočit. Spatřila však něco horšího.

Ležela tam kapesní svítilna.

„Dobrou noc, Merete, spi sladce. Zvýšíme ti tlak o jednu atmosféru a uvidíme, jestli ti to pomůže vzpomenout si.“

Nejprve v propusti zašumělo a do místnosti se vedrala vůně prosluněného vzduchu s příměsí parfému.

Pak nastala tma.

19) 2007

Kopírka z Národního vyšetřovacího centra, jak se jmenoval nový státní policejní oddíl, byla zbrusu nová a dostali ji jen jako zápůjčku, což svědčilo o tom, že Carla ještě neznali, protože jinak by věděli, že co si jednou k sobě nastěhuje, to už nemíní vrátit.

„Asade, okopíruješ nám celý případ,“ řekl Carl a zálibně nový přístroj poplácal. „Je mi jedno, kolik času ti to zabere, klidně celý den. A až to budeš mít, zajedeš do rehabilitačního ústavu a seznámíš s ním mýho starýho parťáka Hardyho Henningsena. Určitě si tě nebude všímat, jako bys byl vzduch, ale nic si z toho nedělej. Má paměť jak slon a uši jak netopýr, jen ho nešetři.“

Asad si hned na chodbě prohlédl všechny značky a tlačítka na nestvůře. „A jak to funguje?“ zeptal se.

„Tys ještě nikdy nekopíroval?“

„Na kopírce s takovýma značkama teda ne.“

No vida, a tenhle chlapík mu během deseti minut zapojil obrazovku?

„Panebože, Asade, koukni, sem založíš originál a tady zmáčkneš čudlík.“ Až potud mu to samotnému bylo jasné.

Hlasová schránka v Bakově mobilním telefonu odříkala předpokládanou omáčku, že vrchní kriminální komisař Bak bohužel není kvůli vyšetřování k zastižení.

Roztomilá sekretářka se zkříženými předními zuby doplnila, že se vydal s kolegou do Valby někoho zadržet.

„Lis, že mi dáš vědět, až se ten idiot vrátí?“ nahodil udičku a za hodinu a půl ryba skutečně zabrala.

Bak s parťákem byli právě v nejlepším, když do výslechové místnosti vrazil Carl. Chlap v želízkách byl úplně obyčejný kluk. Mladý, unavený a strašně nachlazený. „To ho nenecháte ani vysmrkat?“ zeptal se Carl a ukázal na nudle, které tekly vyslýchanému z nosu. Kdyby byl na místě toho kluka, vůbec nic by jim neřekl, ani párem volů by z něj nic nedostali.

„Neumíš číst, Carle?“ Bak tentokrát zrudl jako rajče a málem vybuchl vzteky. „Musíš počkat. A propříště ať tě ani nenapadne rušit kolegu při výslechu, je to jasný?“

„Stačí mi pět minut a nechám tě na pokoji, slibuju.“

Bakovi trvalo hodinu a půl, než Carlovi povyprávěl, že se k vyšetřování případu Lynggaardová dostal až příliš pozdě a nic o něm neví, ale za to zdržení si ten šašek mohl sám. Proč mu to neřekl rovnou?

Získal aspoň telefonní číslo na Karen Mortensenovou, Uffovu penzionovanou referentku ze Stevnsu. A číslo na hlavního inspektora Claese Damsgaarda, který tehdy vyšetřování vedl. Podle Baka v současné době působí na krajském policejním ředitelství středního a západního Sjaellandu. Proč jednoduše neřekne, že je v Roskilde?

Další vedoucí vyšetřování byl mrtvý, vydržel v penzi jen dva roky. Tak nadějné byly vyhlídky pro bývalé policejní zaměstnance v Dánsku.

Neměli by to zapsat do Guinessovy knihy rekordů?

Šéfinspektor Claes Damsgaard byl z úplně jiného těsta než Bak. Byl milý, přátelský a projevoval zájem. Ano, o oddělení Q už slyšel, no ano, a samozřejmě ví, kdo je Carl Morck. Nevyřešil snad obratem ruky případ utonulé dívky a tu strašnou vraždu v severovýchodní čtvrti, kde vyhodili starou paní z okna? Kdepak, zná ho z vyprávění jako své boty. Předchází ho dobrá pověst. Na takové policejní zásluhy se jen tak nezapomíná. Jen ať se u něj v Roskilde zastaví, bude vítán a udělají si malý briefing. Byla to velmi smutná záležitost, ta Lynggaardová, takže kdyby mohl být nějak nápomocný, jen ať se na něj Carl klidně obrátí.

Bezvadnej chlap, pomyslel si málem Carl, než mu Damsgaard stihl sdělit, že musí tři týdny počkat, protože se právě chystá se ženou, dcerou a zetěm na Seychely. Musí si pospíšit, než ostrovy zaplaví voda z tajících ledovců, dodal a vybuchl smíchy.

„Tak jak ti to jde?“ zeptal se Carl Asada a s údivem přehlížel obrovské množství fotokopií, které se vršily v úhledné řadě po celé délce chodby až ke schodům. Copak jsou jednotlivé složky případu opravdu tak obsáhlé?

„Promiňte, že to trvá tak dlouho. To jsou ty časopisy, Carle, ty jsou nejhorší.“

Ještě jednou si jednotlivé hromádky pozorně prohlédl. „Ty kopíruješ vždycky celé vydání?“

Asad nechápavě pootočil hlavou. Připomínal štěně, které nevěří vlastním uším a nejradši by se na místě propadlo. Ach bože všemohoucí, pomyslel si Carl.

„Poslyš, stačí, když okopíruješ jen ty stránky, které se týkají našeho případu. Myslím, že Hardy kašle na to, kolik bažantů skolili princové na honu ve Smorumbavelse, chápeš?“

„Cože provedli?“

„Zapomeň na to, Asade, drž se informací k případu a ostatní vyhoď, děláš to skvěle.“

Zanechal ho u hučící kopírky a zavolal referentce, která měla na starosti Uffa. Třeba si všimla něčeho, co by jim pomohlo.

Karen Mortensenová měla milý hlas. Úplně ji viděl, jak v houpacím křesle háčkuje ozdobné návleky na čajové konvice. Její hlas by se skvěle doplňoval s tikotem stojacích hodin. Bylo mu, jako by zavolal domů, do Bronderslevu.

Ale už další větou ho vyvedla z omylu. Duchem zůstala státní zaměstnankyní veřejné správy. Vyklubal se z ní vlk v rouše beránčím.

„Nemohu vám ve věci Uffa Lynggaarda ani jiného případu podat žádné informace. Obraťte se, prosím, na oddělení zdravotní péče ve Store Heddinge.“

„Tam jsem byl. Poslyšte, paní Mortensenová, jen se pokouším přijít na to, co se stalo Uffově sestře.“

„Uffe byl ve všech bodech zproštěn obžaloby,“ odsekla.

„No ano, jistě, to vím a je to dobře. Ale Uffe možná ví něco, co nám zatím není známo.“

„Jeho sestra je mrtvá, tak k čemu by to bylo? Uffe nemluví, takže vám asi s ničím nepomůže.“

„Kdybych se u vás zastavil, myslíte, že byste mi dovolila položit vám pár otázek?“

„Ne, pokud se budou týkat Uffa.“

„Tak to nechápu. Podle toho, co jsem se doslechl od lidí, kteří Merete znali, tak vás vždycky chválila. Nebýt vaší obětavé péče, byli by oba ztracení.“ Chtěla něco namítnout, ale nepustil ji ke slovu. „Proč nám nechcete pomoct? Snažíme se přinejmenším očistit Meretino jméno, když ona sama to už udělat nemůže. Víte přece, že si většina lidí myslí, že spáchala sebevraždu. Ale co když to tak nebylo?“

Z druhé strany linky se linul jen tlumený zvuk rádia. Přemítala o slovech „vždycky vás chválila“. Musela tu velkou lichotku nejprve strávit.

Po deseti vteřinách se vzdala. „Pokud si vzpomínám, tak Merete o bratrovi nikdy nikomu neřekla. Jen my ze sociální péče jsme věděli, že existuje,“ promluvila nakonec a její hlas zněl krásně nesměle.

„To máte pravdu, však proti tomu se nedá nic namítnout, ale co příbuzní? Měla přece vzdálenou rodinu v Jutsku.“ Odmlčel se, aby si rychle někoho vymyslel, pokud se v tom paní Mortensenová bude chtít šťourat. Ale Karen Mortensenová už byla jeho, jak správně vycítil.

„Chodila jste k nim tehdy vy osobně?“ zeptal se raději.

„Ne, chodil tam náš kurátor, ale měla jsem je roky na starosti.“

„Neměla jste pocit, že se Uffe postupem času zhoršil?“

Zaváhala. Carl se lekl, že ji ztratí, a tak rychle dodal: „Víte, ptám se, protože mám dojem, že by se s ním dnes přece jen snad dal navázat kontakt, ale nevím, jestli se nemýlím.“

Překvapilo ji to. „Takže vy jste ho viděl?“

„No samozřejmě, je to hezký mladý muž, má okouzlující úsměv a člověku se vůbec nechce věřit, že s ním něco není v pořádku.“

„To se nedivte, myslela si to spousta lidí před vámi, ale tak to často s poškozením mozku bývá. Merete by si zasloužila metál za to, že se celý neuzavřel do sebe.“

„To mu hrozilo?“

„Ano, jistěže. Máte pravdu, může mít zcela živý obličej, ale nemyslím si, že by u něj během let došlo k nějaké změně.“

„Pochopil vůbec, co se sestře stalo? Co myslíte?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Není to divné? Když se sestra nevrátila včas domů, tak na to přece reagoval. Plakal.“

„Jestli vás zajímá můj názor, tak ji podle mě neviděl spadnout do vody. Tomu nevěřím. Byl by hysterický a skočil by za ní. A co se týče jeho reakce, toulal se několik dní po Femernu, dost dlouho na to, aby se mohl vyplakat; trpěl a byl zmatený. Když ho našli, byl v dost zuboženém stavu. Víte, zhubl nejméně tři čtyři kila a od okamžiku, kdy opustil loď, pravděpodobně nic nejedl ani nepil.“

„Ale třeba sestru shodil do vody a pochopil, že udělal něco špatného.“

„Pane Morcku! Já jsem hned tušila, kam míříte.“ Vlk v ní vycenil zuby. Carl se bude muset mít na pozoru. „Ale místo toho, abych vám práskla telefonem, což mám opravdu chuť udělat, vám něco povím, ať máte o čem přemýšlet.“

Carl si přitiskl sluchátko pevněji k uchu.

„Víte, že Uffe viděl svého otce a matku umírat?“ zeptala se.

„Ano.“

„Myslím, že Uffe od té doby jen tak volně povlává prostorem. Přetrženou vazbu s rodiči mu nedokázalo nic nahradit. Merete se o to pokoušela, ale není ani jeho máma, ani táta. Je jeho starší sestra, se kterou si dřív hrával, a u toho zůstalo. Když plakal, protože ho nechala samotného, tak to nebylo proto, že by se bál, ale spíš ze zklamání nad zradou kamarádky. Hluboko uvnitř zůstal chlapcem, který čeká, kdy se jeho rodiče vrátí. Co se týče Merete, všechny děti se jednoho dne smíří s tím, že ztratily kamaráda. A teď ten slíbený příběh.“

„Povídejte.“

„Jednoho dne jsem se u nich zastavila bez ohlášení, což jsem obvykle nedělala. Byla jsem tehdy poblíž a chtěla jsem je jen pozdravit. Vešla jsem na zahradu a všimla si, že tam Merete nemá auto. Přijela pár minut po mně, byla jen nakoupit v obchodě dole na křižovatce, tehdy tam ještě byl.“

„Obchod v Magleby?“

„Ano, a jak tam tak stojím v zahradě, slyším z verandy tiché žvatlání. Znělo to jako dítě, ale dítě to nebylo. Až když jsem se ocitla přímo tam, zjistila jsem, že je to Uffe. Seděl na terase u hromádky štěrku a povídal si sám pro sebe. Slovům jsem nerozuměla, pokud vůbec nějaká vyslovoval, ale viděla jsem, co dělá.“

„Všiml si vás?“

„Ano, okamžitě, ale nestihl zakrýt, co postavil.“

„A to bylo co?“

„Vyhloubil ve štěrku na terase brázdu a na její hrany položil kousky větviček a doprostřed postavil dřevěný špalík.“

„Vážně?“

„Vy asi vůbec netušíte, co dělal, že?“

„Snažím se.“

„Štěrk a větve znázorňovaly cestu a stromy, špalík auto rodičů. Uffe zrekonstruoval nehodu.“

A sakra, pomyslel si Carl. „Vážně? A nechtěl, abyste ho viděla?“

„Jedním máchnutím ruky všechno smetl, a tím mě přesvědčil.“

„O čem?“

„Že si to pamatuje.“

Na okamžik se na obou stranách linky rozhostilo ticho. Rádio hrající v pozadí zničehonic zaburácelo, jako by někdo náhle zesílil zvuk.

„Řekla jste to Merete, když se vrátila?“ zeptal se.

„Ano, ale tvrdila, že přeháním. Často si prý hraje s tím, co mu zrovna přijde pod ruku. Vyděsila jsem ho, a proto tak reagoval.“

„Svěřila jste se jí se svou domněnkou, že se cítil přistižený?“

„Ano, ale nezdálo se jí to. Jen jsem ho podle ní vylekala.“

„Jenže to nebyla pravda?“

„Ale ano, polekal se, ale to nebylo všechno.“

„Takže Uffe chápe víc, než si myslíme?“

„To nevím, ale rozhodně si pamatuje to neštěstí. Možná je to to jediné, co mu v paměti uvízlo. Těžko říct, jestli si zapamatoval i něco z okamžiku, kdy zmizela jeho sestra, nebo jestli o její existenci ještě vůbec ví.“

„Netestovali ho v souvislosti s Meretiným zmizením?“

„S Uffem není lehké pořízení. Snažila jsem se policii pomoct, aby ve vazbě komunikoval. Chtěla jsem, aby si vzpomněl, co se na trajektu stalo. Pověsili jsme mu na zeď obrázky paluby a na stůl postavili pár figurek s malým modelem lodi a mísou vody, aby si mohl hrát. Pozorovali jsme ho přes zrcadlo s jedním kolegou psychologem, ale ani se toho modelu nedotkl.“

„Nepamatoval si to, i když to bylo jen pár dní poté?“

„Nevím.“

„Zajímalo by mě, jestli by se dal najít nějaký tajný vchod do Uffovy mysli. Stačila by skulinka, jen abych pochopil, co se na té lodi stalo, abych se měl čeho chytit.“

„Já vás chápu.“

„Vyprávěla jste policii tu historku s dřívky?“

„Ano, řekla jsem to panu Borgu Bakovi.“

Bak se skutečně křestním jménem jmenuje Borge? To leccos vysvětluje.

„Toho znám, ale nevzpomínám si, že bych na to narazil v jeho hlášeních. Nemáte pro to nějaké vysvětlení?“

„To netuším, ale později jsme se k tomu už nevraceli. Možná je to ve spisu od psychologů a psychiatrů, ale ten jsem nečetla.“

„Hádal bych, že ho mají v Egely, kam Uffa umístili.“

„Asi ano, ale neřekla bych, že Uffa dostatečně vystihuje. Většina z nich se, podobně jako já, domnívala, že hra se špalíkem byla jen chvilkovým záchvěvem. Uffe si jinak nic nepamatoval a my jsme se spoluprací s bratrem ve věci Merete Lynggaardové nikam nedostali.“

„A tak ho pustili z vazby.“

„Ano, pustili.“

20) 2007

„Fakt nevím, co budeme dělat, Marcusi,“ děsil se náměstek, jako by se právě doslechl, že vyhořeli.

„A jsi si jistý, že nechtějí radši mluvit se mnou nebo tiskovým mluvčím?“ zeptal se Jacobsen.

„Výslovně se domáhali rozhovoru s Carlem. Mluvili s Piv Vestergardovou a ta je odkázala na něho.“

„Proč jsi jim neřekl, že je nemocný, někde mimo nebo že nechce? Zkrátka cokoliv? Nemůžeme ho mezi ně přece pustit, novináři ze zpravodajství ho rozcupujou.“

„Já vím.“

„Larsi, musíme ho přimět, aby to zrušil.“

„Ty se na to hodíš líp než já.“

Za deset minut nahlédl Carl do Marcusovy kanceláře.

„Tak co, Carle,“ oslovil ho nadřízený. „Děláš pokroky?“

Pokrčil rameny. „Bak ví o případu Merete Lynggaardové úplný prd, abys věděl.“

„No prosím tě, to je divné, ale ty už jsi určitě na něco přišel.“

Carl vešel dovnitř a svalil se do křesla. „Žádný zázraky nečekej.“

„Takže toho ještě moc nemáš.“

„Zatím ne.“

„Můžu teda říct lidem z televize, že na rozhovor do zpráv je ještě brzy?“

„Žádný rozhovory do televize dávat nebudu.“

Marcusovi se znatelně ulevilo a po tváři se mu rozlil rozverný úsměv. „Já tě chápu, Carle, když je člověk uprostřed vyšetřování, tak chce mít klid. My ostatní, co pracujeme na aktuálních případech, musíme brát na veřejnost ohled, ale tak staré případy, jako jsou ty tvoje, by se měly vyšetřovat v klidu a potichu. Pošlu to dál. Je to v naprostém pořádku.“

„Mohl bys zařídit, aby mi dolů poslali kopii Asadovy zaměstnanecké smlouvy?“

To mám svým podřízeným dělat i sekretářku nebo co, pomyslel si Jacobsen a odpověděl: „Samozřejmě, Carle, řeknu Larsovi. A jsi s Asadem spokojený?“

„Ještě se uvidí, ale zatím jo.“

„Do vyšetřování ho ale doufám nezasvěcuješ?“

„Tak to nedoufej.“ A velmi výjimečně se usmál.

„Ty ho využíváš při pátrání?“ zděsil se Jacobsen.

„Víš, Asad právě v Hornbaeku zasvěcuje do věci Hardyho a předčítá mu kopie spisů. Jistě proti tomu nic nemáš. Vzpomínáš, jak nám Hardy občas nějakým svým nápadem vytřel zrak? Aspoň bude mít o čem přemýšlet.“

„Proti tomu samozřejmě nic nemám,“ řekl Marcus. „A jak se Hardymu daří?“

Carl pokrčil rameny.

Nic jiného Marcus ani nečekal. Škoda.

Pokývli si na pozdrav a tím schůzku ukončili.

„Jo, ještě něco,“ vzpomněl si Carl ve dveřích. „V tom rozhovoru pro televizi za mě prosím tě nezmiňuj, že celé naše oddělení čítá jen jednoho a půl muže. Asadovi by to bylo líto, kdyby se díval. A troufnu si tvrdit, že taky těm, co nám přiklepli ty prachy.“

Měl pravdu. Zatracená práce, do čeho se to jen Marcus nechal uvrtat?

„Jo, a ještě jedna věc, Marcusi.“

Jacobsen si s údivem prohlížel Carlův lišácký výraz. Co ještě chce?

„Až zase potkáš psycholožku, pošli ji za mnou, nutně potřebuju pomoct.“

Marcus se podíval na trpícího kolegu. Na zhroucení nevypadal a jeho úsměv rozhodně neodpovídal vážnosti sdělení.

„Jo, trápí mě Ankerova smrt, pořád na to musím myslet. Asi proto, že se tak často vidím s Hardym. Chci, aby mi poradila, co s tím mám dělat.“

21) 2007

Následující den se nemluvilo o ničem jiném než o televizním vystoupení Marcuse Jacobsena ve zprávách. Mluvili o tom všichni, lidé ve vlaku, lidé z jednotky rychlého nasazení, všichni ve druhém poschodí, kteří s Carlem obyčejně komunikovali. Nikomu to neušlo, jediný, kdo nic neviděl, byl Carl.

„Gratuluju,“ volala jedna ze sekretářek přes celý dvůr, už když přicházel, zatímco ostatní se mu vyhýbali. To nevěstilo nic dobrého.

Nakoukl k Asadovi, do jeho kanceláře o velikosti krabice od bot, kde ho uvítal zářivý úsměv. I Asad byl již obeznámen.

„Jste spokojený?“ zeptal se Asad a kývl na Carla.

„Proč jako?“

„Hohó! Pan Jacobsen tak krásně mluvil o našem oddělení a o vás. Od začátku do konce jen samou chválu, abyste věděl. Můžeme být hrdí, oba dva, jak řekla moje žena.“ Zamrkal na Carla. Odpudivý zvyk. „Udělají z vás vrchního policejního komisaře.“

„Cože?“

„Jen se zeptejte paní Sorensenové, má pro vás všechny papíry. Vlastně jsem vám to měl vyřídit.“

Klidně si tu námahu mohl ušetřit, protože fúrie už supěla dolů po schodech.

„Blahopřeji,“ vymáčkla ze sebe, zatímco se sladce usmívala na Asada. „Vyplňte prosím tady ten formulář, kurz vám začíná v pondělí.“

„To je ale kus,“ neopomenul poznamenat Asad, když se odporoučela. „O jakým kurzu to mluvila?“

Carl si povzdechl. „Komisařem se člověk nestane jen tak, musí nějaký čas strávit ve školní lavici.“

Asad se kousl do rtu. „Vy už tu nebudete?“

Carl zavrtěl hlavou. „Ale houby, nikam nejdu.“

„Tak to nechápu.“

„To pochopíš. Hele, radši mi řekni, jak to dopadlo včera u Hardyho.“

Asad vypoulil oči. „Nebyl to moc pěkný pohled. Pod dekou ležel chlap jak hora a vykukoval mu akorát obličej.“

„Mluvil jsi s ním?“

Přikývl. „Nebylo to nijak snadný, protože chtěl, abych odešel. Přišla tam sestra a chtěla mě vyhodit. Ale to bylo v pohodě, hrozně se mi líbila, teda svým způsobem.“ Asadovi se po tváři rozlil blažený úsměv. „Myslím, že si toho všimla a radši odešla.“

Carla zachvátila beznaděj a nutkavá touha prchnout co nejdál.

„Asade, co Hardy? Ptal jsem se tě na Hardyho! Co říkal? Přečetl jsi mu něco z kopií?“

„Jo, četl jsem dvě a půl hodiny, ale pak usnul.“

„A dál?“

„No, spal.“

Carl zapřísahal vlastní soudnost, že okamžik, kdy bude moci Asada beztrestně uškrtit, ještě nenastal.

Asad se usmíval. „Pojedu tam zas, sestra se se mnou moc pěkně loučila, když jsem odcházel.“

Carl se zhluboka nadechl. „Protože vyjdeš snad s každou slepicí! Tak prosím tě, vyraz nahoru a zalichoť ještě jednou sekretářce.“

Asad se rozzářil. „Je to rozhodně lepší než tu pobíhat v gumových rukavicích,“ vyletělo z něj.

Carl se na chvilku zadíval do prázdna. Celou dobu mu v hlavě strašil rozhovor s Karen Mortensenovou, referentkou ze Stevnsu. Existuje nějaká tajná chodba vedoucí do Uffova nitra? Kde hledat vchod? Skrývá se v něm vysvětlení sestřina zmizení? Jak ho objeví? Postačí najít knoflík a zmáčknout ho? Dovede ho k němu rodinná havárie? Musí na to přijít.

Zadržel asistenta na cestě ze dveří. „Asade, ještě maličkost, sežeň mi veškeré informace o dopravní nehodě, při které přišli Meretini a Uffovi rodiče o život. Chci vidět všechno, od A do Z, fotky, papíry z dopravního, výstřižky z novin. Sekretářky ať ti pomůžou. Potřebuju to rychle.“

„Jak moc rychle?“

„Hodně rychle. Rád bych si o tom promluvil s jistým mladým mužem jménem Uffe.“

„Promluvil, jo?“ mumlal si Asad pod fousy a tvářil se zamyšleně.

Carl měl v polední přestávce domluvenou schůzku, ale velmi rád by se jí vyhnul. Vigga ho totiž celý předcházející večer otravovala, aby se přišel podívat na její kouzelnou galerii. Nacházela se v Nansensgade, což nebyla špatná adresa, a proto stál nájem nekřesťanské peníze. Nadějné vyhlídky, že bude muset sáhnout na vlastní úspory, aby mazal jménem Hugin mohl vystavovat bok po boku s Vigginými jeskynními malbami, Carla příliš velkým nadšením nenaplňovaly.

Cestou do galerie potkal v hale policejní stanice Marcuse Jacobsena. Kráčel rázně proti němu, pohled upřený na svastikový vzor podlahových dlaždic. Dobře věděl, že si ho Carl všiml. Nikdo na centrále nebyl tak všímavý jako Marcus Jacobsen; nebylo to na něm vidět, ale bylo to tak. Nebyla to ostatně náhoda, že jim šéfoval.

„Slyšel jsem, žes mě chválil, Marcusi. Kolik případů už jsme podle toho, cos řekl novinářům, na oddělení Q vyřešili? A jeden z nich je podle tebe právě před rozuzlením? Ani nevíš, jak rád to slyším. Jsi poslem dobrých zpráv!“

Šéf se mu podíval přímo do očí a zjednal si respekt. Sám si byl vědom toho, že trochu přeháněl, ale moc dobře věděl proč. Stačil mu jediný pohled a Carl pochopil. Policejní sbor má přednost před vším ostatním, peníze jsou jen prostředek a o jejich užití rozhodne Marcus Jacobsen sám.

„Aha,“ řekl Carl. „Radši si pospíším, jestli mám do oběda vyřešit pár dalších případů.“

U dveří se zastavil a otočil se. „Marcusi, o kolik platových tříd vlastně postoupím v tabulkách?“ zavolal na šéfa ztrácejícího se za kovovými židlemi v chodbě. „Jo, Marcusi, už jsi mluvil s tou psycholožkou?“

Vyšel ven a chvíli mžoural do slunce. Nikdo nebude rozhodovat o tom, kolik cingrlátek ozdobí jeho parádní uniformu. Jak znal Viggu, určitě se už o jeho povýšení dozvěděla, takže se zvýšeným platem se může rovnou rozloučit. A ještě aby chodil na kurz!

Prodejní prostor, který si Vigga vyhlídla, býval původně obchodem s galanterií, pak nakladatelstvím, státním úřadem, obchodem s uměleckými předměty z dovozu a obchodem s kompaktními disky. Z původního vybavení zbyl jen strop z opálového skla. Plocha nebyla větší než pětatřicet metrů čtverečních, ale působilo tam jisté kouzlo, toho si Carl hned všiml. Výloha s výhledem na pizzerii byla orientovaná směrem k Jezerům, oknem do dvora prosvítala zeleň a celé to téměř sousedilo s Bankeratem, restaurací, kam den před smrtí zavítala Merete Lynggaardová. Nebyl to žádný zapadákov, ulici Nansensgade lemovaly kavárny a sympatické podniky, taková skoro pařížská idyla.

Otočil se a před výlohou pekařství mu do oka padla Vigga v doprovodu hubeného mladíka. Přitahovala na ulici pozornost oděvem v jasných barvách a přitom se chovala nenucené, jako matador v aréně při býčích zápasech. Umělecké šaty zářily všemi barvami duhy. Vigga skutečně nikdy nebyla všední. Což se nedalo s jistotou tvrdit o jejím neduživém pánském doprovodu oblečeném do upnutých černých šatů, s křídově bílou pletí a černými kruhy pod očima. Hodil by se spíš do cínové rakve v drákulovském filmu.

„Drahooooušku,“ zahlaholila, když přešla ulici Ahlefeldtsgade.

Carl se asi nedoplatí.

Hubeňour vypočítal všechny výhody a pak nastoupila Vigga, aby Carla zlomila. Zaplatil by jen třetinu nájmu, zbytek nějak sežene ona.

Rozhodila v místnosti rukama. „Vyděláme na tom majlant, Carle.“

Jo, nebo spíš proděláme, pomyslel si a rychle si spočítal, že měsíčně to pro něj bude znamenat dva tisíce šest set dánských korun, takže by možná na ten zpropadený kurz radši měl zajít.

Usadili se v Café Bankerat, aby si prošli nájemní smlouvu, a Carl se začal rozhlížet. Tady někde seděla Merete Lynggaardová ani ne čtrnáct dní předtím, než beze stopy zmizela.

„Komu to tu, prosím vás, patří?“ zeptal se obsluhující dívky.

„Panu Jeanu-Yvesovi, sedí támhle.“ Ukázala na solidně vypadajícího pána. Neměl zvednutý malíček a nebylo na něm nic křehce francouzského.

Carl se zvedl a vytáhl policejní průkaz. „Promiňte, můžu se vás zeptat, jak dlouho už tuhle příjemnou restauraci vlastníte?“ zeptal se a prokázal svou totožnost. Soudě podle majitelova vstřícného úsměvu to ani nebylo nutné, ale jednou za čas se odznak musí provětrat.

„Převzal jsem podnik v roce 2002.“

„Nevěděl byste, kdy přesně to bylo?“

„O co vám jde?“

„Týká se to poslankyně Merete Lynggaardové. Možná si vzpomínáte, že zmizela.“

Přisvědčil.

„Byla u vás krátce před smrtí. Nebyl jste tu tehdy náhodou?“

Zavrtěl hlavou. „Převzal jsem to tu po jednom příteli prvního března 2002, a vzpomínám si, že jste se ho vyptávali, jestli si někdo nevzpomene, s kým tu seděla. Ale nikdo na to neuměl odpovědět.“ Usmál se. „Možná bych to dokázal, kdybych tu tehdy byl.“

Carl mu úsměv oplatil. Ano, snad. Vypadal chytře. „O měsíc jste se minuli, ale nedá se nic dělat, to se stává,“ potřásl mu rukou.

Mezitím Vigga podepsala vše, co měla před sebou. S podpisy nikdy neskrblila.

„Ukaž, podívám se na to,“ vrátil se Carl na své místo a hmátl po dokumentech, které v rukou držel Hugin.

Demonstrativně si rozložil standardní smlouvu se spoustou drobného tisku před sebe na stůl a téměř okamžitě ji přestal vnímat. Všichni ti lidé tady si chodí po světě a netuší, co se jim může přihodit, napadlo ho. Merete Lynggaardová tu byla, užívala si a jednoho únorového dne roku 2002 hleděla tady z toho okna.

Nečekala od života něco jiného? Copak tehdy mohla tušit, že za pár dní sklouzne do ledových vod Baltského moře?

Když se vrátil na stanici, byl Asad stále ještě v plné práci nahoře u sekretářek, což se Carlovi hodilo. Schůzka s Viggou a jejím strašidlem z něj vysála veškerou energii. Krátká intenzivní kúra s nohama na stole a myšlenkami bezpečně ukrytými v říši snů ho brzy zase postaví na nohy.

Nepohověl si ani deset minut, když jeho meditativní rozpoložení narušil onen kriminalistům dobře známý pocit, který ženy nazývají intuice. Neumdlévající mysl se na základě zkušeností zakousla do podvědomí a vypudila na povrch přesvědčení, že řada konkrétních dějů nutně musí vést k určitému závěru.

Otevřel oči a podíval se na papírky připevněné magnetem na nástěnce.

Zvedl se a škrtl Referentku ze Stevnsu na jednom z nich, takže v kolonce Prověřit zbývalo Telegram - Sekretářka z Christiansborgu - Svědci z trajektu Schleswig-Holstein.

Tak či onak, Meretin telegram možná přece jen souvisel se sekretářkou. Komu všemu v Christiansborgu se vlastně valentýnský telegram dostal do ruky? Jak si mohl být tak jistý, že ho neviděl nikdo jiný než Merete? Museli tam tehdy být i jiní poslanci, kteří měli stejně napilno jako ona. Určitě ho viděla sekretářka. Ne že by snad podezříval sekretářku zástupkyně výboru, že strká nos do cizích věcí, ale přesto.

Přesto je to věc, která ho vyrušila a znepokojila.

„Carle, právě volali z TelegramsOnline,“ ozval se v tu chvíli ode dveří Asad.

Carl vzhlédl od nástěnky.

„Nemůžou nám říct, co v něm stálo, ale našli záznam, kdo ho poslal. Fakt vtipný jméno.“ Podíval se na lísteček v ruce. „Tage Baggesen se jmenuje, dali mi číslo, ze kterého telegram objednal. Prý to bylo z parlamentu. Tak to jsem vám přišel říct.“ Podal Carlovi lístek a vykročil ke dveřím. „Děláme na té dopravní nehodě, čekají mě nahoře.“

Carl přikývl. Chopil se telefonu a vytočil číslo parlamentu.

Ozval se hlas sekretářky z kanceláře Radikálního středu.

Byla milá, ale bohužel mu sdělila, že Tage Baggesen odjel na víkend na Faerské ostrovy. Může mu zanechat vzkaz?

„Ne, děkuji, to je v pořádku,“ odpověděl Carl. „Ozvu se v pondělí.“

„Ještě bych vás chtěla upozornit, že v pondělí má pan Baggesen velmi nabitý program, jen abyste to věděl.“

Požádal ji, aby ho přepojila na sekretariát Demokratické strany.

Tentokrát vzal telefon zcela jiný, unavený sekretář. Na otázky neodpovídal ihned, nicméně potvrdil, že jako poslední sekretářka pro Merete Lynggaardovou pracovala jistá Sos Norupová.

Ne snad, že by si ji nějak výrazně pamatoval, byla u nich jen chvíli, ale v tom okamžiku se do toho vložila jiná sekretářka a řekla, že Sos Norupová přišla z DJOFu a jistě se tam zase vrátila, poté co ji přidělili Meretinu nástupci.

„Byla nesnesitelná,“ ozvalo se zničehonic v pozadí, čímž se všichni upamatovali, o kom je řeč.

Jak jinak, pomyslel si Carl spokojeně. Nejlépe si člověk zapamatuje zmetky a protivy.

Zavolal na DJOF. Ano, všichni tam Sos Norupovou znali, ale už se k nim nevrátila. Zmizela jako pára nad hrncem, nikdo nevěděl, kde je jí konec.

Položil sluchátko a zavrtěl hlavou. Najednou se mu stopa vytratila, všechny nitky vedly do slepé uličky. Přešla ho chuť hledat sekretářku, která by si při troše štěstí možná vzpomněla na telegram, a ten by mohl poukázat na osobu, která se s Merete Lynggaardovou určitou dobu stýkala a snad o jejím duševním rozpoložení před pěti lety něco tušila. Raději se půjde podívat nahoru a zjistí, jak daleko se dostal Asad se svými sekretářkami a tou hroznou nehodou.

Našel je v jedné z méně používaných kanceláří, na stolech ležely hromady faxů, xerokopií a různých papírů. Jako by si tam Asad zřídil kancelář pro volební kampaň na úřad prezidenta. Seděly tam tři sekretářky a žvanily, zatímco Asad jim doléval čaj a účastně pokyvoval hlavou, jakmile konverzace o krok postoupila. Skutečně obdivuhodný výkon.

Carl opatrně zaklepal na rám dveří.

„No ne, vypadá to, že jste pro nás shromáždily pěknou řádku dokumentů.“ Ukázal na lejstra a připadal si, jako by byl neviditelný. Jen paní Sorensenová mu věnovala pohled, kterému by se byl raději vyhnul.

Stáhl se zpět do chodby a poprvé od školních let se ho zmocnila žárlivost.

„Pan Carl Morck?“ ozvalo se za ním. Vytrhlo ho to z chmurných myšlenek na právě utrpěnou porážku a vrátilo zpět na zem. „Pan Jacobsen mě požádal, abych s vámi promluvila. Nedomluvíme si schůzku?“

Otočil se a hleděl přímo do očí Mony Ibsenové. Domluvit se?

Tak na to můžeš, holka, vzít jed!

22) 2003-2005

Když jí o třiatřicátých narozeninách zhasli a zvýšili tlak vzduchu, prospala Merete celou noc a den. Došlo jí, že všechno tu bylo zařízeno pro ni a že se pravděpodobně řítí do bran pekelných, a ztratila pevnou půdu pod nohama. Probudila ji až obvyklá dávka jídla na druhý den. Otevřela oči a pokusila se zorientovat.

Podívala se do oken, odkud vycházel téměř neznatelný pruh světla. Takže v místnosti za okny se svítilo. Neviděla víc světla, než co by vydala jedna sirka, ale bylo tam. Zvedla se na kolena a pokusila se určit, odkud světýlko vychází, ale všechno za okny bylo rozmazané. Proto se otočila a rozhlédla se po místnosti. Neplete se, v místnosti bylo opravdu tolik světla, že si po několika dnech zvykne a rozezná i podrobnosti.

Na chvilku se zaradovala, ale ne na dlouho. Světlo je slabé a dá se zhasnout, kromě toho vypínač ovládá někdo jiný.

Chtěla vstát a rukou vrazila do malé podlouhlé kovové rourky ležící vedle ní na zemi.

Byla to kapesní svítilna, kterou dostala k narozeninám. Pevně ji stiskla a pokusila se srovnat si v hlavě myšlenky. Dali jí baterku, což znamená, že dříve či později světýlko pronikající do místnosti zhasnou. Proč by jí jinak baterku dávali?

Chvilku přemítala, jestli ji nerozsvítí jen tak, když má tu možnost. Už dávno o ničem nerozhodovala, a tak ji ta možnost silně lákala, ale nakonec pokušení odolala a nerozsvítila.

Máš oči, říkala si, jen je nech, ať se trochu snaží. Uložila baterku pod okna vedle toaletní nádoby. Kdyby rozsvítila, odsoudila by se poté, až by zase zhasla, k nekonečné temnotě.

Bylo by to jako hasit žízeň pitím slané vody.

Přes veškeré obavy svítilo slabé světýlko dál. Rozeznávala půdorys místnosti, pomalý pohyb svých končetin a v této temnotě, připomínající zimní soumrak, strávila dalších patnáct měsíců, než se všechno opět radikálně změnilo.

Toho dne si poprvé všimla stínů za zrcadlovými okny.

Ležela na zemi a přemýšlela o knihách. Dělala to často, aby nemusela myslet na život, který mohla vést, kdyby se jen několikrát v životě rozhodla jinak. Když myslela na knížky, pohybovala se svobodně v úplně jiném světě. Stačilo, aby si vybavila suchý a trochu drsný papír, a vášeň byla na světě. Ucítila pach odpařené celulózy a tiskařské černi. Potisící se vydávala do své imaginární knihovny a sáhla po jediném svazku na světě, který si dokázala vybavit úplně celý, aniž by si musela něco domýšlet. Ne ten, který si přála zapamatovat, ani ten, co na ni udělal největší dojem. Vracela se k jediné knize, která navzdory krásným vzpomínkám na osvobozující salvy smíchu spočívala v její zmučené mysli celá a neporušená.

Četla jí z ní maminka, potom z ní Merete předčítala Uffovi a teď si v ní ve tmě četla sama pro sebe. Záchranným lanem, ochranou proti šílenství pro ni byl malý filozofující medvídek jménem Pú. Medvídek a jeho kamarádi ze Sto-korcového lesa. Byla zrovna daleko v medové zemi, když se za nevýrazným světlem v zrcadlovém skle mihl temný stín.

Zadívala se nahoru a zadržela dech. Nezdálo se jí to. Po dlouhé době ji zalil studený pot, jako na školním dvoře, v úzkých ztichlých uličkách neznámých měst nebo v prvních dnech ve sněmovně. Byla to jediná místa na světě, která dokázala vyvolat takovou reakci, protože ji mohl neviděn pozorovat člověk, který jí mohl ublížit.

Ten stín mi chce ublížit, napadlo ji a rychle obemkla ruce kolem těla. S hrůzou pozorovala zvětšující se tmavou skvrnu za jedním ze zrcadel, dokud se nepřestala hýbat. Přesahovala přes okraj okna, jako by patřila člověku sedícímu na vysoké židli.

Vidí mě? pomyslela si a zkontrolovala zeď za sebou. Ano, viděla bílou stěnu jasně, tak zřetelně, že ji museli vidět zvenku i lidé, kteří jsou zvyklí se pohybovat na světle. Takže ji mohli vidět.

Přepravka s jídlem vjela dovnitř teprve před pár hodinami, její tělo už přesně vnímalo rytmus dne. Den po dni se všechno odehrávalo s železnou pravidelností. Uplyne ještě mnoho hodin, než se objeví další dávka. Tak co tam dělají? Co chtějí?

Pomalu se zvedla a vydala se k oknům, ale stín za zrcadlem se ani nepohnul.

Položila ruku na tmavou plochu v okně a vyčkávala. Pozorovala svůj matný obraz v zrcadle a čekala, dokud nenabyla dojmu, že na vlastní vjemy se spoléhat nemůže. Stín nestín, může to být cokoliv, proč by měl za oknem někdo stát, když tam dosud nikdy nikdo nestál?

„K čertu s váma!“ zařvala a otřásla se silou způsobené ozvěny.

A vtom se to stalo. Stín za sklem se zcela zřetelně pohnul. Kousek do strany a trochu zpátky. Čím byl dál od okna, tím se zdál menší a méně zřetelný.

„Vím, že tam jste!“ zavolala znovu a ucítila, jak na ní bleskurychle stydne pot. Třásly se jí rty a svaly ve tváři. „Držte se ode mě radši dál,“ zasípala do okna.

Ale stín už se ani nehnul a zůstal tam, kde byl.

Posadila se zpátky na zem a položila si hlavu na složené ruce. Oblečení jí silně čpělo zatuchlinou. Už tři roky na sobě měla stejnou blůzu.

Našedlé světlo ji provázelo den po dni, ve dne v noci, ale bylo lepší než úplná tma nebo nepřetržité světlo. Šedivá nicota v sobě měla možnost volby. Mohla nevnímat světlo, anebo vytěsnit tmu. Nemusela už zavírat oči, aby se dokázala soustředit, nechala mozek sám rozhodnout, co mu bude nejlépe vyhovovat.

Šeď navíc skýtala nepřeberné množství odstínů, téměř jako svět venku, kde nastávaly tmavé zimní dny, únorová tma, říjnová šeď, zataženo před bouřkou, jasno a další a další barevné kombinace. Tady uvnitř existovaly jen černá a bílá a ona je na své pomyslné paletě míchala v závislosti na náladě. Dokud má své šedé plátno, není jim vydaná napospas.

V hlavě se jí míhali Uffe a Kryštůfek Robin, don Quijote, dáma s kaméliemi a slečna Smilla; obrazy se hromadily jako zrnka písku v pomyslných přesýpacích hodinách a málem zavály stíny za zrcadlem. V očekávání na další tah ze strany věznitelů se jí žilo lehčeji. Stejně přijdou, vrátí se, ať se stane cokoliv.

Stín za zrcadlovou plochou se stal každodenním zpestřením. Objevil se za jedním z oken notnou chvíli poté, co dojedla. Nikdy nevynechal, v prvních týdnech byl malý a nevýrazný, ale nabyl na síle a velikosti a přiblížil se.

Zvenku ji museli vidět zcela jasně. Jednoho dne na ni namíří reflektory a budou chtít, aby se před nimi předváděla. Mohla hádat, co z toho ty zrůdy za sklem budou mít, ale nezajímalo ji to.

Když se přiblížily její pětatřicáté narozeniny, pohnul se najednou za sklem druhý stín. Byl o něco větší, neměl tak ostré kontury a původní stín o něco převyšoval.

Za prvním pozorovatelem stojí druhý, pomyslela si. Dostala strach, a to z jednoho jediného důvodu: najednou se ocitla v menšině a převaha za sklem se jí právě představila.

Trvalo jí několik dní, než si na novou situaci zvykla, ale když se s tím vyrovnala, rozhodla se věznitelům postavit.

Položila se pod okna tak, aby ji neviděli, a čekala na stíny. Přijdou, aby si ji prohlíželi, ale ona jim jejich přání zhatí. Jak dlouho vydrží čekat, než opustí svou skrýš, to netušila. V tom spočívala síla celé operace.

Když se jí ten den podruhé chtělo močit, vstala a podívala se zpříma do zrcadla. Za okny jako vždy slabě žhnulo tlumené světlo, ale stíny byly pryč.

Po tři následující dny celý postup opakovala. Jestli mě chtějí vidět, musí si o to říct, stála si na svém.

Čtvrtého dne se na ně připravila. Uložila se na své místo pod okny, trpělivě se probírala ve svých knihách a v ruce svírala baterku. V noci ji vyzkoušela. Světlo zaplavilo místnost tak silně, že málem pozbyla vědomí. Okamžitě ji rozbolela hlava. Světlo bylo neuvěřitelně intenzivní.

Když nastal čas, kdy se stíny obvykle ukazovaly, vyklonila hlavu trochu do prostoru, aby viděla na zrcadla. Stíny vypadaly jako atomové hřiby, stály za jedním oknem, blíž k sobě než kdy dřív. Okamžitě si jí všimli, protože se maličko stáhli a za minutku nebo dvě se zase přiblížili zpátky.

Vtom vyskočila a posvítila baterkou přímo do zrcadla, těsně u jeho povrchu.

Odrazy světla se rozutekly po stěně, ale trochu světla proniklo zrcadlem, spočinulo zrádně jak jemný měsíční svit na siluetách těsně za sklem a odhalilo zornice, které se dívaly přímo na ni, stáhly se a hned zase roztáhly. Připravovala se na ten pohled, na leknutí, které jí patrně otřese, jestli se její plán vydaří, ale nepředstavovala si, jak silně ji pohled na dvě nejasné tváře zasáhne.

23) 2007

Domluvil si v parlamentu dvě schůzky. Uvítala ho štíhlá mladá žena, která brázdila parlamentní chodby snad už v dětských střevíčkách, a protáhla ho labyrintem až nahoru do kanceláře místopředsedy Demokratické strany s takovou samozřejmostí, že by jí mohl závidět i šnek ve vlastním domečku.

Birger Larsen byl zkušený politik, který Merete Lynggaardovou vystřídal na místě místopředsedy strany tři dny po jejím zmizení, a od té doby se vyznamenal jako spojovací článek mezi dvěma frakcemi strany. Díky němu spolu obě poměrně dobře vycházely. Úspěšně zaplnil prázdné místo po Meretině odchodu. Bývalý předseda strany si však za svou nástupkyni slepě zvolil usměvavý horkovzdušný balon v ženském těle. Nejprve se stala mluvčí strany, z čehož neměl radost nikdo kromě ní samé. Carlovi stačily dvě vteřiny, aby pochopil, že Birger Larsen by radši začal znovu od píky v sebemenším provinčním podniku, než by kdy pracoval pod samolibou předsedkyní vlády.

Doba, kdy nebude smět rozhodovat sám za sebe, patrně jednou nastane.

„Dodneška se nedokážu smířit s myšlenkou, že by Merete spáchala sebevraždu,“ začal a nalil Carlovi šálek příšerné vlažné kávy chutnající jako vývar z ponožek.

„Nepotkal jsem tu nikoho, kdo by působil vitálněji a měl větší radost ze života než ona.“ Pokrčil rameny. „Ale na druhou stranu, když to vezmu kolem a kolem, co vlastně o svých bližních víme? Nezažil každý z nás v životě nějakou tragédii, ze které se už nevzpamatoval?“

Carl přikývl. „Měla tady v parlamentu nějaké nepřátele?“

Birger Larsen odhalil v úsměvu pěknou řádku neuvěřitelně křivých zubů. „A kdo by neměl, prosím vás? Merete byla výhledově pro vládu nejnebezpečnější ženskou v celém baráku, ohrožovala vliv Piv Vestergardové a Radikální střed v jejich snaze obsadit místo předsedy vlády. Vlastně byla nebezpečná pro kohokoliv, kdo si dělal zálusk na místo, o které do budoucnosti stála i ona.“

„Myslíte, že jí někdo odsud vyhrožoval?“

„Ale Morcku, na to jsme my poslanci moc mazaní.“

„Možná měla nějaké osobní vztahy, které vedly k žárlivosti nebo něčemu takovému? Nevíte o tom něco?“

„Pokud vím, tak se o žádné intimní vztahy nezajímala. Znala jen práci a práci a zase práci. Ani mě si k sobě nepustila moc blízko, a to jsme se spolu znali od dob studií na politologii.“

„Takže nechtěla?“

Opět ukázal zuby. „Myslíte, jestli se o ni někdo ucházel? To ano, věděl bych o takových pěti deseti odsud, kteří by za deset minut s Merete Lynggaardovou v jedné místnosti obětovali i vlastní manželku.“

„Vás nevyjímaje?“ dovolil si Carl drobnou škodolibost.

„Hm, kdo by o to nestál, že?“ schoval zuby politik. „Ale byli jsme s Merete přátelé, věděl jsem, kam až smím zajít.“

„Ale někteří to možná nerespektovali?“

„Na to se musíte zeptat Marianne Kochové.“

„Její bývalé sekretářky?“ podivil se Carl. „Víte, proč ji nechala vyměnit?“

„Vlastně nevím. Pracovaly spolu několik let, ale Marianne byla na Meretin vkus možná až příliš kamarádsky založená.“

„Kde bych ji našel?“

Shovívavě se usmál. „Tam, kde jste jí před deseti minutami popřál dobrý den, řekl bych.“

„Ona teď dělá sekretářku vám?“ Carl odložil šálek s kávou a ukázal na dveře. „Ta, co sedí přímo za námi?“

Žena, která ho dovedla až sem nahoru, byla Marianne Kochová. Nebyla vysoká, měla husté černé kudrnaté vlasy a šířila kolem sebe svůdnou vůni.

„Proč jste pro Merete Lynggaardovou nepracovala až do jejího zmizení?“ položil Carl první otázku poté, co si vyměnili pár zdvořilostních frází.

Nakrčila čelo. „To bych taky ráda věděla. Tehdy jsem to nechápala a byla jsem na ni vlastně dost naštvaná. Ale pak se přišlo na to, že měla postiženého bratra, o kterého se starala.“

„A dál?“

„Víte, myslela jsem si, že někoho má, protože byla pořád taková tajuplná a každý den tolik pospíchala domů.“

Usmál se. „A to jste jí řekla?“

„Jo, bylo to hloupé, teď je mi to jasné. Ale měla jsem za to, že si jsme bližší, než jak to asi vnímala ona. No, chybami se člověk učí.“ Usmála se šibalsky, až se jí seřadily dolíčky ve tvářích. Kdyby ji viděl Asad, už by se z toho nevzpamatoval.

„Projevoval o ni někdo z místních zájem?“

„Jo, sem tam jí někdo nechal vzkaz, ale vážně se o ni ucházel jen jeden.“

„A mohla byste mi prozradit, kdo to byl?“

Usmála se. Ta kdyby chtěla, zasvětila by ho do nejednoho tajemství.

„Jistěže, byl to Tage Baggesen.“

„Aha, o tom už jsem někde slyšel.“

„Jistě by ho to potěšilo. Dělá mluvčího Radikálnímu středu snad už sto let.“

„Řekla jste to někdy někomu?“

„Ano, řekla jsem to policii, ale nic zvláštního na tom neviděli.“

„A vy sama jste to považovala za důležité?“

Pokrčila rameny.

„Byli ještě nějací další?“

„Bylo jich dost, ale nic vážného. Co potřebovala, to si obstarala na cestách.“

„Říkáte, že byla lehko k máni?“

„Chraň bože, ono to tak vyznělo?“ Otočila se, aby zakryla smích. „Ne, to v žádném případě nebyla. Ale taky nebyla žádná jeptiška, jen nevím, s kým sdílela klášterní celu, o tom se nikdy nešířila.“

„Ale byla na chlapy?“

„Každopádně se smála, když bulvár naznačoval něco jiného.“

„Dovedete si představit, že by se rozhodla spálit za sebou všechny mosty a začít nový život někde jinde? Měla pro to nějaký důvod?“

„Myslíte, jestli teď neleží někde v Bombaji a nechytá bronz?“ podivila se pohoršené.

„Nebo někde jinde, kde život není tak složitý. Bylo by to možné?“

„To je absurdní, byla velmi svědomitá. Vím, že jsou to často právě takoví lidé, kteří se jednoho dne složí jak domeček z karet a zmizí, ale Merete ne.“ Odmlčela se a chvíli přemítala. „Ale je to hezká představa.“ Usmála se. „Že by byla stále naživu.“

Přikývl. Po Meretině zmizení nechali vypracovat několik psychologických profilů a všechny se shodovaly. Nezmizela za lepším životem, neopustila ten dosavadní. Dokonce i bulvární tisk tuto možnost zavrhl.

„Nezaslechla jste něco o telegramu, který obdržela poslední den, tady v parlamentu?“ zeptal se. „Byla to valentýnka.“

Otázka ji viditelně rozladila. Očividně se jí velmi dotýkalo, že v posledních dnech už Merete Lynggaardová do jejího života nepatřila. „Ne. Policie už se mě na to vyptávala a stejně jako tehdy vás musím odkázat na Sos Norupovou, která nastoupila na moje místo.“

Udiveně se na ni podíval. „Vás se to nějak dotklo?“

„No jistě, vám by to snad bylo jedno? Pracovaly jsme spolu dva roky bez jakýchkoli problémů.“

„A nevíte náhodou, kam se Sos Norupová poděla?“

Pokrčila rameny. Jak by mohla něco takového vědět?

„A Taga Baggesena, toho bych našel kde?“

Nakreslila mu plánek, jak se dostane do jeho kanceláře. Nevypadal právě jednoduše.

Najít Taga Baggesena a hlavní stan Radikálního středu mu trvalo půl hodiny a nebyla to právě procházka růžovou zahradou. Jak mohl někdo pracovat v tak prolhaném prostředí, to mu bylo záhadou. Na policejní stanici člověk aspoň věděl, na čem je. Vědělo se, kdo je přítel a kdo nepřítel, nikdo nic nepředstíral, a přesto všichni usilovali o společný výsledek. Tady to bylo přesně naopak. Všichni se tvářili, jako by byli nejlepší přátelé, ale když přišlo na věc, každý se staral jen sám o sebe. Všem šlo spíš o peníze a moc než o nějaké výsledky. Obdiv si zasloužil ten, kdo zastrašil ostatní. Možná to tak nebylo odjakživa, ale teď ano.

Tage Baggesen rozhodně nebyl výjimkou. Měl za úkol chránit zájmy svého okolí a prosazovat stranickou politiku v oblasti dopravy, ale na první pohled bylo zřejmé, že už si stačil zajistit tučnou penzi, a co si do té doby stihne vydělat, to půjde na drahé obleky a lukrativní investice.

Carl se rozhlédl po stěnách, visely na nich diplomy z golfových turnajů a letecké fotografie jeho rekreačních sídel rozptýlených po celé zemi. Vážně uvažoval o tom, že se ho zeptá, jestli si nespletl stranu, za kterou kandiduje, ale Tage Baggesen ho odzbrojil světáckým poplácáním po zádech a vstřícnými gesty.

„Neměl byste radši zavřít?“ ukázal Carl na otevřené dveře do chodby.

Tage Baggesen jen žoviálně přimhouřil oči. Při vyjednávání o stavbě dálnice v Holstebro to jistě bylo působivé, komisaře to však nechalo chladným.

„To nebude nutné, nemám před stranickými kolegy co skrývat,“ namítl a přestal se šklebit.

„Doslechli jsme se, že jste se intenzivně zajímal o Merete Lynggaardovou. Poslal jste jí mimo jiné i telegram, navíc valentýnský telegram.“

Maličko zbledl, ale nepřestával se samolibě usmívat.

„Telegram ke svatému Valentýnu?“ zeptal se. „Nevzpomínám si.“

Carl přikývl. Tage lže, jako když tiskne. Samozřejmě že si vzpomněl. Je načase ho zmáčknout.

„Když jsem vás žádal, abyste zavřel dveře, tak to bylo proto, že se vás chci přímo zeptat, jestli jste Merete Lynggaardovou nezavraždil. Byl jste do ní zamilovaný. Odmítla vás a vy jste se přestal ovládat. Bylo to tak?“

Snad každá buňka v Baggesenově jinak nadmíru sebejistém mozku na vteřinu zaváhala, zda by se neměl zvednout a zabouchnout dveře nebo se raději vybičovat k menšímu epileptickému záchvatu. Barva v obličeji se nyní shodovala s barvou jeho rezavé kštice. Byl tak otřesený, že úplně ztratil sebekontrolu. Svědčil o tom snad každý pór na jeho těle. Carl znal své pappenheimské, ale tahle reakce byla z jiného soudku. Kdyby s tím měl co do činění, stačilo by podle jeho reakce podepsat doznání, pokud ne, pak bude kámen úrazu někde jinde. Baggesen na něj zíral s otevřenou pusou. Jestli si teď Carl nedá pozor, sklapne a už z něho nic nedostane. Za celý svůj život, celý svůj nablýskaný život, jistě ještě nic tak nehorázného neslyšel.

Carl se na něj pokusil usmát. Silná reakce působila svým způsobem smířlivě. Jako by se uvnitř politika přece jen ještě skrývala lidská bytost.

„Poslechněte, Baggesene, nechával jste jí vzkazy, hodně vzkazů. Nebudu vám tajit, že Meretina bývalá sekretářka, Marianne Kochová, vaše pokusy o sblížení velmi bedlivě sledovala.“

„Věčně si tu necháváme vzkazy, to je tady naprosto normální,“ pokusil se nonšalantně opřít v křesle Baggesen, ale vzdálenost k opěradlu byla delší, než předpokládal.

„Snažíte se naznačit, že nešlo o nic osobního?“

Vtom se poslanec zvedl a tiše zavřel dveře. „Je pravda, že jsem k Merete Lynggaardové choval hluboké city,“ odhalil své nitro a tvářil se u toho zdrceně. Carlovi ho málem přišlo líto. „Nebylo pro mě lehké se s její smrtí vyrovnat.“

„Chápu, pokusím se to zkrátit,“ přijal Carl vděčný úsměv od úplně zničeného člověka.

„S jistotou víme, že jste jí v únoru 2002 poslal valentýnský telegram. Dnes nám to potvrdila zásilková služba.“

Minulost začala v nešťastníkovi nemilosrdně hlodat.

Povzdechl si: „Moc dobře jsem věděl, že o mě v tomto ohledu bohužel nejeví zájem. Věděl jsem to dlouho.“

„A přesto jste to zkusil?“

Beze slova přikývl.

„Co tam bylo, v tom telegramu? Pokuste se tentokrát prosím odpovědět pravdivě.“

Hlava mu klesla k rameni. „Nebylo tam nic neobvyklého, jen že bych ji rád viděl. Opravdu si to nepamatuju přesně.“

„A pak jste ji zabil, protože o vás nestála?“

Oči se mu zúžily do malých štěrbinek, rty měl semknuté. Těsně předtím, než se mu u kořene nosu nahromadily slzy, se Carl nabídl, že ho zatkne za vraždu. Vtom Baggesen zvedl hlavu a podíval se na něj. Nikoli jako na kata, co mu klade smyčku kolem krku, ale spíš jako na kněze, kterému se konečně bude moci vyzpovídat.

„Proč bych zabíjel člověka, za kterého bych i dýchal?“ zeptal se.

Chvíli seděli a hleděli na sebe. Carl nakonec uhnul pohledem.

„Nevíte, jestli měla mezi poslanci nějaké nepřátele? Nemyslím politické odpůrce, ale opravdové nepřátele?“

Tage Baggesen si osušil slzy. „Všichni tady máme nepřátele, ale stěží takové, jaké si asi představujete,“ zněla odpověď.

„Nikdo, kdo by jí usiloval o život?“

Baggesen potřásl dobře udržovaným účesem. „To bych se moc divil. Vážili si jí i političtí rivalové.“

„Ani bych neřekl. Vy si tedy myslíte, že se nezabývala otázkami, které by mohly být pro určité lidi natolik nebezpečné, že by se ji rozhodli zastavit? Skupina podnikatelů, která se cítila ohrožená ve svých zájmech?“

Tage Baggesen se zatvářil přezíravě. „Zeptejte se lidí z její strany. Nebyli jsme si politicky až tak blízcí. Vlastně bych spíš řekl, že tomu bylo naopak. Máte na mysli něco konkrétního?“

„Na celém světě jsou politici volaní k zodpovědnosti za své postoje, ne? Odpůrci potratů, ochránci zvířat, lidé s proti-nebo promuslimskými postoji, násilnou reakci může vyvolat cokoliv. Jen se podívejte na Švédsko, Holandsko nebo Ameriku.“ Carl se zatvářil, jako by se chystal odejít, a všiml si, že se poslanci znatelně ulevilo, ještě však neměl vyhráno. Kdo by se rád nevyvlékl z podobného rozhovoru?

„Pane Baggesene,“ pokračoval. „Třeba byste se mi rád ozval, kdybyste si náhodou vzpomněl na něco, co bych měl vědět.“ Podal mu svou navštívenku. „Když ne kvůli mně, tak kvůli sobě. Lidí, kteří vášnivě milovali Merete Lynggaardovou, není zas tak moc.“

To ho zasáhlo. Jistě se rozplakal ještě dřív, než za Carlem zaklaply dveře.

Podle registru zdravotního pojištění se poslední adresa Sos Norupové shodovala s adresou jejích rodičů v lepší čtvrti Frederiksbergu. Na zvonku stálo: Velkoobchodník Vilhelm Norup a herečka Kaja Brandt Norupová.

Když zazvonil, za masivními dubovými dveřmi se rozlehl zvuk zvonku a pak zazněl tichý hlas: „Ano, ano, už jdu.“

Dveře otevřel muž, který musel být už nejméně čtvrtstoletí v důchodu. Soudě podle vesty a hedvábného šátku volně uvázaného kolem krku se jeho jmění patrně ještě neztenčilo. Nevlídně si změřil Carla pohledem, jako by ho na prahu obtěžovala zubatá. „Kdo jste?“ vypálil bez okolků a už už se chystal přibouchnout dveře.

Carl se představil, podruhé v tomto týdnu vytáhl z kapsy odznak a požádal o svolení, zda by nemohl jít dovnitř.

„Stalo se něco Sos?“ zeptal se muž inkvizitorsky.

„To netuším. A proč by mělo? Je doma?“

„Jestli s ní chcete mluvit, tak už tady nebydlí.“

„Kdo je to, Vilhelme?“ ozval se slabý hlas za sametovým závěsem k obývacímu pokoji.

„Jen shání Sos, miláčku.“

„Tak to musí jinam,“ ozvalo se v odpověď.

Velkoobchodník vzal Carla za rukáv. „Bydlí ve Valby. Vyřiďte, že bychom byli rádi, kdyby si odvezla své věci, pokud chce zase žít takovým způsobem.“

„Jakým způsobem?“

Neodpověděl, jen mu nadiktoval adresu ve Valhojvej a zabouchl dveře.

Malý družstevní domek obývaly jen tři rodiny, i když původně jich tu jistě bydlelo šest, každá se čtyřmi pěti dětmi. To, co dříve býval slum, byla dnes mondénní čtvrť. Tady nalezla Sos Norupová svou lásku, ženu kolem pětačtyřiceti let, která na Carlův odznak reagovala skepticky a jen sevřela bledé rty.

Rty Sos Norupové nepůsobily o nic živěji. Na první pohled bylo jasné, proč ani DJOFu, ani sekretariátu Demokratické strany v parlamentu nescházela a proč se po ní poté, co zmizela, nikdo nepídil. Člověka s tak negativním vyzařováním aby jeden pohledal.

„Merete Lynggaardová byla neseriózní nadřízená,“ nechala se slyšet.

„Nedělala, co měla? Slyšel jsem něco jiného.“

„Všechno nechávala na mně.“

„To bych považoval spíš za výhodu.“ Podíval se na ni. Vypadala jako ženská, kterou v dětství drželi zkrátka a ona to nenáviděla. Velkoobchodník Norup a jeho dříve jistě velmi slavná žena ji naučili držet hubu a krok. Muselo to být pro ni, jedináčka, který ve svých rodičích vidí bohy, strašné. Zjevně to dospělo do stadia, kdy je stále ještě miluje a zároveň nenávidí. Proto se k nim po celý svůj dospělý život vrací a stěhuje se sem a tam, alespoň tak to na Carla působilo.

Podíval se na její partnerku; halil ji splývavý oděv, v koutku úst měla cigaretu a hlídala, aby si Carl nic nedovolil. Jistě Sos Norupové ukáže, po které cestě má kráčet a čeho se v budoucnosti držet. O tom nepochyboval.

„Slyšel jsem, že s vámi byla velmi spokojená.“

„Hm.“

„Rád bych se vás zeptal na osobní život Merete Lynggaardové. Nemohla být těhotná, když zmizela?“

Norupová nakrčila nos a vystrčila bradu.

„Těhotná?“ vymáčkla ze sebe zhnuseně, jako by se jednalo o zánět, malomocenství, dýmějový mor nebo něco podobného. „Ne, tak to teda nebyla.“ Podívala se na přítelkyni a obrátila oči v sloup.

„A jak to můžete s určitostí vědět, prosím vás?“

„Úplně jednoduše. Kdyby byla tak chytrá, jak si o ní všichni mysleli, tak by si ode mě nemusela pokaždý půjčovat vložky, když to na ni přišlo.“

„Tvrdíte, že menstruovala těsně předtím, než zmizela?“

„Jo, týden předtím. Měly jsme to stejně, celou dobu, co jsem u ní pracovala.“

Přikývl. Asi bude mít pravdu. „Nevíte, jestli neměla milence?“

„Už jste se mě na to ptali stokrát.“

„Jen mi osvěžte paměť, prosím.“

Sos Norupová si vzala cigaretu a upěchovala tabák poklepáváním o stůl. „Všichni chlapi na ni zírali, jako by ji chtěli rovnou povalit na stůl. Jak mám vědět, jestli s ní některý z nich něco neměl?“

„Ve výpovědi stojí, že dostala valentýnský telegram. Věděla jste, že jí ho poslal Tage Baggesen?“

Zapálila si a zahalila se v oblak modrého kouře. „Ne.“

„A nevíte náhodou, jestli spolu něco neměli?“

„Jestli spolu něco neměli? Je to už pět let, uvědomujete si to?“ Vyfoukla mu kouř rovnou do obličeje, což spolubydlící ocenila škodolibým úsměvem.

Trochu se stáhl. „Poslyšte, za pár minut odsud vypadnu, ale co kdybychom si do té doby vycházeli vstříc, co říkáte?“ Podíval se na ni zpříma, pokoušela se skrýt letité ústrky a ublížení za nepřátelský pohled. „Nevadilo by vám, kdybych vás oslovoval křestním jménem, Sos? Zpravidla ho používám s lidmi, se kterými se dělím o cigarety.“

Položila si ruku s cigaretou do klína.

„Takže se vás zeptám, Sos, nevíte něco o případných románcích Merete Lynggaardové těsně před jejím zmizením, na které bychom se měli zaměřit? Vyjmenuju vám teď spoustu indicií, můžete mě kdykoliv zarazit.“ Povzbudivě pokývl hlavou, ale odpovědi se nedočkal. „Telefonní rozhovory osobního rázu? Malé žluté papírky, zanechané na jejím psacím stole? Nepřiblížil se k ní někdo na menší než profesionální vzdálenost? Neposlal jí bonboniéru nebo květiny? Neměla na prstu nový prstýnek? Nezrudla, když vzhlédla od práce? Soustředila se stejně dobře jako předtím?“ Podíval se na zombii před sebou. Bezkrevné rty se nepohnuly ani o milimetr. Zase se dostal do slepé uličky. „Nechovala se jinak, nechodila dřív domů, neodcházela ze sněmovny, aby si na chodbě mohla zatelefonovat? Nepřicházela ráno později?“

Znovu se na ni zadíval a povzbudivě pokývl hlavou, jako by ji chtěl probudit k životu.

Potáhla z cigarety a zamáčkla ji v popelníku. „Skončil jste?“ zeptala se.

Povzdechl si. Zamítnuto! Co od takové harpyje mohl čekat? „Ano, skončil.“

„Dobře.“ Zvedla hlavu. Bylo vidět, že požívá jisté vážnosti. „Řekla jsem policii o telegramu a o tom, že se měla s někým setkat v Café Bankerat. Viděla jsem, jak si to zapisuje do diáře. Nevím, s kým se tam měla setkat, ale každopádně se u toho začervenala.“

„Kdo by to mohl být?“

Pokrčila rameny.

„Tage Baggesen?“ zkusil to Carl.

„Nebo kdokoliv jiný z parlamentu. I v jedné delegaci o ni jeden mladík projevil zájem. Nebylo jich málo.“

„V delegaci? Kdy to bylo?“

„Krátce předtím, než zmizela.“

„Pamatujete si, jak se jmenoval?“

„Po pěti letech? To si pište, že ne.“

„Co to bylo za návštěvu?“

Zlostně po něm bleskla pohledem. „Nějaká věda a výzkum v imunologii. Ale vy jste mě přerušil,“ protestovala. „A kromě toho, Merete Lynggaardová jednou dostala květiny. Nepochybně se jednalo o velmi osobní vztah. Nevím, co s čím souvisí, ale všechno jsem to už jednou policii řekla.“

Carl se poškrábal na krku. Kdepak to asi skončilo?

„Komu jste to řekla, jestli se můžu zeptat?“

„To si nepamatuju.“

„Snad ne Borgu Bakovi?“

Málem ho propíchla vystřeleným ukazováčkem. Bingo, říkal.

Zpropadený Bak. Jestlipak při psaní hlášení pokaždé takhle prosíval své poznámky?

Zahleděl se na družku Sos Norupové. Neplýtvala úsměvy, jen čekala, až Carl vypadne.

Carl kývl Sos Norupové na pozdrav a zvedl se k odchodu. Mezi okny viselo pár malinkých barevných portrétních fotografií a několik velkých černobílých s rodiči z lepších časů. Jistě bývaly pěkné, ale poškrábala jim obličeje k nerozeznání. Naklonil se k malým rámečkům a podle oblečení a postoje poznal jednu z tiskových fotografií Merete. I ona přišla ve změti škrábanců a rýh o obličej. Sos Norupová sbírala fotografie nenáviděných osob. Třeba by si také zasloužil místo v její galerii, kdyby se trošku víc snažil.

Alespoň jednou našel Borga Baka v jeho kanceláři samotného. Koženou bundu měl celou zmačkanou, což mělo sloužit jako nevyvratitelný důkaz toho, že pracuje pilně ve dne v noci.

„Neříkal jsem snad, že mi sem nemůžeš jen tak vpadnout, Carle?“ třískl Bak blokem o stůl a vztekle se na příchozího podíval.

„Pěkně jsi to zvoral, Borge,“ řekl.

Ať už to bylo kvůli oslovení křestním jménem nebo kvůli osočení, Bak zareagoval odpovídajícím způsobem. Všechny vrásky na čele se mu postavily do pozoru, až k prvním pramínkům přehazovačky.

„Lynggaardové někdo pár dní před smrtí poslal kytky, což bylo zcela výjimečné, aspoň podle toho, co jsem slyšel.“

„No a co?“ pronesl Bak tónem s nejvyšší možnou mírou pohrdání.

„Hledáme někoho, kdo byl schopen ji zabít, jestli to náhodou neušlo tvé ctěné pozornosti. Milenec by byl dobrej základ.“

„Všechno jsme prověřili.“

„Ale nezapsali do hlášení.“

Znaveně pokrčil rameny. „Uklidni se, Carle, zrovna ty bys neměl rýpat do cizí práce. My ostatní se můžeme přetrhnout, zatímco ty se válíš s nohama na stole. Nemysli si, že to nevím! Píšu do hlášení podstatný věci, s tím se budeš muset smířit,“ vyjel na něho Bak a znovu praštil blokem o stůl.

„Zapomněl jsi zmínit, že sociální poradkyně Karin Mortensenová nachytala Uffa Lynggaarda při hře, podle které se lze domnívat, že si pamatuje jejich rodinnou havárii. Možná si pamatuje něco i ze dne, kdy zmizela jeho sestra, ale podle všeho jste se moc daleko nedostali.“

„Karen Mortensenová, jmenuje se Karen, Carle. Prosím tě, poslouchej se radši a nepokoušej se mi tu nabulíkovat něco o důslednosti.“

„V tom případě je ti určitě jasný, co by mohlo tvrzení Karen Mortensenové znamenat?“

„Nech toho! Prověřili jsme to, je to jasný? Uffe si nepamatuje ani ťuk, má v hlavě vymeteno.“

„Pár dní před smrtí se Merete setkala s nějakým mužem. Byl to člen delegace, která zkoumá funkce imunitního systému. Ani o tom jsi nic nezapsal.“

„Ne, ale ověřili jsme to.“

„Takže ty to víš, že se s někým stýkala a že mezi nimi báječně fungovala chemie. Sekretářka Sos Norupová tvrdí, že ti to tehdy řekla.“

„Jo, sakra, samozřejmě že to vím.“

„Tak jak to, že to není ve spisu?“

„No to nevím, pravděpodobně proto, že je po smrti.“

„Po smrti?“

„Jo, uhořel při autonehodě, den po Meretině zmizení. Jmenoval se Daniel Hale.“ Dal si záležet, aby zdůraznil jméno oběti, a Carl se tak mohl obdivovat jeho brilantní paměti.

„Daniel Hale?“ To bude to jméno, které sekretářka už zapomněla.

„Jo, dělal na výzkumu placenty, delegace se ucházela o příspěvek na výzkum. Měl laboratoř ve Slangerupu.“ Bak se sebejistě rozhovořil, takže o této části vyšetřování evidentně něco věděl.

„Jestli umřel až o den později, tak v tom jejím zmizení klidně může mít prsty.“

„To těžko. To odpoledne, co se utopila, se vracel z Londýna.“

„Byl do ní zamilovaný? Sos Norupová naznačila, že to vůbec není vyloučené.“

„V tom případě měl smůlu. Nezabrala.“

„Jseš si jistej, Borge?“ Kolega slyšel své jméno opravdu nerad, působilo mu až fyzickou bolest. Carl si udělal jasno: uslyší ho neustále. „Nebyla náhodou v Bankeratu právě s Danielem Halem?“

„Podívej se, Carle, v případu zavražděnýho cyklisty máme ženskou, která zazpívala, jdeme po tom a já mám teď fůru práce. Nemůžeš s tím chvilku počkat? Daniel Hale je po smrti a basta. Nebyl tu, když Merete umírala. Utopila se a Hale s tím nemá co dělat, jasný?“

„Ověřili jste, jestli s ním byla pár dní předtím v Bankeratu? Ani o tomhle ve spisu nic není.“

„Poslouchej mě, sakra. Vyšetřování dospělo k tomu, že se jednalo o nehodu. A navíc nás na tom dělalo dvacet, tak se zeptej někoho jinýho a už prosím tě vypadni.“

24) 2007

Když přišel Carl v pondělí ráno do práce, podle čichu a sluchu nabyl dojmu, že se spíše než na hlavní policejní stanici ocitl v pulzujících uličkách Káhiry. Ještě nikdy nebylo policejní ředitelství prodchnuto tak výraznou vůní jídla a exotického koření a ještě nikdy se zdi neotřásaly tak nezvyklými tóny.

Administrativní pracovnice, která Carla míjela s náručí plnou spisů z archivu, se na něj zlostně podívala. Bylo na ní vidět, že do deseti minut zpraví celou budovu o tom, že ve sklepě se už úplně pomátli.

Vše se vysvětlilo v Asadově pygmejské pracovně. Celý stůl byl posetý talířky s rozloženým alobalem, na kterém se skvěl nasekaný česnek, něco zeleného, žlutá rýže a malé zapečené cosi. V podstatě nic strašného.

„Co se to tu děje?“ zařval Carl a vypnul půltóny linoucí se z magnetofonu. Asad se jen usmíval, z kulturních rozdílů si evidentně nedělal hlavu a vůbec netušil, jak by mohl otřást solidními základy policejní instituce.

Carl klesl na židli naproti svému asistentovi. „Voní to úžasně, Asade, ale jsi v policejní budově, a ne v libanonském bistru ve Vanlose.“

„Prosím, nabídněte si a přijměte mé blahopřání, pane vrchní komisaři, jestli vám tak smím říkat,“ řekl Asad a podal mu šáteček připomínající listové těsto. „Moje žena pekla a dcery vystříhaly papírové ozdoby.“

Carl sledoval očima Asadovo rozmáchlé gesto a všiml si pestrobarevné výzdoby z hedvábného papíru zdobící poličky a stropní lampy.

Nebyla to lehká situace.

„Vzal jsem taky včera něco Hardymu. Většinu spisu jsem mu už přečetl.“

„Vážně?“ Představil si, jak se asi tvářila sestra, když Asad krmil Hardyho egyptskými závitky. „Tys ho navštívil ve svém volném čase?“

„On o tom případu přemýšlí, Carle, je to super chlap.“

Carl přikývl a kousl do závitku. Podívá se za Hardym zítra.

„Všechny dokumenty k dopravní nehodě jsem vám položil na stůl. Jestli chcete, můžu krátce shrnout, co jsem se dočetl.“

Carl opět přikývl. Než případ vyřeší, bude Asad sám psát i hlášení.

Na Štědrý den v roce 1986 bylo na většině území šest stupňů nad nulou, ale na Sjaellandu takové štěstí neměli a deset lidí přišlo na silnici o život. Z toho pět na menší okresce vedoucí lesním porostem Tibirke. Dva z nich byli rodiče Merete a Uffa.

Předjížděli vůz Ford Sierra v místě, kde se utvořil ledový jazyk, a došlo k neštěstí. Nikomu nebyla přisouzena vina a nikdo nevznesl požadavek náhrady škod. Byla to jednoduchá nehoda, s velmi složitými následky.

Předjížděný automobil skončil ve stromě, a když na místo dorazili hasiči, tiše hořel, zatímco vůz Meretiných rodičů ležel na střeše o padesát metrů dál. Její matku náraz vymrštil oknem ven, ležela s přelomeným vazem v podrostu. Tatínek takové štěstí neměl. Zemřel až po deseti minutách, polovinu motoru zabořenou do těla pod pasem, hrudník probodnutý zlomenou smrkovou větví. Uffe podle všeho po celou dobu neztratil vědomí, protože když se ho podařilo vyprostit, vyděšeně sledoval dění. Ani na chvilku nepustil sestřinu ruku, i když už ji vytáhli na silnici a poskytovali jí první pomoc.

Policejní zpráva zněla prostě a stroze, na rozdíl od příspěvků v novinách, kde se slovy nešetřilo.

Ve druhém voze zemřeli otec s dcerkou téměř okamžitě. Byla to velmi tragická situace, protože bez větších zranění se zachránil pouze nejstarší syn. Matka byla ve vysokém stupni těhotenství a rodina mířila do porodnice. Zatímco se hasiči pokoušeli dostat pod kontrolu oheň pod přední kapotou, žena porodila dvojčata s hlavou opřenou o manželovo mrtvé tělo a s nohama zabořenýma v sedadle. Přestože bylo podniknuto veškeré úsilí, aby byli všichni včas vyproštěni, jedno z dětí nepřežilo a noviny měly na druhý svátek vánoční o čem psát.

Asad mu ukázal jak lokální plátky, tak celostátní noviny; všichni využili potenciál neštěstí do poslední kapky. Ilustrační fotografie byly hrůzné. Automobil zaražený do stromu, polámaný porost v dráze za ním, čerstvá maminka s plačícím odrostlým chlapcem na cestě do porodnice, Merete Lynggaardová na nosítkách s kyslíkovou maskou přes obličej uprostřed silnice a Uffe sedící na jemném sněhovém poprašku s vyděšeným výrazem ve tváři, pevně svírající ruku bezvědomé sestry.

„Tady,“ vytáhl Asad dva listy bulvárního listu Gossip ze složky, kterou přinesl z Carlovy kanceláře. „Lis přišla na to, že některé z fotografií použili, když se Merete dostala do parlamentu,“ pokračoval Asad.

Takže fotograf, který se tehdy odpoledne náhodou nacházel v okolí Tibirke Hegn, vydělal na pár setinách vteřiny během expozice moře peněz. Zvěčnil i pohřeb Meretiných rodičů, tentokrát v barvě. Ostré, dobře naaranžované novinové fotografie Merete Lynggaardové v teenagerském věku, držící za ruku zkamenělého bratra při ukládání uren na hřbitově Vestre Kirkegárd. Z druhého pohřbu záběry pořízeny nebyly. Odehrál se v tichosti a bez pozornosti médií.

„Co se to tu sakra děje?“ zařval někdo na chodbě. „To kvůli vám to nahoře smrdí jak o Vánocích?“

Byl to Sigurd Harms, jeden z policejních asistentů z prvního patra. S úžasem zůstal zírat na barevnou orgii splývající ze stropu.

„Pojď ochutnat, čmuchale,“ nedal se vyvést z míry Carl a podal mu nejsilněji kořeněný šáteček. „A těš se na Velikonoce, to zapálíme i vonné tyčinky.“

Seshora přišla zpráva, že by šéf Carla rád před obědem uvítal ve své pracovně. Tvářil se zasmušile a soustředěně studoval akta, poté co Carlovi nabídl židli.

Měl by se za Asada omluvit. Ujistit, že má situaci plně pod kontrolou a že vývařovna aromatických dobrot ve sklepě už zavřela krám. Ale tak daleko se nedostal, protože do místnosti vstoupilo pár nových vyšetřovatelů a usadili se u zdi.

Ušklíbl se na ně. Nejspíš ho přišli zatknout kvůli těm samosám, nebo jak se ty pamlsky z listového těsta jmenovaly.

Teprve když vstoupili Lars Bjorn a komisař Terje Ploug, kteří převzali případ s pistolí na hřebíky, zavřel šéf desky a otočil se ke Carlovi. „Zavolal jsem tě sem, protože dnes ráno došlo k dalším vraždám. Byli nalezeni dva zavraždění mladíci v autodílně u Soro.“

Tak u Soro, pomyslel si Carl. Co je jim k čertu po tom?

„Oba byli nalezeni s padesátimilimetrovým hřebíkem z pistole Paslode v lebce. Neříká ti to nic?“

Carl se otočil k oknu a upřel pohled na hejno ptáků táhnoucí nad domy v protější ulici. Šéf ho bedlivě sledoval, Carl jeho pohled cítil, ale nechtěl, aby na něm bylo cokoli znát. To, co se včera stalo v Soro, nemusí nijak souviset s tím, co se přihodilo na Amageru. Pistole na hřebíky se jako vražedné zbraně používají už i v televizních seriálech.

„Terje, mohl bys, prosím tě, pokračovat?“ zaslechl Jacobsena z dálky.

„Ano, jsme si téměř jistí, že se jedná o stejné pachatele, kteří zastřelili Georga Madsena na Amageru.“

Carl se k němu obrátil. „A to jako proč?“

„Georg Madsen je strýc jednoho ze zavražděných ze Soro.“

Carl opět stočil pohled k hejnu.

„Na místě činu našli stopu, kterou tam podle všeho zanechala osoba vyskytující se tam v době vraždy. Proto tě inspektor Stoltz a jeho lidi ze Soro žádají, abys za nimi dneska zajel kvůli porovnání stop.“

„Nic jsem neviděl. Byl jsem v bezvědomí.“

Pohled, kterým si ho Terje Ploug změřil, se Carlovi ani trochu nelíbil. Měl by přece na základě spisu ze všech nejlíp vědět, že si nic nepamatuje, tak proč se ho tak hloupě ptá? Copak na tom soustavně netrvá, že byl v bezvědomí od prvního zásahu až po připojení na kapačku v nemocnici? To mu snad nevěří, nebo co? Jaký k tomu můžou mít důvod?

„Podle protokolu jsi těsně předtím, než padly výstřely, zahlédl červenou kostkovanou košili.“

Tak košili, a víc nemají? „Mám identifikovat košili?“ namítl. „Jestli jde jen o košili, tak ať pošlou fotku mailem.“

„Mají s tím nějaké plány, Carle,“ vložil se do toho Marcus. „Je v zájmu nás všech, aby ses za nimi vydal. I ve tvém vlastním.“

„Jenže mně se nechce, nemám chuť.“ Podíval se na hodinky. „Navíc je spousta hodin.“

„Tak ty nemáš chuť? Poslyš, Carle, kdy že máš smluvené to sezení u psycholožky?“

Carl se zašklebil. Copak o tom musí vědět celé oddělení?

„Zítra.“

„No tak bych řekl, že by ses měl dneska vydat do Soro a zítra s Monou Ibsenovou proberete čerstvý zážitek ještě zateplá.“ Letmo se usmál a vzal z hromady na stole vrchní papír. „A mimochodem, tady máš kopii dokumentů z cizinecké policie ohledně Hafíze al-Asada. Prosím.“

Nakonec řídil Asad. Zabalil jim pálivé závitky a trojhránky s sebou na svačinu a už uháněli po dálnici E20. Za volantem působil jako šťastný a spokojený muž s úsměvem od ucha k uchu. Kolébal se do taktu čehokoliv, co právě hráli v rádiu.

„Dostal jsem tvoje papíry od cizinecké policie, ale ještě jsem si je nestihl přečíst,“ rozpovídal se Carl. „Nemohl bys mi říct, co v nich je?“

Řidič na chvilinku zpozorněl a zadíval se do zpětného zrcátka, předjížděli právě kolonu kamionů. „Dočtete se tam, kdy mám narozeniny, odkud pocházím a co jsem tam dělal. To myslíte?“

„Nestojí tam taky, proč jsi dostal doživotní povolení k pobytu?“

Asad přikývl. „Jestli se vrátím, tak mě zabijou. Vláda v Sýrii ze mě nebyla moc nadšená, jestli mi rozumíte.“

„Proč?“

„Nemáme na věci stejný názor, to stačí.“

„Jak stačí?“

„Sýrie je velká země a občas tam jen tak někdo zmizí.“

„Hm, a jsi si jistý, že tě zabijou, když se vrátíš?“

„Jo, nedá se nic dělat.“

„Pracoval jsi pro Američany?“

Asad se bleskurychle otočil. „Jak jste na to přišel?“

Carl se odtáhl. „Nevím, jen se tak ptám.“

Na stanici Soro v ulici Storgade byl naposledy v době, kdy ještě patřila do šestnáctého okrsku pod policii z Ringstedu. Namísto toho teď spadali pod Jižní Sjaelland a Lolland-Falster, jen cihlová budova nezměnila červenou barvu, obličeje za stolem byly stále stejné a práce neubylo. Komu prospělo, že je přeřadili z jedné přihrádky do druhé? To by byla fajn otázka do Milionáře.

Přepokládal, že ho někdo z kriminalistů požádá, aby ještě jednou popsal košili s velkými kostkami. Ale to se přepočítal, tak prostoduší nebyli. Čekali na něj čtyři chlapi, napěchovaní do kanceláře o velikosti té Asadovy. Tvářili se zdrceně, jako by každý z nich v souvislosti s nočním incidentem ztratil nejméně jednoho člena rodiny.

„Jorgensen,“ představil se jeden z nich a podal mu ruku. Byla studená jako led. Stejný Jorgensen stoprocentně před pár hodinami zíral na kluky, kterým někdo vpálil do hlavy hřebík. Jestli se Carl nemýlil, za celou noc ani na vteřinu nezamhouřil oko.

„Nechcete si prohlédnout místo činu?“ zeptal se další z nich.

„Je to nezbytné?“

„Není to tam úplně stejné jako na Amageru. Zabili je v autodílně. Jednoho vzadu, druhého v kanceláři. Vypálili z bezprostřední vzdálenosti, protože hřebíky zajely do lebky až nadoraz, nedaly se jen tak snadno najít.“

Další policista mu podal fotografie o velikosti A4. Měl pravdu. Byla vidět jen hlavička hřebíku v temeni, ani moc krve tam nebylo.

„Jak vidíte, oba na něčem pracovali. Mají špinavé ruce a montérky.“

„Nechybělo tam něco?“

„Ani ň.“

Tenhle výraz slyšel Carl naposledy před rokem.

„Na čem dělali? Už bylo dost pozdě, nebo ne? Nějakej melouch?“

Kriminalisté se po sobě podívali. Očividně se tímto problémem zabývali, prozatím neúspěšně.

„Našli jsme stopy snad od stovky bot, nejspíš tam v životě nevytírali,“ vmísil se Jorgensen. Opravdu se mu to neříkalo lehce. „Pane Morcku, dobře si je prosím prohlédněte,“ pokračoval a uchopil cíp látky zakrývající stůl. „Neříkejte nic, dokud si nebudete zcela jistý.“

Odhrnul tkaninu a odhalil čtyři červené flanelové košile s velkými kostkami, které byly na stole naaranžované tak, jako by v nich spočívali čtyři dřevorubci o poledním spánku.

„Nepodobá se některá té, kterou jste viděl na místě činu na Amageru?“

Byla to ta nejpodivnější konfrontace, jaké se Carl kdy zúčastnil. Otázka zněla, která z košil spáchala zločin. A nedělali si legraci, nebyl to vtip. Carl se v košilích vůbec nevyznal, nepoznal by spolehlivě ani své vlastní.

„Dovedu si představit, že to po tak dlouhé době nebude snadné,“ přerušil soustředěné ticho unaveně Jorgensen. „Ale moc byste nám pomohl, kdybyste se o to pokusil.“

„Proč si sakra myslíte, že by pachatelé chodili několik měsíců ve stejným oblečení? Hadry si přece občas převlíkáte i tady na vesnici.“

Jorgensen si urážlivého tónu nevšímal. „Chceme zkusit všechno.“

„A jak si můžete být jistí, že svědek, kterej viděl údajný pachatele zdálky a ještě k tomu v noci, si bude pamatovat vzorek červené košile do takových detailů, abyste z toho mohli vycházet? Vždyť ty košile se sobě podobají jako vejce vejci. Jsou v nich jemný rozdíly, ale určitě se zase najdou tisíce dalších košil, který se jim podobají.“

„Muž, který je viděl, pracuje v obchodě s oděvy. Dá se mu věřit. Nakreslil vzor velmi přesně.“

„A nebylo by lepší, kdyby radši rovnou nakreslil i chlapa, co ji měl na sobě?“

„Ale jistě, nakreslil i jeho. Nezachytil ho zle, ale ani dostatečně dobře. Namalovat člověka a vzorek na košili je přece jen rozdíl, ne?“

Carl se podíval na kresbu obličeje, kterou mu položili na košile. Zcela běžný typ. Když nic jiného, mohl by prodávat kopírky ve Slagelse. Okrouhlé obroučky brýlí, dohladka oholený, s bezelstným výrazem ve tváři a mladistvým úšklebkem.

„Nepoznávám ho. Kolik tak podle svědka měřil?“

„Nejmíň metr osmdesát pět, možná víc.“

Odklidili kresbu a znovu se soustředili na košile. Carl si každou podrobně prohlédl, ale splývaly mu v jednu jedinou.

Zavřel oči a pokusil se vybavit si vzor.

„Jak to šlo?“ zeptal se Asad cestou zpátky do Kodaně.

„Nijak, všechny mi připadly stejný. Nepamatuju si tu zpropadenou košili do podrobností.“

„Nedali vám s sebou aspoň fotku?“

Carl neodpověděl. Toulal se daleko předaleko v myšlenkách. Viděl vedle sebe na zemi ležet Ankera, na zádech mu sípal Hardy. Čert aby to spral, že tehdy hned nevystřelil. Stačilo se jen otočit, když zaslechl muže přicházet, a nic by se nestalo. Vedle něj by teď seděl Anker a řídil by místo toho podivného Asada. A Hardy! Nebyl by po zbytek života upoutaný na lůžko.

„Nemohli vám předtím ty fotky rovnou poslat?“

Podíval se na řidiče. Jak to dělá, že dokáže vypadat tak neskonale nevinně?

„To víš, že mohli.“

Pohlédl na dálniční tabuli, do Tástrupu jim zbývalo jen pár kilometrů.

„Sjeď tady,“ přikázal Asadovi.

„A proč?“ podivil se řidič, mířící po dvou kolech přes nastříkané pruhy.

„Protože bych rád viděl to místo, kde se zabil Daniel Hale.“

„Kdo?“

„Ten chlápek, co se zajímal o Merete Lynggaardovou.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

„Bak mi to řekl. Hale se zabil při autonehodě. Mám s sebou zprávu od dopraváků.“

Asad tiše hvízdl, jako by při dopravních nehodách umírali jen ti skutečně největší smolaři.

Carl si všiml rychlosti na tachometru. Možná by mohl trochu zvolnit, aby sami nezvýšili statistiku.

Přestože od neštěstí v ulici Kappelev Landevej uplynulo pět let, bylo jasně vidět, kde přišel Daniel Hale o život. Dům, do kterého auto narazilo, byl opravený jen provizorně, větší část fasády chyběla. Podle Carlova odhadu využili peníze z pojistky k jiným účelům než k opravě domu.

Rozhlédl se po dlouhém rovném kusu silnice před domem. Měl opravdu zatracenou smůlu, že vrazil do toho ošklivého baráku. Kdyby byl o deset metrů vpředu nebo vzadu, jen by přerazil svodidla.

„Ten měl ale smůlu, co?“

„Zatracenou smůlu.“

Asad kopal do pahýlu stromu, který trčel před pošramoceným domem. „Vrazil do stromu a přelomil ho jak párátko, pak to napálil do domu a auto začalo hořet, bylo to tak?“

Carl přikývl a otočil se. O kus dál by měla být odbočka, odkud přijíždělo druhé auto, jak se dočetl v hlášení od dopravní policie, pokud se neplete.

Ukázal směrem k severu. „Daniel Hale se blížil v citroenu od Tástrupu a podle druhého řidiče a provedených měření se srazili právě támhle.“ Ukázal na středovou dělicí čáru. „Hale asi usnul, každopádně vjel do protisměru a vrazil do druhého vozu, což ho odmrštilo zpátky, rovnou do stromu a pak do domu. Byla to otázka vteřiny.“

„Co se stalo s tím, kdo do něj narazil?“

„Skončil támhle,“ rozmáchl se Carl směrem k rovince na poli, které díky EU leží už rok ladem.

Tiše zahvízdl. „A nic se mu nestalo?“

„Ne. Jel v nějaké šíleně předimenzované káře s pohonem na všechny čtyři. Nezapomeň, že jsme na vesnici.“

Parťák se zatvářil, jako že není dnešní. „V Sýrii je jich spousta,“ nechal se slyšet.

Carl přikývl, ale moc ho neposlouchal. „Není to divný, Asade?“ zeptal se.

„Co jako? Naprat to do baráku?“

„Že zemřel den poté, co Lynggaardová zmizela. Sotva ji potkal, možná se do ní i zamiloval, a už je na márách. Není to trochu divný?“

„Vy myslíte, že to byla sebevražda? Neunesl to, že se utopila?“ Asad nespouštěl z Carla oči a pomalu měnil výraz v obličeji. „Zabil se, protože zavraždil Merete Lynggaardovou. Nebyl by první.“

„Sebevrah? Ne, to by to do toho domu napral rovnou sám. Ne, sebevražda to určitě nebyla. Navíc ji zabít nemohl, tou dobou, kdy Merete zmizela, byl v letadle.“

„Aha.“ Asad se ještě jednou dotkl poničené zdi. „Tak v tom případě jí ani nemohl donést ten dopis, kde jí přeje Šťastnou cestu do Berlína…“

Carl přikývl a zadíval se do slunce, které se na západě sklánělo k obzoru. „Ne, to nemohl.“

„Tak co tady děláme, Carle?“

„Co děláme?“ Rozhlížel se po polích, kde rašil první jarní plevel. „To ti milerád prozradím, Asade, my tady vyšetřujeme, víš?“

25) 2007

„Děkuji, že jste se celé věci ujal a že jste byl ochoten se tak brzy zase setkat,“ potřásl Birgeru Larsenovi vděčně pravicí. „Nebudu vás obtěžovat dlouho.“ Rozhlédl se po všech lidech shromážděných v kanceláři zástupce předsedy Demokratické strany.

„Dobře, pane Morcku, podařilo se mi sezvat všechny, kteří se slečnou Lynggaardovou těsně před jejím zmizením spolupracovali. Jistě jste se s některými kolegy už setkal.“

Pokynul jim. Ano, pár jich už zná. Někteří z nich možná při příštích volbách vyhodí ze sedla stávající vládu. Avšak naděje umírá poslední. Mluvčí strany v šatech ke kolenům, několik méně známých poslanců a několik lidí ze sekretariátu, sekretářku Marianne Kochovou nevyjímaje. Několikrát se na něj vyzývavě podívala, což mu připomnělo, že do křížového výslechu u Mony Ibsenové mu zbývají pouhé tři hodiny.

„Jak se pan Larsen už jistě zmínil, vyšetřuji ještě jednou zmizení Merete Lynggaardové, než případ definitivně uzavřeme. Potřebuju se dozvědět všechno, co by mi pomohlo porozumět tomu, jak se v poslední době před zmizením chovala a v jakém se nacházela rozpoložení. Pokud se nemýlím, tak policejní vyšetřování tehdy došlo poměrně brzy k závěru, že se nešťastnou náhodou zřítila do moře, a s největší pravděpodobností tomu tak bude. Nikdy to ovšem nebudeme vědět s absolutní jistotou. Po pěti letech v moři už bude mrtvola zcela zničená.“

Všichni pokyvovali hlavami, vážně a trochu bojácně. Seděli tu lidé, které mohla Merete považovat za své souvěrce. Snad vyjma nové korunní princezny.

„Mnoho důkazů ve vyšetřování svědčí ve prospěch nešťastné nehody, takže by člověk musel být blázen, kdyby si myslel něco jiného. Ale my z oddělení Q nevěříme nikomu ani nos mezi očima, ostatně proto nám tento případ taky svěřili.“ Trochu se pousmáli. No sláva, alespoň ho sledují. „Proto bych vám chtěl položit pár otázek, a neváhejte se prosím ozvat, i kdyby to byla sebemenší drobnost.“

Většina opět přikývla.

„Nepamatujete si někdo,“ pokračoval dál, „na Meretinu schůzku s lobbisty za výzkum placenty? Odehrála se těsně před onou nešťastnou plavbou.“

„Ano, já si vzpomínám,“ přihlásila se jedna z členek sekretariátu. „Skupinu sestavil Bille Antvorskov z BasicGenu.“

„Bille Antvorskov? Ten miliardář?“

„Ano, právě ten. To on vybral delegáty na setkání se slečnou Lynggaardovou. Byli na turné.“

„Turné? S Merete Lynggaardovou?“

„Ne,“ usmála se. „To se tak říká, když nějaká zájmová organizace obchází jednu stranu po druhé. Snažili se získat většinu poslanců parlamentu pro svou věc.“

„Z toho setkání musí existovat zápis, ne?“

„Ano, to by měl. Nevím, jestli ho máme v tištěné podobě, ale když tak se můžeme podívat do starého počítače sekretářky slečny Lynggaardové.“

„Copak vy ho ještě máte?“ podivil se Carl. Nevěřil vlastním uším.

Paní ze sekretariátu se usmála. „Vždycky když přecházíme na nový operační systém, tak si staré harddisky uložíme. Když jsme přecházeli na Windows XP, měnili jsme nejmíň deset harddisků.“

„Nemáte tu vlastní síť?“

„Ale ano, to máme, ale Meretina sekretářka a ještě pár dalších tehdy ještě nebyli připojeni.“

„Nebyla náhodou paranoidní?“ usmál se Carl.

„Možná ano.“

„Byla byste tak hodná a ten zápis mi vyhledala?“ Souhlasně přikývla.

Obrátil se k ostatním. „Setkání se zúčastnil jistý Daniel Hale. Říká se, že v sobě s Merete našli zalíbení. Nemohl by to někdo z vás potvrdit nebo nám sdělit nějaké bližší podrobnosti?“

Mezi shromážděnými to zašumělo, ale brzy se uklidnili a vyčkávali, kdo promluví.

„Nevím, jak se jmenoval, ale viděla jsem ji mluvit s nějakým cizím mužem dole v kavárně.“ Slova se ujala mluvčí strany, protivná, ale houževnatá mladá dáma, která se dobře vyjímala na televizní obrazovce, a měla tak slibné vyhlídky, že až nazraje čas, naskytne se jí nějaké ministerské křeslo. „Tvářila se překvapeně, když ho tam uviděla, nemohla se plně soustředit na rozhovor s mluvčími zdravotnictví za socialisty a Radikální střed.“ Usmála se. „Jistě jsem nebyla jediná, kdo si toho všiml.“

„Protože se Merete Lynggaardová takhle obvykle nechovala, nebo jak to myslíte?“

„Myslím, že to bylo poprvé, co jsme ji viděli těkat pohledem, což bylo opravdu velmi nezvyklé.“

„Mohl to způsobit zmiňovaný Daniel Hale?“

„To nevím.“

„Nevěděl by to třeba někdo z ostatních?“

Nikdo netušil.

„Mohla byste mi muže z kavárny prosím popsat?“ požádal Carl.

„Seděl za sloupem, který ho zčásti zakrýval. Byl štíhlý, dobře oblečený a opálený, pokud si vzpomínám.“

„Kolik mu bylo?“

Pokrčila rameny. „Možná o něco víc než Merete, řekla bych.“

Štíhlý, švihák, o něco starší než Merete. Kdyby se nezmínila o tom opálení, hodil by se popis na všechny shromážděné muže v místnosti, Carla nevyjímaje, pokud byste přihodili pět deset let navíc.

„Nezbyly z jejího působení nějaké dokumenty, které nebylo bez dalšího možné vydat pozůstalým?“ Zadíval se na Birgera Larsena. „Myslím tím její diář, poznámkové bloky, rukou psané poznámky a podobné věci. Vyhodili jste všechno, nebo jste to někam uložili pro případ, že by se vrátila?“

Opět zareagovala paní ze sekretariátu. „Něco si vzala policie a něco se vyhodilo. Nejspíš už tu nic nezbylo.“

„Kam se poděl její diář?“

Pokrčila rameny. „Tady rozhodně nezůstal.“

Vtom se do rozhovoru vložila Marianne Kochová. „Vždycky si ho brala s sebou domů.“ Mariannino semknuté obočí nepřipouštělo žádné námitky. „Vždycky,“ zdůraznila na závěr.

„Jak vypadal?“

„Měla úplně běžný diář v ohmatané hnědočervené kožené vazbě, s telefonním seznamem, poznámkovým blokem a plánovacím kalendářem.“

„Pokud vím, tak se nenašel. S největší pravděpodobností tedy zmizel spolu s tělem ve vlnách.“

„To těžko,“ odsekla sekretářka.

„Proč myslíte?“

„Protože Merete nosila malou kabelku a tam se jí diář nevešel. Skoro vždycky si ho ukládala do aktovky, a tu si na vyhlídkovou palubu jistě nebrala. Vždyť měla dovolenou, tak proč by se s ní tahala? Neměla ji ani v autě, že ne?“

Carl zavrtěl hlavou. Jestli ho paměť neklame, tak ne.

Carl marně očekával psycholožku s pěkným pozadím a pomalu, ale jistě se mu začínalo dělat špatně. Kdyby přišla včas, nechal by se unášet svým přirozeným šarmem, ale takhle? Už déle než dvacet minut nacvičuje vtipné poznámky a okouzlující úsměvy a pomalu mu dochází pára.

Když se konečně ohlásila ve druhém patře, netvářila se příliš provinile, ale omluvila se s takovou dávkou sebevědomí, že tím Carlovi nesmírně zaimponovala. Podobně mu svého času učarovala i Vigga. Sebejistotou a nakažlivým smíchem.

Mona Ibsenová se usadila naproti němu, takže jí světlo z ulice Otto Monsteda dopadalo do zad a vytvářelo jí kolem hlavy jakousi svatozář. V měkkém světle vynikaly jemné rysy jejího obličeje a temně rudé, svůdné rty. Všechno na ní vypadalo noblesně. Pevně a rozhodně se jí díval do očí, jen aby se mu pohled nezatoulal k dmoucí se hrudi. Za nic na světě se nechtěl nechat vytrhnout z tak příjemného stavu.

Zeptala se ho, co se stalo na Amageru. Chtěla vědět, kdy se to stalo, v jaké posloupnosti, co přesně se přihodilo a jaké z toho plynou důsledky. Ptala se na všechno to, co nemělo žádný význam, a Carl trochu přeháněl. Přidal trochu víc krve, než tam ve skutečnosti bylo, víc střílel a víc trpěl. Pozorně ho sledovala a dělala si poznámky ke klíčovým bodům vyprávění. Když se dostal k popisu svých pocitů při pohledu na jednoho mrtvého a druhého zraněného kamaráda a jak od té doby špatně spí, odstrčila židli od stolu, položila před Carla svou navštívenku a začala si balit věci.

„Co to děláte?“ zeptal se, když si uložila poznámkový blok do kožených desek.

„To byste se měl podle mě zeptat vy sám sebe. Až mi budete chtít říct pravdu, tak mi můžete dát vědět a já se za vámi zastavím.“

Nevěřícně se na ni zadíval. „Co tím myslíte? Všechno se odehrálo přesně tak, jak jsem vám právě vyprávěl.“

Přitáhla si desky k bříšku rýsujícímu se pod úzkou sukní. „Za prvé je na vás vidět, že spíte jako neviňátko, a za druhé jste si pěkně přidal. Copak si myslíte, že jsem si předem nepročetla protokol?“ Pokusil se protestovat, ale ohradila se odmítavým pohybem ruky. „A za třetí vám to vidím na očích, když mluvíte o Hardym Henningsenovi nebo Ankeru Hoyerovi. Nevím proč, ale nedokážete se smířit s tím, co se stalo. Jakmile zmíníte své kolegy, kteří neměli to štěstí a ne-vyvázli živí a zdraví, všechno se vám vrací a vy div nevyletíte z kůže. Až mi dokážete povědět pravdu, ráda zase přijdu. Do té doby vám nepomůžu.“

Vyrazil ze sebe drobný povzdech, ještě stále na protest, ale zvuk pohltil sám sebe. Podíval se na ni s takovou touhou, jakou ženy dokážou vytušit, ale nikdy si jí nemůžou být dostatečně jisté, a která muže živí.

„Okamžik, prosím,“ vymáčkl ze sebe Carl, než za sebou stihla prásknout dveřmi. „Asi máte pravdu, neuvědomoval jsem si to.“

Horečně přemýšlel, co by jí tak řekl, když se znovu otočila k odchodu.

„Nemohli bychom to probrat u večeře?“ vypadlo z něj nakonec.

Sledoval, jak se otázkou naprosto minul cíle. Řekl takovou hloupost, že jí nestál ani za posměch, jen se na něj podívala, jako by jí ho bylo líto a měla o něj starost.

Bille Antvorskov právě završil padesátku coby stálice Dobrého rána na kanále TV 2 a veškerých debatních pořadů. Byl takzvaná kapacita a díky tomu se předpokládalo, že rozumí všemu mezi nebem a zemí. A tak tomu také bylo. Jakmile Dánové začnou někoho brát vážně, nevědí, kdy přestat. Ovšem panu Antvorskovovi se nedalo upřít, že se na televizní obrazovce velmi dobře vyjímá. Svéprávný a dospělý, s ostře řezanými rysy, hnědýma očima, výraznou bradou a charismatem spojujícím v sobě protřelost gigola s měšťáckou zdrženlivostí. Jeho šarm a nenapadnutelný fakt, že v rekordně krátkém čase vydělal jedno z největších jmění v zemi, a to ve velmi riskantních projektech v oblasti veřejného zdravotnictví, dostaly každého dánského televizního diváka na lopatky. Nemohli si ho nevážit a neobdivovat ho.

Carlovi osobně byl úplně lhostejný.

Ale už v předpokoji k jeho kanceláři si všiml, že nebude mít času nazbyt a že Bille Antvorskov je velmi zaneprázdněný. Čekali na něj čtyři pánové, kteří budili dojem, že kromě něho nechtějí mít s nikým jiným co do činění. Seděli s aktovkami mezi nohama a notebooky na klíně. Všichni měli strašně napilno a hloubali o tom, co je čeká za dveřmi.

Sekretářka se na Carla usmála, její úsměv byl však čistě formální. Bez okolků se vetřel do jejího nabitého kalendáře, což si doufejme dovolil poprvé a naposledy.

Šéf ho přijal se svým charakteristickým křivým úsměvem a zdvořile se zeptal, jestli už někdy v kancelářské budově v této části kodaňského přístavu byl. Rozpřáhl ruce ke skleněným fasádám za okny, odrážejícím mozaiku hojnosti: lodě, přístav, jeřáby, vodu a nebe. To vše se ucházelo o přízeň pozorovatelova oka a nabízelo se v celé své kráse.

Téměř se to vyrovnalo výhledu z Carlovy kanceláře.

„Chtěl jste se mnou mluvit o schůzce v parlamentu 20. února 2002. Tady to máme,“ komentoval dění na monitoru počítače pan Antvorskov. „No ne? To je krásný palindrom, tak to se povedlo.“

„Prosím?“

„20. 02. 2002. To datum! Čte se zprava i zleva stejně. Navštívil jsem, jak vidím, svou bývalou ženu ve 20.02 hodin. Oslavili jsme to sklenkou šampaňského. Once in a lifetime!“ usmál se a přestal s vtipkováním.

„Chtěl jste vědět, čeho se schůzka s Merete Lynggaardovou týkala?“ pokračoval.

„To taky, ale nejdřív bych se rád dozvěděl něco o Danielu Haleovi. Jakou hrál na schůzce roli?“

„No, to je vtipné, že se ptáte. Vlastně žádnou. Daniel Hale byl jeden z našich nejdůležitějších vývojářů laboratorní techniky a bez jeho laboratoře a personálu by spousta našich projektů pokulhávala.“

„Takže on se nepodílel přímo na vytváření projektů?“

„Nepodílel se na plánování politické stránky věci ani na financování. Jen na technickém provedení.“

„Proč se tedy schůzky zúčastnil?“

Kousl se do tváře a konečně se projevil trochu sympaticky. „Jestli mě paměť neklame, tak sám zavolal, že by se chtěl zúčastnit. Nevzpomínám si už přesně na důvod, ale nejspíš měl v úmyslu investovat do nového vybavení a potřeboval být v obraze, jak vypadá politická situace. Byl velmi pilný, snad proto se nám tak dobře spolupracovalo.“

Carl zachytil Antvorskovovu sebechválu. Někteří obchodníci svým věhlasem skrblí, ale Bille Antvorskov mezi ně nepatřil.

„Jaký byl pan Hale podle vás vlastně člověk?“

„Člověk?“ zavrtěl hlavou. „To netuším. Byl spolehlivý a dostál svým povinnostem jako dodavatel, ale jako člověk, to opravdu netuším.“

„Copak vy jste se osobně neznali?“

Ozvalo se slavné antvorskovovské zabručení, které zřejmě mělo být smíchem. „Osobně? Tenkrát v parlamentu jsem ho viděl poprvé. Na něco takového přece ani jeden z nás neměl čas. Daniel Hale navíc nikdy nebyl doma. Lítal od čerta k ďáblu, nikdy se nezastavil. Jeden den byl v Connecticutu, druhý v Aalborgu. Nikde neměl stání. Já jsem možná nasbíral nějaké letové hodiny navíc, ale po Danielu Haleovi jich musela zůstat taková hromada, že by mohla celá školní třída tucetkrát obletět zeměkouli.“

„Vy jste se nikdy předtím nesetkali?“

„Ne, nikdy.“

„Museli jste přece schůzovat, dohadovat se o financování a tak podobně.“

„Ale prosím vás, na to máme lidi. Znal jsem jeho pověst, několikrát jsme spolu jednali telefonicky, a to je asi tak všechno. Zbytek obstarali Haleovi a moji lidé.“

„Dobře. Rád bych si promluvil s někým od vás, kdo s Halem spolupracoval. Bylo by to možné?“

Bille Antvorskov se zhluboka nadechl, až v koženém křesle pod ním zapraštělo. „Nejsem si jistý, kdo tu zbyl, už je to pět let. V naší branži je vysoká fluktuace zaměstnanců, každý se snaží poohlédnout se po nějaké další výzvě.“

„Vážně?“ Snad se mu ten idiot nepokouší namluvit, že si nedokáže udržet lidi? To si snad dělá legraci. „Nemohl byste mi náhodou dát adresu Haleova pracoviště?“

Zatvářil se otráveně. Na tohle má přece taky lidi.

Přestože byly budovy šest let staré, vypadaly, jako by je dokončili před týdnem. Uprostřed vodotryskového zátiší na parkovišti byl metrovými písmeny vyvedený nápis Interlab, a. s. Takže podnik utěšeně kvete i pod jiným vedením.

V recepci se podivovali Carlovu odznaku, jako kdyby si ho koupil v obchodě s maškarními rekvizitami, a po deseti minutách čekání za ním přišla sekretářka. Oznámil jí, že má pár osobních otázek, a proto ho ihned odvedla z přijímací haly do místnosti s koženými křesly, stoly z březového dřeva a skleněnými chladicími boxy plnými nápojů. Zde se asi zahraniční hosté poprvé setkali s efektivním přístupem k práci v Interlabu. Stěny byly ověnčeny nejrůznějšími oceněními, která kdy byla laboratoři udělena. Ceny a diplomy z celého světa zabraly jednu stěnu, fotografie realizovaných projektů a diagramy znázorňující firemní úspěchy dvě zbývající. Jen ve stěně směřující k vjezdu do koncernu, inspirovanému japonskou zahradní architekturou, byla okna, jimiž se dovnitř opíralo slunce.

Laboratoř patrně založil otec Daniela Halea, ale soudě podle fotografií na stěnách se od té doby již mnohé změnilo. Daniel dědictví v krátké době pozvedl, všechno řídil a evidentně to dělal rád. Otec ho nepochybně miloval, podporoval a správně směroval. Na jedné fotce stáli těsně vedle sebe a šťastně se usmívali. Otec měl ještě pod sakem vestu, jako mizející symbol dávno zašlých časů. Syn byl sotva plnoletý, ještě holobrádek se širokým úsměvem, připraven odvést svůj díl práce.

Carl zaslechl blížící se kroky.

„Co že to říkali, že byste chtěl vědět?“ pronesla zavalitá paní v nízkých botách bez podpatku.

Představila se jako vedoucí tiskového odboru a na visačce si Carl přečetl jméno Aino Huurinainenová. Finská jména vypadají legračně.

„Rád bych si promluvil s někým, kdo úzce spolupracoval s Danielem Halem krátce před jeho smrtí. S někým, kdo ho opravdu znal i z jiné než pracovní stránky a věděl, co si myslel a o čem snil.“

Podívala se na něj, jako by se ji právě pokusil znásilnit.

„Nemohla byste mi s takovou osobou domluvit schůzku?“

„Řekla bych, že ho patrně nikdo neznal lépe než ředitel prodeje Niels Bach Nielsen. Ale obávám se, že s vámi o osobním životě pana Halea nebude chtít mluvit.“

„A proč by nechtěl? Copak něco skrývá?“

Znovu se po něm podívala, jako by se ji stůj co stůj pokoušel vyvést z míry. „Ani Niels, ani Daniel neměli co skrývat. Ale Niels se z Danielovy smrti nikdy nevzpamatoval.“

Dobře si všiml podtónu v její řeči. „Snažíte se mi naznačit, že byli partnery?“

„Ano. Niels a Daniel byli nerozluční jak v práci, tak v osobním životě.“

Zadíval se jí zkoumavě do matných bleděmodrých očí. Nepřekvapilo by ho, kdyby zničehonic propukla ve smích, ale neudělala to. To, co mu právě řekla, nebyl vtip.

„To jsem nevěděl,“ uzavřel Carl.

„Aha,“ dodala.

„Neměla byste náhodou fotku pana Halea, kterou byste mohla postrádat?“

Hmátla do hromady brožur na skleněném pultě vedle minerálek Ramlósa a jednu z nich mu podala.

„Prosím,“ doprovodila celou akci slovy, „tady jich máme spoustu.“

Po krátké slovní potyčce s protivnou sekretářkou se konečně dovolal Billu Antvorskovovi.

„Rád bych vám poslal e-mailem fotografii, kterou jsem naskenoval. Zabere vám to jen dvě minuty, souhlasíte?“ nerozpakoval se Carl poté, co se krátce představil.

Antvorskov souhlasil a sdělil mu svou e-mailovou adresu. Carl kliknul myší a soubor odeslal.

Sám si ho také otevřel a soustředěně si prohlížel velmi pěknou fotografii Daniela Halea, oskenovanou z informační brožurky laboratoře. Štíhlý blondýn, jistě poměrně dost vysoký, opálený a pěkně oblečený, jak si všimli lidé v parlamentní kavárně. Na první pohled nepůsobil jako homosexuál. Že by se chystal na svůj heterosexuální coming out? Představil si ho, jak skončil na Kappelev Landevej rozmačkaný a ohořelý v autě.

„Je to tady, mail došel,“ hlásil Bille Antvorskov do telefonu. „Otvírám přiložený soubor.“ Rozhostilo se trapné ticho, přerušené až nechápavým dotazem. „Co to má znamenat?“

„Můžete mi potvrdit, že se jedná o Daniela Halea? Zúčastnil se tento muž schůzky v parlamentu?“

„Tenhle? V životě jsem ho neviděl.“

26) 2005

Na Meretiny pětatřicátiny opět rozsvítili zářivky na stropě a hlavy za zrcadlovými okny zmizely.

Tentokrát se však nerozsvítily všechny zářivky pod skleněným krytem. Jednoho dne budou muset dovnitř a vyměnit je za nové, jinak se všechno pohrouží do naprosté tmy, přemítala Merete. Pořád mě ještě pozorují a nenechají si to ujít, takže jednou ty zářivky budou muset vyměnit. Nepozorovaně sníží tlak v místnosti a já si na ně počkám.

O posledních narozeninách jí opět zvýšili tlak, ale Merete si s tím nedělala hlavu. Když snesla čtyři atmosféry, snese jich i pět. Nevěděla, kde leží hranice snesitelnosti, ale ještě ji zjevně nepřekročila. Stejně jako minulý rok měla pár dní halucinace. Zdálo se jí, že se pozadí místnosti otáčí dokola, zatímco zbytek zůstává ostře viditelný. Zpívala si a bylo jí lehko u srdce. Realita pozbyla důležitosti. Skutečnost se vrátila až po několika dnech, když jí začalo hučet v uších. Nejprve uslyšela slabý tón, takže zívla a vyrovnala tlak, jak jen jí to situace dovolovala, ale po čtrnácti dnech se zvuk ustálil do jasného tónu, jako v televizi mimo vysílání, jen o něco výš položený, čistší a stokrát víc rušivý.

Však on zmizí, Merete, uvidíš, za chvíli si na tlak zvykneš. Jen počkej, jednoho dne se zkrátka probudíš a bude pryč. Určitě zmizí, najednou bude fuč, přesvědčovala sama sebe. Ale marné sliby ji zklamaly a po třech měsících hučení se ocitla na pokraji šílenství z nedostatku spánku a neutuchajícího pocitu, že žije v cele smrti, vydaná napospas svým katům. Znovu začala přemýšlet a přehodnocovat, co počít se životem.

Stejně to skončí tak, že umře, o tom už nepochybovala. Pohled na ženu za zrcadlem neskýtal žádnou naději. Ze slídících očí čišelo jasné rozhodnutí: nenechají ji jen tak odejít. Nikdy se odsud nedostane. Takže raději zemře vlastní rukou; sama si zvolí, jakým způsobem věc uskuteční.

Kromě toaletní a potravinové nádoby, baterky a dvou nylonových tyček z péřové bundy, z nichž kratší sloužila jako párátko, několika rolí toaletního papíru a oblečení, které měla na sobě, byl obývaný prostor úplně prázdný. Stěny byly hladké. Nebylo kam přivázat rukávy bundy, nebylo kde pověsit tělo a počkat, až život vyprchá. Zbývala jí jen jediná možnost, vyhladovět se k smrti. Odmítnout jednotvárnou stravu, odmítnout tu trochu vody, kterou jí dopřávali. Možná na to celou dobu čekali. Stala se obětí zvrhlé sázky. Lidé přece odjakživa využívají utrpení svých bližních k vlastnímu pobavení. V každé historické době se částice nedostatečného soucitu ukládají do vrstev. A každým okamžikem se usazují další a další částice vrstev, jak právě na vlastní kůži zakoušela. Proto se rozhodla se vším skoncovat.

Odstrčila nádobu s jídlem, postavila se před jedno z kulatých oken a prohlásila, že už nebude jíst. Že už toho všeho má dost. Lehla si na zem a zachumlala se do zbytků oblečení a snů. Předpokládala, že je šestého října a že vydrží asi tak týden. Dožije se tedy třiceti pěti let, tří měsíců a jednoho týdne. Tedy přesně dvanácti tisíc tří set dvanácti dní, jak si snad správně spočítala. Nebude mít náhrobní desku, nikdo neuvidí, kdy se narodila a zemřela, nic po ní nezůstane, nic, co by svědčilo o tom, že poslední dlouhé období strávila zavřená, jako v kleci. Kromě jejích vrahů bude znát datum své smrti jen ona sama. A jen ona ho zná dopředu a poměrně přesně. Zemře přibližně třináctého října 2005.

Druhý den hladovky ji vyzvali, aby vyměnila boxy, ale neposlechla. Co budou dělat, když nebude poslouchat jejich příkazy? Zbudou jim jen dvě možnosti: vzít boxy zpět, nebo je nechat stát v propusti. Bylo jí to jedno.

Nechali je v propusti a několik následujících dní v rituálu pokračovali. Vytáhli starý box a poslali nový, který zůstal nedotčený. Nadávali jí a vyhrožovali, že zvýší tlak a pak všechen vzduch vypustí. Ale jak jí chtěli vyhrožovat smrtí, když si nic jiného nepřála? Možná vstoupí dovnitř, možná ne, bylo jí to jedno. Proháněla se volně v myšlenkách, brouzdala vzpomínkami, aby nevnímala trýznivý zvuk, a pátého dne se jí všechno slilo dohromady. Sny o štěstí, o práci v politice, o Uffovi, jak zůstal sám na lodi, o lásce, které se vzdala, o dětech, které nikdy neměla, o Mr. Beanovi a klidných dnech u televize. Cítila, jak se tělo pozvolna loučí s nenaplněnými tužbami. Nakonec spočívala na zemi lehce, zajatá v překvapivé nehybnosti, jen čas plynul a jídlo v boxech vedle ní se začalo kazit.

Všechno bylo, jak má být, když vtom jí začalo tepat v čelisti.

Nejprve se ve svém malátném stavu domnívala, že vibrace přicházejí zvenku. Dokázala ještě pootevřít oči, ale víc nic. Přišli sem za mnou, nebo co se to děje, blesklo jí hlavou, než opět upadla do bezvládného spánku. Probudila ji ostrá bolest, jako by jí někdo do obličeje zabodl nůž.

Netušila, kolik je hodin ani jestli je někdo za zrcadlovým oknem, zařvala v té pusté místnosti jako ještě nikdy předtím. Jako by jí rozpůlili obličej. Ze zubu vystřelovala bolest, jako by měla ústa plná pracujících pístů, které nemají kam zapadnout. Ach Bože, seslal jsi trest za to, že se pokusila vzít život do vlastních rukou? Jen pět dní se o sebe nestarala a už ji tak krutě trestá. Opatrně si prstem ohmatala nateklou dáseň nad stoličkou. Tenhle zub byl vždycky jejím slabým místem, ale zubaři zaručoval stálý příjem. Snadno se za ním usazovaly nečistoty, kterých se každý den zbavovala podomácku vyrobeným párátkem. Opatrně dáseň zmáčkla a bolest jí pronikla až do morku kostí. Předklonila se, doširoka otevřela ústa a lapala po dechu. Vždyť ještě před chvilkou spočívala tak klidně, a teď jí zmítá pekelná bolest. Je jako liška, která si radši ukousne tlapku, než by skončila v pytlákově vaku. Jestliže se tělo bolestí brání smrti, pak nikdy nebyla víc živá.

Plakala bolestí. Nahmatala párátko a pomalu ho vsunula do úst. Chtěla se přesvědčit, jestli pod dásní nenarazí na něco, co zánět způsobilo, ale jakmile se špičkou dotkla tkáně, málem omdlela bolestí.

„Musíš ten váček propíchnout, Merete, no tak, dělej,“ domlouvala si plačky a zatlačila na párátko, ale to nic, co měla v žaludku, se dralo na povrch. Musí si ho propíchnout, ale nedokáže to. Tohle zkrátka nezvládne.

Místo toho se doplazila k propusti, aby se podívala, co jí dnes poslali dovnitř. Snad narazí na něco, co by jí pomohlo. Kdyby si zanícené místo ochladila alespoň kapkou vody, třeba by v něm přestalo tak strašlivě tepat.

Otevřela nádobu a naskytl se jí tak svůdný pohled, o jakém se jí ani nesnilo. Dva banány, jablko a kousek čokolády. Bylo to naprosto absurdní, chtěli ji dráždit, donutit ji jíst, ale to nemohla. Nemohla a nechtěla.

Vycenila zuby při dalším návalu bolesti, který ji div neporazil na zem. Vyndala všechno ovoce, rozložila ho po podlaze a vytáhla kanystřík s vodou. Namočila do ní prst a přiložila ho na váček, ale ledová voda neměla očekávaný účinek. Bolest nezmizela, cítila vodu a cítila bolest, ale jako by spolu vůbec nesouvisely. Voda nedokázala ani uhasit žízeň.

Dovlekla se od boxů pod okna, kde se stulila do klubíčka a tiše se pomodlila k Bohu. Prosila za odpuštění. Věděla, že tělo to nakonec musí vzdát, jen prožije poslední dny v bolesti.

Ale i ta jednou skončí.

Jako v tranzu k ní dolehly hlasy, volaly ji jménem, chtěly po ní, aby odpověděla. Otevřela oči a hned si uvědomila, že váček se prozatím zklidnil a ona stále bezvládně spočívá vedle toaletní nádoby pod okny se zrcadlovým sklem. Zírala do stropu, kde vysoko nahoře pod ochranným sklem poblikávala jedna ze zářivek. Nezaslechla hlasy? Nemluvil na ni někdo?

„Máš pravdu, vzala si ovoce,“ ozval se neznámý jasný hlas.

Je skutečný, pomyslela si, ale byla příliš slabá na to, aby ji to ohromilo.

Hlas patřil muži, ani mladému, ani starému. Zvedla hlavu, ale jen tak, aby ji nebylo zvenku vidět.

„Já ho odsud vidím,“ odvětil ženský hlas. „Jen ho vyndala a položila na zem.“ Hlas patřil ženě, která k ní jednou za rok promlouvala, nikdy by si ho s žádným jiným nespletla. Ti dva na ni očividně volali a pak jen zapomněli vypnout mikrofon.

„Určitě zalezla pod okno,“ pokračovala žena.

„Myslíš, že umřela? Není to už týden?“ zeptal se mužský hlas. Znělo to tak přirozeně, ale vůbec to nebylo v pořádku, vždyť přece mluvili o ní.

„To by jí tak bylo podobný, tý mrše.“

„Neměli bychom vyrovnat tlak a podívat se dovnitř?“

„A co by sis s ní asi tak počal? Všechny buňky v jejím těle se přizpůsobily pěti atmosférám, potrvá týdny, než splaskne. Jestli teď otevřeme, nedostane jen přetlakový šok jako potápěč, ale na místě se roztrhne. Viděl jsi její stolici, jak vždycky nabude, a moč, která bublá a pění. Nezapomeň, že v tlakové komoře strávila tři roky.“

„Nemohli bychom ho zkrátka zase zvýšit, až se přesvědčíme, jestli ještě žije?“

Žena neodpověděla, ale bylo jasné, že to nepřichází v úvahu.

Merete se dýchalo čím dál hůř. Ďábelské hlasy by ji nejradši svlékly z kůže a zase ji do ní zašily zpátky a donekonečna by ten proces opakovaly, kdyby to jen bylo možné. Ocitla se v posledním kruhu pekla, kde trýznění nikdy nebere konce.

Jen pojďte dovnitř, vy zrůdy, pomyslela si se sílícím hukotem v uších. Přitáhla si baterku, aby ji mohla prvnímu, kdo se odváží přiblížit, vrazit do oka. Kreaturu, která se odváží vstoupit do její svatyně, oslepí. Dokáže to, než vydechne naposled.

„Nebudeme dělat nic, dokud se Lasse nevrátí, jasný?“ Tón, kterým to pronesla, nepřipouštěl žádné námitky.

„Ale vždyť bude pryč celou věčnost. Umře daleko dřív, než se stihne vrátit,“ namítl muž. „Co budeme dělat? Lasse se strašlivě naštve.“

Následovalo napjaté ticho, jako by se stěny začaly přibližovat a pokusily se ji rozmáčknout jako veš mezi nehty.

Svírala křečovitě baterku a vyčkávala. Vtom jí bolest zasadila strašlivou ránu. Protočily se jí panenky a nasála vzduch až do posledního koutku plic, jako by si chtěla ulevit křikem, ale žádný zvuk z ní nevyšel. Ovládla se. Mučila ji bolest a ústa rozevíralo nutkání ke zvracení, ale nevydala ani hlásku. Jen zaklonila hlavu a na vysušené rty jí stékaly slzy.

Slyším je, ale oni mě slyšet nesmějí, opakovala si v duchu stále dokola. Sáhla si na krk a hladila se pomyslně ve vzduchu po tváři, kývala se a zatínala volnou pěst. Každičký nerv, až do posledního, věděl o pekelné bolesti.

A vtom se rozkřičela, jako by její řev žil svým vlastním životem, zcela nezávisle na vůli těla. Vycházel z hloubi duše a ne a ne přestat.

„Je tam, slyšíš? Já to věděla,“ zaslechla zapraskání v kontaktu. „Vylez, ať na tebe vidíme,“ vyzval ji odporný ženský hlas a teprve tehdy si všimli, že něco není v pořádku.

„Podívej,“ řekla. „Tlačítko se zaseklo.“

Bylo slyšet, jak žena za stěnou tluče do spínače, ale nic nepomáhalo.

„Šmírovala jsi nás, ubožačko?“ nepromluvil člověk, ale zvíře, měla drsný hlas, deformovaný letitou tvrdostí a citovým chladem.

„Lasse to opraví, až se vrátí,“ ozval se mužský hlas. „Spraví to, nech to být.“

Merete měla pocit, že se jí roztrhne čelist. Nechtěla s tím nic dělat, ale jinak to nešlo. Musela vstát, jen aby ulevila napětí v těle, přes všechny čtyři se dostala do kleku, v ústech ji pálilo jako při požáru a přes jedno koleno se přehoupla do shrbeného stoje.

„Panebože, jak to vypadáš, ty couro?“ ozval se lhostejný ženský hlas a začal se smát. Merete jako by zasáhlo krupobití chirurgických nožů, tak zněl ženin smích. „Vždyť tebe bolí zub,“ smála se. „Bože, tu špinavou svini uvnitř chytil zub, jen se na ni podívej.“

Prudce se otočila proti zrcadlovým oknům a už jen rozevřít rty ji málem stálo život. „Za to zaplatíte,“ zašeptala a položila tvář na jedno z oken. „Jednou za to zaplatíte, uvidíte.“

„Jestli se nenajíš, tak brzy shoříš v pekle a tuhle lahůdku si budeš muset nechat ujít,“ zaskřehotala žena venku. Z promluvy bylo jasné, že si s ní hraje jako kočka s myší a ještě nemá dost, úlovek musí ještě vydržet, nesmí zemřít dřív, než mu určili, ale ani lhůtu překročit.

„Nemůžu jíst,“ zasténala.

„Je to váček?“ zeptal se muž.

Přikývla.

„S tím si musíš poradit sama,“ odpověděl ledově.

Merete se na sebe podívala do zrcadla a spatřila ubožačku s propadlými tvářemi a očima, které vypadaly, jako by se měly co nevidět vykutálet z důlků. Obličej měla zdeformovaný otokem, kruhy pod očima mluvily jasně. Vypadala, jako by na ni sáhla smrt, což nebylo daleko od pravdy.

Otočila se k obrazu zády a pomalu sklouzla po stěně na zem. Vzteky jí vyhrkly slzy, protože jí došlo, že tělo se nevzdá, chce žít. Bude do sebe muset nacpat obsah boxů, ať už ji bolest zabije nebo ne, to se časem ukáže. Každopádně se bez boje nevzdá, protože to slíbila té odporné babě za oknem a protože měla v úmyslu slib dodržet. Jednoho dne jí ta lidská zrůda za všechno zaplatí.

Na chvilku se uklidnila, jako krajina v oku hurikánu, ale záhy se bolest ozvala znovu. Zařvala tentokrát tak nespoutané, jak jen to šlo. Tepání ze zubu se přelilo do jazyka a bolest ve vlnách zaplavila i mozek.

V propusti to zahvízdalo a v místnosti se objevil nový box.

„Tumáš! Posíláme ti trochu první pomoci. Jen si posluž,“ smála se žena za sklem.

Rychle po čtyřech dolezla k propusti a otevřela nádobu.

Na dně ležely - na kousku látky jako chirurgický nástroj - kleště.

Byly velké a rezavé.

27) 2007

Dnešní Carlovo ráno nestálo za nic. Zdály se mu ošklivé sny, Jesper se ofrňoval nad snídaní, a tak Carl ztratil veškerou energii ještě dřív, než usedl do služebního vozu a zjistil, že nemá benzín. Ani třičtvrtěhodina strávená na krátkém úseku ucpané dálnice mezi Nymollevej a Vaerlose v něm nenabudila ony milé stránky osobnosti, jako jsou šarm, vstřícnost a trpělivost.

Když se konečně dostal do své sklepní kanceláře pod hlavní budovou kodaňské policie, rozzářil se mu v ústrety Asadův spokojený a čilý obličej a Carl zatoužil po kanceláři Marcuse Jacobsena, kde by roztřískal pár židlí a oni by ho poslali do nějakého ústavu, ve kterém by o něj pěkně pečovali a neštěstím by se zabýval pouze a jedině tehdy, když by mu někdo pustil televizní zprávy.

Unaveně pokynul asistentovi. Kdyby jen mohl trochu polevit, třeba by si za tu chvilku jeho vnitřní baterie našly nějaký způsob, jak se dobít. Mrknul na kávovar, ale konvice byly prázdné, takže si vzal malinký hrneček, který mu podával Asad.

„Carle, já tomu moc nerozumím,“ zahájil rozhovor Asad. „Daniel Hale zemřel, jak říkáte, ale nebyl to on, kdo se zúčastnil schůzky v parlamentu. Tak kdo to teda byl?“

„To netuším, Asade, ale Hale nemá s Merete Lynggaardovou nic společného, na rozdíl od mladíka, který se vetřel na jeho místo.“ Usrkl si Asadova mátového čaje. Kdyby v něm bylo o čtyři pět lžiček cukru méně, byl by veskrze pitelný.

„Ale jak mohl vědět, že ten miliardář, co schůzku vedl, ve skutečnosti Halea nezná?“

„No jak? Třeba se s Halem znali odjinud.“ Odložil šálek na stůl a zahleděl se na nástěnku, kam připevnil brožuru Interlabu s Haleovým dobře naaranžovaným snímkem.

„Takže Hale dopis asi nedoručoval, co? A ani s Merete Lynggaardovou nevečeřel v Bankeratu?“

„Podle Haleových kolegů tehdy ani nebyl v Dánsku.“ Obrátil se na svého pomocníka. „Vzpomínáš si, co stálo v policejním protokolu o Haleově autě po nehodě? Byl vůz stoprocentně v pořádku? Nepřišli na nějakou nesrovnalost, která by mohla nehodu způsobit?“

„Myslíte, jestli měl v pořádku brzdy?“

„Brzdy, volant, cokoliv, nenasvědčovalo něco, že by se jednalo o sabotáž?“

Pokrčil rameny. „Těžko by se to hledalo, protože vůz byl ohořelý, ale podle všeho, jak jsem to pochopil, šlo o zcela běžnou nehodu.“

Ano, tak si to Carl pamatoval také. Nic podezřelého se nenašlo.

„A nebyli tam žádní svědci, kteří by mohli tvrdit něco jiného.“

Pohlédli na sebe. „Já vím, Asade, vždyť já vím.“

„Jen muž, který se s ním srazil.“

„No právě.“ Opět se bezmyšlenkovitě napil mátového odvaru a po zádech mu přeběhl mráz. Téhle dobrotě asi nepropadne.

Carl přemítal, jestli si má zapálit, nebo ze šuplíku vytáhnout lékořicové bonbony Lákerol, ale ani na jedno mu nezbývalo sil. Čert aby to vzal, kam se ten případ vyvíjí. Už tu hrůzu málem uzavřel, a vtom se všechno obrátilo a najednou se objevilo plno neověřených skutečností. Před Carem se kupila hromada práce, kterou bylo třeba udělat, a té práce pořád přibývalo, nehledě na to, že mu na stole trůnilo dalších čtyřiapadesát případů.

„A co ten svědek ve druhém autě, Carle? Ten, co to do Halea našil. Neměli bychom s ním promluvit?“

„Nasadil jsem na něj Lis, aby ho našla.“

Asad se zatvářil zklamaně.

„Mám pro tebe jiný úkol,“ povzbudil ho Carl.

Asad se spokojeně rozzářil.

„Zajedeš do Holtugu ve Stevnsu a promluvíš ještě jednou s hospodyní Helle Andersenovou. Zeptej se jí, jestli nepoznává Daniela Halea na základě fotografie, jako osobu, která doručila psaní.“ A ukázal na nástěnku.

„Ale to přece nebyl on, byl to ten druhý, co…“

Zadržel Asada pohybem ruky. „Nebyl, my to víme, a jestli řekne, že ne, jak předpokládáme, tak se jí zeptáš, jestli se mu trochu nepodobal. Musíme kolem neznámého pomalu stahovat smyčku, rozumíš? A ještě něco, zeptáš se taky, jestli byl Uffe tehdy doma a nemohl doručitele obálky zahlédnout. A nakonec se zeptej, jestli si nevzpomene, kam si Merete Lynggaardová zpravidla odkládala aktovku, když přišla domů. Řekneš jí, že aktovka byla černá a na jedné straně měla velký škrábanec. Patřila jejímu otci, měl ji tenkrát při nehodě s sebou v autě, takže pro ni měla velkou cenu.“ Znovu zvedl ruku, aby odrazil proud Asadových námitek. „A pak pojedeš k těm dvěma starožitníkům, co koupili Lynggaardovic dům v Magleby, a zeptáš se jich, jestli náhodou v domě na takovou aktovku nenarazili. Promluvíme si zítra ráno, co říkáš? Můžeš si vzít auto domů, já pojedu taxíkem a večer domů vlakem.“

Asad zašermoval rukama.

„Co je, Asade?“

„Počkejte! Skočím si pro blok a všechno si to zapíšu. Mohl byste mi to zopakovat?“

Hardy vypadal hůř než posledně. Předtím se zdálo, že mu hlava každým okamžikem zmizí mezi polštáři, jak byla zapadlá, ale teď ji měl tak zvednutou, že mu byly vidět tepající žíly na spánku. Spočíval klidně se zavřenýma očima a Carl zapochyboval, jestli by radši neměl zase jít. Z pokoje odstranili většinu přístrojů, jen respirátor pochopitelně neúnavně pumpoval vzduch. Možná to jsou, když to vezme kolem a kolem, vlastně dobrá znamení.

Opatrně se otočil na podpatku a vykročil směrem ke dveřím, když vtom Hardy promluvil.

„Kam jdeš? To nesneseš pohled na ležícího chlapa?“

Otočil se a spatřil Hardyho stejného jako dřív.

„Jestli chceš, aby u tebe lidi zůstali, tak bys jim mohl dát najevo, že jsi vzhůru. Třeba bys mohl otevřít oči.“

„Nemohl. Dneska ne, dnes oči neotvírám.“

Carl napoprvé nepochopil.

„Jestli se moje dny mají něčím lišit, tak musím dělat takovéhle věci, chápeš?“

„Jo, aha.“

„Třeba na zítřek jsem si naplánoval, že se budu koukat jen doprava.“

„Jasně,“ přitakal Carl, ale to, co slyšel, ho hluboce zarmoutilo. „Hardy, několikrát tu za tebou byl Asad. Nevadí ti, že jsem ho sem poslal?“

„To si piš, že jo,“ procedil skrze zuby.

„No, to se nedá nic dělat. Pošlu ho sem, kolikrát bude potřeba. Nějaký námitky?“

„Jen jestli zase nepřitáhne ty svoje pikantní dobroty.“

„Vyřídím mu to.“

Hardymu vyklouzlo cosi, co by se dalo nazvat smíchem. „Takhle jsem se ještě nikdy v životě neposral. Sestřičky z toho byly úplně na větvi.“

Carl se pokusil zaplašit nehezkou představu.

„Řeknu mu, aby je příště nenosil tak ostrý.“

„Je s Lynggaardovou něco novýho?“ zeptal se Hardy. Poprvé od ochrnutí projevil o něco zájem. Carla polilo horko a čekal, že mu za chvíli v krku vyroste knedlík.

„Jo, docela to jde.“ Začal mu líčit poslední události týkající se Daniela Halea.

„Víš, co bych řekl?“ zeptal se nakonec Hardy.

„Řekl bys, že si případ začal žít svým vlastním životem a ubírá se nám novým směrem.“

„Přesně, a pěkně to smrdí.“ Na chviličku otevřel oči a zadíval se do stropu a pak víčka zase přivřel. „Nevedou nějaký stopy do politiky? Nemáš tam něco?“

„Ani ťuk.“

„Mluvil jsi s lidma od tisku?“

„Jak to myslíš?“

„S nějakým komentátorem politických zpráv z parlamentu. Mají dobrý čuch. Nebo s někým z bulváru? S Pellem Hyttestedem z Gossipu například. Od té doby, co ho vyrazili z Aktueltu, slídí po kdejaké špíně v parlamentu, takže se dostatečně vyzná. Zeptej se ho a dozvíš se jistě víc, než víš teď.“ Krátce mu po tváři přelétl úsměv.

Řeknu mu to teď, pomyslel si Carl a zvolna začal, aby nemusel nic opakovat. „Hardy, v Soro došlo k další vraždě. Řekl bych, že to byli stejní lidi jako na Amageru.“

Hardy nehnul ani brvou. „No a?“ zeptal se.

„No, došlo k tomu za stejných okolností, s použitím stejné zbraně, pravděpodobně se tam objevila stejná červená kostkovaná košile, byli to stejní lidi, stejný…“

„Ptal jsem se: No a?“

„No, proto ti to povídám.“

„No a, jsem říkal. No a znamená: Co je mi po tom?“

V redakci Gossipu vládl malátný klid po uzávěrce. Pracovali na novém čísle a nevěnovali Carlovi pozornost. Nikdo ho nepoznal, a tak bez velkého rozruchu proplul až k rohovému místu Pella Hyttesteda, kde odpočívali zasloužilí novináři plátku.

Hyttested seděl za stolem a škrabal se v řídkých, ale upravených zrzavých vousech. Carl znal Pella Hyttesteda z vyprávění. Byl to lump a podrazák a nezastavil se před ničím kromě peněz. Neuvěřitelně mnoho Dánů prahlo po jeho extrovertních a přepjatých článcích, s výjimkou obětí, kterých se sdělení týkalo. Měl na krku několik trestních oznámení, ale šéfredaktor nad ním držel ochrannou ruku. Díky Hyttestedovi šel totiž plátek dobře na odbyt a šéfredaktor dostával procenta z prodeje, takže ruka pěkně myla ruku a za pár pokut to stálo.

Hyttested si prohlédl Carlovu legitimaci a lhostejně se otočil zpátky ke kolegům.

Carl ho vzal za rameno. „Říkal jsem, že bych se vás rád na něco zeptal.“

Novinář se sice otočil, ale díval se skrz Carla. „To nevidíte, že mám co na práci? Nebo mě snad chcete odvést s sebou na stanici?“

Carl vytáhl z peněženky tisícovku, jedinou, která mu za poslední měsíce zbyla, a strčil mu ji pod nos.

„O co jde?“ hypnotizoval bankovku Hyttested. Snad přepočítával, jak dlouho by ho udržela nad vodou v pozdních nočních hodinách v Andyho baru.

„Vyšetřuju zmizení Merete Lynggaardové. Kolega Hardy Henningsen si myslí, že byste mi možná mohl říct, jestli se Merete Lynggaardová neobávala někoho z politiky?“

„Neobávala? No to jste řekl hezky,“ odpověděl chlapík a dál si mnul téměř nepostřehnutelné strniště na tváři. „A proč se mě na to ptáte?“ pokračoval. „Vyplavalo snad v případu na povrch něco novýho?“

Výslech se začal ubírat opačným směrem.

„Ne, nevyplavalo, ale případ se dostal do stadia, kdy by se na určité otázky měla pokud možno konečně najít odpověď.“

Lhostejně přikývl. „Pět let po zmizení? Víte co, s tím na mě nechoďte, radši mi povězte, co víte, a pak vám zase povím svý já.“

Carl zašustil tisícovkou, aby opět obrátil škrabalovu pozornost k podstatnému.

„Mám tomu rozumět tak, že nevíte, jestli měl tehdy na Merete Lynggaardovou někdo zvlášť spadeno?“

„Všichni tu děvku nenáviděli. Kdyby neměla tak zatraceně pěkný kozy, tak už ji dávno vylili.“

Nepatřil k voličům Demokratické strany, jak Carl bez údivu vydedukoval. „Fajn, takže nic nevíte.“ Obrátil se k ostatním. „Nevíte o tom někdo něco? Může vás napadnout cokoliv, nemusí se to vůbec týkat parlamentu, beru klidně i nepotvrzené drby. Nemotal se okolo ní někdo? Nezachytili něco vaši fotografové na lovu? Stačí i jen pocit, záchvěv, domněnka. Nemáte něco?“ Prohlížel si Hyttestedovy kolegy, ale polovina z nich vypadala, jako by v životě nepoužívali mozek, jen civěli do prázdna a nic je nezajímalo.

Rozhlédl se po místnosti. Že by snad někdo z mladších, začínajících, ještě nepřišel o veškerou mozkovou kapacitu a měl by mu co říct? Ne nutně za sebe, stačilo by jedna paní povídala. Vždyť je v továrně na historky, zaručené zprávy a drby.

„Říkal jste, že vás poslal Hardy Henningsen?“ ozval se Hyttested a přisunul se blíž k bankovce. „Nebyl jste to vy, kdo mu zpackal život? Dobře si vzpomínám na nějakýho Carla Morcka, jak jste říkal, že se jmenujete? To vy jste se kryl pod kolegou. To vy jste ležel pod Hardym Henningsenem a hrál mrtvýho, že jo, že jste to byl vy?“

Carl ucítil, jak mu po zádech stoupá stále výš a výš dech pevninského ledovce. Jak si to proboha dal všechno dohromady? Vnitřní vyšetřování probíhalo s vyloučením veřejnosti. Nikdo nic z toho, co si ten holomek sesumíroval, ani nenaznačil.

„Chcete mě vyprovokovat, abych vás chytil za límec a slisoval tak, že by vás zametli pod koberec, aby bylo o čem psát v dalším vydání?“ Přiblížil se k Hyttestedovi natolik, že se radši zadíval na bankovku. „Hardy Henningsen byl nejlepší kolega, jakého člověk může mít. Dal bych za něj život, kdybych mohl. Jasný?“

Hyttested se vítězoslavně rozhlédl po spolupracovnících. K čertu. Má titulek dalšího vydání a Carl mu poslouží za oběť. Už chybí jen fotograf, který by situaci zvěčnil. Musí odsud co nejrychleji zmizet.

„Za tisícovku vám povím, který fotograf se na Merete Lynggaardovou specializoval, berete?“

„K čemu by mi to bylo?“

„Netuším, ale třeba to pomůže, copak nejste polda? Copak si můžete dovolit ignorovat tip?“

„Kdo to je?“

„Zkuste si promluvit s Jonasem.“

„Jonasem jak dál?“ Tisícikorunová bankovka spočívala jen pár centimetrů od Hyttestedových nenechavých prstů.

„Jonasem Hessem.“

„Jonas Hess, no a kde ho najdu? Je teď tady v redakci?“

„Takový jako Hess nezaměstnáváme. Budete se muset kouknout do telefonního seznamu.“

Poznamenal si jméno a bleskově zastrčil ruku s bankovkou do kapsy. Ten idiot o něm příští týden stejně napíše, a kromě toho Carl ještě nikdy nikomu za poskytnuté informace nezaplatil a ke změně by ho musel přimět větší kalibr než Hyttested.

„Život byste za něj dal, jo?“ povykoval za odcházejícím Carlem. „A proč jste se teda, pane Carle Morcku, neobtěžoval?“

Adresu Jonase Hesse mu dali dole v recepci a taxíkem dojel na Vejlands Allé k malinkému pitoresknímu domku, který zavalily přebytky naší společnosti: stará jízdní kola, prasklá akvária a skleněné demižony z období domácí výroby pálenky, shnilé plachty, které už nezakrývaly hromady ztrouchnivělých trámů, záplava všemožných lahví a dalšího harampádí. Majitel domu by se výborně hodil jako účinkující do pořadu o bydlení, který už vysílají všechny televizní kanály. Tady by se uplatnil i ten nejubožejší ze všech zahradních architektů.

Povalené kolo před vchodem a slabě doléhající zvuk rádia zpoza příšerně špinavých oken nasvědčovaly tomu, že vevnitř někdo je. Carl se proto opřel do zvonku a nepustil ho, dokud mu nebrněly prsty.

„Drž hubu s tím krámem,“ ozvalo se zevnitř.

Ve dveřích se zjevil zarudlý muž s jasnými známkami strašlivé kocoviny. Pokusil se na Carla v ostrém slunečním jasu zaostřit.

„Kolik je sakra hodin?“ zeptal se, pustil kliku a vydal se zpátky do útrob domu. K tomu, aby ho mohl následovat, by měl Carl mít povolení soudu.

Obývací pokoj vypadal jak z katastrofického filmu, kde meteorit po dopadu rozčísl zemi vejpůl. Obyvatel domu klesl s úlevou na pohovku prohnutou uprostřed až k zemi a pořádně si zavdal z láhve whisky. Přitom Carla koutkem oka pozoroval.

Podle Carlových zkušeností to nebyl ideální svědek.

Nechal ho pozdravovat od Pella Hyttesteda a doufal, že mu tím trochu zvedne náladu.

„Dluží mi prachy,“ dostalo se mu odpovědi.

Carl si rozmyslel svůj původní záměr, že se prokáže policejním odznakem, a pustil ho zpátky do kapsy. „Jsem ze zvláštního policejního oddělení, pokoušíme se objasnit záhady, jejichž obětí se stali nevinní lidé,“ vysvětlil své působení. Tímhle přece nikoho neurazí.

Hess na chvilku pustil láhev. Možná to na něho v tomto stavu bylo příliš mnoho slov.

„Jsem tu kvůli Merete Lynggaardové,“ nevzdával se Carl. „Vím, že jste se na ni určitým způsobem zaměřil.“

Pokusil se usmát, ale překazilo mu to říhnutí. „Tohle sakra skoro, skoro nikdo neví,“ řekl. „A co s ní chcete?“

„Nemáte nějaké její fotky, které nebyly zveřejněné?“

Zlomil se v záchvatu smíchu. „Do prdele, jak se kurva můžete takhle blbě ptát? Mám jich deset tisíc.“

„Deset tisíc! To není málo.“

„Tak si to spočítejte, každej druhej den jsem měl tak dva tři filmy a fotil jsem ji skoro tři roky. Na kolik fotek vám to vyjde?“

„O dost víc než deset tisíc, řekl bych.“

Asi za hodinu na Jonase Hesse zapůsobily kalorie, které neředěná whisky všemu navzdory obsahuje, a vzchopil se natolik, že Carla bez vrávorání odvedl do temné komory v malém betonovém přístavku za domem.

Uvnitř to vypadalo úplně jinak než v domě. Carl už nějakou tu temnou komoru v životě viděl, a tahle byla zatím nejsterilnější a nejlépe uspořádaná. Rozdíl mezi mužem v domě a mužem v komoře byl neuvěřitelný, až z toho člověka obcházela hrůza.

Vytáhl plechovou zásuvku a ponořil se do ní. „Tady máte,“ pravil a podal Carlovi desky s popiskou Merete Lynggaardová: 13. 11. 2001 - 1. 3. 2002. „Negativy z posledního období.“

Carl složku otevřel. V každé plastové košilce byl jeden film, v poslední jen pět snímků. Stálo na ní drobným písmem: 1. 5. 2002 ML.

„Vyfotil jste ji den předtím, než zmizela?“

„Jo. Dál už nic nemám. Je to jen pár snímků ze dvora. Často jsem stál ve vjezdu a čekal.“

„Čekal jste na ni?“

„Nejen na ni, na všechny poslance. To si vůbec nedovedete představit, co jsem na těch schodech viděl za humorný sestavy. Když si počkáte, tak se jednoho dne dočkáte.“

„Ale jak tak koukám, toho dne se zrovna nic vtipnýho nestalo.“ Vytáhl plastový obal s negativy a položil ho na prosvětlovací stůl. Vyfotil ji v pátek cestou domů. Den před jejím zmizením.

Sklonil se blíž k negativům.

Naprosto zřetelně rozeznal pod Meretinou paží aktovku.

Carl zavrtěl hlavou. Nemohl uvěřit vlastním očím, podívá se na první snímek a už skóruje. Negativ skýtá bílé na černém důkaz, že si aktovku vzala domů, tu starou, odřenou, poškrábanou a tak dále.

„Mohl bych si ten negativ půjčit?“

Fotograf si přihnul a utřel si ústa. „Negativy zásadně nepůjčuju ani neprodávám. Ale můžu vám udělat kopii, jen ho naskenuju. Nemusíte ho mít přece v královský kvalitě, no ne?“ Zadržel dech a se smíchem si odkašlal.

„Dobře, díky, bude mi stačit kopie. Učet mi pošlete na oddělení.“ Podal mu navštívenku.

Fotograf se zadíval na negativy. „Ne, máte pravdu, toho dne se nic zvláštního nestalo. Ostatně kolem Merete Lynggaardové se toho obecně moc zvláštního nedělo. Jen když se v létě ochladilo a byly jí pod blůzou vidět bradavky, to se fotky dobře prodávaly za slušný peníze.“

Zase se chraplavě zasmál a vydal se k malé červené lednici, která se kymácela na kanystrech s chemickými látkami. Vytáhl z ní láhev piva a pokusil se Carlovi nabídnout, ale nečekal na odpověď a obsah láhve v něm zasyčel.

„Trhák by byl, kdybyste ji vyblejsknul s nějakým milencem, co?“ zapředl Carl hovor, zatímco fotograf pátral po něčem, co by do sebe obrátil. „Málem se mi to povedlo, pár dní předtím.“

Přibouchl dvířka lednice a zalistoval ve složce o kus nazpátek. „No jo, tady ji máte, jak diskutuje s ostatními členy Strany Dánska před sněmovnou. Od těchhle negativů mám i kopie.“ Zasmál se. „Ale nefotil jsem to kvůli poslancům, ale kvůli té, co stojí tady v pozadí,“ ukázal na postavu těsně za Merete. „Hm, ono je to možná moc malý a není to vidět, ale to byste koukal, kdybyste si to zvětšil. Byla do ní úplně blázen, ta nová sekretářka.“

Carl se sklonil těsně nad negativ. Bylo to tak, zcela jistě to byla Sos Norupová. Vypadala úplně jinak než v tom dračím doupěti ve Valby.

„Fakt nevím, jestli spolu něco měly nebo jestli se zabouchla jen ta sekretářka. Sakra, z týhle fotky by muselo dřív nebo později něco kápnout,“ zavzpomínal a otočil na další stranu.

„Tady to máme!“ zaradoval se a zabodl vlhký prst doprostřed okýnek. „Já to věděl, že to bylo pětadvacátýho února, to má moje ségra narozeniny. Chtěl jsem jí koupit pěknej dárek, kdyby se z tý fotky vyklubal zlatej důl. Jen se podívejte.“

Vytáhl obálku a položil ji na prosvětlovací stůl. „Koukněte, jsou to tyhle snímky. Mluví na schodech u vchodu s nějakým chlápkem.“ Ukázal na první fotku v pořadí. „Jen se na to podívejte, řekl bych, že vypadá rozrušeně. Úplně jí to čiší z očí, jak ji to vzalo.“ Zlehka do Carla šťouchl.

Jak sakra něco takového dokáže vyčíst z negativu? Místo očí tu má jen dvě bílé skvrnky.

„Všimla si mě, že ji fotím, a tak jsem radši vyklidil pole. Myslím, že mě nikdy pořádně neviděla, nevěděla, jak vypadám. Proto jsem se pak pokusil cvaknout toho chlápka, ale nedostal jsem ho zepředu, protože vyšel ze dvora na druhou stranu směrem k mostu. Ale nejspíš to byl jen nějakej náhodnej otrapa, co si na ni chmátnul, když ji míjel. Nebyl jedinej, pokusilo se jich o to víc.“

„Máte taky kontakty k téhle sérii?“

Zadržel několik říhnutí a zatvářil se, jako by měl krk v jednom ohni. „Kopie kontaktů? Ty vám taky udělám, než mi skáknete do kiosku pro pár lahváčů.“

Carl přikývl. „Jen jsem se vás ještě chtěl zeptat, když jste prahnul po tom vyfotit ji se šamstrem, to jste musel nutně něco nafotit i v okolí jejího domu ve Stevnsu, ne?“

Ani nevzhlédl a dál podrobně studoval zmiňované negativy.

„Jasně, tam jsem byl mockrát.“

„Pak vás ale nechápu. Musel jste ji zachytit i s postiženým bratrem Uffem, že je to tak?“

„Jo, jasně, hodněkrát.“ Označil jeden z negativů na plastovém obalu křížkem. „Tady je s tím čápkem pěkně vidět. Dám vám kopii, třeba zjistíte, kdo to je, a mohl byste mi to pak prozradit, ne?“

Přikývl. „Ale proč jste je s Uffem pořádně nenafotil? Celý svět by se dozvěděl, proč z Christiansborgu vždycky tak pospíchá…“

„To jsem neudělal, protože mám sám postiženou sestru.“

„Ale vy se přece focením živíte.“

Tupě se na něho zadíval. Jestli si Carl s tím pivem nepospíší, bude se muset s negativy rozloučit.

„Heleďte,“ odpověděl konečně fotograf a nespouštěl přitom Carla z očí. „I když je člověk sám míň než opičí lejno, tak to neznamená, že v sobě nemůže mít špetku úcty. Nemyslíte?“

Cestou z nádraží v Allerodu šel pěší zónou a s nelibostí musel uznat, že na ulici je čím dál smutnější pohled. Betonové krabice předstírající, že skýtají luxusní bydlení, zavalily skoro už i supermarket Kvickly a brzy jim budou muset ustoupit i nízké domky na druhé straně ulice. Z dřívější zajímavosti se stal tunel z načančaného betonu. Před několika lety by se staveb zastával, ale teď pronikly v přílišné míře i do jeho města. Erhard Jakobsen v Bagsvaerdu, Urban Hansen v Kodani a bůhvíkdo v Charlottenlundu zničili obyčejné, nedocenitelné pohledy na město. Na starosty a městské rady s nedostatkem vkusu se dá narazit všude a pak vám nezbudou než oči pro pláč.

Doma v Ronneholtparku se opět sešla grilovací parta. Tentokrát tomu odpovídalo i počasí, bylo 22. března 2007, 18.24 hodin, takže jaro už opravdu začalo.

Morten Holland se na tuto příležitost vyšňořil do splývavého hábitu vyšmeleného cestou po Maroku. V takovém ohozu by klidně mohl do deseti vteřin založit nějakou novou sektu. „Jdeš právě včas, Carle,“ přivítal ho a naložil mu na talíř pár žebírek.

Sousedka Sysser Petersenová už byla trochu pod parou, ale nesla to statečně. „Brzo už toho budu mít po krk,“ prohlásila. „Všechno to prodám a odstěhuju se.“ A notně si přihnula ze sklenice červeného vína. „Víš, Carle, že ve správním oddělení strávíme víc času vyplňováním přiblblých formulářů než skutečnou pomocí spoluobčanům? Ať si to ti samolibí grázlové z vlády jdou zkusit. Kdyby měli vyplňovat žádost o proplacení večeří, řidiče, nájmu, diet, cestovného, sekretářky a všech ostatních vymožeností, ani by neměli čas to všechno prožrat a prospat a procestovat a projezdit a vůbec. Chápeš to? Kdyby měl premiér před zahájením schůze zaškrtat, co bude s ministry probírat, vytisknout to ve třech kopiích na počítači, který funguje jen obden, a ještě to nejdřív poslat nějakýmu úředníkovi ke schválení, než může otevřít zobák, tak by z toho chcípl.“ Na závěr své promluvy zvrátila hlavu dozadu a rozesmála se na celé kolo.

Carl přikývl. Brzy začnou probírat ministra kultury, jestli má právo zatnout médiím tipec, nebo jestli si vůbec někdo vzpomíná, proč shazují vinu na okresní správy nebo nemocnice nebo daňový systém. Nebude to brát konce, dokud nedopijí všechno do poslední kapky a neohryžou na kost poslední žebro.

Hezky Sysser zlehka objal, poplácal Kenna po rameni a odnesl si talíř do svého pokoje. Všichni sdíleli v zásadě stejný názor. Víc než polovina země by si přála, aby premiér koukal, kde nechal tesař díru, a budou si to přát i zítra a pozítří a až do té doby, než budou všechny křivdy na zemi i občanech odčiněny. Bude to trvat desítky let.

A Carl měl zkrátka jiné starosti.

28) 2007

Když se v noci probudil, byly tři hodiny nad ránem. Matně si vzpomínal na červené kostkované košile, nastřelovací pistoli a jasný pocit, že jedna z košil v Soro měla odpovídající vzor. Tlak mu vyletěl nahoru, zato nálada klesla pod bod mrazu a nebylo mu nejlépe. Nechtěl na to myslet, ale jak se má zbavit nočních můr a propoceného povlečení?

A teď má navíc na krku ještě toho protivného škrabala Pella Hyttesteda; jestlipak se v tom opravdu začne rýpat? Vážně napíše do dalšího čísla Gossipu o kriminalistovi, který má máslo na hlavě?

Fuj, to je ale hnus. Jen na to pomyslel, stáhly se mu břišní svaly a zbytek noci strávil v těsném krunýři.

„Vypadáš utahaně,“ přivítal ho Marcus Jacobsen.

Carl jen mávl rukou. „Řekl jsi Bakovi, ať sem napochoduje?“

„Bude tu za pět minut,“ odpověděl šéf a naklonil se k němu. „Všiml jsem si, že ses nepřihlásil na školení k postupu. Vyprší ti lhůta, je ti to jasný?“

„Tak to budu muset počkat do příště, ne?“

„Carle, ty přece moc dobře víš, že tím něco sledujeme. Až tvoje oddělení vykáže nějaké výsledky, budete přirozeně moct využít i bývalé kolegy, a moc ti nepomůže, když ti bude chybět zmocnění vrchního komisaře, nemyslíš? Vlastně si nemůžeš vybírat, ty na to školení zkrátka musíš!“

„Myslíš, že budu lepší vyšetřovatel, když mě posadíš do školní lavice?“

„Vedeš tady nové oddělení a to povýšení s tím souvisí. Uděláš si školení, jinak si začni hledat nové místo, kde bys vyšetřoval.“

Carl zíral na Zlatou věž v Tivoli. Několik řemeslníků ji připravovalo na novou sezonu. Čtyřikrát pětkrát ho nechat sjet po věži volným pádem dolů spolu s ostatními návštěvníky a Jacobsen by škemral o milost.

„Zvážím to, pane kriminální inspektore.“

Když vstoupil Borge Bak s černou koženou bundou přehozenou ležérně přes ramena, nepanovala v místnosti právě vřelá nálada.

Carl šéfovi nedovolil pronést úvodní větu a rovnou spustil: „Nazdar, Baku! Pěkně jste to tehdy s tou Lynggaardovou pohnojili. Brodili jste se po kolena v důkazech, který naznačovaly, že něco nehraje. To jste všichni chytli spavou nemoc, nebo co?“

Když se jejich oči náhodou setkaly, tvářil se Bak, jako by se ho to netýkalo, ale Carl ho nehodlal nechat tak lehce vyváznout.

„Rád bych věděl, jestli přede mnou něco netajíš,“ pokračoval. „Nebrzdil vás někdo nebo něco ve vašem jedinečným vyšetřování, Borge?“

Jacobsen by se nejradši schoval za půlené brýle, ale Bakův obličej zbarvující se do ruda si vyžadoval menší zásah.

„Odhlédneme-li od posledních poznámek, na které jsme u Carla zvyklí,“ povytáhl Jacobsen obočí směrem k Carlovi, „musíme mu protentokrát dát za pravdu, protože právě přišel na to, že zemřelý Daniel Hale nebyl oním Halem, se kterým se Merete Lynggaardová setkala v Christiansborgu, což mělo vyplynout už z prvního vyšetřování, to se nedá nic dělat.“

Bakovi se na zádech nakrčila bunda, ale jinak na sobě nedal nic znát.

Jenže Carl se zakousl a nechtěl pustit. „To není všechno, Borge. To jste nevěděli, že Daniel Hale byl homosexuál a že v době předpokládaného kontaktu s Lynggaardovou vůbec nebyl v Dánsku? Nemohli jste si dát tu práci a ukázat jeho fotku sekretářce Sos Norupové nebo vedoucímu delegace Billu Antvorskovovi? Hned byste věděli, že tam něco nesedí.“

Bak se pomalu posadil. Zdálo se, že se rozmýšlí. Samozřejmě že od té doby řešil spoustu případů a pracovní tlak na oddělení byl vždycky enormní, ale třeba ho přece jen zlomí a on uzná svou chybu.

„Ještě pořád si myslíš, že můžeme vyloučit zločin?“ Obrátil se na Jacobsena. „Marcusi?“

„Začneme tím, Carle, že prošetříš okolnosti smrti Daniela Halea.“

„Už na tom děláme.“ Obrátil se zpět k Bakovi. „Pomáhá nám totiž bývalý kolega z Hornbseku, je teď sice v rehabilitačním ústavu, ale pořád mu to ještě pálí.“ Carl strčil šéfovi pod nos několik fotografií. „Nebýt Hardyho, nikdy bych se nedostal k fotografovi jménem Jonas Hess a nezískal bych fotky, které dokazují, že si Merete Lynggaardová poslední pracovní den před svým zmizením vzala svou aktovku domů, dále že o ni jevila velký zájem lesbická sekretářka a že se na schodech do dvora parlamentu poslední den při odchodu setkala s nějakým mladíkem. Prohodili spolu jen pár slov, ale to setkání ji zjevně rozrušilo.“ Upozornil na fotografii Meretina obličeje s planoucíma očima. „Mladíka máme jen zezadu, ale když porovnáte účes, držení těla a výšku, pak se velmi podobá Danielu Haleovi, i když on to být nemůže.“ K fotografiím na stole přiložil i Haleovu fotografii z propagační brožury Interlabu.

„Takže se tě, Borge Baku, ptám: Nepřipadá ti to víc než podezřelé, že cestou z Kodaně do Stevnsu zmizí aktovka, protože vy jste ji přece nenašli, jestli se nemýlím? A není ti taky divný, že Hale umírá den poté, co zmizí Lynggaardová?“

Bak pokrčil rameny. Samozřejmě to věděl, jen si to odmítal přiznat.

„Aktovku může člověk někde zapomenout,“ odpověděl nahlas. „Mohla ji nechat na benzínce nebo kdekoliv jinde. Prohledali jsme dům i auto, co zůstalo na trajektu. Dělali jsme, co jsme mohli.“

„Počkat, když už zmiňuješ, že ji mohla zapomenout na benzínce, jak říkáš, vážně se to mohlo stát? Co já vím z jejího výpisu karty, tak se cestou domů nikde nezastavila. Moc jste tomu nedali, co? Prostě jste se na to, Baku, vykašlali.“

Vypadal, že každou chvíli vybuchne. „Já ti říkám, že jsme tu aktovku fakt hledali.“

„Řekl bych, že je nám s Bakem jasné, kolik máme před sebou práce,“ snažil se situaci uklidnit Jacobsen.

Neřekl máme? Nezačnou se v tom nakonec rýpat úplně všichni?

Carl se radši zadíval jinam než na šéfa. Ne, Jacobsen tou formulací pochopitelně nic nemyslel. Nikdo shora jim nepomůže, vždyť ví, jak to tu chodí.

„Baku, zeptám se tě ještě jednou. Je to všechno? Nezapomněl jsi na něco? Hale nebyl uvedený v protokolu a nezmínili jste se ani o tom, jak Karen Mortensenová načapala Uffa Lynggaarda. Nezapomněl jsi ještě na něco, co bys mi měl říct? Potřebuju, abys mě teď podržel, chápeš?“

Bak zíral do země a mnul si nos. Za chvíli si druhou rukou vjede do prořídlých vlasů. Mohl vyskočit a vyvádět jako šílenec kvůli všem těm narážkám a osočením, nikdo by se tomu nemohl divit, ale byl vyšetřovatel s velkým V a zcela se ponořil do sebe.

Šéf mrkl na Carla, aby se uklidnil, a ten zmlkl. Měl by teď dát Bakovi chvilku na rozmyšlenou.

Asi minutu seděli úplně potichu, když Bak pozvedl ruku k hlavě. „Brzdná dráha,“ řekl. „Stopy gumy na asfaltu po Haleově nehodě.“

„Co je s nima?“

Bak odtrhl oči od podlahy. „V protokolu stojí, že se žádné nenašly, ani po jednom z vozů. Fakt ani stín nějaké stopy. Jako by Hale jen tak z nepozornosti přejel do protisměru a bum!“ Spráskl ruce, až to plesklo. „Předpokládalo se, že nikdo před srážkou nestihl zareagovat.“

„Jo, takhle to do zápisu uvedli dopraváci. Ale proč to teď vytahuješ?“

„Pár týdnů po nehodě jsem tudy náhodou projížděl, a tak jsem zastavil a prohlédl si místo neštěstí.“

„Jo, jasně.“

„Nezůstaly tam žádný stopy pneumatik, ale na první pohled bylo vidět, kde se srazili. Neodstranili ani poražený a ohořelý strom, ani neopravili zeď a pole bylo ještě rozryté od druhýho auta.“

„Ale? Musíš teď přece říct nějaké ale.“

Přikývl. „Ale narazil jsem na stopy o pětadvacet metrů dál, směrem na Tástrup. Nebyly už moc zřetelné, byly poměrně dost krátké, měly jen asi půl metru. Takže mě napadlo, jestli náhodou nepocházely ze stejné nehody.“

Carl se pokoušel ho sledovat. Šéf ho bohužel předběhl. „Stopy úhybného manévru?“ zeptal se.

„Jo, to by klidně mohlo být,“ přitakal Bak.

„Chceš říct, že Hale málem do něčeho narazil, nevím do čeho, ale zabrzdil a vyhnul se tomu?“ pokračoval Marcus.

„Jo.“

„A v druhém pruhu bylo plno,“ pokyvoval Marcus hlavou. To znělo rozumně.

Vzápětí se ozval Carl. „Podle protokolu došlo ke srážce v protisměru. Naznačuješ, že to tak nemuselo nutně proběhnout? Chceš mi říct, že se srazili uprostřed silnice a že tam řidič z protisměru neměl co pohledávat? Je to tak?“

Bak zhluboka nabral dech. „Nejdřív jsem si to myslel, ale pak se mi to nezdálo. Ale teď bych zpětně řekl, že to není vyloučeno. Asi tak. Někdo nebo něco vstoupí do vozovky, Hale uhne a protijedoucí auto to do něj asi uprostřed v plné rychlosti napálí. Nebo dokonce v nepřiměřené rychlosti. Možná by se bývaly našly stopy zrychlení o něco dál ze směru protijezdce, kdyby se popošlo tak o sto metrů zpátky. Možná protijedoucí přidal, aby ho dokonale zasáhl, když Hale vjel doprostřed kvůli někomu nebo něčemu, co mu stálo v cestě.“

„Pokud to něco byl člověk, který vstoupil do jízdního pruhu, a pokud to byl komplic toho řidiče, který do Halea vrazil, tak už se nejedná o nehodu, máme tu vraždu. A jestli to tak vážně bylo, tak s tím zmizení Merete Lynggaardové dost možná souvisí,“ vydedukoval Marcus Jacobsen a něco si poznamenal do bloku.

„Jo, možný to je,“ protáhl Bak koutky. Nebylo mu zrovna do zpěvu.

Nato se Carl zvedl. „Nebyli u toho žádní svědci, takže se to nikdy nedozvíme. Zatím sháníme řidiče.“ Obrátil se na Baka, který se ve své černé kožené ulitě téměř ztrácel.

„Něco podobnýho, cos teď řekl, jsem tušil, tak jen abys věděl, že jsi nám s tím pomohl. Nezapomeň se za mnou stavit, kdyby sis ještě na něco vzpomněl, jo?“

Bak přikývl. Tvářil se vážně. Nešlo mu o jeho osobní pověst, ale o profesionálně odvedenou práci. Takže klobouk dolů.

Člověk by málem dostal chuť ho opatrně poplácat po rameni.

„Nesu ze Stevnsu jak dobrý, tak špatný zprávy,“ halekal Asad.

Carl si povzdechl. „Je mi jedno, jaký zvolíš pořadí, jen spusť.“

Asad se mu uvelebil na kraji stolu, takže Carlovi málem spadl do klína.

„Dobře, tak nejdřív tu špatnou.“ Jestli se u špatných zpráv normálně takhle usmívá, tak u dobrých si nejspíš roztrhne hubu.

„Ten, co to našil do Halea, to má taky za sebou,“ řekl a s napětím očekával Carlovu reakci. „Volala Lis, že vám to mám vyřídit. Taky jsem to sem napsal.“ Poklepal na arabský zápis, který by klidně mohl předpovídat, že na Lofotech bude pozítří sněžit.

Carl se nezmohl na slovo. To snad není možné, tohleto. No samozřejmě, že je ten člověk mrtvej, co čekal? Že bude jako rybička a hned se přizná, že se vydával za Halea, zabil Lynggaardovou a pak zabil i Halea? Blbost!

„Lis říkala, že je to balík z venkova, Carle. Několikrát prý seděl za nepřiměřenou rychlost. Co myslela tím balíkem?“

Carl unaveně mávl rukou.

„Dobře,“ ponořil se Asad do luštění hieroglyfů. Až nastane vhodná příležitost, navrhne mu, aby si psal poznámky dánsky.

„Bydlel ve Sksevinge na severním Sjaelandu,“ pokračoval. „Našli ho mrtvého v posteli, udusil se zvratkama a v krvi měl asi milion promile. Taky spolykal prášky.“

„No vida, a kdy se to stalo?“

„Chvíli po nehodě. Podle protokolu ta nepříjemnost s prášky a alkoholem souvisí s nehodou.“

„Jako že se kvůli té nehodě upil k smrti, nebo jak to myslíš?“

„Jo, kvůli postdramatickýmu stresu.“

„Posttraumatickýmu stresu, Asade.“ Carl zabubnoval prsty do stolu a zavřel oči. Možná se na silnici v době nehody vyskytovaly tři osoby, a pak by se s největší pravděpodobností jednalo o vraždu. A pokud došlo k vraždě, pak měl balík ze Skaevinge opravdu pádný důvod k tomu, aby se upil k smrti. Ale kam se poděl třetí účastník nehody, který vstoupil (respektive vstoupila, byla-li to žena) do Haleovy jízdní dráhy, pokud se tam ovšem vůbec někdo takový vyskytoval? Ten se pak taky uchlastal?

„Jakže se ten chlap jmenoval?“

„Dennis. Dennis Knudsen. Když umřel, bylo mu dvacet sedm let.“

„Máš jeho adresu? Existují nějací pozůstalí? Neměl rodinu?“

„Měl, bydlel u rodičů.“ Asad se usmál. „V Damašku taky bydlí dost sedmadvacetiletých ještě doma.“

Carl se zhrozil laviny blízkovýchodních vzpomínek a přerušil Asada pobídkou: „A teď tu dobrou zprávu, prosím tě.“

Asad se rozzářil, a jak Carl předpokládal, smál se od ucha k uchu a byl na sebe snad skutečně hrdý.

„Tady máte,“ prohlásil a podal Carlovi velký igelitový pytel, který mu až dosud ležel u nohou.

„No ne, copak to pro mě máš? Dvacet kilo sezamovýho semínka?“

Carl vstal a zašmátral v pytli. Nahmatal rukojeť a polilo ho horko. Po zádech mu běhal mráz, když za ni zatáhl.

Skutečně se nemýlil, vytáhl odřenou aktovku, kterou viděl na fotkách Jonase Hesse s velkým škrábancem na přední, ale i zadní straně.

„No to mě podrž, Asade!“ klesl pomalu zpátky do křesla. „Je v ní i diář?“ Když Asad přisvědčil, roztřásly se mu ruce. Jako by v rukou svíral svatý grál.

Nemohl od aktovky odtrhnout oči. Uklidni se, domlouval sám sobě, rozepnul přezku a otevřel ji. Bylo v ní všechno: diář v hnědé kožené vazbě, psací potřeby, mobilní telefon značky Siemens, nabíječka, rukou psané poznámky na linkovaném papíře, několik propisek a balíček papírových kapesníčků Kleenex. To byl svatý grál.

„Jak…?“ zmohl se jen na otázku a zvažoval, zda by aktovku napřed neměli blíž prozkoumat policejní technici.

Asada slyšel jakoby z velké dálky. „Byl jsem nejdřív za Helle Andersenovou, ale nebyla doma. Manžel jí zavolal, ten doma byl, bolely ho záda a vydával u toho divný zvuky. Když přišla, ukázal jsem jí fotku Daniela Halea, ale nikdy ho neviděla.“

Carl zíral na obsah tašky. Vydrž, měj trpělivost, napomínal se v duchu. Jistě se k aktovce brzy dostane.

„Byl tehdy Uffe doma, když neznámý muž doručil dopis? Nezapomněl ses jí na to zeptat?“ směroval Asada k vysněnému cíli.

Přitakal. „Ano, Uffe stál celou dobu vedle ní ve dveřích. Byl zvědavý, jako vždycky, když někdo zazvonil.“

„Nepodobal se Haleovi ani trochu?“

Asad významně nakrčil nos. „Moc ne, ale trochu jo. Chlapík s dopisem byl asi mladší, měl tmavší vlasy a působil víc mužně. Měl mužnější bradu a oči a celkově tak vypadal, ale dál nic konkrétního neříkala.“

„Proto ses zeptal na aktovku?“

Asadovi se po tváři rozlil šibalský úsměv. „Jo. Nevěděla, kam se poděla. Dobře si na ni pamatovala, ale nevzpomněla si, jestli si ji tehdy v pátek Merete přivezla domů. Ani nemohla, když už byla dávno doma, že jo?“

„K věci, Asade, kdes ji vyštrachal?“

„U kotle v prádelně.“

„V Magleby u starožitníků?“

Přikývl. „Paní Andersenová mi vyprávěla, že Merete po příchodu domů prováděla malý rituál, který důsledně opakovala, a paní Helle ho za ta léta odkoukala. Vždycky postupovala stejně. V prádelně skopla boty, vlastně se ještě předtím nejdřív podívala oknem dovnitř. Na Uffa jako. Svlékla se a šaty nechala každý den ležet vedle pračky. Ne že by byly špinavý, ale zkrátka je tam odložila a vzala si župan. A taky se s bráchou každý den dívali na stejný film na videu.“

„A co ta aktovka?“

„No, to vlastně hospodyně nevěděla. Nikdy si nevšimla, kam si ji Merete dává, ale domnívala se, že ji nechává buď v předsíni, nebo v prádelně.“

„Jak jsi ji mohl najít u kotle v prádelně, když ji nevyčmuchal celý tým výjezdovky? Nebyla vidět, nebo co? Jak je možný, že tam vůbec ještě byla? Mám dojem, že ti starožitníci jsou poměrně pořádní. Jak jsi na ni přišel?“

„Dovolili mi, abych se poohlídl po domě, a tak jsem si to celé prošel a zopakoval.“ Poklepal na aktovku prsty. „Zul jsem si boty a pověsil si kabát v prádelně na věšák. Věšení jsem jen předstíral, protože už tam žádný háček není. Ale pak jsem si představil, že měla třeba obě ruce plný, nějaký papíry v jedné a aktovku v druhé, takže mi došlo, že si nejdřív musela uvolnit ruce, než si ten kabát pověsila.“

„A kotel stál nejblíž?“

„Jo, přesně, Carle, hned vedle.“

„Proč si ale pak nevzala aktovku s sebou nahoru do obýváku nebo do pracovny?“

„Hned se k tomu dostanu, Carle, za minutku. Podíval jsem se na kotel, ale taška nikde. Ne že bych s tím nepočítal. Ale víte, čeho jsem si všiml?“

Carl trpělivě doufal, že se už snad konečně dočká odpovědi.

„Všiml jsem si, že mezi kotlem a stropem je asi metr volného místa.“

„Úžasný,“ ocenil znaveně Carl.

„Napadlo mě, že aktovku po tátovi, na který jí záleží, nepoloží na špinavěj kotel.“

„Nechápu.“

„Nepokládala ji, ale stavěla nahoru na kotel, jako když ji člověk staví na zem, místa je tam na to dost.“

„Jo, jasně, takže ji postavila a ona se převrátila a spadla dozadu za kotel?“

Asadův úsměv byl dostatečnou odpovědí. „Jen se podívejte, škrábanec na zadní straně je úplně čerstvý.“

Carl aktovku zavřel a otočil ji zadní stranou k sobě, ale šrám mu zas až tak nový nepřipadal.

„No musel jsem ji otřít, byla zaprášená, a proto je škrábanec teď tmavší. Ale když jsem ji našel, byl úplně čerstvý. Vážně, Carle.“

„Hergot, Asade, to snad nemyslíš vážně, žes ji otřel! To ses hrabal i vevnitř?“

Asad přikyvoval, avšak už méně horlivě než zpočátku.

„Asade!“ nadechl se Carl zhluboka, aby trochu ubral na tvrdosti, se kterou se chystal spustit. „Příště, až objevíš něco zásadního, dáš od toho pracky pryč, jasný?“

„Pracky pryč?“

„No ruce, proboha, ruce! Mohl bys tím zničit důležitý stopy, je ti to jasný?“

Přikývl. O horlivosti nemohla být v žádném případě řeč. „Ometl jsem ji jen rukávem a ruku jsem měl zastrčenou.“

„Dobře, tos udělal moc dobře. Takže ty se domníváš, že oba škrábance vznikly stejným způsobem?“ Ještě jednou aktovku otočil. Obě rýhy si byly velmi podobné. Aktovka se tedy patrně nepoškrábala při nehodě v roce 1986.

„Ano. Myslím, že za kotel nespadla poprvé. Byla tam úplně zapadlá, až vzadu za trubkama. Musel jsem ji tahat a páčit, než jsem ji dostal ven. Jako Merete, taky si to určitě zkusila.“

„Mě by ještě zajímalo, proč tam nespadla víckrát, proč jen dvakrát?“

„Určitě jí tam sklouzla víckrát, protože v prádelně se udělá pěkný průvan, když se otevřou dveře, jen asi nepropadla až dolů.“

„Jen bych se ještě rád vrátil k té otázce, proč si ji nevzala dovnitř do domu?“

„Chtěla mít doma klid. Nebrala si ani telefon.“ Carlovi div nevypadly oči z důlků. „To je přece pochopitelné, ne?“

Carl se podíval do aktovky. Merete Lynggaardová si brala aktovku domů, což je vesměs logické. Měla v ní diář a poznámky, které by možná mohla potřebovat, ale jistě si brala domů i spoustu dalších dokumentů k prostudování, takže o práci nouzi neměla. Doma měla pevnou linku, na kterou jí mohli volat jen vyvolení. Mobil používala pro širší okruh lidí, číslo měla uvedené na vizitce.

„Myslíš, že mobil nebyl ve zbytku domu slyšet, když ho nechala v prádelně?“

„No way.“

Carl netušil, že Asad umí anglicky.

„Á, tak tady se schováváte?“ ozval se jim za zády vysoký hlas.

Nikdo z nich nezaslechl Lis přicházet.

„Mám pro vás pár dalších případů. Poslali je z jihovýchodního Jutska.“ Lis kolem sebe šířila vůni jako Asadovy vonné tyčinky, jen s příjemnějším účinkem. „Moc se omlouvají za zpoždění kvůli nemoci.“

Podala natěšenému Asadovi složky a na Carla se podívala tak, že by žádný muž neodolal.

Nemohl od Lisiných vlhkých rtů odtrhnout oči a marně se snažil vzpomenout si, kdy se naposledy intimně sblížil s opačným pohlavím; vybavil si rozvedenou paní v jejím dvoupokojovém bytě laděném do růžová. V míse s vodou plavala levandule a rozsvícené svíčky, přes noční lampičku visel kus krvavě červené tkaniny, ale na její obličej si ne a ne vzpomenout.

„Carle, cos napovídal Bakovi?“ zeptala se Lis.

Vymanil se z erotických vzpomínek a pohlédl do světle modrých očí, které pomalu temněly.

„Bakovi? Stěžuje si na mě?“

„Ne, šel domů. Ale lidi říkali, že byl nějaký pobledlý, když se vrátil od šéfa.“

Zasunul nabíječku mobilního telefonu Merete Lynggaardové do sítě a doufal, že baterie ještě není zničená. Asadovy nenechavé prsty prohrabaly rukáv nerukáv v tašce všechno, takže technickou analýzu museli vzdát. Škoda už byla napáchaná a nedalo se nic dělat.

V poznámkovém bloku byly popsané jen první tři strany, zbytek byl prázdný. Zápisy se týkaly především nařízení o výpomoci v domácnostech a časového harmonogramu na komunální úrovni. Zrcadlily se v nich zklamané naděje, tak typické pro situaci, kterou Merete Lynggaardová opustila.

Sáhl do postranní kapsy za zteřelou gumu a vytáhl odtud tři čtyři kousky zmuchlaného papíru. První útržek byl účet za bundu od Jack & Jones z třetího dubna 2001, zbytek byly do harmoniky složené papíry o velikosti A4, které se najdou v každé dětské školní aktovce. Byly popsané obyčejnou tužkou, chybělo na nich datum a byly velmi těžko čitelné.

Přitáhl si blíž stolní lampičku a trochu listy uhladil. Na prvním z nich stálo jen deset slov.

Nemohli bychom si promluvit po mém příspěvku k daňové reformě?

Podepsáno iniciálami TB, což skýtalo více možností, ale jestlipak se nejedná o nám dobře známého Taga Baggesena? Ten nápad se mu velmi zamlouval.

Carl se spokojeně usmál. Trefa, Tage Baggesen přece tolik toužil po tom, aby si mohl s Merete promluvit. A pořád se mu to nějak nedařilo.

Carl narovnal další papír, rychle ho přelétl očima a zmocnil se ho zcela odlišný pocit. Baggesen změnil tón, zřejmě se dostal do úzkých:

Merete, nevím, co se stane, jestli to zveřejníš. Prosím Tě, nedělej to. TB.

Carl sáhl po posledním papíru. Byl téměř nečitelný, jako by ho někdo opakovaně vytahoval z tašky a zase ho do ní ukládal. Obracel ho v rukou a soustředěně luštil slovo od slova.

Myslel jsem, že si rozumíme, Merete. Hluboce jsi mě ranila. Ještě jednou Tě zapřísahám: Nech si to pro sebe. Nebudu se k tomu znát.

Sdělení zůstalo bez podpisu, ale rukopis se shodoval s předchozími vzkazy.

Sáhl po telefonu a vytočil číslo Kurta Hansena.

Ozvala se sekretářka kanceláře Pravice. Byla vstřícná, ale s politováním musela oznámit, že pan Kurt Hansen je právě zaneprázdněný. Nabídla Carlovi, aby počkal na lince. Pan Hansen by podle všeho měl jednání během pár minut ukončit.

Carl setrval se sluchátkem u ucha a prohlížel si ručně psané vzkazy. Ležely v aktovce od března 2002 nebo pravděpodobně ještě o rok déle. Možná se jednalo o maličkost, ale možná taky ne. Možná si je Merete Lynggaardová schovala právě proto, že by se jí někdy mohly hodit, a pak na ně prostě jen zapomněla.

Po několika minutách tlachání, které slabě doléhalo do sluchátka, uslyšel cvaknutí a nezaměnitelný hlas Kurta Hansena.

„Co bys potřeboval, Carle?“ zeptal se poslanec bez okolků.

„Jak zjistím, kdy přednesl Tage Baggesen svůj návrh reformy daňového systému?“

„K čemu ti to sakra bude?“ podivil se pobaveně. „Nedovedu si představit nic nudnějšího než názory Radikálního středu na daně.“

„Jde mi o přesný časový údaj.“

„Tak to bude menší oříšek, protože Tage Baggesen neustále něco navrhuje, každou druhou vteřinu přijde s úpravou znění zákona.“ Vyprskl smíchy. „Ne, vážně, Tage Baggesen je mluvčím Radikálního středu pro dopravu už pět let. Nevím, proč se vzdal místa mluvčího za daňový sektor, ale počkej chvilku.“ Přidržel sluchátko a Carl zaslechl jen nesrozumitelné mumlání v místnosti.

„Myslíme si, že odešel na začátku roku 2001, za bývalé vlády. Odešel z místa, které bylo na ty jeho vylomeniny jako dělané. Muselo to být někdy v březnu nebo dubnu 2001.“

Carl u telefonu spokojeně přikyvoval. „Výborně, Kurte. To souhlasí, taky si to myslím. Díky, kámo. Nemohli byste mě na Baggesena rovnou přepojit? Dík.“

Ozval se oznamovací tón a po chvilce se mu ohlásila sekretářka. Sdělila mu, že Tage Baggesen je na studijní cestě v Maďarsku a odtud pojede do Švýcarska a Německa, aby se seznámil s místní tramvajovou sítí. Vrátí se v pondělí.

Studijní cesta? Tramvajová síť? To si z něj snad dělají legraci. Podle Carla se zkrátka a dobře vypařil na dovolenou.

„Potřebuju se s ním nutně spojit. Budete tak laskavá a dáte mi číslo jeho mobilního telefonu?“

„Obávám se, že to nemohu.“

„Poslyšte, nemáte na drátě sedláka z Fynu. Když to bude nutný, tak si to číslo seženu do čtyř minut, ale pan Baggesen asi nebude moc nadšený, až se dozví, že jsem se kvůli vám musel obtěžovat.“

Spojení pravda nebylo nejlepší, ale nedostatek nadšení v hlase Taga Baggesena se nedal přeslechnout.

„Našel jsem pár starých vzkazů, ke kterým byste mi možná mohl něco říct,“ začal se Carl vemlouvat. Baggesenovy reakce měl ještě v živé paměti. „Nejde o nic vážného, chtěl bych vás o to požádat jen pro pořádek.“

„O co jde?“ Baggesen podrážděným hlasem signalizoval odstup od předešlého rozhovoru před třemi dny.

Carl mu přečetl sdělení jedno po druhém a u posledního jako by Baggesen přestal na druhém konci dýchat.

„Haló, jste tam?“ ujišťoval se Carl.

Vtom Baggesen zavěsil.

Jen aby se teď nešel utopit, pomyslel si Carl a snažil se vzpomenout, která řeka protéká Budapeští. Sundal z nástěnky seznam podezřelých a k bodu tři, kolegové z parlamentu, připsal iniciály TB.

Sotva položil sluchátko, telefon na stole znovu zazvonil.

„Dobrý den, tady Beate Lunderskovová,“ představila se volající. Carl netušil, o koho se jedná.

„Prozkoumali jsme harddisk Merete Lynggaardové a bohužel vám musím sdělit, že na něm nejsou uložena žádná data. Byl vymazaný.“

Pomalu se mu rozsvítilo. Mluví s jednou z dívek ze sekretariátu Demokratické strany.

„Myslel jsem, že jste si ten harddisk nechali, abyste data uchovali,“ podivil se.

„To ano, ale sekretářku Sos Norupovou o tom očividně nikdo neinformoval.“

„Co tím myslíte?“

„No, že je smazala. Dokonce to na disk i pečlivě napsala. Naformátováno 20. 5. 2002, Sos Norupová, jak čtu tady na zadní straně, právě ho držím v ruce.“

„To je skoro tři týdny po zmizení Merete Lynggaardové.“

„Ano, to asi ano.“

Zatracený Borge Bak a jeho povedení kumpáni. Oni snad vážně neudělali ani jedinou věc tak, jak měli.

„Snad by nám řekla něco víc odbornější analýza. Specialisti by mohli nějaká data zachránit.“

„Víte, obávám se, že už se o to pokusili. Omluvte mě na okamžik, prosím.“ Ke Carlovi dolehlo vzdálené šustění, jak patrně prohledávala psací stůl, a ohlásila se zpět spokojeným hlasem. „Ano, našla jsem ten lístek, u Down Under v ulici Store Kongensgade se v dubnu 2002 pokusili data obnovit. V přiložené podrobnější zprávě vysvětlují, proč se jim to nepodařilo. Mám vám ji přečíst?“

„To nebude nutné,“ odmítl Carl. „Sos Norupová evidentně věděla, jak disk dokonale vymazat.“

„Nepochybně,“ dodala sekretářka. „Pracovala velmi důkladně.“

Poděkoval, rozloučil se a zavěsil.

Chvíli zůstal sedět s pohledem upřeným na telefon, pak si zapálil, přitáhl si opotřebovaný diář Merete Lynggaardové a s téměř posvátným pocitem ho otevřel. Cítil se tak vždycky, když se mu naskytla možnost nahlédnout do života oběti těsně před smrtí.

Písmo bylo stejně jako v případě poznámek těžko čitelné a zrcadlilo pisatelčin spěch. Psala lehce, hůlkovým písmem. Nedotahovala N a G a neoddělovala slova. Nejprve nalistoval schůzku ve středu 20. února 2002 se zástupci výzkumu placenty. O něco níže na téže straně stálo Bankerat 18.30, nic víc.

V dalších dnech aby volnou řádku pohledal. Nabitý diář, klobouk dolů, ale žádné poznámky týkající se osobního života.

Když se blížil k poslednímu pracovnímu dni slečny Lynggaardové, začal ho jímat děs. Nenajde nic, čeho by se mohl chytit. Obrátil poslední list. Pátek 1. 3. 2002, dvě schůze výboru a schůze klubu, víc nic. Všechno ostatní odnesl čas.

Vztekle diář odstrčil a zadíval se do prázdné aktovky. Opravdu ležela pět let zapadlá za kotlem pro nic za nic? Znovu si vzal diář a ještě jednou ho celý prošel. Ani Merete Lynggaardová nevyužívala ostatní stránky v diáři, jen plánovací kalendář a telefonní seznam na konci.

Telefonní čísla pročítal od začátku; mohl sice rovnou nalistovat písmeno D nebo H, ale chtěl si prozatím ušetřit zklamání. Pod písmeny A, B a C znal devadesát procent jmen, i když se s jeho telefoníčkem, kterému vévodili Jesper, Vigga a lidé z Ronneholtparku, neshodovala. Nebylo těžké si domyslet, že Merete mnoho přátel neměla. Vlastně neměla ani jediného. Moc hezká ženská s postiženým bratrem, obrovskou spoustou práce, a to bylo asi tak všechno. Dobral se písmene D a byl si skoro jistý, že číslo Daniela Halea tam nebude. Merete Lynggaardová si nezaznamenávala kontakty pod křestními jmény jako Vigga, každý jsme v tomto ohledu jiný. Kdo by si taky mohl švédského premiéra uložit pod G jako Górana? Kromě Viggy pochopitelně.

A vtom se to stalo. Jakmile otočil list na H, rozbřesklo se mu a celý případ nabral nový směr. Původně si mysleli, že šlo o nešťastnou náhodu či o sebevraždu, ale nic se nepotvrdilo. Existovaly důkazy naznačující, že nešlo jen tak o nějakou náhodu, ale tahle stránka diáře to potvrdila. Celý kalendář byl popsaný rychle naškrábanými poznámkami. Písmeny a čísly, která by i jeho nevlastní syn napsal úhledněji, ale to samo o sobě nic neznamená. Na Meretino písmo nebyl nijak krásný pohled, vůbec neodpovídalo představě pořádkumilovnosti nastupující hvězdy Demokratické strany. Ale nikde nevzala zpátky, co napsala. Nic neopravovala ani neškrtala. Jakmile si něco poznamenala, věděla, co dělá, měla to promyšlené a nechybovala v tom. Až na jediný záznam pod písmenem H v telefonním seznamu. Tady něco nehraje. Nemohl vědět, zda se jedná o jméno Daniela Halea, ale někde hluboko uvnitř své policajtské duše si byl jistý, že trefil do černého. Celý záznam důsledně přeškrtala propiskou; pod silným nánosem barvy se zřejmě skrývalo jméno a telefonní číslo Daniela Halea. Byl o tom skálopevně přesvědčen.

Carl se usmál. Tak přece jen dojde na kluky z laborky. Jen aby svou práci odvedli pořádně a dostatečně rychle.

„Asade,“ zavolal. „Pojď sem, prosím tě.“

V chodbě to zalomozilo a Asad se objevil ve dveřích s kbelíkem a v zelených rukavicích.

„Mám pro tebe úkol. Ať se technici pokusí rozluštit číslo pod tímhle,“ ukázal na zaškrtané místo. „Lis ti řekne, jak máš postupovat. A popros je, ať sebou hodí.“

Opatrně zaklepal na dveře Jesperova pokoje, ale nikdo mu samozřejmě neodpověděl. Jako obyčejně není doma, pomyslel si, neboť si vzpomněl na sto dvanáct decibelů, které jinak bombardují dveře zevnitř. Ovšem tentokrát se zmýlil, jak se ukázalo, když dveře otevřel.

Dívka, které Jesper osahával pod blůzičkou ňadra, zaječela, až všem ztuhla krev v žilách, a Jesper na něj vrhl rozlícený pohled.

„Promiňte,“ zakoktal rozpačitě Carl. Jesper vysvobodil ruce z ošemetné situace a dívka zčervenala jako pozadí plakátu s Che Guevarou, který visel nad nimi. Carl ji znal. Bylo jí sotva čtrnáct, ale vypadala na dvacet a bydlela v ulici Cedervang. Její máma jistě dřív budila stejný dojem, ale s přibývajícími léty dospěla k hořkému poznání, že vypadat starší, než člověk ve skutečnosti je, nemusí být vždycky výhodou.

„Ty vole, Carle, co tu děláš?“ zaječel Jesper a vyskočil z rozkládací pohovky.

Carl se ještě jednou omluvil a upozornil, že klepal. Ve vzduchu visel generační střet.

„Jen pokračujte, kde jste… skončili. Chtěl jsem se tě, Jespere, na něco zeptat. Nevíš, kde máš ty plastové figurky z playmobilu?“

Nevlastní syn by po něm nejradši hodil granát. Carl musel uznat, že se nezeptal zrovna v nejpříhodnější chvíli.

Omluvně se obrátil k děvčeti. „Možná to zní trochu divně, ale potřebuju ty figurky k vyšetřování.“ Obrátil se zpět k Jesperovi, ale ten jen dál dštil síru a vraždil pohledem. „Jespere, nemáš je někde? Zaplatím ti za ně.“

„Jdi už sakra. Morten ti možná nějaký prodá, ale připrav si prkenici.“

Carl se zamračil. Co s tím má co dělat prkenice?

Na Mortena Hollanda klepal naposledy tak před půl druhým rokem. I když se podnájemník v domě choval, jako by byl členem rodiny, a zdržoval se v přízemí, všichni považovali sklepní prostor za jeho soukromou zónu a život v ní za nedotknutelný. Bez ohledu na ostatní platil potřebnou část nájmu a Carl se netoužil dozvědět cokoliv, co by mohlo ohrozit jeho postavení v domě. Proto se mu radši vyhýbal.

Zatím se ukázalo, že se strachoval zbytečně, protože u Mortena to vypadalo až neobyčejně spořádaně, a odhlédneme-li od metrových plakátů se svalovci mužského, ale i ženského pohlaví, pak by se mohlo jednat o bydliště kteréhokoliv dospělého na Prins Valdemars Allé.

V odpověď na dotaz po Jesperově playmobilu ho Morten odtáhl k sauně, kterou byly vybaveny všechny domy v Ronneholtparku a která z devětadevadesáti procent sloužila jako komora na nejrůznější harampádí nebo byla zcela odstraněna.

„Prosím, jen se račte rozhlédnout,“ zahlaholil Morten a pyšně otevřel dveře sauny. Byla od podlahy ke stropu plná poliček s krabičkami, kterých se před pár lety nemohli lidé na blešácích zbavit. Figurky z kindervajíček, postavy z Hvězdných válek, želvy Ninja a playmobil. Polovina plastů z celého domu se na Carla smála v sauně.

„Jen se podívej, tady jsou dvě figurky z originální série vyrobené v roce 1974 pro norimberský veletrh hraček,“ vysvětloval Morten a zdvihl z poličky dva panáčky v helmě.

„Úplně dochované číslo 3219 s motykou a 3220 s dopraváckou plácačkou,“ pokračoval dál. „No není to šílený?“

To teda je, přikývl Carl, uhodil hřebík na hlavičku.

„Chybí mi jen 3218, abych měl set s řemeslníky kompletní. Jesper mi vypomohl modelem 3201 a 3203, koukni, nejsou úžasný? Jako by je ani nevybalil.“

Carl se zamračil. Vždyť kolik je v tom utopených peněz, a to všecko pro nic a na nic, nebo jak se to říká. „Prodal mi je za pár šupů, to od něj bylo velmi hezké.“

Carl nemohl od polic odtrhnout oči. Podle něj by si Morten s Jesperem zasloužili vyslechnout kázání o tom, jaké to bylo dostat dvě koruny za hodinu rozvážení hnoje, když kus masa v chlebu stál korunu osmdesát.

„Nemohl bych si jich pár na zítřek půjčit? Třeba tyhle,“ ukázal na rodinku se psem a veškerým příslušenstvím.

Morten se zatvářil, jako by polykal hřebíky. „Blázníš, Carle? To je model 3965 z roku 2000, mám ho celý i s domem a balkonem.“ Ukázal na horní polici.

Měl pravdu, skutečně tam stál dům v celé své plastové kráse.

„Nemáš teda nějaký jiný, který bych si mohl půjčit? Jen do zítřka do večera?“

V Mortenově obličeji se zrcadlil podivný vnitřní boj.

Zatvářil se, jako kdyby se ho Carl zeptal, jestli ho může vší silou kopnout do rozkroku.

29) 2007

V pátek měli s Asadem oba napilno. Asad musel dopoledne na cizineckou policii, jak vláda překřtila svůj vyřazovací mechanismus, aby trochu vylepšila a uhladila skutečnost. Carl měl nejrůznější pochůzky.

Večer předtím, v době, kdy Morten odešel pracovat do videopůjčovny, mu z pokladnice štípl playmobilovou rodinku. Ležela vedle něj na sedadle a posměšně civěla na cestu vinoucí se pustinou severního Sjaellandu.

Dům ve Skaevinge, kde se účastník nehody Dennis Knudsen udusil vlastními zvratky, nebyl podobně jako ostatní domy v ulici žádný oslnivý krasavec, ale coby dílo všeuměla působil harmonicky. Oprýskaná veranda, podomácku vyrobený beton a eternitová střešní krytina ladily volbou materiálu a jeho trvanlivostí s vysloužilými matnými skly v oknech.

Carl čekal, že mu přijde otevřít prostý zemědělský nebo stavební dělník nebo jejich ženské vydání, ale místo toho ho přivítala žena, které bylo už dost přes třicet a která vyhlížela tak neurčitě a zvláštně, že si bez dalšího nevěděl rady, zda ji zařadit na post ředitelky nějakého podniku nebo reprezentantky eskortního servisu lepšího hotelu.

Jen ať jde dál, ne, rodiče už jsou bohužel po smrti.

Představila se jako Camilla a zavedla ho do obývacího pokoje s tradičním porcelánem na stěnách, typickými trojúhelníkovými poličkami na drobnosti z padesátých let a tkanými koberečky.

„Kolik bylo rodičům, když zemřeli?“ zeptal se a snažil se nevnímat ošklivost domu.

Pochopila, kam míří. Všechno v domě zrcadlilo život jiné generace.

„Máma podědila dům po své matce, jsou to většinou ještě její věci.“ U ní doma to jistě takhle nevypadá, pomyslel si Carl. „Všechno jsem to tu zdědila a právě jsem se rozvedla, takže mě čeká rekonstrukce, jestli seženu nějaké řemeslníky. Máte štěstí, že jste mě tu zastihl.“

Z nejlepšího kusu nábytku, komody z ořechové dýhy, sebral rodinnou fotografii s Camillou, Dennisem a rodiči. Musela být stará aspoň deset let. Pod blahopřáním ke stříbrné svatbě s nápisem Blahopřejeme ke společným 23 letům Grete a Henningovi zářili rodiče štěstím. Camilla na sobě měla upnuté džíny, které příliš místa pro fantazii neskýtaly, a Dennis černou koženou bundu a baseballovou čepici s nápisem Castrol Oil. Takže ve Skaevinge při slavnostní příležitosti vyvěsili státní vlajku, lidé se usmívali a užívali si radostných dní.

Na krbové římse stály další fotografie. Ptal se na jednotlivé osoby a z odpovědí vytušil, že rodina neoplývala širokým okruhem přátel.

„Dennis zbožňoval všechno, co rychle jezdilo,“ řekla Camilla a zavedla ho do Dennisova bývalého pokoje.

Pár lávových lamp a masivní reproduktory Carla nepřekvapily, ale zbytek pokoje působil ve srovnání s ostatním zařízením domu dost nesourodě. Kusy nábytku ze světlého dřeva spolu ladily, šatník byl nový a plný pečlivě pověšeného oblečení na ramínkách. Stěny zdobila záplava pěkně zarámovaných diplomů a nad nimi pod stropem, na březových poličkách, stály všechny poháry, které Dennis kdy vyhrál. Carl se je letmo pokusil spočítat. Bylo jich snad sto, možná i víc, opravdu ohromující pohled.

„No ano,“ řekla Camilla. „Dennis vyhrál, co mohl. Plochou dráhu na motorkách, závody sériově vyráběných vozů, závody na traktorech s vlekem, rallye a všechny druhy motoristických soutěží. Byl přirozený talent, šikovný na všechno, o co se zajímal, dokonce i psaní a počítání a spousty dalších věcí. Je to taková škoda, že zemřel.“ Zadívala se jinam. „Když umřel, vyprchal z rodičů život. Choval se k nim hezky a byl to bezva mladší brácha.“

Carl se pokusil o chápavý pohled, ale ve skutečnosti mu nic nedávalo smysl. Opravdu se tu baví o stejném Dennisi Knudsenovi, o kterém vyprávěla Lis Asadovi?

„Jsem moc ráda, že jste případ znovu otevřeli,“ řekla, „jen bych si přála, abyste s tím přišli dřív, dokud byli rodiče ještě naživu.“

Podíval se na ni a pokusil se pochopit, co mu tím chtěla sdělit. „Jaký případ máte na mysli? Myslela jste autonehodu?“

Přisvědčila. „Ano, nehodu a Dennisovu smrt krátce poté. Dennis se dokázal zhulákat, ale drogy nikdy nebral, říkali jsme to tehdy i policii. Je to naprostý nesmysl. Pracoval s mladistvými a právě před drogami je varoval, ale to policii nezajímalo. Jen se podívali na jeho trestní rejstřík a kolik dostal pokut za rychlou jízdu. Proto ho už předem odsoudili, když v jeho sportovní tašce našli tu odpornou extázi.“ Oči se jí zúžily vztekem. „Ale to nemohla být pravda, protože Dennis se něčeho takového nikdy ani nedotkl. Nemohl by při řízení dostatečně rychle reagovat. On to svinstvo nenáviděl.“

„Třeba ho zlákala představa rychle vydělaných peněz a chtěl to prodávat dál. Nebo to jen vyzkoušet. Kdybyste věděla, co všechno se u policie nedozvíme!“

Na to jí ztuhly rysy kolem úst. „Někdo ho tím nadopoval a já vím kdo. Říkala jsem to už tehdy.“

Carl si vytáhl poznámkový bloček. „Můžete spustit.“ Zavětřil v něm lovecký pes, který zachytil nečekanou stopu. Byl napjatý a připraven vyrazit. „Kdo to podle vás byl?“

Přešla k protější stěně, pokryté jistě ještě původní tapetou z doby stavby domu na začátku šedesátých let, a sundala z háčku fotografii. Podobný snímek udělal i Carlův otec, když Carl vyhrál pohár v plavání v Bronderslevu. Dílo hrdého otce, dokumentující synův úspěch a um. Odhadoval, že Dennisovi je na snímku nanejvýš deset dvanáct let. V multikárovém overalu mu to moc slušelo a dmul se pýchou nad malým stříbrným štítem v ruce.

„Tenhle,“ pronesla Camilla a ukázala na světlovlasého chlapce, který stál za Dennisem a držel ho kolem ramen. „Říkali mu Atomos, nevím proč. Potkali se na krosové dráze. Dennis tu kreaturu zbožňoval.“

„Ti dva se tedy stýkali od dětství?“

„Nejsem si jistá, mám pocit, že se rozešli, když bylo Dennisovi tak šestnáct nebo sedmnáct, ale v posledních letech se začali zase vídat. Vím to, protože maminka kvůli tomu pořád naříkala.“

„A proč si myslíte, že by tenhle Atomos mohl být do smrti vašeho bratra nějak zapletený?“

Zadívala se zasmušile na fotografii. „Byl zlý a do hloubi duše zkažený.“

„To jsou silná slova. Co tím myslíte?“

„Neměl to v hlavě v pořádku. Dennis tvrdil, že je to nesmysl, ale bylo to tak.“

„Tak proč se s ním váš bratr vůbec kamarádil?“

„Protože Atomos ho vždycky podporoval v tom, aby jezdil. Taky byl o pár let starší a Dennis k němu vzhlížel.“

„Váš bratr se zadusil zvratky. Snědl pět extází a v krvi měl čtyři celé jedna promile alkoholu. Nevím, kolik vážil, ale v každém případě šel tvrdě na věc. Nevíte, jestli měl k pití důvod? Nezačal s tím třeba právě? Nebyl po té nehodě nějak zvlášť deprimovaný?“

Zesmutněla. „Ano, rodiče tvrdili, že ho nehoda silně ovlivnila. Dennis řídil fantasticky. Byla to vůbec první nehoda, kterou měl, a zemřel při ní člověk.“

„Pokud vím, tak Dennis seděl dvakrát ve vězení za nebezpečnou jízdu, takže zas až tak úžasný řidič asi nebyl.“

„Pcha!“ pohrdavě si ho změřila. „Nikdo neřídil zodpovědněji. Když závodil na dálnici, vždycky věděl, kolik místa mu ještě v jeho pruhu zbývá. Určitě by nikdy nikoho neohrozil.“

Kolik společenských vyvrhelů by se nikdy nevylíhlo, kdyby jejich rodiny včas zasáhly? Kolik blbců by nikdy neprolilo krev? Slyšel to snad už tisíckrát - bratr, syn, manžel, všichni byli nevinní.

„Máte o bratrovi hodně vysoké mínění, nejste v tom až příliš naivní?“

Chytla ho za zápěstí a přitáhla se tak blízko, že ho vlasy nad čelem pošimrala pod nosem.

„Jestli hodláte do vyšetřování vložit stejnou sílu, jakou vládnete od pasu dolů, tak byste měl radši jít,“ procedila mezi zuby.

Protestovala s překvapivou silou a nebála se provokovat. Takže asi přece jen nebude z vyššího managementu, pomyslel si a odtáhl se.

„Brácha byl v pohodě, chápete?“ dodala. „A jestli chcete pokračovat v tom, v čem se babráte, tak vám radím, abyste si to zapamatoval.“ Jakoby náhodou se ho letmo dotkla v rozkroku a odtáhla se. Prošla šokující proměnou. Opět se chovala příjemně, důvěryhodně a otevřeně. Na co jsem se to, já vůl, dal, zabědoval v duchu Carl.

Zamračil se a přistoupil k ní těsněji. „Jestli se mě ještě jednou dotknete na choulostivém místě, tak vám propíchnu ty vaše silikonový kozy a budu tvrdit, že jste při zadržení kladla odpor a vyhrožovala mi, že mě přetáhnete jedním z těch škaredých bratrových pohárů. Až vám nasadím želízka, budete mít dost času na to, abyste si pořádně prohlídla obílenou zeď záchytky v Hillerodu, než za vámi přijde doktor, a budete se modlit, aby se to nikdy nestalo. Takže můžeme pokračovat, nebo byste k mým ušlechtilým tělesným součástem chtěla ještě něco dodat?“

Byla drsná, ani se neusmála. „Jen říkám, že bratr byl v pohodě, věřte si tomu nebo ne.“

Carl to vzdal. S tou ženskou jen tak něco nehne.

„No dobře,“ uzavřel. „Jak najdu toho Atomose?“ zeptal se a o krok před chameleónem ustoupil. „Opravdu si na nic víc v souvislosti s ním nevzpomenete?“

„Víte, byl o pět let mladší než já a nic mě tehdy nemohlo zajímat míň než o pět let mladší kluk.“

Ušklíbl se. Jak se nám ty zájmy postupem let mění, že?

„Nějaká zvláštní znamení? Jizvy, vlasy, zuby? Znal ho tady někdo?“

„Pochybuju. Byl z dětského domova v Tisvildeleje.“

Krátce se zarazila, zadívala se do rohu a pak spustila. „Myslím, že žil v Godhavnu, tak se to tam jmenovalo.“ Vzala rámeček a podala mu ho. „Když mi slíbíte, že mi ho vrátíte, tak jim tu fotku zkuste ukázat, třeba vám na vaše otázky odpoví.“

Sjel ke krajnici a před křižovatkou zastavil. Rozmýšlel se, zda má jet na sever do Tisvildeleje a poptat se mezi lidmi v dětském domově, jestli si někdo nevzpomíná na kluka, kterému se před dvaceti lety říkalo Atomos. Nebo by mohl jet na jih do Egely a zahrát si s Ufem na minulost. Anebo co kdyby zajel s károu ke kraji a nechal továrnu na myšlenky řídit autopilota a pár hodin si pospal? Poslední možnost se mu zdála obzvlášť lákavá.

Na druhou stranu, jestli včas nevrátí playmobilové panáčky zpátky na jejich místa do Mortenových poliček, riskuje, že ztratí podnájemníka, a tím i podstatnou část svého příjmu.

Proto povolil ruční brzdu a odbočil doleva na jih.

V Egely právě obědvali a vůně rajské omáčky s tymiánem se linula široko daleko. Zaparkoval auto a vyhledal přednostu. Seděl sám na terase za kanceláří u dlouhého stolu z teako-vého dřeva. Jako minule se tvářil jako nevinnost sama. Na hlavě měl slaměný klobouk, za límcem zastrčený ubrousek a opatrně ukrajoval z lasagní krčících se na kraji talíře. Nepatřil mezi ty, kdo si užívají světských radostí, na rozdíl od jeho administrativních pracovníků a několika zdravotních sester, sedících o pár metrů dál nad plnými talíři v družném rozhovoru.

Když se vynořil zpoza rohu, sestry si ho hned všimly a okamžitě zmlkly. Bylo jasně slyšet jarní štěbetání ptáčků, pilně pracujících na stavbě hnízd v křoviskách, a cinkání talířů v jídelně.

„Dobrý den, nechte si chutnat,“ zahájil rozhovor Carl a bez vyzvání si přisedl k přednostovi. „Přišel jsem se zeptat, jestli víte o tom, že Uffe Lynggaard údajně ve hře znovu prožíval nehodu, která ho poznamenala. Karen Mortensenová, sociální pracovnice ze Stevnsu, si toho všimla krátce před smrtí slečny Lynggaardové. Nevíte o tom něco?“

Přednosta pomalu přikývl a polkl další sousto. Carl se zahleděl do talíře. Nepřemožitelný král Egely musí evidentně spořádat vše do posledního sousta, než se sníží k tomu, aby se věnoval svému poddanému.

„Stojí to v Uffově spise?“ nenechal se Carl odbýt.

Přednosta opět přikývl a dál rozvážně rozmělňoval potravu.

„Nezopakoval to od té doby?“

Pokrčil rameny.

„Tak zopakoval, nebo ne?“

Zavrtěl hlavou.

„Rád bych byl dnes s Uffem o samotě. Stačí mi deset patnáct minut. Bylo by to možné?“

Žádná odpověď.

Carl tedy vyčkal, až přednosta dojedl, osušil si koutky úst látkovým ubrouskem a přejel zuby jazykem. Usrkl doušek vody s ledem a zadíval se na nebe.

„Ne, s Uffem sám být nemůžete,“ zněla odpověď.

„A smím se zeptat proč?“

Pohrdavě se na něho podíval. „Nezdá se vám, že se vaše profese od té naší poněkud liší?“ Nečekal na odpověď a pokračoval: „Nemůžeme riskovat, že byste narušil vývoj Uffa Lynggaarda, je mi líto.“

„On prochází nějakým vývojem? To jsem nevěděl.“

Carl zaznamenal stín, který padl na stůl, a otočil se k vrchní sestře, jež mu přátelsky pokynula a rychle v něm vzbudila dojem lepší spolupráce, než jaké byl schopen přednosta.

Sebevědomě se obrátila ke svému nadřízenému. „Zařídím to, stejně se s Uffem chystáme na malou procházku, tak můžu pana Morcka doprovodit.“

S Uffem Lynggaardem se procházel poprvé a musel uznat, že byl skutečně vysoký. Klátil dlouhými končetinami a jeho držení těla napovídalo, že se nad stolem musí hrbit.

Vrchní sestra ho vzala za ruku, ale Uffe tomu nevěnoval, jak Carl předpokládal, žádnou pozornost. Když došli ke křovinám u fjordu, pustil se jí a sedl si do trávy.

„Rád pozoruje kormorány, viď, Uffe?“ vysvětlila vrchní sestra a mávla rukou směrem k ptačímu hejnu, které se usadilo v korunách polomrtvých a pokálených stromů.

„Mám tu s sebou něco, co bych Uffovi rád ukázal,“ řekl Carl.

Nevraživě se zadívala na čtyři playmobilové figurky s příslušným automobilem, které vytáhl z igelitové tašky. Byla sice bystrá, jak si všiml už při první návštěvě, ale možná ne tak poddajná, jak doufal.

Sáhla si na zdravotnický odznak, snad aby svým slovům dodala vážnosti. „Vím, co zahlédla Karen Mortensenová, a nemyslím si, že byste to měl opakovat!“

„Pročpak?“

„Chcete mu znovu předvést nehodu, že je to tak? Doufáte, že se v něm něco pohne?“

„Ano.“

Přikývla. „Myslela jsem si to, ale upřímně, vážně nevím, jestli byste to měl zkoušet.“ Tvářila se, jako by už chtěla vstát, ale přesto zaváhala.

Carl položil Uffovi ruku na rameno a opatrně se k němu spustil do dřepu. Uffe se blaženě koupal v odrazu světla od mořské hladiny a Carl mu rozuměl. Kdo by se rád nerozplynul v tom krásném březnovém dni, v nebi jasnějším a modřejším než kdy jindy.

Postavil playmobilové auto do trávy před Uffa a jednu po druhé do něj usadil figurky. Tatínka s maminkou na přední sedadla, dceru se synem na zadní.

Zdravotní sestra sledovala každý jeho pohyb. Možná bude muset přijít ještě jednou a experiment zopakovat. Tentokrát by ji chtěl alespoň přesvědčit o tom, že nemá v úmyslu zneužít její důvěry. Že v ní vidí spojence.

„Vrrrrrr,“ zabručel opatrně a pohyboval autem tam a zpět Uffovi před očima, k velké nelibosti několika čmeláků tančících mezi květy.

Carl se na Uffa usmál a zahladil za autíčkem stopy v trávě, což Uffa zaujalo ze všeho nejvíc. Zválená tráva, kterou Carl opět načechral.

„Vyjedeme si s Merete a tátou a mámou, Uffe. No ne, podívej, jsme tu všichni, podívej, jedeme lesem! Koukni, jak je to pěkný.“

Carl pohlédl na bíle oděnou sestru. Byla napjatá a kolem úst se jí sbíhaly vrásky značící stíny pochybností. Musí se kontrolovat, nemůže si pouštět hubu na špacír. Kdyby příliš zvýšil hlas, sestra se mu tady složí. Hra ji zaujala daleko víc než Uffa, který se hřál na sluníčku a všechno kolem sebe přenechal vlastnímu osudu.

„Dávej pozor, tati,“ varoval Carl vysokým ženským hlasem. „Je tu ledovka, mohlo by ti to podklouznout.“ Naznačil s autem smyk. „Pozor na druhé auto, taky mu to klouže. Pomoc, srazíme se.“

Napodobil kvílení brzd a skřípění kovu o podloží. Vtom se Uffe zahleděl na scénku. Carl vůz převrátil a figurky se vykutálely na zem. „Dávej pozor, Merete, pozor, Uffe!“ volal vysokým hlasem a vrchní sestra se k němu naklonila a chytila ho za rameno.

„Nemyslím si…“ začala a vrtěla hlavou. Za vteřinu popadne Uffa a odtáhne ho pryč.

„Bum!“ řekl Carl a nechal auto sklouznout po trávě, ale Uffe si ho nevšímal.

„Řekl bych, že mě nevnímá,“ konstatoval Carl a ujistil ji pohybem ruky, že představení je u konce.

„Mám s sebou jednu fotku, kterou bych Uffovi rád ukázal, šlo by to?“ pokračoval. „Pak už vám dám pro dnešek pokoj.“

„Co je to za fotografii?“ zeptala se, zatímco Carl z igelitky vytáhl celý balík. Odložil vypůjčené snímky od sestry Dennise Knudsena stranou do trávy a přidržel Uffovi před očima brožurku z laboratoře Daniela Halea.

Na Uffovi bylo vidět, že je zvědavý. Jako opička v kleci, která po tisícovce šklebících se tváří zahlédne něco nového.

„Neznáš ho, Uffe?“ zeptal se a bedlivě sledoval výraz v jeho tváři. I sebemenší záchvěv by mohl být jediným signálem, kterého se mu dostane. Pokud vůbec existuje nějaké spojení s Uffovou otupělou myslí, nesmí ho Carl promrhat.

„Byl u vás doma v Magleby, Uffe? Byl u vás a předal tobě a Helle dopis? Vzpomínáš si na něho?“ Ukázal na Haleovy průzračné oči a blond vlasy. „Byl to on?“

Uffe zíral do prázdna. Nakonec těkavě zakotvil u zarámovaných momentek v trávě.

Carl ho sledoval a všiml si, jak se mu najednou zúžily zornice a pootevřely rty. Jak přehnaně zareagoval, tak skutečně a viditelně, jako by mu spadl na nohu hever.

„Tohohle znáš? Už jsi ho někdy viděl, Uffe?“ zeptal se a rychle mu nastavil fotografii stříbrné svatby tak, aby na Dennise Knudsena dobře viděl. „Znáš ho?“ Ucítil, že sestra za ním se vztyčila, ale bylo mu to jedno. Chtěl ještě jednou spatřit pohyb Uffových zornic. Jako by třímal správný klíč, jen nevěděl, ke kterému zámku patří.

Uffe vzhlédl a zcela klidně se od obrázku odpoutal.

„Měli bychom skončit,“ ozvala se sestra a opatrně objala Uffa kolem ramen. Možná Carlovi chybělo jen posledních dvacet vteřin. Třeba by se k němu dostal, jen kdyby byli sami.

„Vy jste si nevšimla, jak reagoval?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. Čert aby to spral!

Upustil rámeček do trávy a ten se skutálel k druhému vypůjčenému snímku ze Skaevinge.

Vtom sebou Uffe trhl. Nejprve nasál vzduch do hrudního koše a pak zvedl pravou ruku přímo před sebe.

Zdravotnice se ho pokusila uklidnit, ale nevnímal ji. Změnil dechovou frekvenci na krátké povrchové nádechy. Oba, sestra i Carl, ho slyšeli a sestra začala nahlas protestovat. Ale Carl s Uffem se v tomto okamžiku setkali a zůstali sami. Uffe ze svého světa vykročil směrem ke Carlovi. Carl pozoroval, jak pomalu otevírá oči. Rozevírá je jako clony prastaré kamery a nasává všechno kolem sebe.

Uffe se opět sklonil a tentokrát ho Carl nespouštěl z očí. Uffe vystoupil ze své ulity a byl přítomen.

„Takže ty ho znáš?“ zeptal se Carl a znovu mu přistrčil fotografii Dennise Knudsena při oslavě stříbrné svatby jeho rodičů, ale Uffe ho odstrčil jako nespokojené dítě a začal vyrážet zvuky, které nepřipomínaly obyčejný dětský vzlykot, ale spíš astmatika lapajícího po dechu. Téměř sípal a sestra nutila Carla, aby odešel.

Sledoval Uffův pohled a tentokrát nebylo pochyb. Upíral pohled na druhou fotografii. Snímek vítězného Dennise s kamarádem Atomosem v pozadí.

„Měl by radši vypadat takhle?“ zeptal se a ukázal na mladičkého Dennise v motokárové kombinéze.

Ale Uffe se díval na chlapce v pozadí. Carl ještě nikdy tak zaujatý pohled neviděl. Jako by se obrázek zmocnil Uffova nejhlubšího nitra, jako by ho oči ze staré fotografie propalovaly a zároveň mu darovaly život.

Najednou se Uffe rozkřičel. Řval jak tur, vrchní sestra povalila Carla do trávy a Uffa k sobě přitáhla. Nepřestával, dokud nahoře v budovách Egely nevypukl poplach.

Ječel tak, že se hejna kormoránů zvedla a zanechala pobřeží pusté a prázdné.

30) 2005-2006

Tři dny Merete trvalo, než si bolavý zub vyviklala. Tři dny pekelných nočních můr. Pokaždé když přiložila rozevřené čelisti kleští k tepající potvoře a tlakové vlny zánětu z ní vysály veškerou sílu, musela se přemáhat až na hranice svých možností. Postrčila zub o kousek a celé tělo se vzepřelo. Počkala pár vteřin, dokud se jí srdce splašené strachem z dalšího viklání nezklidnilo, a znovu pohnula kleštěmi. Několikrát se pokusila pořádně zabrat, ale síla i odvaha ji opustily, jakmile rezavé kleště obemkly zub.

Když jí ze zubu konečně vytekl hnis a tlak na chvilku povolil, vytryskly jí slzy vděčnosti.

Věděla, že ji pozorují. Muž, kterému říkali Lasse, se ještě nevrátil a tlačítko ozvučení bylo stále zaseklé. Mlčeli sice, ale ona slyšela, kdykoliv se pohnuli i jak dýchají. Čím víc trpěla, tím se jejich dech prohluboval, jako by je to sexuálně vzrušovalo. Nenáviděla je čím dál víc. Až se zbaví zubu, zaměří se na budoucnost, která patří pomstě. Ale nejdřív se jí musí vrátit schopnost myslet.

Vložila si opět odporně chutnající kovové čelisti do úst a zaviklala. Ani na chvíli nezapochybovala o tom, že tuto práci je třeba dokončit. Stolička už napáchala dost škody, je načase s ní skoncovat.

Konečně se jí jednou v noci podařilo zub vytrhnout. Uplynulo několik hodin od okamžiku, kdy je naposledy zaslechla, takže když se úlevou rozesmála, patřila ozvěna v prázdné místnosti jen a jen jí samé. Chuť hnisu jí připadala osvěživá. Tepající krev, která jí plnila ústa, pro ni byla laskáním.

Každou dvacátou vteřinu vyplivla obsah úst do dlaně a zkrvavenou masou pomazala nejprve jedno a potom i druhé okno; skončila s tím, až když krvácení ustalo. V pravém okně zbyl jen malý průzor o velikosti dvacet krát dvacet centimetrů. Omezí jim uspokojení z toho, že si ji můžou po libosti prohlížet, jako exponát na výstavě. Konečně se rozhodne sama, kdy se nechá lapit do jejich zorného pole.

Poté, co následující den vložili do propusti jídlo, vzbudily ji věznitelčiny nadávky.

„Ta malá svině zamazala okna. No jen se na to podívej! Rozmazala všude hovna, to prase.“

Uslyšela muže, jak tvrdí, že to vypadá spíš na krev, a žena se na ni obořila. „Takhle ses nám odvděčila za to, že jsme ti poslali kleště? Tos nám musela všechno zaneřádit špinavou krví? Takhle ses nám poděkovala, ale za to budeš pykat. Zhasneme a uvidíme, jak se ti to bude líbit, ty couro. Třeba dáš všechno do pořádku. Dáš, protože dokud to neuklidíš, nedostaneš najíst.“

Pokusili se vyvézt nádobu s jídlem zpátky, ale rychle přiskočila a vrazila do otočného systému kleště. Poslední porci jídla si vzít nenechá. V posledním okamžiku, než hydraulika kleště uvolnila, nádobu vytáhla. Mechanismus zapískal a zavřel se.

„Pro dnešek ti to vyšlo, ale zítra už ti to neprojde,“ zaječela ženská za sklem. Její vztek byl pro Merete útěchou. „Budu ti posílat zkažený jídlo, dokud ty okna nevyčistíš, rozumělas?“ vyhrožovala. A zhasla Merete zářivky nad hlavou.

Zůstala sedět ve tmě a pozorovala dohněda zabarvené sklo s lesklejší nezamazanou plochou. Všimla si, že se žena pokusila k čistému místu dostat a nahlédnout dovnitř, ale Merete ho ponechala příliš vysoko. Jak je to dávno, co ji naposledy zaplavil tak slastný pocit vítězství? Věděla, že nepotrvá dlouho, ale jako by nikdy nežila pro nic jiného než pro takový okamžik.

A pro pomstu, pro sny o životě na svobodě. Jednoho dne Uffa zase spatří.

Téže noci naposledy rozsvítila baterku. Vydala se k volné zrcadlové plošce a posvítila si do úst. V dásni zela obrovská díra, ale vypadala dobře, pokud to mohla za daných podmínek posoudit. I špička jazyka názor potvrzovala. Proces hojení byl v plném proudu.

Za pár minut začalo světlo baterky slábnout, a tak si klekla a prozkoumala zavírací mechanismus propusti. Prohlížela si ho snad tisíckrát, ale možná je načase si ho do detailu zapamatovat. Kdo ví, jestli jí vůbec ještě někdy rozsvítí?

Dveře propusti byly prohnuté a patrně kónické, takže místnost dokonale utěsňovaly. Spodní část, doléhající k podlaze, v podstatě samotná dvířka propusti, byla sotva pětapadesát centimetrů vysoká a doléhala tak těsně, že škvíry kolem nich nebyly vůbec patrné. Na přední straně dvířek byla navařená kovová zarážka, která je zastavovala v otevřené pozici. Podrobně si ji ve skomírajícím světle baterky prohlédla.

Když ji opět obklopila tma, začala přemýšlet, co si počne.

Chtěla by mít ve své moci tři věci. Za prvé, kolik z ní okolí uvidí, což už se jí podařilo vyřešit. Dávno, dávno tomu, co ji uvěznili, prozkoumala podrobně všechny plochy a stěny do posledního centimetru, ale nic, co by připomínalo slídivé oko kamery, neobjevila. Netvoři, kteří ji věznili, spoléhali na zrcadlová okna, což neměli dělat. Protože teď se může neviděna volně pohybovat prostorem.

Jako další cíl si vytyčila nikdy neklesat na mysli. Některé dny a noci sama sebe opustila, vytratila se a několik týdnů se v myšlenkách jen točila v kruhu, nikdy to však nevzdala a nenechala věcem volný průběh. Když jí došlo, kam by to vedlo, donutila se myslet na jiné vězně, kteří to dokázali. Motýlek, hrabě Monte Cristo a spousta dalších. Jestliže to dokázali oni, dokáže to taky. Násilím se donutila vybavovat si knihy a filmy a nejkrásnější vzpomínky, a tak se z beznadějného stavu vymanila.

Chtěla totiž zůstat tím, kým je, Merete Lynggaardovou, dokud se odsud nedostane. Slíbila si to a svůj slib hodlala dodržet.

A až nastane kýžený den, sama se rozhodne, jak zemře, což spadalo pod bod tři. Žena za sklem zmínila, že rozhodné slovo má jakýsi Lasse, ale kdyby dostala příležitost, jistě by se jí ta bestie ráda ujala. Už jednou nad sebou nenávistí ztratila kontrolu, což by se mohlo opakovat. Stačilo, aby jí náhle přeskočilo, a byla by schopná otevřít propusť a vyrovnat tlak. Jednou to určitě udělá.

Během bezmála čtyř let, co byla Meretinou věznitelkou, poznamenal čas i ženu za sklem. Zdálo se, že jí oči zapadly hlouběji, snad se jí změnil i hlas. Za daných podmínek se stěží dalo odhadnout, kolik jí je let, ale dost na to, aby se nebála toho, co život přináší, což ji činilo nebezpečnou.

Nezdálo se, že by oba věznitelé byli technicky zruční. Nedokázali opravit ani zaseknuté tlačítko, takže jistě neumějí ani vyrovnávat tlak jiným způsobem, než že by otevřeli propusť. Mohla jen doufat, že to neudělají. Pokud se jí podaří zabránit jim v ovládání propusti do té míry, aby ji mohli otevřít jen tehdy, když si to bude přát, tak získá čas na spáchání sebevraždy. Jako smrtící nástroj jí poslouží kleště. Jistě se jí podaří špičkou podebrat tepny a trhnutím je zpřetrhat, kdyby se ti dva najednou rozhodli drasticky snížit tlak v místnosti. Neměla přesné povědomí o tom, co by mohlo nastat, ale ženino varování, že by Meretiny útroby explodovaly, bylo hrozné. Horší smrt si představit nedovedla. Sama rozhodne, kdy a jak k tomu dojde.

I kdyby se snad onen Lasse vrátil a nesdílel názor těch dvou, přesto si Merete nedělala iluze. Prostor bezpochyby skýtal i další možnosti, jak vyrovnat tlak, než jen propusť. Možná se dá využít i systém výměny vzduchu. Netušila, k čemu místnost původně sloužila, ale rozhodně nebylo levné ji zbudovat. Předpokládala, že místnost zkonstruovali z nějakého závažného důvodu, a proto jistě existoval nouzový plán. Všimla si, že pod kryty světel visících u stropu jsou náznaky jakýchsi malých kovových trysek. Nebyly větší než malíček, ale copak by to nestačilo? Třeba tudy proudil dovnitř čerstvý vzduch nebo trysky sloužily k vyrovnávání tlaku, víc bohužel nevěděla. Ale jednou věcí si byla jistá: kdyby jí chtěl Lasse ublížit, zaručeně by věděl, který knoflík zmáčknout.

Prozatím se soustředí na to, čím jí vyhrožovali. Odšroubovala tedy dno kapesní svítilny, vyndala baterie a spokojeně konstatovala, jak tvrdý, silný a ostrý plech tvoří tělo baterky.

Hrana propusti končila jen pár centimetrů nad zemí, takže pokud se jí podaří vyhloubit pod zarážkou dveří přesnou prohlubeň, do které by zapustila tělo baterky, zabrání tím mechanismu otevřít dveře.

Sevřela pevně malou svítilnu; teď třímá v ruce nástroj, díky němuž zakouší pocit, že něco ve svém životě ovládá, což byl nepopsatelně krásný pocit. Jako když poprvé spolkla antikoncepční pilulku nebo když se vzepřela pěstounské rodině, odešla od ní a Uffa vzala s sebou.

Práce v betonu byla mnohem těžší, než si představovala. Prvních pár dnů s běžným jídlem a pitím uteklo rychle, ale když jí přestali dávat dobré jídlo, rychle ztrácela sílu v prstech. Neměla se příliš o co opřít a velmi dobře si to uvědomovala, ale jídlo, které v posledních dnech dostávala, se nedalo pozřít. Opravdu se jí mstili. Kvůli zápachu se k boxům nemohla ani přiblížit. Smrděly jako rozkládající se mršina nějakého zvířete. Každou noc se pět až šest hodin zakuso-vala hranami baterky do betonu pod propustí. Nijak by jí nepomohlo, kdyby práci odbývala. Vyhloubený prostor musel velikostí odpovídat baterce, aby do něj mohla pevně zapadnout, a vzhledem k tomu, že svítilna zároveň sloužila jako hloubící nástroj, musela ji přitisknout k podloží, aby dodržela poloměr, a pak opatrně po tenkých vrstvách seškrabovat beton.

Po pěti dnech se prokutala do hloubky téměř dvou centimetrů a kyselé žaludeční šťávy ji pálily v břiše.

Čarodějnice každý den přesně ve stejnou dobu opakovala svůj požadavek. Jestli Merete okna nevyčistí, nechají ji potmě a nepošlou jí žádnou poživatelnou potravu. Muž se pokoušel o smíření, ale nic nezmohl. A teď se oba znovu objevili a znovu žádali, aby okna očistila. Na tmu Merete kašlala, ale střeva jí nedala pokoj. Jestli nebude jíst, onemocní, ona však nemocná být nechce.

Zadívala se na červenavý povlak, slabě ozařovaný volným čtverečkem.

„Nemám nic, čím bych je mohla otřít, jestli vám na tom tak záleží,“ zavolala konečně.

„Vem to rukávem a močí, pak ti rozsvítíme a pošleme jídlo,“ zavolala žena obratem.

„To mi ale budete muset poslat i novou bundu.“

Žena se rozesmála, její odporný, pichlavý smích pronikal až do morku kostí. Neodpověděla, jen se smála, dokud jí dech stačil. Pak se odmlčela.

„To neudělám,“ řekla Merete, ale udělala to.

Netrvalo to dlouho, ale připadalo jí to jako roky trvající porážka.

Přestože zase čas od času přicházeli, aby ji pozorovali, to, na čem pracuje, vidět nemohli. Seděla těsně u dveří ve slepém úhlu, stejně jako když sedávala těsně pod okny. Kdyby přišli bez ohlášení v noci, uslyšeli by ji škrábat, to se však nestalo. Byla to jedna z mála výhod, které skýtal pravidelný denní rytmus. Merete věděla, že noc patří jen jí.

Když se propracovala do hloubky čtyř centimetrů pod povrchem betonu, její jinak vesměs předvídatelná situace se radikálně změnila. Čekala pod poblikávajícími zářivkami na jídlo a propočítávala, že se blíží Uffovy narozeniny. V každém případě už musí být květen, bude to pátý květen od uvěznění, květen 2006. Usadila se vedle toaletního boxu a čistila si zuby. Představovala si Uffa, jak sedí venku na sluníčku pod nebem bez mráčku. „Happy Birthday to you,“ zanotovala chraplavým hlasem a vybavila si Uffův šťastný obličej. Jistě se mu někde dobře daří, o tom nepochybovala. Samozřejmě se má dobře, opakovala si často.

„Jo, tadyhle to tlačítko, Lasse,“ ozval se znenadání ženin hlas. „Nevyskočilo zpátky, takže všechno slyšela.“

Obrázek jasného nebe okamžitě zmizel a Merete se rozbušilo srdce. Poprvé uslyšela ženu oslovit muže jménem Lasse.

„Kdy se to stalo?“ zeptal se tlumeným hlasem a Merete zatajila dech.

„Hned jak jsi minule odjel, tak před čtyřmi pěti měsíci.“

„Mluvili jste o sobě?“

„Samozřejmě že ne.“

Chvilku bylo ticho. „Nevadí, brzy už to asi bude jedno. Jen ať nás slyší. Každopádně dokud se nerozhodnu jinak.“

To byla pro Merete rána. Nevadí, brzy už to asi bude jedno. Co bude jedno? Co tím myslel? Co se stane?

„Chovala se jako kráva, cos tu nebyl. Zkusila umřít hlady a jednou dokonce zablokovala propusť. Nakonec pomazala okna krví, že skrze ně nebylo vidět.“

„Brácha říkal, že ji nějakou dobu bolel zub. Škoda, že jsem to neviděl,“ zalitoval Lasse.

Žena se suše zasmála. Věděli, že je uvnitř a všechno slyší. Jak se z nich mohly stát takové zrůdy? Co jim provedla?

„Co jsem vám udělala, vy zvířata?“ zakřičela, jak nejhlasitěji mohla, a vstala. „Zhasněte, ať na vás vidím! Zhasněte to, ať vám vidím do očí, když takhle mluvíte!“

Odpověděl jí ženin smích. „Přestaň blouznit, holka,“ zavolala žena.

„Ty chceš, abychom zhasli?“ zasmál se Lasse. „No proč ne?“ řekl. „Co kdybychom vážně začali už teď? Neužijeme si před koncem ještě pár zajímavých dní?“

Byla to strašná slova. Žena se pokusila odporovat, ale muž ji několika tvrdými slovy zarazil. A najednou světla zhasla.

Srdce jí bušilo a oči si jen pomalu zvykaly na slabé světlo proudící okny dovnitř. Zpočátku stíny netvorů za sklem jen tušila, ale pomalu nabývaly pevnějších obrysů. Žena se nacházela téměř u spodní hrany skleněné tabule, muž byl o poznání výš. Předpokládala, že to je Lasse. Pomalu přistoupil blíž. Nevýrazný obrys získal jasné kontury. Široká ramena, statná postava, ne jako ten druhý, vyčouhlý hubeňour.

Měla chuť je oba proklít a zároveň prosit o smilování. Cokoliv myslitelného, jen aby se dozvěděla, proč s ní takhle zacházejí. A má ho tady, muže, který rozhoduje. Spatřila ho poprvé a znepokojivým způsobem ji to rozrušilo. Měla pocit, že záleží jen na něm, kolik se toho dozví, a proto si musí říct o svá práva. Jenže když přistoupil ještě o krok blíž, pohled na něj jí zmrazil slova v hrdle.

Vytřeštěně sledovala jeho ústa a úšklebek, který je znetvořil a pomalu odhaloval zuby. Všechno se jí před očima zatočilo a jejím tělem projel elektrický šok.

Už věděla, kdo je Lasse.

31) 2007

Na trávníku pod ústavem Egely se Carl omluvil sestřičce za příhodu s Uffem, nacpal fotografie a playmobilové figurky do igelitky a dlouhými kroky rázoval zpátky k parkovišti, zatímco k němu zdálky doléhal Uffův jekot. Když Carl nastartoval, všiml si houfu zmateně pobíhajících zdravotníků. Tady s vyšetřováním skončil, to mu bylo jasné.

Intenzita Uffovy reakce přesvědčila Carla o tom, že oba vlastně žijí ve stejném světě. Uffe se Atomosovi na fotce podíval do očí a zcela evidentně to jím otřáslo. To byl neobyčejně velký pokrok.

Carl zastavil na polní cestě a zadal do navigace služebního automobilu název ústavu Godhavn. Přístroj místo okamžitě lokalizoval a Carl vyrazil za novým cílem.

Nemusel se dlouze představovat, protože osazenstvo bylo očividně na zájem policie zvyklé, a tak nebylo třeba dlouho chodit kolem horké kaše.

„Uklidněte se,“ řekl Carl paní, která měla zrovna službu. „Nikdo z vašich svěřenců nic neprovedl. Jde mi o chlapce, který u vás bydlel na začátku osmdesátých let. Nevím, jak se jmenoval, ale říkalo se mu Atomos. Není vám ta přezdívka povědomá?“

„Na začátku osmdesátých let?“ zeptala se. „Tak dlouho tady nejsem. Máme sice dokumentaci o všech chovancích, ale těžko někoho najdeme podle přezdívky. Jeho skutečné jméno opravdu neznáte?“

„Bohužel.“ Rozhlédl se po chodbách čpících dezinfekcí. „Není tady spíš někdo, kdo tu tehdy pracoval?“

„No, mezi stálými zaměstnanci tu už nikdo takový není, to vím jistě. Ale počkejte… vlastně tu máme jednoho důchodce, Johna, dochází sem párkrát do týdne. Bez kluků to nevydrží a oni ho taky rádi vidí. Ten tu tehdy už určitě pracoval.“

„A dneska tu náhodou není?“

„John? Ne, má dovolenou. Jel na Kanáry, Grand Canaria za 1 295 dánských korun, no nekupte to, jak se říká. Vrátí se v pondělí. Uvidím, jestli se mi ho sem podaří vylákat, chodí si sem s chlapci popovídat, mají ho rádi. Zkuste si zavolat v pondělí a něco s tím provedeme.“

„Nemohla byste mi na něho dát číslo?“

„Ne, bohužel. Čísla našich spolupracovníků nesdělujeme, je to naše interní nařízení. Nikdy nevíte, kdo volá, že?“

„Poslyšte, jmenuji se Carl Morck, jestli jsem to zapomněl zmínit, a jsem z kriminálky, nevzpomínáte si?“

Zasmála se. „Jestli jste tak dobrej, tak si jistě jeho číslo seženete sám, ale doporučila bych vám, abyste počkal do pondělka a zavolal nám. Co říkáte?“

Zaklonila se v křesle a mrkla na hodiny. Bylo po jedné. Ještě to stihnu do kanceláře, pomyslel si Carl. Chtěl zkontrolovat Meretin mobil, jestli se baterka po pěti letech vzchopí, o čemž silně pochyboval. V opačném případě bude muset sehnat novou.

Nad poli za kopci stoupalo k nebi skřehotající hejno racků. Pod nimi hučelo vozidlo a vířilo prašnou zem. Přiblížilo se a Carl zahlédl střechu řidičovy kabiny. Byl to traktor, masivní Landini s modrou kabinou, a za strašlivého rámusu se prodíral zoraným polem. Carl vyrostl v zablácených holinách, byl to pro něj dobře známý obraz. To asi hnojí, pomyslel si, a než nastartoval a stihl se rozjet, zavanul k němu charakteristický zápach a vnikl do klimatizace.

Do oka mu padl traktorista, seděl za okny z plexiskla, na hlavě měl čepici a plně se soustředil na práci. Asi se svou sklizní chystal překonat místní rekord. Měl tváře jako slabikáře a kostkovanou košili. Pořádnou farmářskou kostkovanou košili, jakou už Carl někde viděl.

Sakra, zaklel v duchu, zapomněl zavolat kolegům ze Soro a říct jim, která z těch jejich košil podle něj odpovídá té z Amageru. Při té vzpomínce si povzdechl. Kdyby jen ho z toho všeho mohli vynechat. Ještě po něm budou chtít, aby za nimi zase zajel a vybral tu správnou.

Vytočil číslo a ohlásil se policistovi ve službě, který ho hned přepojil na vedoucího vyšetřování pana Jorgensena.

„Tady Carl Morck z Kodaně. Domnívám se, že vám můžu potvrdit, že se jedna z předložených košil podobá té, kterou měl na sobě jeden z pachatelů na Amageru.“

Jorgensen nereagoval. Proč si sakra neodkašle nebo něco podobného, aby se Carl nebál, že mezitím na druhém konci nenatáhl brka?

„Ehm,“ odkašlal si tedy Carl sám s úmyslem Jorgensena nakazit, ale ten dál mlčel jako ryba. Co když třeba zavěsil?

„Víte, v posledních dnech jsem měl sny,“ rozvázal Carl. „Opakovaly se v nich některé scény z přepadení, viděl jsem na okamžik i tu košili a dokážu si teď vzorek detailně vybavit.“

„Podívejme,“ ozval se konečně Jorgensen po chvilce ticha. Neměl by spíš jásat, aspoň trochu?

„Vás to nezajímá, která košile to byla, kde u vás na stole ležela?“

„Copak si můžete pamatovat, kde která ležela?“

„Když si pamatuju košili poté, co jsem schytal kulku do hlavy, padlo na mě sto padesát kilo živé váhy a zalilo mě půl druhého litru krve mých nejlepších kamarádů, tak to by bylo, abych si po čtyřech dnech nevybavil, jak vedle sebe ty zpropadený košile ležely, nemyslíte?“

„Nezdá se mi to normální.“

Carl počítal do deseti. Je dost pravděpodobné, že ve Storgade v Soro to normální nebylo. Ostatně snad i proto skončil na oddělení, kde mají dvacetkrát víc případů vražd, než má Jorgensen.

„Hraju obstojně pexeso,“ bylo jediné, na co se zmohl.

Následovala dlouhá odmlka, než informaci zpracoval. „No ne, vážně! Tak jen povídejte,“ zněl konečný verdikt.

To mě podrž, ty sedlácká palice.

„Byla to ta první zleva,“ vypálil Carl. „Takže ta, která ležela nejblíž k oknu.“

„OK,“ zněla odpověď. „V tom se zcela shodujete s výpovědí svědka.“

„Dobře, to mě těší. No tak to bude asi všechno. Pošlu vám e-mail, abyste to dostal i písemně.“ Traktor na poli se povážlivě přibližoval. Z hadiček prýštila mezi hroudy močka s výkaly, radost pohledět.

Zatáhl okénko spolujezdce a chystal se nastartovat.

„Ještě okamžik, než zavěsíte,“ dodal Jorgensen. „Zadrželi jsme podezřelého. Mezi námi kolegy vám můžu sdělit, že jsme si více než jistí, že jsme dopadli jednoho z pachatelů. Kdy myslíte, že byste se u nás mohl zastavit kvůli konfrontaci? Třeba během zítřka?“

„Konfrontaci? Ale to nemůžu.“

„Cože?“

„Zítra je sobota a já mám volno. Až se vyspím, vstanu, uvařím si kávu a půjdu si zase lehnout. To se může opakovat a zabrat mi celý den, těžko říct. Navíc jsem nikoho z pachatelů na Amageru neviděl, několikrát jsem to ve své výpovědi zmínil, pokud jste se ji obtěžoval číst. Zatím se mi pachatelův obličej nezjevil ani ve snu, takže se asi dovtípíte, že o jeho podobě dodnes nic netuším. Proto se mnou nepočítejte. OK, Jorgensene?“

Panebože, zase se odmlčel. Leze to člověku na nervy víc než proslovy, ve kterých se politici po každé nabubřelé větě odmlčí a za každým těžkopádným slovem následuje „ehm“.

„Jestli je to OK, to víte nejlíp vy sám,“ odpověděl Jorgensen. „Zmrzačil vaše přátele. Každopádně jsme provedli v domě podezřelého prohlídku a zajistili důkazy, které poukazují na spojitost mezi činy spáchanými na Amageru a v Soro.“

„Výborně, Jorgensene, blahopřeju. Budu vaši práci sledovat v tisku.“

„Uvědomujete si, že budete muset svědčit, až se případ rozběhne? Jde o vaši identifikaci košile, která ty dva zločiny spojuje v první řadě.“

„Ano, jistě, vynasnažím se, lovu zdar.“

Carl zavěsil a ucítil nepříjemný tlak na prsou. Bylo to silnější než minule. Snad k tomu přispěl nepředstavitelný puch, který zaplavil vnitřek vozu, nebo se tu rozjíždělo něco nového a horšího.

Minutku počkal, dokud tlak trochu nepolevil. Odpověděl traktoristovi na pozdrav a nastartoval. Po půl kilometru zpomalil, spustil okénko a zalapal po vzduchu. Chytil se za košili na prsou a nahrbil záda, jak nejvíc to šlo, aby se zbavil pnutí v hrudním koši. Zajel ke krajnici a zhluboka nabíral vzduch do plic. Takový záchvat paniky už párkrát u někoho viděl, ale pocítit ho na vlastní kůži, to bylo naprosto surrealistické. Otevřel dveře a dýchal kornoutkem z dlaní, aby snížil hyperventilaci.

„Sakra práce,“ ulevil si nahlas a shrbený se vypotácel do příkopu za krajnicí. Srdce mu tlouklo jako na poplach. Nad hlavou se mu zatočily mraky a nebe se sklonilo k zemi. Svalil se do trávy, pokrčil nohy a hmatal po telefonu v kapse.

Přece tady sakra neumře na infarkt? Ještě do toho má co mluvit.

Na silnici přibrzdilo auto. Nemohli ho vidět, protože ležel v příkopu, zato on je slyšel. „To vypadá nějak divně,“ pronesl cizí hlas a řidič přidal plyn. Kdybych viděl vaši poznávací značku, ukázal bych vám, zač je toho loket, pomyslel si Carl těsně předtím, než ho pohltila tma.

Probral se s mobilním telefonem přitisknutým k uchu a spoustou hlíny kolem úst. Olízl si rty, odplivl si a zmateně se rozhlédl. Sáhl si na prsa, tlak ještě úplně nezmizel, a shledal, že vyvázl poměrně lehce. Ztěžka se postavil na nohy a dopotácel se zpátky do auta. Nebylo ještě ani půl druhé, takže se tam neválel nijak dlouho.

Co to bylo, Carle? optal se sám sebe. V ústech měl vyprahlo, jazyk dvakrát takový než normálně. Nohy jako dva kusy ledu, ale hrudník zalitý potem. Něco v něm zgruntu nebylo v pořádku.

Přestáváš se kontrolovat, zahřímal vnitřní hlas a Carl se sesunul na sedadlo řidiče. Vtom mu zazvonil telefon.

Asad se ani nezeptal, jak se má, ostatně proč taky? „Máme problém, Carle,“ řekl jen a Carl v duchu zaklel.

„Technici odmítli odstranit škrtanec v telefonním seznamu Merete Lynggaardové,“ pokračoval nerušeně dál Asad. „Tvrdí, že číslo a škrty jsou od stejné propisky, takže i když to zaschlo jindy, bojí se, že by vymazali obě vrstvy naráz.“

Carlovi vyletěla ruka k hrudi. Měl pocit, jako by polkl vzduch. Bolelo to jako čert. Vážně nemá srdeční příhodu? Nebo to jen tak vypadá?

„Říkali, že to máme poslat do Anglie. Kombinujou tam nějakou digitalizaci s chemickým navlhčením nebo co to mleli.“ Čekal, až ho Carl opraví, ale ten opravdu teď nikoho opravovat nehodlal. Měl co dělat sám se sebou, mhouřil oči potlačovanou bolestí a snažil se nevnímat ochromující cukání v celém trupu.

„Bojím se, že to bude trvat moc dlouho, výsledky prý budou až za tři nebo čtyři týdny. Co myslíte?“

Pokusil se soustředit, ale Asad nebyl obdařen tímto druhem trpělivosti.

„Asi bych vám to neměl říkat, ale mám pocit, že vám můžu věřit, tak to teda řeknu, Carle. Znám chlapíka, který by to pro nás udělal.“ Asad čekal na odpověď, ale tentokrát se přepočítal. „Carle, jste tam?“

„Jo, sakra,“ zašeptal a zhluboka se nadechl do plných plic. Hrome, to zabolelo, než tlak povolil. „Kdo to je?“ zeptal se a pokusil se nerozčilovat.

„To nechtějte vědět. Ale je šikovnej, pochází ze Středního východu. Znám ho, je vážně dobréj. Můžu mu to svěřit?“

„Počkej chvilku, nech mě moment přemýšlet.“

Vypotácel se z auta a zapřel si ruce o kolena, předklonil se a svěsil hlavu. Krev se mu pomalu nahrnula zpátky do mozku. Vrátila se mu barva v obličeji a tlak v hrudi zvolna odezněl. Och, jaká úleva. I přes zápach visící kolem jako nákaza se mu vzduch za větrolamy zdál osvěžující.

Protáhl se a všechno bylo zažehnáno.

„Asade,“ promluvil do telefonu. „Už tě poslouchám, ale padělatel pasů pro nás pracovat nemůže, chápeš to?“

„A kdo říkal, že padělá pasy? Já teda ne.“

„A co teda?“

„Jen na to byl šikovnej, tam, odkud pochází. Dokáže odstranit razítko, že si toho ani nevšimnete, takže určitě vyzmizíkuje i trochu inkoustu. Víc vědět nepotřebujete. Nedozví se, na čem pracuje. Je rychlej a nebude nás to nic stát, dluží mi nějakou laskavost.“

„Jak moc je rychlej?“

„Do pondělka by to udělal, když budeme chtít.“

„Tak mu to dej, jen mu to dej.“

Asad na druhém konci něco zamumlal, asi OK v arabštině.

„Ještě jednu věc, Carle. Mám vyřídit od paní Sorensenové z vražd nahoře, že ta svědkyně z cyklistova případu promluvila. Dozvěděl jsem se, že…“

„Nech toho, Asade, brzdi, to není naše věc.“ Carl se posadil zpátky do auta. „Máme dost co dělat s naším případem.“

„Paní Sorensenová mi to nechtěla říct přímo, ale domnívám se, že ve druhém patře by moc stáli o váš názor, teda bez toho, aby se vás museli přímo zeptat.“

„Tak z ní vymáčkni, co ví, a v pondělí ráno zajeď za Hardym. Pěkně mu to všechno vyklop a vsadím se, že ho pobavíš víc než mě. Pak jeď taxíkem a sejdeme se u nás na stanici, souhlasíš? Dneska už to zabal a trochu si užij. Pozdravuj Hardyho a vyřiď mu, že se stavím někdy příští týden.“

Carl ukončil hovor a podíval se přes přední sklo. Leskly se na něm kapičky vody, ale venku přece nepršelo. Až nos mu napověděl, že dnešní nabídka venkovského menu zněla prasečí moč á la carte.

Na Carlově stole se roztahovalo ornamenty bohatě zdobené monstrum, které sloužilo k vaření čaje a syčelo. Asad patrně předpokládal, že plamínek olejové lampy udrží mátový čaj svěží a teplý, než se Carl vrátí, ale to se bohužel zmýlil. Konvice se vyvařila do poslední kapky, na dně zbyla jen popraskaná sedlina. Carl sfoukl plamínek a klesl do křesla. Opět se přihlásilo pnutí v hrudníku. Však už o tom slyšel: nejprve člověk dostane varování, poté mu odlehne, pak se může varování opakovat a nakonec prásk, a je konec! Pěkné vyhlídky pro muže, kterého dělí od odchodu do důchodu ještě roky dřiny.

Vytáhl navštívenku Mony Ibsenové a chvilku si s ní pohrával v prstech. Dvacet minut na jejím měkkém a teplém těle a hned by se mu udělalo líp. Otázkou ovšem zůstává, jestli by se mu vedlo stejně dobře, kdyby se spokojil jen s pohledem do jejích krásných očí.

Vzal sluchátko a vytočil číslo. Během vyzvánění tlak v hrudníku sílil. Rozbušilo se mu srdce radostí, nebo dostal poslední varování? Jak to má vědět?

Když se ohlásila jménem, zalapal po dechu.

„Tady Carl Morck,“ vypadlo z něho neohrabaně. „Jsem plně připraven ke zpovědi.“

„V tom případě se obraťte na faráře u svatého Petra,“ odpověděla suše.

„Ne, vážně, asi jsem dneska dostal záchvat panického strachu, není mi dobře.“

„Tak tedy v pondělí v jedenáct. Mám vám pro uklidnění zavolat, nebo to o víkendu zvládnete sám?“

„Zvládnu,“ ujistil ji, ale když pokládal sluchátko, nebyl si tím úplně jistý.

Hodiny neúprosně odměřovaly čas. Do Mortenova návratu z odpolední směny ve videopůjčovně zbývaly sotva dvě hodiny.

Vyškubl telefon Merete Lynggaardové z nabíječky a zapnul ho. Rozsvítilo se okénko Zadejte heslo. Baterka je tedy v pořádku, starý dobrý Siemens jen tak nezklame.

Zadal 1-2-3-4, ale špatně. Pak zkusil 4-3-2-1, následovala stejná odpověď. Takže zbýval poslední pokus, jinak skončí na expertize. Zalistoval v podkladech a hledal Meretino datum narození. Jenže stejně tak mohla zadat i bratrovo datum. Zalistoval ještě dál a našel i to. Anebo použila jejich kombinaci, případně něco úplně jiného. Rozhodl se spojit data narození, nejdřív Uffovo, pak její.

Když se na displeji objevil obrázek usmívajícího se Uffa, jak drží Merete kolem krku, tlak v prsou na chvíli polevil. Být to někdo jiný, vyrazil by vítězoslavný pokřik, ale to nebylo nic pro Carla, ten si radši hodil nohy na stůl.

V trochu nepohodlné pozici vyhledal v mobilním telefonu seznam příchozích a odchozích hovorů v období od 15. února 2002 až do dne zmizení. Nebylo jich málo. Některá čísla by si měl ověřit v archivu telefonní společnosti, jestli od té doby nezměnila majitele. Zdálo se to obtížné, ale za hodinku mu to pěkně vykrystalizovalo: v inkriminovaném období komunikovala Merete Lynggaardová pouze s kolegy a zástupci zájmových organizací. Jen třicet hovorů přišlo z jejího sekretariátu, včetně posledního volání 1. března.

Takže falešný Daniel Hale jí patrně volal na pevnou linku do Christiansborgu, pokud ovšem k nějakým telefonátům vůbec došlo.

Odfrkl si a nohou odsunul svazek papírů na kraj stolu. V pravé noze ho od té doby, co nakopl Borga Baka do zadku, svrbělo. Jestli původní vyšetřovací tým zajistil seznam hovorů na lince v Meretině kanceláři, tak se musel ztratit, protože ve složce k případu nic nenašel.

No, tuhle poslední věc nechá Asadovi na pondělí, zatímco jeho si vezme do parády paní Ibsenová.

V hračkářství v Allerodu nebyl výběr playmobilových soupraviček nejhorší, ba právě naopak, ostatně i cena široké nabídce odpovídala. Jak jen si dnes někdo může dovolit přivést na svět děti, to Carl nedokázal pochopit. Vybral si tu jednoznačně nejlevnější sadu, ve které byly více než dvě figurky, a sice služební auto se dvěma policisty za 269,75 dánských korun, a požádal o účtenku. Morten Holland si je sem nejspíš přijde vyměnit, to se nedá nic dělat.

Jakmile Mortena uviděl doma v kuchyni, bez odkladu se přiznal. Vytáhl vypůjčený důkaz z igelitového pytlíku a přidal nově zakoupené balení. Řekl Mortenovi, že toho hrozně lituje a že už to nikdy neudělá. Do Mortenových výsostných vod už v jeho nepřítomnosti nikdy více nevkročí. Mortenova reakce se dala předvídat, ale přesto ho překvapilo, jak dokázal ve vzteku napnout své velké lenivé tělo, zářný příklad zničujícího dopadu příliš tučného jídla a nedostatku pohybu. Jak jen se tělo dokáže otřásat způsobenou křivdou a vyjádřit zklamání tolika rozličnými slovy. Jako kdyby Mortenovi nešlápl jen na kuří oko, ale rozmázl mu celou nohu po laminátové podlaze.

Carl se zlobil na plastovou rodinku stojící na kraji kuchyňského stolu a přál si, aby se to nikdy nebylo stalo, když vtom se tlak na prsou vrátil zcela nečekaným způsobem.

V bouřlivém výbuchu o tom, že si má Carl hledat nového podnájemníka, si Morten jeho potíží nevšímal, dokud se Carl neskácel na zem stižený od hlavy až k pasu křečí. Tentokrát nešlo jen o bolest na prsou; jako by mu kůže byla malá, svaly div nepraskaly naběhlé krví, v břišních svalech mu cukalo a všechny vnitřnosti se tlačily směrem nahoru k páteři. Vlastně to ani nebolelo, jen se nemohl nadechnout.

Uběhlo jen pár vteřin, než se nad ním Morten sklonil, prasečí očka navrch hlavy, a nabídl mu sklenici vody. Co si s tou vodou asi tak počne? proběhlo Carlovi hlavou a pulz mu dál tančil v nepolapitelném taktu. To ji chce na něho vyklopit, aby si tělo připomnělo drobný, příjemný letní deštík, nebo se mu ji pokusí nacpat mezi zaťaté zuby, které právě zajektaly, jak povolil tlak v mocném plicním dmychadle?

„Jo, dík, Mortene,“ donutil se říct. Udělá cokoliv, jen aby se tady na podlaze v kuchyni usmířili.

Když se mu podařilo vstát a dobelhat se k nejprosezenějšímu rohu pohovky, Mortena děs opustil a nahradil ho pragmatismus.

Jestliže se rozumný člověk jako Carl na svou omluvu umí tak přesvědčivě zhroutit, pak ji určitě myslí vážně.

„OK. Takže se, Carle, dohodneme a uděláme za vším tlustou čáru, ano?“ navrhl Morten.

Carl přisvědčil. Cokoliv, jen aby měl doma klid a nějak přečkal zbývající hodiny, než se mu do nitra podívá Mona Ibsenová.

32) 2007

Za knihami v obývacím pokoji měl Carl schovanou zpola vypitou láhev ginu a whisky, které se Jesperovi ještě nepodařilo vyčmuchat a obratem ruky proměnit v improvizovaný mejdan.

Obě láhve dopil téměř až do dna, než se v něm konečně rozhostil klid, a nekonečné hodiny během soboty a neděle strávil povětšinou v hlubokém spánku. Během dvou dnů opustil lůžko jen třikrát a třikrát se obsloužil z nabídky lednice. Jesper stejně nebyl doma a Morten byl u rodičů v Naestvedu, tak kdo by se pozastavoval nad daty spotřeby a nevhodně sestaveným jídelníčkem?

Když nastalo pondělní ráno, musel Jesper Carlem zatřást. „No tak vstávej, Carle, co je s tebou? Musíš mi dát peníze na jídlo, v lednici je úplný prd.“

Podíval se nechápavě na výrostka, jako by odmítal pochopit, neřkuli akceptovat denní světlo. „Kolik je?“ zahuhlal a na chvilku se zamyslel, co je vlastně za den.

„Vylez už, přijdu kvůli tobě děsně pozdě.“

Podíval se na budík, který mu Vigga milostivě přenechala. Sama se jím nikdy neřídila.

Vytřeštil oči, úplně ho to probudilo. Bylo deset deset. Ani ne za padesát minut by se měl svěřit do profesionální péče Mony Ibsenové.

„Dělá vám potíže chodit včas?“ poznamenala a mrkla na náramkové hodinky. „Vidím, že pořád ještě špatně spíte,“ pokračovala, jako by si dopisovala s jeho polštářem.

Zlobil se. Bývalo by lepší, kdyby ještě předtím, než se vyřítil z domu, zaběhl do koupelny. Jen doufám, že nesmrdím, pomyslel si a nenápadně sklonil hlavu ke svému podpaží.

Seděla klidně a pozorovala ho s rukama v klíně, nožky v černých sametových kalhotách přehozené jednu přes druhou. Měla nový účes, rozježený a kratší než posledně, řasy černé jako uhel. Celkově mu naháněla strach.

Pověděl jí o záchvatu na pohnojeném poli a čekal alespoň náznak pochopení.

„Máte pocit, že jste kolegy při přepadení zradil?“ šla místo toho rovnou k věci.

Carl se nahrbil a začal o pistoli, kterou mohl tasit rychleji, a o instinktech otupených mnohaletou prací s kriminálníky.

„Jsem přesvědčená o tom, že máte pocit, že jste zradil své parťáky. Budete tím trpět, dokud si neuvědomíte, že se věci nemohly seběhnout jinak.“

„Vždycky máte jinou možnost,“ řekl Carl.

Přeslechla, co říkal. „Jen abyste věděl, pracuji i s Hardym Henningsenem, a znám proto případ ze dvou stran, takže bych se měla stáhnout. Ale v současné době to žádná nařízení nezakazují, proto se vás ptám, jestli si i přesto stále ještě přejete se mnou mluvit. Pro vaši informaci, nemůžu použít nic z toho, co mi vyprávěl pan Henningsen, a pochopitelně i vy budete chráněný mou mlčenlivostí.“

„To je v pořádku,“ řekl, ale nemyslel to tak. Kdyby neměla tváře jako broskvičky a její rty tolik nevolaly po polibku, zvedl by se a odporoučel se do horoucích pekel. „Ale chci si o tom promluvit s Hardym,“ řekl nakonec. „Nemůžeme si s Hardym navzájem nic tajit, to nejde.“

Přikývla a narovnala si záda. „Stalo se vám už někdy, že jste se dostal do situace, ve které jste měl pocit, že ji nezvládnete?“

„Ano,“ odpověděl.

„Kdy?“

„Právě teď.“ Carl udělal psí oči.

Jenže ona to ignorovala. Chladná ženská.

„Co byste dal za to, aby byli Anker s Hardym živí a zdraví?“ zeptala se a rychle přidala další čtyři otázky, které v něm vyvolaly zvláštní smutek. Pokaždé se mu podívala do očí a odpověď si zapsala do bloku. Jako by se ho snažila natlačit na mantinel, aby se vzdal dřív, než po něm vypálí.

Kapičky tekoucí mu z nosu si všimla dřív než on sám. Podívala se výš a neunikla jí vlhkost, která se mu soustředila v očích.

Nesmíš mrknout, nebo to poteče, zapřísahal se a nechápal, co ho tak dojalo. Nebál se plakat, neměl nic proti tomu, aby ho viděla plakat, jen nechápal, proč k tomu má dojít právě teď.

„Jen si poplačte,“ doporučila mu vševědoucně, jako by domlouvala nakojenému miminku, aby si říhlo.

O dvacet minut později sezení ukončili, Carl už měl odhalování svého nitra až po krk. Zato Mona vypadala spokojeně, podala mu ruku a navrhla další termín. Ještě jednou ho ujistila, že na vyústění přestřelky nenese žádnou vinu a že se díky terapii brzy zotaví.

Přikývl a svým způsobem se mu ulevilo. Snad díky vůni, která přebila tu jeho, a protože mu svou měkkou a teplou rukou tak lehce stiskla dlaň.

„Ozvěte se, kdybyste měl něco na srdci, Carle. Klidně s maličkostí nebo i s něčím závažnějším. Může to být důležité pro naši další práci, člověk nikdy neví.“

„Chtěl bych se rovnou zeptat,“ nerozpakoval se a pokusil se jí předvést šlachovité, podle všeho sexy ruce. Ženám se vždycky velmi líbily.

Všimla si jeho pózování a poprvé se usmála. Za měkkými rty tušil zuby bělejší než Lisiny ze druhého patra. Výjimečný úkaz ve věku, kdy červené víno a kofeinové nápoje většinu zubů zbarví do šedavého odstínu.

„Na co?“ zeptala se.

Sebral odvahu a vypálil, buď, anebo: „Nejste čtyřprocentní?“ Samotného ho překvapilo, jak neohrabaně to znělo, ale už bylo pozdě. „Promiňte,“ ošíval se a nevěděl, jak dál. „Jen jsem se chtěl zeptat, jestli byste se mnou někdy nechtěla zajít na večeři?“

Úsměv jí zmrzl na rtech. Bílé zuby zmizely, i měkká kůže na líčkách.

„Myslím, že byste se nejdřív měl dát pořádně dohromady, než se pustíte do něčeho takového. A i potom byste si měl své oběti vybírat s větší obezřetností.“

Celý se naježil vzteky, když se k němu otočila zády a otevřela dveře na chodbu. Čert aby ji vzal. „Jestli si myslíte, že nespadáte do kategorie s větší obezřetností“ bručel si pod fousy, „tak asi nevíte, jak úžasně působíte na opačné pohlaví.“

Otočila se k němu a strčila mu před oči ruku se snubním prstenem.

„Ale vím,“ řekla a vycouvala z bojiště.

Jeden z nejlepších detektivů, jakého kdy Dánsko podle jeho vlastního přesvědčení mělo, schlíple přemítal, jak jen mu mohl uniknout tak elementární fakt.

Zavolali mu z Godhavnu, aby ho uvědomili o tom, že kontaktovali penzionovaného pedagoga Johna Rasmussena. Pojede prý zítra do Kodaně k sestře na návštěvu a mají vyřídit, že by si velice rád prohlédl hlavní policejní stanici, a proto se za Carlem mezi desátou a půl jedenáctou staví, pokud o to má zájem. Carl mu podle jejich interních předpisů volat nesmí, ale může se obrátit na dětský domov, kdyby došlo k nějakým nepředvídaným okolnostem.

Do reality se vrátil, až když položil sluchátko. Propadák s Ibsenovou mu úplně rozložil myšlení, a teď aby ho pomalu za pochodu skládal dohromady. Po návratu z dovolené na Kanárech ho přijde navštívit sociální pedagog z Godhavnu. Uklidnilo by ho, kdyby mu předtím, než si začne hrát na průvodce policejním ústředím, sdělili, jestli si ten chlap vůbec na kluka s přezdívkou Atomos vzpomíná, ale to by toho asi po nich chtěl moc.

Z plných plic se nadechl a pokusil se Monu s kočičíma očima vypudit z organismu. V případu Lynggaardová musí ještě pospojovat spoustu nitek, musí s tím pohnout dřív, než se ho zmocní sebelítost.

Nejprve by měl konfrontovat hospodyni Helle Andersenovou se snímky Dennise Knudsena. Třeba by se mu ji taky podařilo nalákat na komentovanou prohlídku s komisařem. Jen aby zase nemusel za Tryggevaeldský potok.

Zavolal jí a telefon vzal manžel. Stále ještě tvrdil, že je na nemocenské s příšernými bolestmi zad, ale jeho hlas zněl překvapivě svěže. Tykal mu, jako by spolu byli na táboře a cpali se z jednoho ešusu.

Jeho řeči připomínaly posezení s tetičkou, která nikdy nepoznala muže. „I jejdamane, rád bych Helle zavolal, kdyby byla doma. Né, je venku u klientů každý den do…! Jémine, to bude určitě ona, slyším auto. No jejej, má nový auto, to víš, rozdíl mezi jedna trojkou a jedna šestkou je znát. A je to pravda, co říkali v televizi, suzuki nabeton vydrží, co slibovali. Heleď se, učiněná pohádka, když se starýho opia zbavíš za dobrou cenu,“ jen se mu prášilo od huby. Přerušila ho až manželka jekotem: „Ahojky, Olééé! Seš doma? Srovnals to dříví?“

To měl Ole štěstí, že ji neslyšela sociálka.

Když Helle Andersenová konečně popadla dech, byla srdečnost sama. Carl jí poděkoval, jak pěkně onehdy přijala Asada, a zeptal se, jestli by jí mohl poslat pár naskenovaných materiálů jako přílohu e-mailem.

„Teď hned?“ zeptala se a v další větě se mu chystala vysvětlit, proč to není nejlepší nápad. „Přinesla jsem nám k obědu pizzu,“ vypadlo z ní. „Ole ji nejradši se salátem, a to pak není dobrý, když se úplně zataví do sýrový vrstvy.“

Za dvacet minut volala zpátky a zdálo se, že právě polyká poslední sousto.

„Máte otevřenou schránku?“

„Ano,“ potvrdila přijetí e-mailu se třemi přílohami.

„Otevřete si prosím první přílohu a povězte mi, co vidíte.“

„To je ten Daniel Hale, co mi ho minule ukazoval váš asistent. Tak toho jsem nikdy neviděla.“

„Klikněte na druhý, co vidíte?“

„Kdo to je?“

„Na to se ptám já vás. Jmenuje se Dennis Knudsen. Neviděla jste ho někdy? Dnes bude o něco starší než na tom snímku.“

Uchechtla se. „Určitě už nenosí tu bláznivou čepici. Ne, toho neznám, to vám můžu říct úplně jistě. Připomíná mi bratrance Gorma, ale ten váží nejmíň dvakrát tolik.“

Asi to mají v rodině.

„Co ten třetí soubor? Je tam osoba, která mluvila s Merete před Christiansborgem, krátce před jejím zmizením. Je vidět jenom zezadu, ale nepřipomíná vám někoho? Prohlédněte si oblečení, vlasy, držení těla, výšku, tloušťku, cokoliv.“

Mlčela, což znělo slibně.

„Já nevím, je vidět jen zezadu, jak říkáte. Ale toho jsem možná někdy zahlídla. Kde to jenom mohlo být?“

„To byste mi právě měla prozradit vy.“

No tak dělej, Helle, pomyslel si Carl. Kolikrát jsi ho tak asi mohla vidět?

„Však já vím, co chcete slyšet, že je to ten mladík s dopisem. Viděla jsem ho odcházet, ale měl na sobě úplně jiný oblečení, takže to není jen tak. Ale spousta věcí odpovídá, jenom si nejsem jistá.“

„Tak radši nic neříkej, brouku,“ ozvalo se v pozadí od marodícího pizzožrouta. Carl se jen stěží ovládl a nevzdychl nahlas.

„Dobře,“ ozval se Carl. „Mám tady ještě jeden obrázek, který bych vám rád poslal.“ Odklikl další soubor.

„Už ho mám,“ nahlásila za deset vteřin.

„Tak mi povězte, co vidíte.“

„Koukám na fotografii hocha, který byl i na snímku číslo dva, bych řekla. Dennis Knudsen, tak se jmenoval, že? Je tu jako kluk, ale šklebí se pořád stejně. Má srandovní tváře. Určitě zamlada jezdil na motokárách, to bych odpřisáhla, jako bratranec Gorm, no to mě podržte.“

Asi ještě předtím, než vážil pět set kilo, rád by dodal Carl. „Podívejte se na toho kluka za Dennisem, neříká vám nic?“

Na druhé straně se rozhostilo ticho, ani od přelomených zad se nic neozývalo. Carl čekal. Trpělivost je ctností vyšetřovatele, jak se říká. Stačilo se podle toho jen zařídit.

„Fuj, to je ale nepříjemnej pohled,“ ozvalo se nakonec. Hlas Helle Andersenové zněl přiškrceně. „Je to on. Jsem si jistá, že je to on.“

„Ten, co vám předal dopis pro Merete, toho myslíte?“

„Ano.“ Opět se odmlčela, jako by si v duchu modelovala chlapcovu podobu podle zubu času. „To hledáte jeho? Myslíte, že má něco do činění s tím, co se přihodilo Merete? Je potřeba mít se před ním na pozoru?“ upřímně se obávala Helle. A možná k tomu měla i dostatečný důvod.

„Už je to pět let, tak se nemáte čeho obávat. Buďte klidná.“ Zaslechl, jak si vzdychla. „Myslíte, že se tedy jedná o stejnou osobu, která doručila dopis, jak říkáte. Jste si naprosto jistá?“

„To bude on. Ano, jsem si naprosto jistá. Má tak výrazný oči, vidíte to? Fuj, až je mi z toho šoufl.“

To bude tou pizzou, pomyslel si Carl, poděkoval, zavěsil a zvrátil se do křesla.

Na složce ležela barevná novinová fotografie Merete Lynggaardové. Silněji než kdy předtím pocítil, že právě ten snímek tvoří spojovací článek mezi obětí a pachatelem. Ano, poprvé si byl v té věci jistý. Atomos se v dětství utrhl ze řetězu a obrazně řečeno upsal svou duši ďáblu. Zlo v něm ho dovedlo k Merete Lynggaardové. Otázkou zůstává jen proč, kdy a jak. Možná se Carl odpověď nikdy nedozví, ale chuť ji najít mu rozhodně nechyběla.

Mona Ibsenová ať si klidně dál leští svůj prstýnek.

Přeposlal fotografie Billu Antvorskovovi. Ani ne za pět minut přišla odpověď: Ano, jeden z chlapců na snímku se skutečně podobá muži, který s ním byl v Christiansborgu. Ale jestli je to on, to by s určitostí nepodepsal.

Carl byl spokojen. Bille Antvorskov podle něj stejně v životě nic nepodepsal, aniž by věc do mrtě rozpitval.

Vtom zazvonil telefon, ovšem nebyl to ani Asad, ani chlapík z Godhavnu, jak předpokládal, ale ze všech živých bytostí na zemi, bože chraň, ta nejposlednější, kterou chtěl slyšet - Vigga.

„No kde jsi?“ chvěl se jí hlas rozčilením.

Pokusil se přijít na to, co se přihodilo, ale nestihl k ničemu dospět, protože spustila lamentaci.

„Vernisáž začala před půl hodinou a zatím tu není ani noha. Máme deset lahví vína a dvacet pytlíků krekrů. Jestli nepřijdeš ani ty, tak fakt nevím.“

„Do galerie myslíš?“

Musela mít pláč na krajíčku, protože několikrát popotáhla.

„Já o žádné vernisáži nic nevím.“

„Hugin předevčírem rozeslal padesát pozvánek.“ Vzlykla naposledy a konečně přeladila na pravou Viggu. „Proč se nemůžu spolehnout aspoň na tebe? Vždyť jsi do toho vložil prachy!“

„Zkus se zeptat toho svýho strašidla.“

„Kdo je u tebe strašidlo? Hugin?“

„Máš takových štěnic na sobě přisátých víc?“

„Hugin má přinejmenším stejný zájem na tom, aby galerie fungovala, jako já.“

O tom nepochyboval. Kde jinde by se mu podařilo vystavit zapatlaná torza reklam na spodní prádlo a rozmačkané hračky z mcdonaldovských Happy Mealů, pomazané nejlevnějšími barvami z obchoďáku?

„Jen říkám, že i kdyby ten tvůj Einstein nezapomněl poslat pozvánky v sobotu, jak tvrdí, tak je lidi stejně najdou až dneska večer, když se vrátí z práce domů.“

„Bože, néééé! Sakra práce!“ zavyla.

Dnes večer si muž v černém asi nevrzne. Jaká to slast vědět, pomyslel si Carl.

Tage Baggesen zaklepal na dveře kanceláře v okamžiku, kdy si chtěl Carl zapálit cigaretu, na kterou se už hodiny těšil.

„Ano,“ pozval ho s plícemi plnými kouře dál a spatřil muže s pěknou opicí, šířícího kolem sebe oblaka výparů z koňaku a piva.

„Promiňte, že jsem náš rozhovor posledně tak náhle ukončil. Potřeboval jsem si všechno dobře rozmyslet, když teď stejně ty věci začaly vyplouvat na povrch.“

Carl ho vybídl, aby se posadil, a nabídl mu něco k pití, ale poslanec odmítavě zamával rukou a druhou nahmatal za sebou stojící židli. Ne, žízeň opravdu nemá.

„Co za věci máte na mysli?“ Carl se zeptal, jako by měl ještě něco v záloze, ale vůbec to nebyla pravda.

„Zítra se vzdám svého poslaneckého mandátu,“ pronesl Baggesen a rozhlédl se oteklýma očima kolem sebe. „Až to tu vyřídím, půjdu rovnou za naším předsedou. Merete mi prorokovala, že to tak skončí, jestli ji nebudu poslouchat, a já ji neposlechl. A udělal jsem, co jsem neměl.“

Carl přimhouřil oči. „Takže bude dobře, když si v tom uděláme jasno, než se přiznáte před celým národem, Boha nevyjímaje.“

Urostlý muž přikývl a sklopil hlavu. „V roce 2000 a 2001 jsem koupil akcie a vydělal na nich.“

„Jaké akcie?“

„Všechno možný. Pak jsem si sehnal finančního poradce, který mi poradil investovat do zbrojovek v USA a ve Francii.“

To by si mohl poradce v bankovní pobočce v Allerodu zkusit, strkat Carlovy úspory do něčeho takového. Ten by ho hnal. Zhluboka se nadechl a zamáčkl v popelníku cigaretu. Ne, s takovými údaji si vedení pacifistické strany Radikální střed jistě nepřeje být spojováno, to si Carl dovedl představit.

„Kromě toho jsem dvě své nemovitosti pronajímal masážnímu salonu. Zprvu jsem to opravdu nevěděl, ale pak jsem to zjistil. Nacházely se v Stroby Egede, poblíž Meretina bydliště, a v té oblasti se o nich vědělo. Rozjel jsem tehdy víc věcí. Bohužel jsem se svými obchody Merete chlubil. Byl jsem do ní blázen a ona mě ignorovala. Asi jsem doufal, že o mě projeví zájem, když to trochu přeženu, ale pochopitelně to s ní ani nehnulo.“ Sepnul si ruce za krkem. „Ona zkrátka taková nebyla.“

Carl pozoroval kouř z cigarety, dokud se nerozplynul v místnosti. „A Merete po vás chtěla, abyste s tím přestal?“

„Ne, nechtěla.“

„Tak co teda?“

„Řekla mi, že se o tom možná mimochodem zmíní své tehdejší sekretářce Marianne Kochové. Je jasné, o co jí šlo. Kochová by to obratem ruky roztroubila. Chtěla mě jen varovat.“

„Proč se vůbec do vašich záležitostí pletla?“

„Ale nepletla, to je právě to, všechno se to semlelo jen proto, že ji to nezajímalo.“ Vzdychl a chytil se za hlavu. „Tak dlouho jsem na ni naléhal, až se mě nakonec chtěla zbavit, a v tomto ohledu se jí to podařilo. Jsem si jistý, že kdybych na ni nepřestal tlačit, tak by ty informace pustila. Nevyčítám jí to, co jinýho by měla sakra dělat?“

„Takže jste ji nechal na pokoji a pokračoval ve svých machinacích?“

„Vypověděl jsem masážním salonům nájemní smlouvu, ale akcie jsem si nechal. Ty jsem prodal až po jedenáctým září.“

Carl přikývl. Jo jo, na téhle katastrofě se jich napakovalo víc.

„Kolik jste na tom vydělal?“

Baggesen vzhlédl. „Dobrých pět milionů.“

Carl vyšpulil spodní ret. „A Merete jste zabil, aby vás neodhalila?“

Poslanec sebou trhl. Carl zaznamenal zděšený výraz jako minule, ale nepustil Baggesena ze sevření.

„To ne! Proč bych to dělal? Moje aktivity nebyly protizákonné, stalo by se jen to, co stejně dneska udělám.“

„Necháte se vyhodit, místo abyste odešel sám?“

Těkal očima po místnosti a uklidnil se, až když objevil své iniciály na nástěnce v seznamu podezřelých.

„Támhle to si klidně škrtněte,“ řekl a měl se k odchodu.

Asad se v práci zjevil až kolem třetí hodiny. O dost později, než by se na muže s tak omezenou kvalifikací a nízkým postavením patřilo. Carl na okamžik zaváhal, jestli by mu neměl vynadat, ale Asad zářil radostí a nadšením a těžko by se na něj útočilo ze zálohy.

„Kdes byl sakra tak dlouho?“ zeptal se ho raději a ukázal na hodiny.

„Mám vás pozdravovat od Hardyho. Vždyť jste mě tam sám poslal.“

„Tos u něho strávil sedm hodin?“ Opět mávnul rukou směrem k hodinám.

Asad zavrtěl hlavou. „Řekl jsem mu všechno, co jsem věděl o zavražděným cyklistovi, a víte, co na to řekl?“

„Usvědčil vraha?“

Asad se zatvářil překvapeně. „Asi ho vážně dobře znáte. No ano, vlastně ho usvědčil.“

„Jo, a udal i vrahovo jméno, to si dovedu živě představit.“

„Jméno? Tak to ne, ale říkal, že by se mělo pátrat po někom, kdo je důležitý pro děti svědkyně. Že to asi nebude učitel nebo vychovatel v družině, ale někdo, na kom byly vážně hodně závislé. Exmanžel svědkyně nebo doktor nebo někdo, koho děti zbožňovaly. Trenér v jízdárně nebo tak někdo. Ale musí mít co do činění s oběma dětma, tak jsem to taky hned ve druhým patře vyřídil.“

„No vida!“ našpulil Carl rty. To je neuvěřitelné, jak obratně začal formulovat. „Dovedu si představit, že se Bak octnul v sedmém nebi.“

„Octnul?“ hloubal Asad nad slovem. „Možná jo, jak to vypadá?“

Carl pokrčil rameny, takhle se mu líbí. „Cos ještě prováděl?“ Z Asadova poskakujícího obočí vydedukoval, že má ještě něco v záloze.

„Podívejte, co vám nesu.“ Vytáhl ošoupaný diář Merete Lynggaardové z igelitové tašky a položil koženou vazbu na stůl. „Jen se podívejte sám, jestli ten chlapík není pašák?“ vybídl Carla.

Carl nalistoval v telefonním seznamu písmeno H a hned si všiml výrazné změny. Ano, byl to neuvěřitelně dobře odvedený kus práce. Namísto zaškrtaného telefonního čísla se tam vyjímalo lehce vybledlé, ale jasně čitelné písmo: Daniel Hale 25772060. Bylo to úchvatné. Ještě úchvatnější než rychlost, s jakou hmátl do klávesnice, aby se přesvědčil o majiteli čísla v registraci.

Neodolal, aby si číslo okamžitě nevyhledal, ale pochopitelně neuspěl.

„Stojí tu, že není platné, zavolej Lis a popros ji, aby nám to ověřila. Řekni, že ho možná zrušili už před pěti lety. Nevíme, co to bylo za mobilního operátora, ale ona si s tím určitě poradí, to si piš. A pospěš si, Asade,“ zakončil Carl svou řeč pěkným plácnutím přes Asadova žulová záda.

Carl si zapálil, pohodlně se opřel v křesle a všechno si v klidu shrnul.

Merete Lynggaardová narazila v Christiansborgu na falešného Daniela Halea a patrně s ním chvíli flirtovala, než ho po pár dnech pustila k vodě. Zaškrtání jeho jména v telefoníčku pro ni muselo být nezvyklé, splnilo téměř rituální funkci. Ať už měla ke svému chování jakýkoliv důvod, setkání s takzvaným Danielem Halem pro ni bylo v jejím dosavadním životě zásadním zážitkem.

Carl si ji pokusil představit. Hezká politička, která má život před sebou, se seznámí s tím nepravým. Podvodníkem se zlými úmysly. Několikrát byl označen za chlapce zvaného Atomos. Hospodyně v Magleby se domnívala, že tento chlapec se vší pravděpodobností odpovídá muži, který doručil dopis s pozdravem Šťastnou cestu do Berlína, a podle Billa Antvorskova se Atomos později vydával za Daniela Halea. Stejný chlapec, který měl podle sestry Dennise Knudsena nad jejím bratrem velkou moc v dětství, a podle všeho to byl i on, kdo po mnoha letech ponoukal svého přítele Dennise ke srážce s vozem skutečného Daniela Halea, čímž zapříčinil jeho smrt. Zdá se to zamotané, a přitom je to velmi prosté.

Nakonec se mu podařilo shromáždit uspokojivou řádku důkazů: podivná smrt Dennise Knudsena krátce po automobilové nehodě. Uffova přehnaná reakce na prastarou fotografii chlapce Atomose, který se pravděpodobně později setkal s Merete Lynggaardovou coby Daniel Hale a toto setkání pečlivě zinscenoval.

A konečně samo zmizení Merete Lynggaardové.

Carlovi se v žaludku vzedmuly kyselé šťávy, draly se nahoru a snad by protentokrát ani nebyl proti zastavit je Asadovým tlamolepem.

Nesnášel čekání, pokud nebylo nezbytně nutné. Proč si u sta hromů nemůže promluvit s tím zatraceným pedagogem z Godhavnu rovnou? Kluk Atomos přece musí mít nějaké jméno a rodné číslo, něco, co by vedlo až do současnosti. Chce se k tomu dostat teď hned!

Típnul nedopalek, sundal z nástěnky seznamy a zběžně si je prostudoval.

PODEZŘELÍ:

1) Uffe

2) Neznámý doručitel. Dopis o Berlínu

3) Muž / žena z restaurace Café Bankerat

4) „Kolegové“ z Christiansborgu - TB + ?

5) Loupežná vražda po násilném přepadení. Kolik měla v tašce?

6) Sexuální přepadení

PROVĚŘIT:

Referentka ve Stevnsu

Telegram

Sekretářka v Christiansborgu

Svědci z trajektu Schleswig-Holstein

Pěstounská rodina po nehodě / přátelé ze studií. Neměla sklony k depresi? Nebyla těhotná? Zamilovaná?

Za neznámého doručitele dopsal do uvozovek „Atomos jakožto Daniel Hale“. Pak škrtl Taga Baggesena a na konec druhého listu dopsal otázku: Jak dlouho byla těhotná?

Kromě třetího bodu zůstávaly z prvního seznamu aktuální body pět a šest. Chorý mozek loupežného vraha může zlákat i sebemenší obnos a vzhledem k poslednímu vývoji a s přihlédnutím k časovým možnostem na trajektu se i bod šest s pozadím sexuálního motivu stával pravděpodobnějším.

Z bodů druhého seznamu mu chyběli svědci na trajektu, pěstouni a spolužáci. Co se týče svědků, nepřispěly protokoly žádnou zásadní informací a zbytek už je stejně jedno, protože o žádnou sebevraždu nešlo.

Ne, seznamy mě nevytrhnou, pomyslel si, ještě je několikrát prošel, pak je zmačkal a vyhodil do koše. Alespoň nezůstane koš prázdný.

Vzal si k ruce telefonní seznam z Meretina diáře a přidržel si ho těsně u očí. Opravdu čertovsky dobře odvedený kus práce, kterou Asad zprostředkoval. Přeškrtání odstranili dokonale. Skutečně neuvěřitelné.

„Hezky mi řekneš, kdo to dělal,“ zavolal přes chodbu, ale Asad ho zarazil pohybem ruky. Vtom si všiml, že si pomocník tiskne k uchu sluchátko a pokyvuje hlavou. Netvářil se nadšeně, ba právě naopak. Asi nemůžou majitele čísla z diáře najít.

„Bylo to číslo jen ke kartě?“ zeptal se, když Asad vstoupil s útržkem papíru a nesouhlasně rozháněl kouř.

„Jo,“ odpověděl a podal Carlovi papírek. „To číslo patřilo nějaké sedmačce ze školy Tjornely v Greve. Oznámila zmizení telefonu z kapsy kabátu, který si pověsila na háček na chodbě před třídou, v pondělí 18. února 2002. Zmizení označili za krádež až o několik dní později a pachatele dodnes nenašli.“

Carl přikývl. Takže mají majitele, ale ne toho, kdo mobil ukradl a používal. To dává smysl. Od této chvíle už si byl naprosto jistý, že to všechno spolu souvisí. Merete Lynggaardová nezmizela náhodou. Přiblížil se k ní muž s nekalými úmysly, jak se říká, a dal do pohybu řetězec dějů, které skončily tím, že hezkou poslankyni od té doby nikdo nespatřil. Mezitím uběhlo už víc než pět let a Carl se přirozeně obával nejhoršího.

„Lis se ptá, jestli má pokračovat?“ zeptal se Asad.

„A jak asi?“

„Že by srovnala hovory z kancelářského telefonu Lynggaardové s tímhle číslem.“ Asad poklepal na lístek s dívčinými údaji 25/72060, Sanne Jonssonová, Tvcerager go, Greve Strand, napsanými drobným tiskacím písmem. Aha, takže Asad umí psát tak, aby se to po něm dalo přečíst.

Carl nad sebou znechuceně kroutil hlavou. Opravdu zapomněl požádat o srovnání výpisů hovorů? Bude se muset rychle naučit pořádně používat blok, než ho ten Alzheimer vážně dostane.

„Jasně že jo,“ zahalekal s přesvědčivou samozřejmostí. Tímto způsobem by se mohla odhalit časová posloupnost a přišlo by se na vzorec vzniku a zániku vztahu Lynggaardové s falešným Halem.

„Jenže, víte, nějaký čásek to potrvá. Lis teď nemá čas a taky říkala, že je to docela těžký, když už je to tak dávno. Možná se jí to ani nepovede.“ Asad se tvářil zkroušeně.

„Tak už to vyklop, kdo by tu prácičku zvládl?“ pobídl ho Carl a potěžkal v ruce diář.

Ale Asad se zdráhal.

Carl se mu právě chystal vysvětlit, že tajnůstkařením jeho šance udržet si místo nikterak nestoupají, když náhle zazvonil telefon.

Volal přednosta Egely, aby vyjádřil své zhnusení nad Carlovou existencí. „Abyste věděl, Uffe Lynggaard náš ústav krátce po vašem naprosto šíleném zásahu v pátek opustil. Nevíme, kde je. Zpravil jsem policii ve Frederikssundu, ale jestli se mu něco vážného stane, pane Morcku, tak vám vaši kariéru tak osladím, že se budete divit.“

Třískl telefonem a zanechal Carla v hlučící prázdnotě.

Za dvě minuty volal šéf a pozval si ho k sobě. Volbou slov se namáhat nemusel, Carlovi stačil tón hlasu. Má přijít nahoru, a to okamžitě.

33) 2007

Noční můra začala už v nádražním novinovém stánku v Allerodu. Zvláštní velikonoční vydání Gossipu se prodávalo o týden dřív než obyčejně a všichni, kdo Carla aspoň trochu znali, ho identifikovali v rohu titulní strany hned pod hlavním příběhem prince, jeho francouzské nastávající a jejich svatby.

Pár místních se při nákupu sendvičů a ovoce dívalo trapně do země. Kriminalista vyhrožoval novináři, hřímal titulek a pod ním stálo malými písmeny: Pravda o smrtící střelbě.

Trafikant vypadal zklamaně, když se Carl netvářil, že by chtěl do nákupu tiskoviny investovat. Carl přece sakra nedopustí, aby na něm Pelle Hyttested vydělal ještě víc.

Ve vlaku na něj civěli a Carl opět ucítil tlak v hrudním koši.

Na stanici to nebylo o mnoho lepší. Na konci předešlého dne stál v šéfově kanceláři v pozoru kvůli útěku Uffa Lynggaarda a teď ho volají znovu.

„Co čumíte, vejři?“ obořil se na pár nebožáků, kteří se mu včas neklidili z cesty.

„Tak mi řekni, co s tebou mám dělat?“ zahájil den Jacobsen. „To se mám připravit na to, že se možná příští týden dočtu, jak jsi psychicky týral retardovaného? Je ti jasný, co si tisk dokáže vymyslet, jestli se Uffe Lynggaard nevrátí živý a zdravý?“ Ukázal mu několik let starý snímek, na kterém byl zachycený zuřící Carl, Pocházel z místa činu, jak si Carl dobře pamatoval. Vyhodil tehdy novináře z ohrazeného prostoru a oni se strašlivě rozlítili.

„Zeptám se tě ještě jednou: Co s tebou mám dělat?“

Carl si přitáhl časopis k sobě a naštvaně přelétl text vyvedený vulgární žluto-červenou grafikou. Tihle bulvární pisálci a pavlačové drbny a prodejní grázlové si říkají novináři a vážně dokážou kohokoliv zašlapat do bahna.

„Vůbec nikomu z Gossipu jsem o případu nevyprávěl,“ řekl. „Jen jsem řekl, že bych za Hardyho a Ankera položil život, nic víc. Nevšímej si jich, Marcusi, anebo na ně poštvi právníka.“

Odhodil časopis zpátky na stůl a zvedl se. Tímto podal pravdivé svědectví. Co by s tím Markus asi chtěl udělat? Třeba ho vyhodit? To by si museli vymyslet lepší titulky.

Šéf na něho rezignovaně pohlédl. „Volali z TV 2, z magazínu o kriminalitě s názvem Stanice 2, rádi by si s tebou promluvili. Řekl jsem jim, ať na to zapomenou.“

„Jasně.“ Když si to šéf přeje.

„Ptali se mě, jestli na tom něco není, na té historce z Gossipu o přestřelce na Amageru.“

„Aha, tak to by mě zajímalo, cos jim pověděl.“

„Řekl jsem, že na tom není ani za mák pravdy.“

„Jo, to je fajn.“ Carl strnule přikývl. „A věříš tomu?“

„Carle, poslouchej mě chvilku. Už sloužíš dlouho. Kolikrát za tu dobu jsi zažil, že se nějaký kolega dostal do úzkých? Vzpomeň si, jak jsi poprvé hlídkoval v noci jako pochůzkář v Randersu nebo kde to bylo a najednou se před tebou zjevila tlupa ožralejch primitivů, kterým se nezamlouvala tvoje uniforma. Vzpomeneš si na ten pocit? Časem se člověk dostane do situací, který jsou stokrát horší než tahle. Stalo se to mně, Larsi Bjornovi a Bakovi a spoustě dalším, kteří dnes dělají něco jiného. Mluvím o ohrožení života sekyrou, kladivem, železnou tyčí, nožem, uraženou lahví od piva, brokovnicí nebo jinou střelnou zbraní. Kolikrát to člověk sfoukne, ani nemrkne, a pak to najednou nezvládne? To nemůžeš vědět, že jo? Každej z nás to jednou zvoral. Jestli ne, tak to není správnej policajt, no ne? Pracujeme v prostředí, kde nemůžeme všechno ovlivnit.“

Carl přikývl a zaznamenal, jak se mu v hrudníku vzdouvá známý tlak. „A co z toho všeho, šéfe, vyplývá?“ zeptal se a ukázal na týdeník. „Co tomu říkáš? A co si o tom myslíš?“

Jacobsen se na Carla klidně zadíval a beze slova se zvedl, otevřel okno směrem k Tivoli, vyklonil se ven a vyhodil tu špínu z okna.

Slovy by to sotva vyjádřil výstižněji.

Carlovi zacukalo v koutcích. Nějaký chodec přijde zadarmo k televiznímu programu.

Pokývl nadřízenému. Vlastně to byla dojemná situace.

„V případu Lynggaardová vás už brzo budu moct informovat o nových skutečnostech,“ odvděčil se a čekal, až ho vedoucí propustí a on si bude moct jít po svých.

Šéf s jistou dávkou uznání přikývl. Za takových okolností se opět ukázalo, proč si ho lidé vážili a proč si víc než třicet let udržel stejnou krásnou ženu. „A nezapomeň, Carle, že ses ještě nepřihlásil na kurz pro vedoucí pracovníky,“ dodal. „Do pozítří se přihlásíš, je ti to jasný?“

Carl přikývl, ale nic tím nemyslel. Jestli bude šéf na dalším vzdělávání trvat, bude se nejdřív muset domluvit s odbory.

Čtyři minuty cesty z šéfovy kanceláře do sklepa prošel uličkou opovržení a nesouhlasu. Děláš nám všem ostudu, čišelo některým z očí; sami jste ostudy, pomyslel si Carl. Měli by se ho spíš zastat a podpořit ho. Pak by jistě neměl pocit, že mu po hrudníku rajtuje dobře živený kus hovězího dobytka.

I Asad ve sklepě článek viděl, ale aspoň Carla poplácal po zádech. Byl toho názoru, že fotka na titulní straně je pěkně ostrá, ale plátek příliš drahý. Tento nový úhel pohledu Carla osvěžil.

Přesně v deset mu zavolali z vrátnice. „Máte tu nějakou návštěvu,“ chladně oznámil službu konající strážník. „Čekáte nějakýho Johna Rasmussena?“

„Jo, pošlete ho dál.“

Za pět minut zaslechli váhavé kroky na chodbě a následovalo opatrné: „Haló, je tu někdo?“

Carl se osobně vyhrnul ze dveří a ocitl se tváří v tvář anachronismu v islandském svetru, sametových kalhotách a všem, co k tomu náleželo.

„John Rasmussen. Učil jsem v Godhavnu, máme spolu domluvenou schůzku,“ představil se a zvědavě napřáhl ruku k pozdravu. „Poslyšte, že vy jste dneska na titulní straně bulváru?“

Carla to málem porazilo, takhle vymustrovaní lidi by se přece k pohledu na takové tiskoviny vůbec neměli snížit.

Na úvod se oba shodli na tom, že John Rasmussen Atomose znal a že spolu případ projdou, než se vydají na prohlídku budovy. Carlovi svitla naděje, že by návštěvníka mohl odbýt miniprohlídkou přízemí a krátkým pohledem do dvorů.

Chlapík působil mile až přitrouble, Carl si vůbec nedokázal představit, co na něm nepoddajní výrostci vidí. Ale o výrostcích se toho měl Carl ještě koneckonců hodně co učit.

„Postarám se, aby vám odfaxovali, co o něm v ústavu máme, už jsem to v kanceláři domluvil, to nebude problém. Totiž abych pravdu řekl, moc toho nemáme. Atomosův spis před pár lety zmizel, a když jsme ho našli zapadlý za regálem, chyběla v něm víc než polovina papírů.“ Zavrtěl hlavou, až se mu rozkomíhala povislá kůže na krku.

„Proč ho k vám umístili?“

Pokrčil rameny. „To víte, dělal doma problémy, tak ho umístili do pěstounské rodiny, která možná nebyla nejlíp vybraná. Reakce na sebe nedala dlouho čekat, někdy se to zkrátka vymkne kontrole. Určitě to nebyl špatný kluk, ale asi neměl dost vhodných příležitostí a moc mu to pálilo. To je dost špatná kombinace. Máte to všude v přistěhovaleckých ghettech. Ty mladý mají tolik energie, že je to div neroztrhá na kusy.“

„Měl kriminální sklony?“

„Určitým způsobem asi ano, ale šlo jen o maličkosti, řekl bych. No dobře, dokázal se vztekat, ale nevzpomínám si, že by ho do Godhavnu umístili kvůli násilí. Ne, na nic takového si opravdu nevzpomínám, ale už je to taky dvacet let, že jo?“

Carl si připravil blok. „Budu vám klást rychle za sebou otázky a ocenil bych, kdybyste odpovídal stručně. Jestli nebudete moct odpovědět, budeme pokračovat dál. Vždycky se můžeme vrátit, kdyby vás později něco napadlo, dobře?“

Muž přátelsky poděkoval Asadovi, který mu nabídl svůj vřelý lepkavý odvar v rozkošném malém šálku se zlatými květinkami. Přijal ho s úsměvem, čehož bude vzápětí litovat.

Podíval se na Carla. „Ano,“ řekl. „Rozumím.“

„Chlapcovo pravé jméno?“

„Jmenoval se Lars Erik nebo Lars Henrik nebo tak nějak. Měl zcela běžné příjmení, mám dojem, že Petersen, ale napíšu vám to do faxu.“

„Proč se mu říkalo Atomos?“

„Mělo to něco do činění s tím, co dělal jeho otec. Určitým způsobem k němu vzhlížel, zemřel pár let předtím, ale myslím, že to byl inženýr a pracoval v atomovém výzkumáku na Riso nebo tak někde. Ale to si budete moct snadno dohledat sám, až budete mít klukovo jméno a rodné číslo.“

„Vy máte i rodné číslo?“

„Jo, zmizelo sice ze složky spolu s dalšími věcmi, ale používali jsme ho v účetnictví, kam jsme zapisovali krajské a státní příspěvky, a do složky jsme ho doplnili.“

„Jak dlouho u vás byl?“

„Řekl bych tak tři čtyři roky.“

„To není málo, s přihlédnutím k jeho věku, nebo ne?“

„Ano i ne. To se občas stává. Nedařilo se ho vrátit do normálního života, nechtěl do nové pěstounské rodiny a jeho vlastní rodina se ho mohla ujmout, až když od nás odcházel.“

„Slyšeli jste o něm od té doby? Víte, co se s ním pak stalo?“

„Náhodou jsem ho pak pár let poté potkal a vypadal, že se mu vede dobře. Myslím, že to bylo v Helsingoru, asi pracoval jako steward nebo kapitán nebo něco takovýho. Každopádně byl v uniformě.“

„Myslíte tím, že byl námořník?“

„Jo, asi jo, něco takovýho.“

Musím ze Scandlines získat seznam posádky trajektu Schleswig-Holstein, pomyslel si Carl. Jak to, že už ho dávno nemáme? A před očima mu bleskl čtvrteční obrázek zdrceného Baka v šéfově kanceláři.

„Okamžik, prosím,“ požádal Carl a zavolal na Asada, aby šel za Bakem a zeptal se ho, jestli si na trajektu, ze kterého Lynggaardová zmizela, vyžádali seznam posádky, a pokud ano, tak kam se poděl.

„Merete Lynggaardová? Jsem tu kvůli ní?“ rozzářil se pedagog nadšením jako vánoční stromeček a spláchl to pořádným douškem sirupového čaje.

Carl ho poctil výmluvným úsměvem, kterým mu naznačil, jak je rád, že se ho na to zeptal, a raději bez odpovědi pokračoval ve vyptávání.

„Měl kluk psychopatické sklony? Dokázal projevit cit, nevzpomínáte si?“

Vzdělavatel se žíznivě zahleděl do prázdného šálku. Očividně patřil k těm, kterým svého času zocelila chuťové pohárky mikro-makrobiotika. Nakonec zvedl šedé obočí a odpověděl: „Spousta chlapců, kteří se k nám dostanou, jsou citově deprivovaní. U některých je to samozřejmě diagnostikováno, ale nevzpomínám si, jestli to byl i Atomosův případ. Myslím si, že dokázal projevovat city. Každopádně si často dělal starosti o svou matku.“

„Měl k tomu nějaký důvod? Byla to narkomanka nebo tak něco?“

„Ne, to ne, nebyla. Jestli si dobře vzpomínám, tak byla dost nemocná. Proto to trvalo tak dlouho, než se mohl vrátit zpátky do rodiny.“

Následně proběhla krátká prohlídka. John Rasmussen se ukázal být neúnavným pozorovatelem a komentátorem všeho, co viděl. Kdyby to bylo na něm, prošli by ústředí metr po metru, žádný detail nebyl pro Rasmussena nedůležitý, až se musel Carl uchýlit k malé lsti a předstírat, že mu v kapse zapípal pager. „Ano, bohužel. To znamená, že došlo k vraždě,“ pronesl s vážnou tváří a nakazil tím i pedagoga. „Obávám se, že se budeme muset rozloučit. Díky za pomoc, pane Rasmussene, a počítám s tím, že mi od vás za pár hodin přijde fax, jak jsme se domluvili.“

V Carlově domovském přístavu zavládlo ticho. Na stole našel vzkaz, že Bak o žádném seznamu posádky nic neví. Co taky ksakru čekal?

V Asadově špeluňce se z rohu s koberečkem ozývaly tiché modlitby, ale jinak byl klid. Carl si připadal jako po bouřce s pořádnou fujavicí, protože u nich nepřetržitě už hodinu vyzváněl telefon kvůli tomu zpropadenému článku v bulváru. Volali snad všichni, policejní ředitelkou, která se mu chystala uštědřit pár dobrých rad, počínaje přes regionální rozhlasové stanice, redaktory webových stránek, přispěvatele nejrůznějších časopisů a celou tou sebrankou podílející se na přehánění médií konče. Paní Sorensenová se podle všeho náramně bavila a do jednoho mu je všechny přepojila, takže si nastavil tiché vyzvánění a zaktivoval funkci zobrazení čísla volajícího na displeji. Mělo to jediný háček, žádné číslo neznal zpaměti, a tak se aspoň nemusel s nikým bavit.

Ze svobodně zvolené letargie ho vytrhl fax od godhavenského učitele Rasmussena.

John Rasmussen podle očekávání uctivě poděkoval za pěknou návštěvu a pochválil Carla za to, že si našel čas a provedl ho po budově. Následující strany obsahovaly slíbenou dokumentaci a navzdory jisté stručnosti přinesly nesmírně cenné informace.

Chlapec zvaný Atomos se ve skutečnosti jmenoval Lars Henrik Jensen. Rodné číslo 020172-0619, což znamená, že se narodil v roce 1972, takže teď je mu pětatřicet. Jsou s Lynggaardovou téměř stejně staří.

Až hloupě obyčejné jméno, Lars Henrik Jensen, pomyslel si unaveně. Proč sakra Bak nebo nějaký jiný pitomec z původního týmu nebyl natolik při smyslech, aby vytiskl seznam posádky toho zatraceného trajektu? Kdo mu zaručí, že ho dneska ještě někde vyhrabou?

Našpulil rty. Nebyl by to hromský pokrok, kdyby se ukázalo, že mládeneček byl tehdy na Schleswig-Holsteinu ve službě? Snad mu to společnost Scandlines pomůže odhalit. Ještě chvilku si fax pročítal a pak sáhl po telefonu, aby zavolal do jejich hlavního stanu.

Ještě než stihl vytočit číslo, ozval se ve sluchátku hlas. Chvilku si myslel, že je to Lis z druhého patra, ale vtom rozpoznal sametový hlas Mony Ibsenové, což ho přimělo zadržet dech.

„Jak je to možný?“ zeptala se. „Ani to nezazvonilo.“

No, to by taky rád věděl. Asi ji přepojili zrovna ve chvíli, kdy zvedl sluchátko.

„Viděla jsem dnešní Gossip“ řekla.

Potichu zaklel. Takže ona taky. Kdyby lidi z toho braku věděli, kolik čtenářů jim Carl tenhle týden přitáhl, umístili by mu portrét pod logo na titulní stranu už natrvalo.

„Dostal jste se do poměrně zvláštní situace, Carle. Jak to vnímáte?“

„To, co se mi stalo, pochopitelně není nejpříjemnější, to mi věřte.“

„Měli bychom se brzy sejít,“ řekla.

Ta nabídka se mu kupodivu nezdála tak přitažlivá jako dřív. Pravděpodobně kvůli tomu rušivému snubnímu prstenu, který se mu navlékl na signální antény.

„Mám takový dojem, že vy a Hardy se psychicky osvobodíte, až když budou vrazi dopadeni. Souhlasíte s tím?“

Cítil, jak se od ní vzdaluje. „Ale vůbec ne,“ odpověděl. „To s těmi idioty nemá co dělat, takoví jako já jsou si hrozícího nebezpečí dobře vědomi.“ Usilovně se pokoušel vybavit si, jak jen to šéf ráno ve své ódě na policajta říkal, ale dýchala do telefonu tak eroticky, až se mu zatemnil mozek. „Člověku to v profesionálním životě může mockrát vyjít, ale jednou se to nepodaří, s tím se musí počítat.“

„Dobře že to říkáte.“ Tak to asi Hardy tvrdil něco podobného. „Ale víte co? Je to naprostá blbost! Odteď počítám s tím, že se budeme vídat pravidelně, abychom s tím něco provedli. Příští týden už po vás noviny ani nevzdechnou, tak budeme mít klid.“

Ve Scandlines byli přívětiví a měli, jak už to v podobných případech zmizení bývá, vlastní archivní složku Merete Lynggaardové. Museli ji mít po ruce, protože Carla obratem informovali, že seznam posádky z onoho nezáživného dne už dávno vytiskli a kopii tehdy předali výjezdovce. Vyzpovídali všechny zaměstnance z paluby i podpalubí, a nikdo jim bohužel nesdělil nic, co by jim umožnilo udělat si jasnější obrázek o tom, co se Merete Lynggaardové během plavby přihodilo.

Carl málem vyletěl z kůže. Kam jen ten seznam mohli dát? To si z něj udělali filtry na kafe? Čert aby ten Bakův spolek a jim podobné vzal.

„Mám rodné číslo,“ navrhl zaměstnanci Scandlines, „nemohl byste hledat podle něj?“

„Dnes to bohužel nepůjde. Účetní oddělení je na školení.“

„Aha. A máte seznamy řazené podle abecedy?“ zeptal se. Neměli. Kapitán a jeho nejbližší podřízení se uvádějí jako první, s tím se nedá nic dělat. Na lodi vládne hierarchie a každý ví, kam patří.

„Zkusil byste vyhledat jméno Lars Henrik Jensen?“

Oslovený se unaveně zasmál. Ten seznam mu byl čert dlužen.

Než se Asad domodlil a poté vstal, opláchl si obličej, zatroubil do kapesníku, vyčistil si nos a postavil další várku sladolepu na vařič, podařilo se administrativnímu pracovníkovi loďařské společnosti úspěšně dokončit hledání. „Ne, žádného Larse Henrika Jensena tu nemáme,“ uzavřel rozhovor.

Carl nedokázal skrýt zklamání.

„Proč jste tak smutný, Carle?“ zeptal se Asad s úsměvem. „Už na tu hloupou fotku v časopise nemyslete. Jen si představte, že byste si zlomil všecky ruce a nohy, to by bylo daleko horší.“

Nepochybně neotřelá útěcha.

„Mám jméno toho kluka Atomose, Asade,“ řekl Carl. „Měl jsem pocit, že pracoval na trajektu, ze kterého Lynggaardová zmizela, ale není to pravda. Proto se tak tvářím.“

Dostal za to pěknou herdu do zad. „Tak vy jste se k tomu seznamu přece jen dostal? Výborně, Carle,“ pochválil nadřízeného stejným tónem, jako kdyby chválil batole na nočníku.

„No, k ničemu mi to sice zatím není, ale s tím si nějak poradíme. Ve faxu z Godhavnu poslali i rodné číslo Larse Henrika Jensena, tak ho určitě najdeme. Naštěstí máme přístup ke všem seznamům, které budeme potřebovat.“

S Asadem v zádech zadal číslo do systému a připadal si jako dítě, které se chystá rozbalit vánoční dárek. Okamžik, kdy se odhaluje identita hlavního podezřelého, patří pro kriminalisty k vrcholům jejich práce.

Tentokrát však vyšli naprázdno.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Asad a poklepal na obrazovku.

Carl pustil myš a obrátil oči v sloup. „To znamená, že rodné číslo nebylo nalezeno. V celém Dánském království prostě nenarazíš na člověka, který by ho měl.“

„Nepřepsal jste se? Vážně je to stejné číslo jako ve faxu?“

Zkontroloval ho, ale ano, bylo to totéž.

„Třeba to není správné číslo…“

Kdo by to byl řekl?

„Třeba ho někdo pozměnil.“ Asad vzal Carlovi fax z rukou a svraštil nad rodným číslem čelo. „Podívejte se, vypadá to, že změnili dvě čísla. Co říkáte? Nezdá se vám, že tady je ten papír vydřený?“ Ukázal na dvě čísla v posledním čtyřčíslí. Nebylo to vidět zřetelně, ale na faxové kopii rozhodně ležel na dvou strojově psaných cifrách stín.

„Jestli jsou změněná dvě čísla, Asade, tak existují stovky kombinací.“

„No a co? Paní Sorensenová je rozlouskne ani ne za hodinku, když jí k tomu pošleme pěknou kytku.“

To je neuvěřitelné, jak rychle se tu ten chlapík rozkoukal. „Těch možností může být ještě víc. Jestli někdo změní dvě čísla, tak proč by nezměnil všech deset? Než začneme vyhledávat kombinace, musíme dostat do ruky originál z Godhavnu a podrobně ho prozkoumat.“

Okamžitě do dětského domova zavolal a požádal je o zaslání originálu v zapečetěné depeši přímo na hlavní kodaňskou policejní stanice, ale odmítli. Nechtěli originální dokument vydat z rukou.

Carl se jim pokusil vysvětlit, proč na tom tolik záleží. „Pravděpodobně léta uchováváte zfalšovaný dokument.“

Kýženého cíle tím nedosáhl. „Ne, to není možné. Přišli bychom na to, když správním organizacím zasíláme výkazy k revizi,“ ozvalo se sebejistě.

„No jistě, ale co když ke zfalšování došlo dávno po tom, co vás klient opustil? Jak byste na to pak proboha chtěli přijít? Uvědomte si, že nové rodné číslo se ve vašich podkladech objevilo až pět let poté, co se Atomos odstěhoval.“

„Přesto se obávám, že vám originál vydat nemůžeme.“

„Dobře, potom se ale budeme muset vydat cestou zákona. To od vás není hezké, že nám odmítáte pomoct. Jsme patrně na stopě vraždy, uvědomte si to.“

Poslední věta nebo pohrůžka soudním příkazem vykonaly, jak Carl předpokládal, své. Není lepšího léku než zaútočit na lidskou ješitnost. Komu by se líbilo být očerněný? Lidem z pečovatelského sektoru rozhodně ne. Výraz „to od vás není hezké“ byl tak slabý, že zapůsobil neobyčejně silně. Tyranie nevyřčeného, jak s oblibou říkával jeden z vyučujících na policejní škole.

„Pošlete nám nejprve elektronicky písemnou žádost a požadujte zaslání originálu,“ nechal se slyšet úředník.

A je to v suchu.

„Jakže se ten kluk ve skutečnosti jmenoval? A víme, jak k té přezdívce Atomos vůbec přišel?“ zeptal se Asad, opíraje se nohou o zásuvku Carlova stolu.

„Lars Henrik Jensen, podle nich.“

„Lars Henrik, to je ale divný jméno. Takových přeci nemůže být moc, co se tak jmenujou,“ podivil se Asad.

Tam, odkud pocházíš, určitě ne, blesklo Carlovi hlavou a chystal se Asada popíchnout, když vtom si všiml, že se Asad zamyslel a zatvářil úplně jinak, než jak byl Carl u něj zvyklý. Vypadal daleko soustředěněji a vážněji než jindy, jako by se Carlovi svým způsobem rovnal.

„Na co myslíš?“ zeptal se ho.

Asadovi jako by z očí spadly šupiny, zablýsklo se v nich a změnily barvu. Nakrčil obočí a hmátl po složce Lynggaardová. Po chvilce našel, co hledal.

„Mohla by to být náhoda?“ zeptal se a zapíchl prst do jednoho řádku v prvních deskách.

Carl se zadíval na označené jméno a teprve teď si všiml, který protokol Asad vytáhl. Nejprve se pokusil představit si to a pak se to stalo. Někde uvnitř v něm, kde si příčina a následek neodporují a kde logika a vysvětlení nikdy nemusí být vědomé, tam, kde si myšlenky žijí svobodným životem a pohybují se bez omezení, do sebe všechno zapadlo a jemu došly souvislosti.

34) 2007

Dívat se do očí Danielovi, muži, který ji tolik přitahoval, nebylo nejhorší. Ani to, že Daniel a Lasse byli jedna a táž osoba, i když se jí kvůli tomu podlomila kolena. Ne, nejhorší pro ni bylo vědět, kdo doopravdy je. To překonalo všechno ostatní. Zůstal jí jen těžký pocit viny, který nesla na bedrech po celý svůj dospělý život.

Nepoznala ho podle očí, ale podle bolesti, která se v nich skrývala. Bolest a zoufalství a nenávist, která na setinu vteřiny toho muže přemohla. Lépe řečeno přemohla chlapce, jak věděla.

Protože Lassovi bylo teprve čtrnáct, když se jednoho jasného mrazivého zimního dne díval z okénka rodičovského automobilu a v míjejícím autě zahlédl rozdováděnou, lehkovážnou dívku popichující bratra na zadním sedadle s takovým nasazením, že přespříliš zaujala otcovu pozornost. Ukradla mu milisekundu, která by přikovala otcovu soudnost a ruce k volantu. Ty vzácné chvilky soustředění, které by ušetřily pěti lidem život a zabránily postižení tří dalších. Jen chlapec Lasse a Merete vyvázli živí a po nějakém čase stráveném v nemocnici i zdraví - a právě proto budou spolu oni dva účtovat.

Chápala to a odevzdala se svému osudu.

Následující měsíc přicházel muž, po kterém kdysi toužila jako po Danielovi a který se jí teď hnusil pod jménem Lasse, a každý den ji pozoroval zpoza zrcadlového okna. Někdy si ji jen prohlížel, jako pokusného králíka v kleci, na kterého čeká smrtelný zápas s kobrou, a jindy k ní promlouval. Jen zřídka jí položil nějakou otázku, neměl potřebu se ptát, jako kdyby věděl, co odpoví.

„Když ses mi z vašeho auta podívala do očí, v okamžiku, kdy nás tvůj táta předjížděl, pomyslel jsem si, že jsi ta nejhezčí holka, jakou jsem kdy viděl,“ řekl jí jednoho dne. „A když ses na mě o vteřinu později usmála a nevšímala sis, kolik rozruchu jsi ve vašem autě způsobila, už jsem věděl, že tě nenávidím. Stalo se to o vteřinu dřív, než jsme se převrátili a moje sestřička si o mé rameno zlomila vaz. Slyšel jsem, jak to křuplo, chápeš to?“

Upřeně se na ni díval, snažil se ji donutit sklopit zrak, ale nepodařilo se mu to. Styděla se, ale to bylo vše, nenávist opětovala.

Potom jí vyprávěl o chvílích, které vše změnily. Jak se jeho maminka pokusila ve vraku přivést na svět dvojčata a jak tatínek, kterého miloval a velmi obdivoval, na něj láskyplně zůstal koukat s otevřenou pusou, když umřel. O plamenech, které začaly olizovat maminčiny nohy zaseknuté pod sedadlem. O milované sestřičce, sladké a veselé, která ležela zkroucená pod ním, a o přiškrceném druhém dvojčeti, které mělo pupeční šňůru omotanou kolem krku, a o tom prvním, které křičelo na okně a plameny se blížily.

Ta slova jí působila strašná muka. Naprosto jasně si vybavila jejich zoufalý křik. Příběh ji zaléval pocitem studu a viny.

„Máma nemůže chodit, od té nehody se už nikdy nepostavila na nohy. Brácha nikdy nemohl chodit do školy, nikdy se nenaučil to, co mohly dělat ostatní děti. Všichni jsme kvůli tobě tenkrát ztratili své životy. Jaký si myslíš, že to asi je, mít jeden den tátu a roztomilou sestřičku a těšit se na dva další bráchy, a najednou z toho nic nezbude? Máma měla křehkou duši, ale někdy se dokázala tak bezstarostně smát - než jsi nám do života vstoupila ty a ona o všechno přišla. O všechno, rozumíš!“

V té chvíli se v místnosti objevila žena a zdála se být vyprávěním rozrušená. Snad plakala, ale Merete to nedokázala rozeznat.

„Jak si myslíš, že mi ty první měsíce asi bylo? Byl jsem úplně sám v pěstounský rodině, kde mě bili! Mě, který zatím poznal jen lásku a bezpečí. Neuplynul ani jediný okamžik, kdy bych si nepřál to tomu hajzlovi vrátit. Chtěl po mně, abych mu říkal tati, a já jsem celou dobu viděl před sebou tebe, Merete. Tebe a ty tvý lehkomyslný oči, který zničily všechno, co jsem miloval.“ Odmlčel se na chvíli, takže slova, která následovala, vyzněla se šokující jasností. „Ach, Merete, přísahal jsem, že se tobě a všem ostatním pomstím. Ať to stojí, co to stojí. A víš co? Dneska se mám dobře. Všem jsem se vám, vy svině, který jste nám zkazily život, pomstil. Abys věděla, chtěl jsem zabít i tvýho bratra, než mi jednoho dne při pozorování vás dvou došlo, jak jsi k němu přikovaná. Kolik viny je ti vidět na očích, když jsi s ním, jak moc tě omezuje. Měl bych ti tím, že ho zabiju, pomoct sejmout břemeno, který tě tíží? A nebyl náhodou i on tvou obětí? Proto jsem ho nechal naživu. Ale pěstouna ne a tebe taky naživu nenechám, Merete, tebe ne.“

Do dětského domova ho umístili po prvním, nezdařeném pokusu o vraždu pěstouna. Rodina se úřadům nesvěřila, co provedl; neprozradili, že hluboká rána na otcově čele pochází od rány lopatou. Tvrdili jen, že to chlapec nemá v hlavě v pořádku a že za něho nemohou nést zodpovědnost. Takhle jim mohli přidělit jiného chlapce, na kterém by vydělávali.

Jenže divoké zvíře v Lassovi se už probudilo. Nikdo nad ním nebo jeho životem nesměl mít od té doby vládu.

Uběhlo pět let, dva měsíce a třináct dní, než bylo ukončeno řízení o náhradě škody a než se jeho matka cítila natolik zdravá, aby se už téměř dospělý Lasse nastěhoval domů k ní a lehce postiženému bratrovi. Ano, jedno z dvojčat bylo tak popálené, že se ho nepodařilo zachránit, ale druhé smyčku z pupeční šňůry přežilo.

Zatímco byla matka v nemocnici a pak v ozdravovně, kojenec byl v ústavu. Podařilo se jí ho získat do vlastní péče před dovršeným třetím rokem. Od popálenin měl jizvy v obličeji a další na prsou a ve všech směrech omezenou motoriku kvůli nedostatku kyslíku. Nicméně se stal matce na několik let útěchou, než nabrala tolik sil, aby se domů mohl vrátit i Lasse. Dostali půl druhého milionu odškodného za zničený život. Půl druhého milionu za ztrátu otce a jeho dobré práce, ve které nemohl nikdo pokračovat, sestry, dvojčete a navíc matčiny pohyblivosti a rodinného blahobytu. Umolousaný jeden a půl milionu. Až se přestanou každý den zaobírat Merete, pocítí jejich nenávist lidé od pojišťovny a právníci, kteří je ošidili o to, co jim náleží. Lasse to tak matce slíbil.

Merete měla zač pykat.

Čas plynul rychle, jak věděla, a strach a úleva v ní rostly stejnou měrou. Téměř pět let strávených v tak odporném zajetí bylo zničujících. Někdy to musí skončit. Určitě to někdy musí skončit.

Na Nový rok 2006 dosahoval tlak v místnosti už dávno šesti atmosfér a zbývala poslední zářivka. Do místnosti za zrcadlovými okny vstoupili matka s bratrem a svátečně oblečeným Lassem, popřáli jí šťastný nový rok a dodali, že to bude její poslední.

„Všichni víme, kdy zemřeš, nemám pravdu, Merete? Není to žádná věda. Připočti ty roky a měsíce a dny, kdy jsem byl odtržený od rodiny, ke dni, kdy jsem tě odchytil jako zvíře, protože ty jsi zvíře, a vyjde ti den, kdy zemřeš. Budeš trpět o samotě přesně tak dlouho, jako jsem musel trpět já, ale ani o chlup víc. Na to můžeš vzít jed. Až nadejde čas, otevřeme propusť. Bude tě to bolet, ale určitě to půjde rychle. V tukových buňkách se ti nashromáždil dusík, Merete. Jsi sice hodně hubená, ale počítej s tím, že máš po celém těle uložené vzduchové kapsičky. Až se ti rozestoupí kosti a úlomky se zaryjí do tkání, tlak pod plombami ti je vystřelí do úst, a až se ti bolest zakousne do ramen a pánve, tak poznáš, že přišel tvůj čas. Spočítej si to. Pět let, dva měsíce a třináct dní od 2. března 2002, ať víš, co budeš mít napsané na náhrobní desce. Doufej, že tě krevní sraženiny v plicích a mozku ochromí nebo že se ti plíce roztrhnou a ty omdlíš nebo co nejrychleji umřeš, ale nespoléhej na to. Kdo říká, že všechno nechám proběhnout během okamžiku?“

Měla by tedy zemřít 15. května 2007. To je za jednapadesát dní, protože dnes se dopočítala ke 13. únoru, přesně čtyřiačtyřicet dní po Novém roce. Každý den od onoho Silvestra prožila s vědomím, že všemu udělá přítrž sama, než se dostanou tak daleko. Ale do té doby se snažila žít pokud možno bez trýznivých myšlenek a naopak v sobě hýčkala nejkrásnější vzpomínky.

Tak se duševně připravovala, na rozloučení se světem a často si prohlížela ostré čelisti kleští nebo dlouhou nylonovou tyčku a dumala, zda by ji neměla přelomit a obrousit o betonovou podlahu do špičky ostré jako šídlo. Jedním z těch nástrojů to ukončí. Lehne si do rohu pod okna a propíchne si tepny. Bohudíky jsou jí na vyhublých rukách vidět.

S tímto rozhodnutím se spokojila až do dne, kdy po otevření propusti s jídlem opět zaslechla Lassův a matčin hlas za sklem. Oba zněly podrážděně, hádka se jim vymkla z rukou.

Zrůda s babou nejsou vždycky zajedno, pomyslela si a to ji povzbudilo.

„To neukočíruješ ani vlastní mámu, Lasse?“ zavolala. Samozřejmě věděla, že za tuhle radost zaplatí, však tu starou čarodějnici už dobře znala.

Ale i když ji znala, přece jen ji neznala dostatečně dobře, jak se ukázalo. Počítala, že pár dní nedostane najíst, ale nikdy by nečekala, že přijde o právo na vlastní život.

„Dej si na ni pozor, Lasse,“ zaskřípala zuby stařena. „Chce nás rozeštvat, rozdělit, a pak tě podvede, to si piš. Dej si na ni pozor. Má uvnitř kleště a může je obrátit proti sobě, když bude potřeba. To bys chtěl, aby se smála naposled? Chtěl bys to, Lasse?“

Na pár vteřin zavládlo ticho, než na ni vyrukovali s Damoklovým mečem.

„Slyšelas, co máma říkala, Merete?“ ozval se z reproduktorů Lassův chladný hlas.

Komu by tím prospěla, kdyby odpověděla?

„Odteď se budeš držet dál od oken. Musím tě celou dobu vidět, je to jasný? Popotáhni si toaletní box k protější stěně. Hned! Jestli se pokusíš hladovět nebo zmrzačit nebo schovávat, tak si piš, že snížím tlak dřív, než řekneš švec. Jestli se někam píchneš, vystříkne z tebe krev jako vodopád. Ucítíš, jak v tobě všechno praská, než tě vysvobodí ztráta vědomí, to ti garantuju. Nastavím na tebe kameru a odteď tě budeme čtyřiadvacet hodin denně hlídat. Rozsvítíme za oknem reflektory a pustíme je na plný pecky. Tlak můžu snížit dálkovým ovládáním, abys věděla. Můžeš jít pod nůž hned teď, anebo později. Ale kdo ví, Merete? Třeba zítra všichni zaklapeme bačkorama, otrávíme se tím krásným lososem, kterého budeme mít k večeři. Člověk nikdy neví. Takže to vydrž. Možná se jednoho dne zjeví princ na bílém koni a vysvobodí tě. Dokud žiješ, můžeš doufat, nemám pravdu, neříká se to tak? Vydrž, Merete. Ale dodržuj přitom pravidla.“

Podívala se nahoru do okna. Slabě za ním prosvítaly obrysy Lassova těla. Byl to šedý anděl smrti, povlával venku v jasu života a snad dumal o své choré a temné mysli, která ho bude do smrti mučit.

„Jak jsi zabil nevlastního otce? Taky bestiálním způsobem?“ zakřičela a čekala, že se zasměje. Nečekala však, že strhne i ty dva ostatní, nevěděla, že tam jsou všichni tři.

„Čekal jsem deset let, Merete, a pak jsem se vrátil. Měl jsem o dvacet kilo svalové hmoty navíc a zjednal jsem si respekt, i když jsem se málem spokojil jen s tím, že ho zabiju.“

„Pche, a to ti dodalo na vážnosti?“ vysmála se mu.

Stálo za to předhodit mu cokoliv, co by pošlapalo jeho opojení z vítězství.

„Utloukl jsem ho. Nevěříš, že jsem tím získal respekt? Nebylo to příliš rafinovaný, ale tak to bylo. Pomalu jsem ho umlátil. Nic jinýho než to, co dělal on mně, mě nemohlo uspokojit.“

Obrátil se jí žaludek. Byl naprosto šílený. „Choval ses úplně stejně, ty směšný, nemocný zvíře,“ zašeptala. „Škoda že tě tenkrát hned nechytli.“

„Nechytli? Řeklas nechytli?“ Opět se rozesmál. „A jak by to asi udělali? Byly žně a na poli čekal jeho starej hnusnej kombajn. Nebylo těžký shodit ho do pořádně rozjetýho stroje. Ten idiot měl nejrůznější nápady, třeba že sklízel v noci, aby neztratil čas, takže se tomu nikdo nedivil. Nikomu nechyběl, chtěl bych podotknout, jo a mám tě dát pozdravovat.“

„Jsi fakt pašák, Lasse, to ti teda povím. Koho jsi ještě zabil? Máš toho na svědomí víc?“

Nepočítala s tím, že tím výčet hrůz skončí, ale přesto jí hluboce otřáslo, když vyslechla zprávu o tom, jak využil profese Daniela Halea, aby se k ní vetřel, jakým způsobem se na Haleovo místo dostal a jak se ho zbavil. Daniel Hale Lassovi nikdy nic neudělal, potřeboval se ho jen zbavit, aby nebyl náhodně odhalen. Totéž platilo o Lassově pomocníkovi Dennisi Knudsenovi, i toho zavraždil. Zbavil se všech svědků, s nikým neměl slitování.

„Bože, Merete,“ šeptala si pro sebe. „Kolik lidí jsi nevědomky a nechtěně přivedla do neštěstí?“

„Proč jsi mě taky nezabil, ty svině?“ vykřikla do oken. „Měl jsi přece možnost. Říkal jsi, že jsi nás s Uffem špehoval. Proč jsi mě rovnou neubodal nožem, když jsem byla venku v zahradě? Určitě jsi tam taky byl, nebo ne?“

Nastalo ticho. Odpovídal pomalu, takže dokonale pochopila hloubku jeho cynismu. „Za prvé to bylo příliš snadné. Chtěli jsme mít možnost pozorovat tvoje utrpení stejně dlouho, jako jsme trpěli sami. Kromě toho, Merete, jsem se k tobě chtěl dostat, chtěl jsem tě vidět zranitelnou. Chtěl jsem otřást tvým životem. Měla ses naučit milovat Daniela Halea a taky se ho bát. Měla ses na poslední cestu s Uffem vydat s přesvědčením, že na tebe doma čeká něco nedokončenýho. Přineslo mi to nepřekonatelný uspokojení, abys věděla.“

„Ty jsi blázen!“

„Já jsem podle tebe blázen? Tak abys věděla, to není nic proti tomu, když jsem se dozvěděl, že matka zažádala Lynggaardův fond o pomoc, aby se mohla vrátit domů, když ji propustili z nemocnice. Žádost jí zamítli s odůvodněním, že fond poskytuje prostředky pouze přímým potomkům Lotte a Alexandra Lynggaardových. Požádala váš zazobaný fond o mizernéjch sto tisíc korun, a oni jí je nedali, i když věděli, kdo je a co se jí stalo. Takže živořila další roky po ústavech. Už chápeš, proč tě tolik nenávidí, ty rozmazlená krávo?“ Psychopat se rozbrečel. „Posranejch sto tisíc. Co by to pro tebe s bráchou znamenalo? Nic!“

Mohla namítnout, že o tom nevěděla, ale dluh už splatila, už dávno ho splatila.

Téhož večera umístil Lasse s bratrem do místnosti za sklem kamery a reflektory. Dva ostře zářící světlomety odhalily ošklivost vězení, kterou si uvědomila až nyní. Vystoupily nechutné detaily. Bylo to tak strašné být konfrontována s vlastním ponížením, že se první den a noc rozhodla raději ani neotvírat oči. Obnažili popraviště, ale odsouzenkyně si zvolila nevidomou temnotu.

Později natáhli přes obě zrcadlová okna dráty k několika sadám třaskavin, které by v takzvaném případě nouze sklo roztrhly. Nakonec přivezli tlakové láhve s kyslíkem, vodíkem a „hořlavými látkami“, jak říkali, a postavili je přímo za okno.

Lasse oznámil, že je všechno připraveno. Až Merete vybuchne uvnitř vlastního těla a zemře, hodí ji do jejich drtičky větví do kompostu a tady to všechno vyhodí do vzduchu. Bude to hrozný kravál, uslyší ho na míle daleko, a tentokrát jim pojišťovna bude muset zaplatit. Neúmyslně zaviněnou nehodu, jako je tahle, stačí jen pořádně připravit a navždycky zamést stopy.

„Tohle vám jen tak neprojde,“ zašeptala si pro sebe a přemýšlela, jak se pomstí.

Po několika dnech se usadila zády k oknům a začala škrábat špičkou kleští do betonu. Za pár dní bude hotová, ale kleště jistě taky. Bude muset použít párátko, aby si propíchla tepny, ale to nevadí. Nějaká možnost jí zbývá, a to stačí.

Škrábání jí nakonec zabralo víc než pár dní, vlastně celý týden, ale zato vyhloubila rýhy dostatečně hluboko, aby přečkaly snad všechno. Zakryla je písmenko po písmenku prachem a špínou ze všech rohů. Až se jednou v budoucnu pojišťovací agenti specializovaní na požáry vydají místo ohledat a prozkoumají okolnosti vzniku požáru, musí nutně narazit aspoň na část nápisu a pak odhalí i zbytek. Napsala:

Lasse, kterému patří tato budova, zavraždil svého pěstouna, Daniela Halea a kamaráda a nakonec zavraždil i mě.

Postarejte se o mého bratra Uffa a vyřiďte mu, že na něj sestra přes pět let každičký den myslela.

Merete Lynggaardová 13. 2. 2007, unesená a uvězněná na tomto Bohem zapomenutém místě 2. března 2002.

35) 2007

Asad se zarazil, protože si vzpomněl na zmínku ve zprávě dopravní policie o smrtelné nehodě na Štědrý den roku 1986, kdy zemřeli rodiče Merete Lynggaardové. Hovořilo se v ní o třech lidech, kteří přišli o život ve druhém voze. Jednalo se o novorozence, teprve osmiletou holčičku a řidiče - Henrika Jensena, inženýra a zakladatele podniku jménem Jensen Industries. Ovšem zde si ve zprávě nebyli zcela jistí, jak naznačovala řada otazníků na okraji stránky. Podle rukou připsané poznámky šlo o „kvetoucí podnik, produkující hermetické ocelové uzávěry vstupu k atomovým reaktorům“. Dále pod poznámkou v uvozovkách stálo: „chlouba dánského průmyslu“, patrně také citace z výpovědi svědka.

Ano, Asad si vzpomněl správně. Henrik Jensen, tak se jmenoval mrtvý řidič druhého auta. Jméno se skutečně nadmíru podobalo Larsi Henriku Jensenovi. Asad opravdu nebyl hloupý.

„Zkus vytáhnout časopisy, Asade,“ řekl Carl. „Možná zveřejnili jména přeživších. Nepřekvapilo by mě, kdyby se kluk z druhýho auta jmenoval Lars Henrik a neříkalo se mu tak po otci. Nevidíš tam někde jeho jméno?“ Zalitoval rozdělení rolí a natáhl ruku. „Dej mi pár článků z bulváru, jo a ještě pár těchhle,“ řekl a ukázal na výstřižky ze seriózního tisku.

Bylo to nechutné, vidět fotografie nehody v barevném časopise hned vedle lhostejných celebrit bažících po slávě. Záplava plamenů stravujících Ford Sierru, ze kterého zbyl nakonec jen černý, ohořelý vrak. Jen zázrakem se náhodně projíždějícím záchranářům podařilo nešťastníky vyprostit dřív, než uhořeli. Podle záznamů dopravní policie se hasičům nepodařilo dorazit na místo tak rychle jako obyčejně. Na to byl kluzký povrch vozovek příliš nebezpečný.

„Stojí tu, že matka se jmenovala Ulla Jensenová a měla zničené obě holeně,“ četl Asad. „Nedovedu říct, jak se jmenoval kluk, to tu nepíšou, mluví o něm jen jako o nejstarším dítěti. Ale bylo mu čtrnáct, to tu uvedli.“

„To souhlasí s rokem narození Larse Henrika Jensena, pokud budeme věřit aspoň něčemu z toho falešnýho godhavenskýho rodnýho čísla,“ mínil Carl a chopil se dalšího výstřižku ranního vydání novin. Reportáž otiskli hned vedle politických šarvátek a ubohých skandálů. Noviny se řídily osvědčenými recepty na zvýšení prodeje a bylo jim jedno, o čem píšou, což se zdálo být výhodným spojením. Kdyby Carl porovnal pět let staré vydání s dnešním, jen těžko by bez dalšího určil, které je novějšího data.

Trochu si zanadával na média a zalistoval dalším výtiskem, až narazil na stránku se jménem. Málem mu vypadly oči z důlků. Bylo to přesně, jak doufal.

„Asade, mám to!“ zařval a nespouštěl ze zprávy oči. Připadal si jako káně myšilov, která v poli zahlédla rejska a střemhlav se snesla na kořist. Úžasný úlovek. Sevření na prsou Carlovi povolilo a celý organismus zaplavila nezvyklá úleva.

„Poslechni si, co tu stojí: Přeživší oběti nehody které torpédoval velkoobchodník Alexander Lynggaard, byli manželka Henrika Jensena Ulla Jensenová, čtyřicet let, jedno z novorozených dvojčat a nejstarší dítě Lars Henrik Jensen, čtrnáct let.“

Asad pustil vlastní výstřižek na stůl a obličej se mu rozzářil spokojeným úsměvem.

„Podej mi tu zprávu od dopraváků, Asade.“ Carl se natáhl po dokumentu. Třeba jsou v ní uvedena všechna rodná čísla účastníků nehody. Prstem sledoval popis nehody, ale našel jen čísla řidičů, Meretina a Larsova otce.

„Když máte otcovo číslo, nedal by se podle něho dohledat syn? Mohli bychom pak to číslo srovnat s tím z domova.“

Carl souhlasil. To by neměl být problém. „Podívám se nejdřív na Henrika Jensena,“ rozhodl Carl. „A ty můžeš zatím poprosit Lis, aby vyhledala to rodné číslo. Řekni jí, že sháníme adresu bydliště Larse Henrika Jensena, a jestli nebydlí v Dánsku, tak ať zkusí vyhledat adresu matky. A pokud Lis najde jeho rodné číslo, tak ať nám vytiskne všechny adresy, na kterých se kdy od nehody vyskytoval. Vem si na to šanon a hoď sebou.“

Carl zadal do internetového vyhledávače „Jensen Industries“, ale žádný odkaz se neobjevil. Zadal tedy „hermetické ocelové uzávěry vstupu k atomovým reaktorům“, čímž dospěl k záplavě nejrůznějších firem mimo jiné ve Francii a Německu. Nahradil tedy slova výrazem „vstup ke kontejnmentu“, který se podle toho, co věděl, kryl s „hermetickými ocelovými uzávěry vstupu k atomovým reaktorům“. Dál se však nedostal.

Když už se chystal věc vzdát, narazil na soubor ve formátu PDF, který popisoval jakousi firmu v Koge a ve kterém se vyskytovala věta „chlouba dánského průmyslu“ v přesně stejném znění, v jakém se vyskytovala v policejním protokolu. Citát jistě pochází ze stejného zdroje. V duchu pilnému policistovi z dopravy, který se věci věnoval nezvykle podrobně, poděkoval. Carl by se klidně vsadil, že nakonec skončil u kriminálky.

Dál se s Jensen Industries nedostal. Jméno asi nebylo správně. Zavolal na podnikatelský rejstřík a tam mu řekli, že na jméno Henrika Jensena s udaným rodným číslem žádný podnik registrovaný není. Carl tvrdil, že to není možné, a dostalo se mu trojího vysvětlení: podnik může vlastnit cizinec, nebo může být zapsaný na jiné jméno v jiném kraji vlastníků, anebo je součástí holdingu pod jejich jménem.

Vzal propisku a jméno podniku si ve svém bloku škrtl. Vypadalo to, jako by firma Jensen Industries byla jen bílým místem na mapě vyspělých technologií.

Zapálil si cigaretu a sledoval, jak se kouř hromadí pod stropem kolem detektoru. Jednou alarm na chodbě chytne stopu a za pekelného rámusu vyžene všechny zaměstnance z budovy ven. Usmál se, dlouze potáhl a vyfoukl obzvláště hustý oblak směrem ke dveřím. Sice mu pak jeho malou ilegální kratochvíli zatrhnou, ale za pohled na Baka, Bjorna a Marcuse Jacobsena, jak s obavami a vztekle koukají do oken svých kanceláří plných stovek metrů polic s archivovanými zhůvěřilostmi, by to stálo.

Najednou se mu vybavila slova Johna Rasmussena z domova mládeže. Říkal, že otec Atomose alias Larse Henrika Jensena možná nějak souvisel s výzkumným ústavem atomu na ostrově Riso.

Carl si vyhledal číslo. Možná se dostane do slepé uličky, ale jestli by měl někdo něco vědět o hermetických ocelových uzávěrech vstupu k atomovým reaktorům, pak samozřejmě lidé z Riso.

Dovolal se a s radostí ho přepojili na inženýra jménem Mathiasen, který ho opět přepojil na muže, který se jmenoval Stein, ten ho zase poslal dál k jakémusi Jonassenovi. Čím dál se dostával, tím starší hlasy ve sluchátku zněly. Pan inženýr Jonassen se jednoduše představil jako Mikkel a měl naspěch. Ale ano, rád obětuje pět minut, aby pomohl policii, a o copak běží?

Na položenou otázku odpověděl s neskrývaným sebeuspokojením. „Jestli znám podnik, který v Dánsku v polovině osmdesátých let vyráběl hermetické vstupy do kontejnmentů, říkáte?“ zopakoval dotaz. „No aby ne. HJ Industries, to byla světová jednička.“

„HJ Industries,“ řekl. Carl by si byl nejradši jednu vrazil. HJ jako Henrik Jensen. H-J I-n-d-u-s-t-r-i-e-s, co jiného?! Vždyť je to tak jednoduché. To mu ale vážně mohli trochu pomoct v tom podnikatelském rejstříku, čert aby je vzal.

„Ano, podnik Henrika Jensena se vlastně jmenoval Trabeka Holding, neptejte se mě proč, ale název HJI je dnes známý po celém světě. Jejich standardy jsou dodnes platné. Bylo to tak smutné, když Henrik Jensen náhle zemřel a podnik brzy poté zkrachoval. Když osobně neřídil pětadvacet zaměstnanců a neuplatňoval vysoké nároky na kvalitu, zkrátka nedokázali pokračovat. Navíc právě prošli velkými změnami, přestěhovali se a rozšířili, takže se to stalo v dost nevhodnou dobu. Opravdu přišlo vniveč velké zázemí a obrovské know how. Podle mého názoru by se mohli zachránit, kdybychom se my tady odtud z Riso do toho vložili, ale bohužel to tehdy vedení z politických důvodů nepodpořilo.“

„Můžete mi říct, kde se HJI nacházelo?“

„Jistě, továrnu měli dlouho v Koge, sám jsem tam několikrát byl, ale pak se těsně před tím neštěstím přestěhovali někam na jih od Kodaně. Nevím přesně kam. Můžu se podívat, jestli najdu svůj starý diář s telefonem, někde bych ho tu měl mít. Vydržíte chvilku?“

Uběhlo asi pět minut a Carl celou dobu poslouchal, jak se pán v pozadí přehrabuje ve věcech a využívá svůj jistě enormní intelekt k tomu, aby výrazivem klesl do těch nejvulgárnějších zákoutí rodného jazyka. Nechal se slyšet, jak je příšerně kurva nasranej sám na sebe. Carl už dlouho něco takového neslyšel.

„Je mi líto,“ oznámil poté, co se do sytosti vynadával. „Nemůžu ho najít, já, který nikdy nic nevyhodím. To je úplně typický. Ale zkuste si promluvit s Ullou Jensenovou, vdovou, asi je ještě naživu, neměla by být zase tak stará. Všechno, co byste chtěl vědět, by vám jistě řekla. Je to nesmírně statečná žena. Škoda že si musela tolik vytrpět.“

Carl se mu pokusil vyjít vstříc. „Ano, to je škoda,“ řekl připraven položit závěrečnou otázku.

Jenže inženýr nebyl k zastavení. „No ano, bylo to vážně geniální, co prováděli v HJI. Vemte si jen metody sváření, sváry nebyly pouhým okem patrné ani pod nejlepším rentgenem. A měli taky světové metody detekování propustnosti, to byste koukal. Měli tlakovou komoru, kde zkoušeli odolnost svých výrobků až do tlaku třiceti atmosfér. Byla to asi největší tlaková komora, jakou jsem kdy viděl, s neuvěřitelně moderním ovládáním. Když nádoby tu nálož vevnitř vydržely, mohl jste se spolehnout, že atomové elektrárny dostanou prvotřídní vybavení. Jo jo, HJI. Vždycky mezi prvními.“

Znělo to, jako kdyby v podniku míval hromadu akcií, opravdu se rozohnil. Proto si Carl rychle pospíšil s otázkou: „Netušíte náhodou, kde paní Ulla dnes bydlí?“

„Ne, ale určitě bude někde trvale hlášená, nejspíš pořád tam, kde měli poslední provozovnu. Odtud ji určitě nevyhodili, pokud vím.“

„Někde na jih od Kodaně, říkáte?“

„Jo, přesně tak.“

Jak jen může říct „přesně tak“ o tak donebevolající nepřesnosti, jako je „na jih od Kodaně“?

„Jestli vás zajímají podobné věci, rád vás pozvu, přijeďte se k nám podívat, jestli máte chuť,“ navrhl vědec.

Carl slušně poděkoval, ale z důvodu časové tísně se omluvil. Zvát ho na místo, jako je Riso, které by nejraději přejel tisícitunovým parním válcem a pak tu placku prodal na Sibiř k vyspravení silnic, by byla pro zaneprázdněného vědce, jak mu bylo na začátku rozhovoru naznačeno, jen ztráta času.

Když Carl zavěsil, všiml si Asada ve dveřích. Stál tam už dobré dvě minuty.

„Copak je?“ zeptal se. „Zjistils, co jsme potřebovali vědět? Projeli ta čísla?“

Asad zavrtěl hlavou. „Asi byste tam měl zajít sám. Jsou úplně…“ a zatočil si ukazováčkem u spánku, „…tam nahoře.“

Carl se opatrně přibližoval k Lis, plížil se podél zdi jako kocour při milostné předehře. Tvářila se dnes opravdu nepřístupně. Jindy tak vesele rozježený účes připomínal helmu na skútr. Paní Sorensenová na něj zpoza Lis metala blesky a v kancelářích na sebe lidé zvyšovali hlas. Druhé patro skýtalo žalostný pohled.

„Co se to tu děje?“ zeptal se Lis, když se setkali očima.

„Vůbec netuším. Když se pokusíme zalogovat do evidence obyvatel, zamítne nám přístup. Jako by nám někdo změnil všechna přístupová hesla.“

„Internet ale běží dobře.“

„Jo? Tak se zkus přihlásit do seznamu rodných čísel nebo na berňák a uvidíš.“

„Budete muset počkat, jako všichni ostatní,“ vmísila se do hovoru bezbarvým hlasem paní Sorensenová.

Carl ještě chvilku přemýšlel o nějakém východisku, ale když na Lisině počítači dál vyskakovalo jedno odmítnutí za druhým, vzdal to.

Pokrčil rameny, no nic naplat, snad se nezblázní. Chlapovi jako Carl nebudou radit, jak má nepříjemnost změnit ve výhodu. Jelikož se elektronika rozhodla stávkovat, měl by se podřídit, uklidit se do sklepa a na hodinku nebo dvě se s nohama na stole zabrat do hlubokého dialogu s hrnky od kafe.

„Nazdar, Carle,“ vyrušil ho z rozjímání hlas v pozadí. Byl to šéf ve sněhobílé košili a nažehlené kravatě. „Dobře že jsi tady. Zašel bys se mnou na chvilku do jídelny, prosím tě?“ Nebyla to otázka nebo pozvání, to mu neušlo. „Bak tam vede poradu, která by tě mohla zajímat, řekl bych.“

Uvnitř jich bylo asi patnáct, Carl vzadu u vchodu, šéf po straně a mezi nimi lidi z drogového, náměstek Lars Bjorn a Borge Bak s asistentem s okny v zádech uprostřed. Bakovi podřízení se tvářili nadmíru spokojeně.

Lars Bjorn právě Bakovi předal slovo a všem bylo jasné, co řekne.

„V případě zavražděného cyklisty došlo dnes ráno k zadržení. Obžalovaný právě ve vazbě hovoří se svým právním zástupcem a my jsme přesvědčení, že nám do večera předloží písemné doznání.“

Usmál se a ulízl si pleš. Byl to jeho velký den. „Korunní svědkyně, Annelise Kvistová, učinila plnou výpověď poté, co se ujistila o zadržení podezřelého, a naše přesvědčení stoprocentně podpořila. Jedná se o poměrně vyhlášeného a odborně praktikujícího specialistu, lékaře z Valby, který se kromě zapíchnutí dealera v parku podílel i na údajném pokusu o sebevraždu Annelise Kvistové a vyhrožoval jí smrtí jejích dětí.“ Bak ukázal na asistenta a ten pokračoval.

„Při domovní prohlídce bydliště podezřelého jsme zajistili více než tři sta kilo nejrůznějších omamných látek, které v současné době analyzují naši experti.“ Chvilku počkal, než se všichni opět zklidnili. „Není pochyb o tom, že doktor vytvořil velkou a rozvětvenou síť kolegů, kteří prodejem receptů na léky, které se dostanou jen na předpis, jako je metadon, stesolid, valium, fenemal a morfin nebo dokonce importované látky jako amfetamin, zopiclon, THC nebo acetofanazin, vydělali hromadu peněz. Mimoto předepisovali i neuroleptika, prášky na spaní a halucinogenní látky. Pro podezřelého nebylo nic nemožné, dokázal si opatřit cokoli. A zdá se, že všechno si našlo svého zákazníka.

Distribuci látek hlavně mezi návštěvníky diskoték zajišťoval především zavražděný z parku. Domníváme se, že se oběť pokusila doktora vydírat, čemuž udělal přítrž, ale čin neplánoval. Vraždě byla přítomná Annelise Kvistová, která lékaře znala. Proto ji rychle vyhledal a vyvíjel na ni nátlak, aby mlčela.“ Asistent se odmlčel a Bak si opět vzal slovo.

„Dnes víme, že lékař ihned po vraždě vyhledal Annelise Kvistovou v jejím bydlišti. Jako specialista na onemocnění dýchacích cest měl v péči astmatické dcery Annelise Kvistové, obě jsou velmi závislé na medikaci. Toho večera se v bytě paní Kvistové choval jednoznačně násilně. Pod pohrůžkou smrti dcer ji donutil, aby jim podala lék, který způsobil životu nebezpečné stažení alveol v plicích, a teprve pak dívkám vstříkl kontraindikační látku. Pro matku to musel být velmi traumatický zážitek, neboť dívky zmodraly a nemohly s ní komunikovat.“

Rozhlédl se po místnosti, po přikyvujících kolezích.

„Potom jí lékař nařídil,“ pokračoval Bak, „že dívky musí pravidelně docházet na kontrolu, aby jim mohl aplikovat protijed a nedošlo k osudové reakci. Tím si zajistil matčinu mlčenlivost.

Za to, že se nám přesto podařilo svědkyni zlomit, vděčíme její matce. O traumatu s lékařem nic netušila, došlo k němu v noci, ale věděla, že dcera byla svědkem vraždy. Podařilo se jí to z dcery následujícího dne vymáčknout, když ji našla v šokovém stavu. Totožnost vraha však nezjistila, tu Annelise neprozradila. Když jsme na matčinu výzvu Annelise Kvistovou podrobili prvnímu výslechu, nacházela se v hluboké vnitřní krizi.

Dnes je nám dále známo, že lékař svědkyni po několika dnech opět vyhledal. Přišel ji varovat. Pokud promluví, dcery zabije. Použil výrazu ,stáhnu je zaživa z kůže‘, čímž Kvistovou tak vyděsil, že spolkla smrtelnou kombinaci léčiv.

Zbytek příběhu je vám už jistě znám, Kvistovou hospitalizovali, zachránili jí život, ale ona přestala komunikovat, zarytě mlčela. Co ovšem patrně nevíte, je podpora, které se nám dostalo od nového oddělení Q, vedeného Carlem Morckem.“

Bak se zadíval na Carla. „Sice ses na vyšetřování přímo nepodílel, ale přispěl jsi s několika zásadními připomínkami, za což bych ti chtěl osobně i jménem celého týmu poděkovat. Dále bych chtěl poděkovat i tvému asistentovi, kterého jsi využíval jako kurýra mezi námi a Hardym Henningsenem, který má na vyřešení případu taky nemalou zásluhu. Poslali jsme mu květiny, pro vaši informaci.“

Carlovi to vzalo řeč. Několik bývalých kolegů se otočilo a pokusilo se vyloudit na kamenném obličeji alespoň jakýs takýs náznak úsměvu, ale ostatní se ani nehnuli.

„Ano,“ doplnil inspektor Bjorn. „Ke zdárnému konci přispěli mnozí, děkujeme vám, chlapci,“ obrátil se ke kolegům z drogového. „Teď je to na vás, utáhnout doktůrkům, co mají vyděláno, smyčku. Bude to rozhodně velká věc. Na druhou stranu se my na oddělení vražd můžeme věnovat dalším úkolům a z toho máme radost. Pro zdravé muže je dost práce i tady ve druhém patře.“

Carl si počkal, až většina lidí vyklidí prostor. Dobře věděl, jak těžké pro Baka to poděkování bylo. Proto k němu zamířil a podal mu ruku. „To jsem si nezasloužil, ale díky, Baku.“

Borge Bak se na chvilku zahleděl na napřaženou pravici a pak si sbalil papíry. „Na děkování ti kašlu, nikdy bych to neudělal, kdyby mě Jacobsen nedonutil.“

Carl to uznal. Alespoň zase vědí, jak na tom spolu jsou. Na chodbě se mezitím šířila panika. Lidé z kanceláří obsypali šéfovy dveře a jeden přes druhého si stěžovali.

„Uklidněte se prosím, zatím nevíme, co se stalo,“ pronesl vedoucí celého oddělení Marcus Jacobsen. „Podle slov policejního ředitele nemáme v současné době přístup k veřejným registrům. Centrální servery byly napadeny piráty, kteří změnili přístupová hesla. Prozatím nevíme, kdo za tím stojí. Jedná se o úzký okruh osob, které by něčeho takového byly schopné, a usilovně po nich pátráme.“

„To snad nemyslí vážně,“ ozval se nějaký hlas v davu. „Jak se jim to povedlo?“

Šéf jen pokrčil rameny. Snažil se zachovat klid, ale klidný rozhodně nebyl.

Carl sdělil Asadovi, že pracovní den se nachýlil ke konci, protože se stejně už dál nedostanou. Bez informací z registru obyvatel pohyb Larse Henrika Jensena nezmapují, takže to musí nechat plavat.

Cestou na kliniku v Hornbaeku se v rádiu doslechl, že tisk obdržel dopisy, ze kterých vyplývá, že nejmenovaný rozzuřený občan vypustil do veřejných registrů virus. Podle všeho se jednalo o zaměstnance veřejné správy, kterému v rámci reforem hrozila výpověď, ale zatím se nic nepotvrdilo. Počítačoví experti se pokoušeli vysvětlit, jak se mu mohlo podařit odhalit tak dobře chráněná data, a předseda vlády ho označil za „zločince nejhoršího kalibru“. Lidé z bezpečnostního byli v plné práci. Vše by mělo zanedlouho zase fungovat, ubezpečoval premiér. A viníka čeká dlouhý, předlouhý trest. Málem situaci přirovnal k útokům na Světové obchodní centrum, ale nakonec si to rozmyslel.

První moudrá věc, kterou v poslední době udělal.

Hardyho stolek vedle postele skutečně zdobily květiny, ale takové koště se nedalo sehnat snad ani na nejzapadlejší čerpací stanici. Hardymu to bylo jedno, stejně na ně neviděl, otočili ho dnes tváří k oknu.

„Nesu ti malý pozdrav od Baka,“ řekl Carl.

Hardy se po něm podíval, jak se říká, úkosem, ale vlastně se ten způsob pohledu dá popsat jen velmi obtížně. „Co mám s tím šíleným magorem vůbec do činění?“

„Asad mu dal tvůj tip a oni podle toho zadrželi pěknýho grázla.“

„Nikomu jsem žádnej tip nedával.“

„Ale jo, řekl jsi, aby se Bak porozhlédl po okruhu pečovatelů kolem svědkyně Annelise Kvistové.“

„O kterým případu to mluvíš?“

„Zavražděnej cyklista, Hardy.“

Hardy se zamračil. „Carle, netuším, co to tu žvaníš. Hodil jsi na mě ten nesmysl s Merete Lynggaardovou a ta praštěná psycholožka mele celou dobu o té střílečce na Amageru. Mám toho fakt plný zuby. O žádným zavražděným cyklistovi nic nevím.“

Od té chvíle nebyl Hardy jediný, kdo se mračil. „Vážně s tebou Asad o případu zavražděnýho cyklisty ve Valby nemluvil? Hardy, nemáš problémy s pamětí? Klidně mi to řekni.“

„Jdi do prdele, Carle! Fakt nemám zapotřebí poslouchat takový hovadiny. Paměť je můj nepřítel číslo jedna, copak to nechápeš?“ rozčílil se Hardy s pěnou v koutcích úst a naprosto jasnýma očima.

Carl se ohradil pohybem ruky. „Promiň, Hardy, Asad mě špatně informoval. To se stává.“

Ale ve skutečnosti si myslel něco naprosto jiného.

Něco takového se nemělo a nesmí stát.

36) 2007

U snídaně Carla pálil jícen od vzlínajících žaludečních šťáv a spánek mu ještě ztěžka doléhal na ramena. Morten a Jesper nevydali ani hlásku, což u nevlastního syna patřilo ke standardu, ale v Mortenově případě to nevěstilo nic dobrého.

Na rohu stolu ležely pěkně ranní noviny s Tagem Baggesenem na titulní stránce, neboť ze zdravotních důvodů dobrovolně vystoupil z poslaneckého klubu. Morten se bez hlesu krčil nad talířem a udržoval stejnoměrné tempo v rozmělňování potravy, dokud Carl neotočil na stranu šest a nezkoprněl údivem nad vlastní podobiznou.

Stejnou fotografii otiskl předešlého dne i Gossip, ale tentokrát byl vedle něj otištěný lehce vybledlý obrázek Uffa Lynggaarda někde v přírodě. Text pod obrázkem rozhodně nepůsobil povzbudivě.

Vedoucí oddělení Q, které se zabývá „odloženými případy zvláštní důležitosti“, o jejichž přešetření se zasloužila Strana Dánska, na sebe před dvěma dny v tisku nešťastným způsobem upozornil, psali.

Nevšímali si ani tak historky z Gossipu, ale otiskli rozhovory se zaměstnanci Egely a ti se do něj pustili ze všech stran, osočovali ho z použití neúměrně tvrdých metod a Lynggaardova zmizení. Zejména vrchní sestru vykreslili jako rozzuřenou slonici, vložili jí do úst slova jako zneužití dobré vůle, psychické znásilnění a manipulace. Článek končil slovy: Redakci se do uzavření čísla nepodařilo získat komentář vedení policie.

Těžko byste ve spaghettiwesternu hledali prohnanějšího padoucha, než jakým byl Carl Morck. Dobrá práce, když člověk tušil, oč ve skutečnosti šlo.

„Dneska dělám reparát,“ vytrhl ho z úvah Jesper.

Carl vzhlédl od novin. „Z čeho?“

„Z matiky.“

To neznělo nejlépe. „Učil ses?“

Kluk pokrčil rameny a vstal od stolu, jako obyčejně bez povšimnutí, jakou hromadu nádobí zapatlal máslem, marmeládou a dalšími poživatinami.

„Jespere, vrať se na moment!“ zavolal ho zpátky. „Pojď mi to vysvětlit!“

Synátor se přiklátil zpět. „No když to neudělám, tak možná nebudu moct na gympl. Jakože smolík!“

Carl si představil Viggin vyčítavý pohled a odložil noviny. Žaludeční šťávy ohlásily blížící se zažívací potíže.

O včerejším kolapsu veřejných registrů se lidé bavili už venku na parkovišti. Někteří vůbec netušili, co budou v práci dělat, pokud se zabývali například povolením pobytu nebo příspěvky na zdravotní výdaje, protože většinu pracovního dne obvykle trávili před obrazovkou počítače.

V autorádiu se několik starostů vyslovilo negativně o reformě veřejné správy, která celou mizérii nepřímo vyvolala, a stejné množství se jich rozčílilo nad dlouhodobě neuspokojivou, stále se zhoršující situací s přetěžováním obecních úředníků. Jestli se ten opovážlivec, co znepřístupnil registry, odváží na některou z těžce zkoušených radnic, bude mít nejbližší zdravotní pohotovost plné ruce práce.

Na hlavní policejní stanici se už věci obrátily k dobrému. Pachatele zadrželi, a až obžalovanou starší programátorku z ministerstva vnitra donutí vysvětlit, jak lze způsobenou škodu napravit, celou záležitost zveřejní. Bude to jen otázka hodin, než se všechno vrátí do normálu. Nemilovaná vláda nakonec ospravedlnila svou existenci.

Chudák paní.

Carlovi se nepozorovaně podařilo proklouznout do sklepa, aniž by potkal nějakého kolegu, což ho potěšilo. Novinová zpráva o Carlově střetu s mentálně postiženým mužem v ústavu na severním Sjaellandu už jistě dorazila i do té nejzapadlejší kanceláře v obrovské budově.

Mohl jen doufat, že středeční schůzka Marcuse Jacobsena s šéfinspektorem a ostatními šéfy nebude projednávat jako jediné téma pouze jeho.

Našel Asada na svém místě a hned se do něj pustil.

Po pár vteřinách se zdál být na lopatkách. Přátelský asistent svého nadřízeného Carla z této stránky, kterou právě v celé kráse předváděl, ještě nikdy neviděl.

„Asade, tys mi lhal,“ opakoval Carl a upřel na něj nesmiřitelný pohled. „Hardymu ses o případu zavražděného cyklisty v parku ani slovem nezmínil. Všechno jsi vydedukoval sám, což se ti povedlo, ale mně jsi nakecal něco jinýho. A to nesnáším, je ti to jasný? Vyvodím z toho důsledky.“

Viděl, jak to Asadovi za širokým čelem pracuje. Copak se mu to tam líhne? Trápí ho špatné svědomí, nebo co?

Rozhodl se jít tvrdě na věc. „Nech si to, Asade! Nenechám ze sebe dál dělat vola! Kdo vlastně jsi? To by mě vážně zajímalo. A cos dělal, když jsi nebyl u Hardyho?“ Zarazil Asadův protest. „Však já vím, žes u něho byl, ale vždycky jenom chvilku. Tak to vyklop, ven s tím, o co tu jde?“

Asadovo mlčení Carlův neklid nijak neuchlácholilo. V klidných očích mu bleskl výraz štvané zvěře. Kdyby byli nepřátelé, patrně by se na Carla vrhl a sevřel ho do kleští.

„Okamžik,“ řekl Carl. Obrátil se k počítači a otevřel vyhledávač Google. „Rád bych se tě na něco zeptal, jestli nemáš nic proti?“

Asad nehnul ani brvou.

„Slyšíš?“

Ozvalo se slabé zamručení, které se ztrácelo v hučení počítače a patrně mělo znamenat souhlas.

„Ve tvé složce se píše, že jsi přišel do Dánska se ženou a dvěma dcerami v roce 1998. Umístili vás do tábora Sandholm v letech 1998 až 2000 a pak jste dostali azyl.“

Asad přikývl.

„To šlo rychle.“

„To bylo tehdy, dneska už je to jiný.“

„Pocházíš ze Sýrie, odkud, z kterého města? O tom tu nic nestojí.“

Asadova tvář potemněla.

„Vy mě vyslýcháte?“

„Jo, dalo by se to tak říct. Máš snad něco proti?“

„Spoustu věcí vám neřeknu. Respektujte to, prosím, mám za sebou těžkej život a nikomu do toho nic není.“

„To chápu, ale odkud pocházíš? To je tak těžké mi na to odpovědět?“

„Pocházím z předměstí Sab Abaru.“

Carl zadal jméno do vyhledávače. „Vždyť kolem toho široko daleko nic není.“

„Nic jiného jsem taky netvrdil.“

„Jak daleko je odtud podle tebe do Damašku?“

„Tak den cesty, je to přes dvě stě kilometrů.“

„Celý den na cestě?“

„No, chvilku to zabere, než se vymotáte z města, a pak jsou tam hory.“

Podle Google Earth to souhlasilo, bohem zapomenutější místo aby člověk na světě pohledal. „Háfiz al-Asad, tak se teda jmenuješ. Každopádně to máš napsaný v papírech od cizinecké policie.“ Zadal jméno do Googlu a obratem se objevila záplava odkazů. „Poslyš, není to až příliš všední jméno?“

Pokrčil rameny.

„Tak se jmenoval diktátor, který vládl Sýrii dvacet devět let! Nebyli tvoji rodiče členy strany Baas?“

„Ano, to byli.“

„A dali ti jméno po něm?“

„Jmenuje se nás tak v rodině víc, abyste věděl.“

Podíval se Asadovi do tmavých očí. Ten se choval jinak než obvykle.

„Kdo nastoupil po Háfizu al-Asadovi?“ vyrazil ze sebe Carl.

Asad ani nemrkl. „Jeho syn Bašár. Asi bysme toho měli nechat. Nic dobrýho z toho nekouká.“

„Možná ne, ale jak se jmenoval jeho druhý syn, co zemřel při automobilové nehodě v roce 1994?“

„To si nevzpomínám.“

„No ne, vážně? To se divím, píšou tu, že to byl tátův mazánek a vyvolený. Jmenoval se Basil. Řekl bych, že kdybych se zeptal v Sýrii, každej tvýho věku by mi to bez zaváhání potvrdil.“

„Jo, jmenoval se Basil,“ přitakal. „Ale spoustu věcí jsem zapomněl, nechci si je pamatovat, zkrátka jsem je…“ Asad nemohl najít správné slovo.

„Vytěsnil?“

„Jo, to je ono.“

OK, jestli hraje na tuhle notu, tak už se dál nedostanu, pomyslel si Carl. Musí na to odjinud.

„Víš, co si myslím? Že lžeš. Vůbec se nejmenuješ Háfiz al-Asad, bylo to jen první jméno, který tě napadlo, když jsi žádal o azyl, že? Úplně ho vidím, toho šikulu, co ti udělal falešný papíry, jak se směje pod fousy. A ne snad? Bude to asi stejnej týpek, co nám pomohl s telefonním číslem Merete Lynggaardové, ne?“

„Už bychom toho měli nechat, Carle.“

„Asade, odkud ve skutečnosti pocházíš? Už jsem si na to jméno zvykl, i když ti vlastně říkám příjmením, že, Háfizi?“

„Jsem Syřan a pocházím ze Sab Abaru.“

„Z předměstí Sab Abaru, přesněji řečeno.“

„Ano, severovýchodně od středu města.“

Všechno to znělo velice důvěryhodně, ale Carlovi se tomu přesto nechtělo věřit. Možná před deseti lety a stovkami výslechů by tomu snad uvěřil, ale dnes ne. Instinkt protestoval, Asad nereagoval čistě.

„Ve skutečnosti pocházíš z Iráku, že je to tak? A máš někoho na svědomí a poslali by tě šupem tam, odkud jsi přišel, kdyby se na to přišlo, nemám pravdu?“

Asadova tvář se opět proměnila. Vrásky na čele zmizely, snad proto, že zmerčil možnost, jak se z toho vyvléknout, anebo Carl trefil do černého.

„Irák? Ale vůbec ne, to je vážně naprostý nesmysl, Carle,“ vypravil ze sebe ublíženě. „Pojďte se podívat k nám domů a uvidíte moje věci, kufr z domova, můžete si promluvit se ženou, mluví trochu anglicky, nebo s holkama. A uvidíte, že mám pravdu. Jsem politický běženec a zažil jsem hodně hrůz. Nerad bych o tom mluvil, mohl byste mě proto nechat na pokoji? Skutečně jsem u Hardyho nebyl tak dlouho, jak jsem tvrdil, ale je to daleko, až do Hornbaeku. Snažím se pomáhat bratrovi a zabírá mi to hodně času. Promiňte. Příště vám budu všechno říkat na rovinu.“

Carl se zvrátil do opěradla židle. Málem by Asadovi ty sladké řeči zbaštil. „Nechápu, jak tě mohli tak rychle zaměstnat u policie. Mám z tvé pomoci radost, jsi srandovní chlápek a taky něco svedeš. Kdes k tomu přišel?“

„Srandovní? Co je to? Něco s vyměšováním?“ Tvářil se jako nevinnost sama. Jo, ledacos svedl, ale třeba měl jen přirozený talent a všechno, co říkal, byla čistá pravda. A Carl jen zbytečně prudí.

„Není tady skoro nic o tvým vzdělání. Čím ses vyučil?“ zeptal se.

Asad pokrčil rameny. „Nic pořádnýho jsem se nenaučil. Táta měl malý podnik, obchodoval s konzervami. Vím, jak dlouho vydrží konzerva s loupanými rajčaty v padesátistupňovým vedru.“

Carl se pokusil usmát. „A pak ses zapletl do politiky a skončil jsi pod cizím jménem. To se mi snažíš naznačit?“

„No, tak nějak.“

„A mučili tě?“

„Jo. Nechci se k tomu vracet. Nevíte, jak mi pak je, když se mi to vrátí. Nebudu o tom mluvit, OK?“

„OK,“ souhlasil Carl. „Ale příště mě budeš informovat, co děláš v pracovní době, rozuměls?“

Asad vytrčil do vzduchu zvednutý palec.

Carl se zatvářil tak, že ho rychle zase spustil.

Pak teprve Carl nastavil celou dlaň a plácli si.

Všechno bylo, jak má být.

„Dobře, Asade, popojedeme, máme co dělat,“ řekl Carl. „Musíme najít toho Larse Henrika Jensena. Snad nás systém brzo pustí do seznamu rodných čísel, ale prozatím se pokusíme vyhledat jeho matku, Ullu Jensenovou. Ten chlápek z Riso…“ Všiml si, že se Asad chystá zeptat, co to je, ale to bude muset počkat. „Takže, jeden muž mi sdělil, že Jensenová bydlí na jih od Kodaně.“

„Je Ulla Jensenová málo užívaný jméno?“

Carl zavrtěl hlavou. „Ale známe jméno manželovy firmy, takže to vezmeme ze všech stran. Nejdřív zavolám na obchodní rejstřík. Musíme doufat, že je ta ženská taky neodstřihla. Ty si zatím ve vyhledávači Krak zadáš Ullu Jensenovou a podíváš se, jestli nebydlí v Brondby a pak jižněji ve Vallensbaeku nebo Glostrupu, Tástrupu, Greve-Kildebronde. Nemusíš dál než ke Koge, protože tam měli původní sídlo a pak se přestěhovali severněji.“

Asadovi se ulevilo. Už už se chystal ze dveří, když vtom se otočil a Carla objal. Škrábal jako ježek a voda po holení byla padělek, ale projevený cit byl pravý.

Carl zůstal sedět a počkal, až se Asad odvalí k sobě a jeho rozbouřené city se uklidní. Jako by se mu vrátil jeho starý tým.

Odpověď získali ze dvou zdrojů zároveň. Obchodní rejstřík pracoval po celou dobu krize bezvadně a HJ Industries identifikovali do pěti vteřin. Vlastnila ho německá společnost Trabeka Holding a i o té by byli na požádání schopni vyhledat bližší informace. Majitelé uvedeni nebyli, ale jsou dohledatelní, pokud zkontaktují německé kolegy. Jakmile mu udali adresu, zavolal na Asada, že toho může nechat, ale ten volal zpátky, že se dobral několika alternativ.

Porovnali své výsledky a byli spokojení. Ulla Jensenová bydlí v nemovitosti zkrachovalé HJI v ulici Strohusvej v Greve.

Carl zapátral v mapě. Leží to jen pár stovek metrů od místa, kde uhořel Daniel Hale na Kappelev Landevej. Vybavil si místo, kde stáli, díval se na tu silnici, když se rozhlíželi po kraji. Stál u ní mlýn.

Cítil, jak mu adrenalin pomalu rozpumpoval krev v žilách. Mají adresu a můžou tam být za dvacet minut.

„Neměli bychom tam nejdřív zavolat?“ strčil mu Asad telefonní číslo rovnou pod nos.

Nechápavě se na něj podíval. Takže z něj nepadají jen perly. „To je báječný nápad, jestli se chceš ocitnout před prázdným barákem.“

Původně to asi byl obyčejný statek s obytným domem, prasečím chlévem a stodolami kolem vydlážděného dvora. Stál tak blízko u silnice, že bylo okny vidět dovnitř. Vzadu za obílenými budovami se nacházely další tři nebo čtyři větší stavby. Některé z nich patrně nikdy nesloužily původnímu účelu; rozhodně to platilo o jedné z nich, asi deset až dvanáct metrů vysoké, ve které zely díry pro nikdy nevsazená okna. Člověku zůstával rozum stát nad tím, jak mohly úřady dopustit takovou zkázu. Zastínila výhled na pole, kde žlutá řepka přecházela v zelené pastviny a krása přírodních barev se nedala slovy popsat.

Carl se rozhlédl kolem a nezaznamenal jedinou živou duši, ani v okolí budov. Dvůr vypadal zanedbaně, stejně jako všechno ostatní. Omítka na obytné části se drolila, o kousek dál na východ se u cesty povalovaly hromady harampádí a stavební suti. Kromě bandasek na mléko a kvetoucích ovocných stromů, které se skláněly nad eternitovými střechami, tam všechno působilo beznadějně.

„Ve dvoře nestojí žádné auto,“ podotkl Asad. „Asi už tu dlouho nikdo nebydlí.“

Carl pevně zaťal zuby a pokusil se nepoddat zklamání. Ne, tady Lars Henrik Jensen není, napovídalo mu nitro. Čert aby to vzal!

„Pojďme dovnitř, trochu se tu porozhlédneme,“ rozhodl a nechal stát auto o padesát metrů dál u krajnice.

Tiše se vydali na obhlídku. Prolezli křovím za domem do zahrady, kde se přetahovaly o místo keříky ptačího zobu. Oblouková okna světnice byla celá zašedlá stářím a špínou a všechno se zdálo opuštěné.

„Podívejte,“ zašeptal Asad s nosem přimáčknutým na okenní tabulku.

Carl poslechl a přiblížil se k oknu. I uvnitř se všechno zdálo být mrtvé. Kdyby se jednalo o jinou společenskou třídu a kdyby tu nechyběly růžové keře, připomínalo místo hrad spící šípkové Růženky. Prach na stole, knihách, novinách a spoustě papírů. V rohu nevybalené papírové krabice a na zemi stočené koberce.

Neštěstí rodinu zasáhlo na vrcholu sil.

„Asi se sem teprve stěhovali, když k nehodě došlo. Tvrdil to i ten vědec z Riso.“

„Ale vidíte to vzadu?“

Ukazoval dál skrz obývací pokoj do otevřených dveří, kterými do pokoje proudilo světlo a na zemi se leskla čistá podlaha.

„No ne, máš pravdu, tam to vypadá o poznání jinak.“

Prodrali se zahrádkou s kořením a bylinkami, kde nad kvetoucí pažitkou poletovali čmeláci, a skončili na druhé straně domu v rohu na dvoře.

Carl přistoupil těsně k oknu obytného traktu. Sotva popadali dech. Za prvním oknem spatřil pokoj s holými stěnami, podél nichž stálo několik židlí. Přitiskl čelo na sklo a rozhlédl se. V pokoji očividně někdo bydlel. Na zemi se válelo pár košil, na matraci ležely rozházené peřiny a na nich bylo pohozené pyžamo, silně se podobající obrázku z katalogu obchodního domu, který se Carlovi nedávno náhodou dostal do rukou.

Opatrně se nadechoval i vydechoval a instinktivně si sáhl na pásek, kde roky nosil služební zbraň. Naposledy ji měl připnutou před čtyřmi měsíci.

„Někdo tu nedávno spal,“ pronesl tiše směrem k Asadovi, který stál o pár oken dál.

„Tady taky někdo byl,“ odpověděl Asad. Carl se k němu přesunul a nahlédl dovnitř. Měl pravdu. V kuchyni bylo pěkně čisto. Uprostřed stěny bylo vidět dveřmi do zaprášeného obývacího pokoje, do kterého nahlíželi z druhé strany. Vypadal jako hrobka, jako svatostánek, do kterého se nesmí vkročit.

Ale v kuchyni nedávno někdo hospodařil.

„Mrazák, káva na stole, varná konvice. V rohu stojí i pár plných lahví coca coly,“ vypočítával Carl.

Obrátil se k prasečímu chlívku a budovám za ním. Můžou klidně pokračovat v prohlídce bez soudního příkazu a vyřídit tu hloupou formalitu později, pokud k ničemu nedojde, protože zatím se nezdá, že by promarnili ten pravý okamžik, kdyby dům prohledali jindy. Prozatím by mohli prohlídku odložit na zítřek, nebo dokonce až na pozítří. Třeba se do té doby vrátí i obyvatelé domu.

Carl pokyvoval hlavou. Kdepak, asi bude nejlepší, když počkají a vydají se cestou zákona. Zhluboka se nadechl. Ve skutečnosti se mu totiž nechtělo ani do jedné z variant.

Zatímco dumal, do Asada jako když střelí. Na podsaditou vazbu měl překvapivě dobrý odpich a v několika skocích přeběhl dvůr. Zastavil až u silnice a mával na nějakého domorodce, který se chystal provětrat svůj traktor.

Carl se vydal za nimi.

„Jo,“ zaslechl zemědělce, když se k němu blížil a traktor si pobrukoval na neutrál. „Máma s klukem tu pořád bydlej. Je to sice divný, ale zařídila se v tamtý barabizně.“ Ukázal na poslední z přistavěných budov. „Budou asi zalezlí doma. Každopádně jsem ji ráno viděl venku.“

Carl se prokázal odznakem, což vesničana přimělo vypnout motor.

„A syn,“ zeptal se Carl, „je to Lars Henrik Jensen?“

Traktorista přimhouřil oko a zamyslel se. „Ne, tak mu neříkaj, je to takový podivný vyčouhlý bidlo, jak on se to jen jmenuje?“

„Každopádně ne Lars Henrik?“

„Ne, to ne.“

Jednou jsi dole, jednou nahoře, připadal si Carl jako na houpačce; už to skoro máte a najednou frrr a jste úplně vedle. A nikdy to nepřestane, už to zažil kolikrát, právě kvůli tomuhle už toho měl častokrát až po krk.

„V tamté budově, říkáte?“ naznačil udaný směr.

Sedlák své tvrzení zpečetil úctyhodným plivancem, který přeletěl celou délku kapoty jeho zbrusu nové hračky značky Ferguson.

„Z čeho žijou?“ vyptával se dál Carl a rozmáchl se kolem sebe.

„No to nevim, mám u nich propachtovanej kus pole a támhle Kristoffersen taky. Pak mají ještě nějaký to pole ladem a berou na to dotace a ona má asi taky nějakej důchod. Jo, a párkrát za tejden se tu objeví dodávka s nějakejma plastovejma krámama, který asi čistěj, a při té příležitosti jim nejspíš vozí i jídlo. Myslím, že to zvládaj docela dobře,“ zasmál se. „Tady jste na venkově, tady člověku nic neschází.“

„Obecní dodávka?“

„Ale houby, ne, je to z nějaký loděnice nebo odkud. Má na boku takový logo, co občas zahlídnete v televizi na lodích. Ale já se v tom nevyznám, voda mě nikdy netankovala.“

Když odsmrděl směrem ke mlýnu, prohlédli si budovy za chlévem. Z pohledu od silnice si jich kupodivu nevšimli, přestože byly docela velké. Bránil jim v tom asi hustý živý plot a letošním teplem příliš brzy vypučené listy.

Kromě trojkřídlého dvora a velké, zpola dostavěné haly tam stály tři nízké budovy rozhozené po štěrkovišti, které mělo být zřejmě původně vyasfaltované. Teď bylo zarostlé plevelem a divokým kapradím a kromě poměrně široké cestičky, vinoucí se kolem budov, tonulo všechno v jásavé zeleni.

Asad ukázal na úzké stopy pneumatik na cestičce. I Carl si jich všiml. Široké jako stopa jízdního kola běžely dvě paralelně vedle sebe. Dozajista invalidní vozík.

V okamžiku, kdy se přiblížili k poslednímu domku, který jim označil domorodec, zazvonil Carlovi jasně a nahlas telefon. Asad jen blesk očima, zatímco Carl nadával, že si nenastavil tiché vyzvánění.

Volala Vigga. Nikdo o sobě nedokázal dát vědět v méně vhodnou chvíli než ona. Když stál v kaluži výměšků z tlející mrtvoly, požádala ho, aby cestou domů koupil smetanu do kávy. Chytila ho i při honičce za podezřelým, v plné rychlosti ve služebním autě, kde si nechal telefon ležet v bundě pod taškou. To bylo celá ona.

Konečně zmáčkl zavěsit a vypnul hlasité vyzvánění.

Když zvedl hlavu od telefonu, hleděl do očí vysokému, hubenému mladíkovi kolem dvaceti let. Měl podivně protáhlou hlavu, téměř deformovanou, a celou polovinu obličeje mu pokrývaly prohlubně a stažená kůže, které vytvořily jizvy po spálenině.

„Tady nesmíte být,“ pronesl hlasem, který nebyl ani dospělý, ani dětský.

Carl mu ukázal odznak, ale on patrně nerozuměl, co to znamená.

„Jsem policista,“ řekl přátelsky. „Rádi bychom si promluvili s maminkou. Víme, že tu bydlí. Mohl byste se jí zeptat, jestli bychom mohli dál? Udělal byste mi tím radost.“

Mladý muž se netvářil nadšeně ani z pohledu na odznak, ani z přítomnosti dvou cizinců. Zřejmě to není až takový prosťáček, jak se na první pohled zdálo.

„Jak dlouho mám čekat?“ zkusil to Carl zostra. Dlouhán sebou trhl a zmizel v domě.

Uběhlo pár minut. Carl cítil rostoucí tlak v prsou a proklínal se, že jeho služební pistole od zdravotní dovolené ani jednou neopustila policejní zbrojnici.

„Asade, drž se v zákrytu,“ řekl. Už viděl titulky v novinách. Kriminalista obětoval asistenta v dramatické přestřelce. Třetí den po sobě způsobil komisař Carl Morck z oddělení Q skandál.

Strčil do Asada, aby podtrhl vážnost situace, a postavil se těsně za veřeje. Kdyby na ně vytáhli brokovnici nebo něco takového, tak se před hlavní nesmí jako první objevit jeho hlava.

Kluk se vrátil a pozval je dovnitř.

Seděla zkraje místnosti v invalidním vozíku a kouřila cigaretu. Nebylo lehké odhadnout její věk, byla šedivá, vrásčitá a sešlá, ale Carl odhadoval, že vzhledem k synovu věku jí nemůže být víc než lehce přes šedesát. Hrbila se v křesle. Lýtka měla zdeformovaná, jako zlomené větve, které si samy musely najít způsob, jak srůst. Nehoda ji poznamenala a bylo žalostné a smutné se na to dívat.

Carl se rozhlédl. Stáli ve velkém prostoru, asi tak sto padesát čtverečních metrů nebo i víc, ale i přes čtyřmetrovou výšku byla místnost silně cítit kouřem. Sledoval kouř z její cigarety stoupající ke stropu. Bylo do něj vsazeno jen deset střešních veluxových oken, a proto byla místnost tmavá.

Ovšem skýtala vše. Hned u vchodu měli kuchyňku, po straně dveře vedoucí zřejmě na toaletu. Patnáct dvacet metrů zabíral obývací pokoj zařízený nábytkem z Ikea a levnými koberci položenými na betonové podlaze a mizejícími v zadní části, kde žena patrně spávala.

Kromě těžkého vzduchu se všechno zdálo být v nejlepším pořádku. Tady se dívá na televizi, čte si časopisy a tráví většinu života. Muž jí zemřel, a tak se drží, jak nejlíp umí. A má k ruce syna.

Carl si všiml, jak Asad pomalu pohledem pročesává prostor. Měl v očích něco ďábelského, jak mu pohled klouzal po povrchu věcí, občas se někde zastavil a zabodl do nějakého detailu. Hluboce se soustředil, ruce mu visely těžce podél těla, nohy pevně rozkročené na podlaze.

Přijala je poměrně přátelsky, ale ruku podala jen Carlovi. Představil je oba a požádal ji, aby se neznepokojovala. Hledají jejího nejstaršího syna Larse Henrika, uvedl Carl. Rádi by mu položili pár otázek, nic zvláštního, rutinní záležitost. Nevěděla by, kde ho najdou?

Usmála se. „Lasse cestuje,“ řekla. Takže mu říká Lasse. „Není právě doma, vrátí se až za měsíc. Vyřídím mu to. Neměl byste vizitku, kterou bych mu mohla dát?“

„Bohužel ne.“ Pokusil se klukovsky ušklíbnout, jenže to na ni neplatilo. „Ale samozřejmě ji pošlu hned, jak se vrátím do kanceláře.“ Opět se pokusil o úsměv, tentokrát si to lépe načasoval, podle pravidla nejprve řekni něco pozitivního a pak se usměj, působí to upřímněji. Když to přehodíš, dá se to vysvětlovat všelijak. Že se vnucuješ, flirtuješ, cokoliv, co se ti hodí do krámu. A ona to věděla.

Zatvářil se, že jsou na odchodu, a chytil Asada za rukáv. „Takže jsme domluvení, paní Jensenová. Mimochodem, pro kterou lodařskou společnost váš syn pracuje?“

Znala dobře návaznost výpovědi a úsměvu. „Ech, kdybych si to jen pamatovala. Dělá pro víc společností najednou.“ A pak se krásně usmála a odhalila neuvěřitelně žluté zuby, jaké Carl v životě neviděl.

„Jezdí jako kapitán, jestli se nepletu?“

„Ne, má na starosti zásobování kuchyně. S jídlem to umí, odjakživa.“

Carl se pokusil vzpomenout si na chlapce, který držel Dennise Knudsena za rameno. Kluk zvaný Atomos, protože jeho táta, než umřel, vyráběl součásti pro atomové elektrárny. Kdy si vypěstoval povědomí o jídle? U pěstounů, kteří ho bili? V Godhavnu? Doma u mámy, když byl ještě malý? Carl už v životě přičichl k ledasčemu, ale neusmažil by si ani vejce. Kdyby neměl Mortena Hollanda, nevěděl by si rady.

„To je pěkné, když se dětem daří. Těšíte se na bratra?“ obrátil se na postiženého mladíka, který je nedůvěřivě pozoroval, jako by se je s Asadem chystali vykrást.

Podíval se na matku, ale ta se ani nepohnula. Takže kluk pusu bezpochyby taky neotevře.

„Které moře váš syn právě brázdí?“

Žluté zuby pomalu zmizely za okoralými rty. „Lasse bývá často v Baltském moři, ale myslím, že právě teď se plaví po Severním. Někdy odpluje jednou lodí a vrátí se jinou.“

„To musí pracovat u velké společnosti. Nevzpomenete si u které? Nemohla byste mi popsat její logo?“

„Ne, je mi líto, nemám na to hlavu.“

Podíval se po mladíkovi. Věděl všechno, bylo to na něm vidět. Dokázal by to zpropadené logo namalovat, kdyby směl.

„Stejné je i na autech, co sem za vámi několikrát týdně jezdí,“ vpadl do hovoru Asad. Špatně si věc načasoval. Chlapec znejistěl a žena si mocně potáhla z cigarety. Schovala se za oblak prudce vyfouknutého kouře.

„Nevíme to jistě,“ zasáhl Carl. „Váš soused se domnívá, že něco takového viděl, ale může se mýlit.“ Zatahal Asada za rukáv.

„Pro dnešek vám děkujeme,“ pokračoval. „Vyřiďte prosím synovi, ať mi zavolá, až se vrátí. Abychom to mohli smést ze stolu.“

Vydali se ke dveřím, žena za nimi. „Vyvez mě kousek ven, Hansi,“ požádala syna. „Nadýchat se trošku čerstvého vzduchu.“

Carl věděl, že je nespustí z očí, dokud neopustí pozemek. Kdyby na dvoře nebo tady vzadu parkovalo auto, uvěřil by, že je to proto, že skrývají Larse Henrika. Ale intuice Carlovi napovídala něco jiného. Nejstarší syn nebyl doma, jen se jich už chtěla zbavit.

„Máte tu fantastickou sbírku budov, to bývala továrna?“

Byla jim v patách. Potahovala z nové cigarety a drkotala na vozíčku po cestičce. Syn tlačil, rukama pevně svíral madla. Zdálo se, že pod zničenou tváří jen žhne.

„Manžel měl továrnu, vyráběl moderní součástky pro atomové elektrárny. Právě jsme se sem nastěhovali, když zemřel.“

„Ano, vzpomínám si na tu záležitost. Je mi to velice líto.“ Ukázal na nejbližší nízké budovy. „Támhle měla být výrobní hala?“

„Ano, tam a ve velké hale,“ ukazovala rukou dokola. „Svařovna, tlaková testovací komora a konečná montáž v hale. Tam, kde bydlím, měl být sklad hotových výrobků.“

„Proč nebydlíte v domě? Zdá se, že je to pěkný dům,“ zeptal se a před jednou z budov si všiml řady šedočerných kbelíků, které do celého výjevu jaksi nezapadaly. Možná pocházejí ještě od původního majitele. V místech, jako je tohle, plyne čas nekonečně pomalu.

„Ech, však víte. Je tam tolik věcí, které už do současnosti nepatří. Taky tam jsou prahy a ty mi moc nesvědčí.“ Poplácala podpěrku invalidního vozíku.

Všiml si, že ho Asad tlačí stranou. „Auto máme tamhle, Asade,“ řekl nahlas a ukázal opačným směrem.

„Radši bych šel remízkem a pak přes silnici,“ namítl Asad, ale Carl viděl, že veškerou jeho pozornost upoutala hromada starého železa na staré betonové podezdívce.

„Tohle rumiště tu bylo, už když jsme se sem nastěhovali,“ omlouvala se, jako by hromada kovového šrotu kazila celkový bezútěšný dojem.

Válel se tam nejrůznější odpad. Nahoře na hromadě leželo několik šedočerných kbelíků. Nebyly nijak označené, ale působily jako nádoby na olej nebo velké množství potravin.

Kdyby věděl, co má Asad v úmyslu, zarazil by ho, ale asistent přeskočil železné tyče, zamotané provazy a plastové trubky ještě dřív, než mu stihl cokoliv říct.

„Promiňte, parťák je nepolepšitelnej sběratel. Co tam hledáš?“ zavolal.

Ovšem tentokrát Asad s Carlem nespolupracoval. Byl jako bez sebe, kopal do haraburdí, obracel ho a nakonec vylovil kus plechu, ze kterého se po chvilce vyprošťování vyklubala půl metru široká a minimálně čtyři metry dlouhá deska. Otočil ji a tím odhalil nápis Interlab, a.s.

Asad se podíval na Carla a ten mu pohled uznale opětoval. To se mu povedlo. Interlab, a. s., velká laboratoř Daniela Halea, sídlící dnes ve Slangerupu. Takže tu máme přímé spojení mezi rodinou a Danielem Halem.

„Společnost vašeho muže se ale nejmenovala Interlab, paní Jensenová?“ zeptal se Carl a usmál se na semknuté rty.

„Ne, to byla firma, která nám pozemek i s několika budovami prodala.“

„Můj bratr pracuje pro Novo. Myslím, že se o nich jednou zmínil.“ S omluvou si vzpomněl na staršího bratra, pravděpodobně právě krmícího norky ve Frederikshavnu. „Interlab? Nedělali do enzymů?“

„Dělali odborné testy.“

„Hale, nejmenoval se tak? Daniel Hale, nebylo to tak?“

„Ano, muž, který tohle manželovi prodal, se jmenoval Hale. Ale nebyl to Daniel, ten byl tehdy ještě kluk. Rodina odstěhovala Interlab na sever a po smrti starého se přestěhovali ještě jednou. Ale tady začínali.“ Mávla rukou ke hromadě šrotu. Pokud takhle vypadal Interlab na začátku, pak od té doby udělal oslnivou kariéru.

Zatímco mluvila, Carl si ji pozorně prohlížel. Byla zjevně velmi uzavřená, a přesto se z ní řinula slova. Nepůsobila však nijak rozrušeně, spíš naopak, měla se plně pod kontrolou. Všechny nervy v těle měla napjaté k prasknutí. Snažila se působit normálně. A právě to bylo v dané situaci nenormální.

„Nebyl to ten, co se kousek odsud zabil?“ skočil jí do řeči Asad.

Tentokrát by ho Carl nejradši nakopal. Takhle si pouštět hubu na špacír! Bude si s ním muset promluvit, až se vrátí domů.

Pohlédl zpátky k budovám. Čišelo z nich něco víc než jen rodinná tragédie. Ta šedá v sobě skrývala různé podtóny. Jako by mu dávaly znamení. Když se na ně díval, bouřila se v něm žluč.

„Hale se zabil? To jsem nevěděl.“ Varovně po Asadovi bleskl očima a obrátil se k ženě na vozíku.

„Rád bych se podíval, jak Interlab začínal. S radostí bych se pak pochlubil bratrovi. Pořád o tom mluví, že by se osamostatnil a začal podnikat. Nemohli bychom se podívat na ostatní budovy? Jen tak soukromě.“

Usmála se na něj. Až příliš sladce. Takže pronese něco opačného. Už ho tu déle nesnese. Musí se ho zbavit, a to hned.

„Ach, moc ráda bych vám to tu ukázala, ale syn všechno zamkl, takže se bohužel dovnitř nedostaneme. Ale až s ním budete mluvit, tak se ho při té příležitosti zeptejte. A bratra vemte klidně s sebou.“

Když míjeli dům s poničenou omítkou v místě, kde přišel Hale o život, Asad zarytě mlčel.

„Tak to se nám moc nepovedlo,“ pronesl Carl. „Vrátíme se tam s povolením k domovní prohlídce.“

Ale Asad ho nevnímal, zíral do prázdna. Přiblížili se k Ishoji, pomalu se před nimi objevily první panelové domy sídliště. Nepohnul se, ani když Carlovi zazvonil mobilní telefon a on po něm začal zuřivě šmátrat ve všech kapsách.

„Prosím,“ ozval se Carl do telefonu a očekával Viggin ostrý výpad. Věděl, proč volá. Zase všechno zkazil. Vernisáž přesunuli na dnešek. Čert aby ji vzal. Mastným brambůrkům a nejlevnějšímu vínu ze supermarketu by se vážně rád vyhnul, o tom cucákovi, se kterým se dala do kupy, ani nemluvě.

„No to jsem já,“ ozval se ženský hlas. „Helle Andersenová ze Stevnsu.“

Snížil rychlost, ale pozornost naopak zvýšil.

„Přišel sem Uffe. Jsem u klientů a najednou před domem zastaví taxikář z Klíppinge a má ho s sebou. Dřív Merete a Uffa vozil, takže ho poznal. Motal se v pankejtu na dálnici u sjezdu na Lellinge. Je k smrti unavený, sedí tu v kuchyni a pije jednu sklenici vody za druhou. Co si mám počít?“

Carl se zadíval na semafory na křižovatce. Zmocnil se ho lehký neklid. Měl chuť se na místě otočit a šlápnout na plyn.

„Je v pořádku?“ zeptal se.

Její hlas zněl trochu ustaraně, vytratila se z něho bodrost pravé vesničanky. „Já nevím, je strašně špinavěj, jako by se válel bůhvíkde, a je trochu mimo sebe.“

„Jak to myslíte?“

„Sedí tu, jako by o něčem přemýšlel. Rozhlíží se po kuchyni, jako kdyby ji nemohl poznat.“

„Vždyť to ani nemůže.“ Vybavil si měděné pánve, kterými starožitníci pokryli stěny od podlahy až po strop, police plné křišťálu a pastelové tapety s motivem exotického ovoce. Samozřejmě že nic nepoznává.

„Ne, nemyslím zařízení. Nedokážu to vysvětlit. Vypadá, jako by se tu bál, ale přesto se mnou nechce ven k autu.“

„Kam byste ho chtěla odvézt?“

„Na policii. Nemůže se přece zase někde potloukat sám. Jenže se mnou nikam nechce. Ani když ho pan domácí pěkně poprosil.“

„Neřekl něco? Nevydal nějaký zvuk nebo tak něco?“

Vycítil, jak na druhém konci telefonního spojení zavrtěla hlavou. „Ne, ani hlásku. Ale třese se jako osika, takhle se třásl i náš malej, když nedostal, co chtěl. Jednou v obchodě…“

„Helle, zavolejte do Egely, Uffe už je čtyři dny pryč, tak aby věděli, že je v pořádku.“ Začal hledat číslo. To bude nejlepší, kdyby se do toho zamíchal on, noviny si zase zamnou své pracky špinavé od tiskařské černi.

Přiblížili se k nízkým domkům na Gammel Koge Landevej. Minuli starobylý stánek se zmrzlinou a bývalý obchod s elektronikou, ve kterém se usídlily dámy s bujným poprsím a mravnostní si s nimi nevědělo rady.

Pohlédl na Asada a napadlo ho, že by mohl pořádně hvízdnout, jestli z něj náhodou nevyprchal život. To už se stalo, že chlap vypustil duši uprostřed věty s otevřenýma očima.

„Haló, Asade, jsi tam?“ zeptal se, ale odpověď nečekal.

Natáhl se přes něj do přihrádky pod palubní desku spolujezdce a vytáhl poloprázdný balíček cigaret Lucky Strike.

„Nechtěl byste toho nechat? Celý auto pak smrdí,“ nechal se velmi duchapřítomně slyšet Asad.

Jestli mu vadí trocha kouře, tak může klidně dál pokračovat pěšky.

„Zastavte tu, prosím,“ pokračoval. Asi je stejného názoru.

Carl práskl dvířky přihrádky a zajel do proluky u malé odbočky ústící na pláž.

„Všechno špatně, Carle,“ mračil se Asad. „Přemýšlel jsem o tom, co jsme tam viděli, a pěkně to smrdí.“

Carl pomalu přikývl. Před tímhle chlápkem nebude nic skrývat.

„Měla v obýváku čtyři televize.“

„Jak to? Byla tam jen jedna.“

„Další tři menší stály vedle sebe až vzadu u postele. Byly zakrytý, ale viděl jsem je svítit.“

Musí mít oči jako ostříž a rys zároveň. „Tři zapnuté televize pod přehozem, jak jsi to z té vzdálenosti mohl vidět? Vždyť tam byla tma jak v pytli.“

„Měli je tam, až úplně vzadu u hrany postele, otočené ke zdi. Nebyly velký, spíš takový…“ nemohl najít to správné slovo, „jako ty…“

„Monitory?“

Přitakal. „A víte co? Už mi pomalu začíná svítat, měli tři nebo čtyři monitory, pod přehozem prosvítalo slabé šedé nebo zelenkavé světlo. Na co je tam mají? Proč byly zapnutý? Proč je zakryli, jako by si nepřáli, abysme je viděli?“

Carl vykoukl na silnici, po které se do města vlekla nákladní auta. No proč, proč?

„A ještě něco, Carle.“

Tentokrát si vyměnili role a byl to Carl, který přestal vnímat a začal bubnovat palci do volantu. Jestli pojedou k nim na stanici a oficiálně zahájí celou proceduru, nevrátí se tam dřív než za dvě hodiny.

Vtom opět zazvonil telefon. Jestli je to Vigga, okamžitě to típne. Co si sakra myslí? Že jí bude dnem i nocí k dispozici?

Ale byla to Lis. „Carle, Marcus Jacobsen by s tebou rád mluvil, máš se za ním stavit. Kde jsi?“

„Bude muset počkat, Lis, chystám se provést domovní prohlídku. Je to kvůli těm novinám?“

„To nevím jistě, ale je to dost dobře možný. Vždyť ho znáš, jak se dokáže stáhnout do sebe, když o nás někdo nehezky píše.“

„Tak mu prosím tě řekni, že Uffe Lynggaard se našel a je v pořádku. A ještě mu řekni, že na tom děláme.“

„Na čem?“

„Aby ty hnusný noviny o mně a mým oddělení napsaly něco pěknýho.“

Na místě auto otočil a zvažoval, jestli by neměl zapnout i majáček.

„Cos mi to chtěl předtím říct?“

„O cigaretách.“

„Jak to myslíš?“

„Jak dlouho kouříte tuhle značku?“

Zašklebil se. „Jak dlouho Lucky Strike vyrábějí?“

„Člověk zkrátka nezačne jen tak zničehonic kouřit něco jinýho, že jo? Na stole měli deset krabiček červenejch princek, ještě nerozbalený, a ona měla úplně žlutý prsty, ale ten kluk ne.“

„Kam tím míříš?“

„Kouřila Prince s filtrem a její syn nekouřil vůbec, tím jsem si dost jistej.“

„No a?“

„Proč teda na špačcích skoro navrchu v popelníku žádný filtry nebyly?“

V tom okamžiku Carl zapnul sirénu.

37) TÉHOŽ DNE

Trvalo jí to dlouho, protože podlaha byla hladká a ti, kdo ji venku kontrolovali na obrazovkách, nesměli z pravidelných záškubů těla nabýt podezření.

Proseděla většinu noci uprostřed místnosti zády ke kamerám a brousila zbytek nylonové tyčky, kterou předešlého dne rozpůlila vedví. Jaká ironie, že cesta z tohoto světa povede přes dva kousky umělé hmoty, které si vytáhla z kapuce u bundy.

Obě tyčky si položila do klína a zkoumavě po nich přejížděla prsty. Na jedné vypilovala hrot ostrý jako šídlo, druhá svým tvarem připomínala plochý pilník s ostrým břitem; asi se spolehne na ni, až ji dokončí. Ostrá jehlička nejspíš nedokáže v tepně vytvořit dostatečně velkou díru na to, aby krev z těla unikla rychleji, než ji červená kaluž na zemi prozradí. Ani na okamžik nezapochybovala, že jakmile její úmysl odhalí, obratem radikálně sníží tlak. Takže by sebevražda měla - musí - proběhnout velmi rychle a efektivně.

Nechce zemřít tím druhým způsobem.

Když díky reproduktorům zaslechla blížící se hlasy už odněkud z chodby, rychle strčila tyčinky do kapsy a trochu se předklonila, jako by tak seděla schválně. Když sedávala v této poloze, Lasse se rozčiloval a křičel na ni, ale ona se schválně ani nehnula, takže teď vlastně neprovozovala nic neobvyklého.

Z tureckého sedu si prohlížela svůj vlastní stín, vrhaný reflektory na protější stěnu. Tam se skvělo její opravdové já. Silueta lidského úpadku v ostrých konturách. Rozcuchané vlasy, spadající až na ramena, zplihlá bunda bez obsahu. Přežitek minulosti, který se brzy, až světla zhasnou, rozplyne.

Dnes bylo 4. dubna 2007. Zbývá jí čtyřicet jedna dní života, ale sebevraždu spáchá o pět dní dříve, 10. května. To bude Uffovi třicet čtyři let a ona na něj bude myslet s láskou a přesvědčením, jak krásný dokáže život být, až se bodne. Poslední, co v tomto životě uvidí, bude Uffova tvář. Tvář jejího milovaného bratra.

„Musíme jednat rychle,“ zaslechla ženin hlas z reproduktorů zpoza skleněné stěny. „Lasse tu bude za deset minut, musíme mít všechno připravený. Seber se už, no tak, hochu!“ Její hlas zněl nervózně.

S něčím za skly šramotili, ale propusť zůstávala prázdná. Žádné boxy se dnes nekonaly. Meretiny vnitřní hodiny samy naznačovaly, že je na ně ještě brzo.

„Ale mami,“ protestoval hubený mladík. „Potřebujeme jiný akumulátor, tahle baterka je vybitá. Nemůžeš to odpálit, jestli ji nevyměníme, Lasse mi to takhle před pár dny vysvětloval.“

Chtějí to odpálit? Merete přeběhl mráz po zádech. Už teď?

Rychle si klekla, myslela na Uffa a usilovně třela tyčinku připomínající nůž o hladkou podlahu. Možná jí zbývá jen deset minut; jestli se jí podaří říznout se dostatečně hluboko, mohla by během pěti minut ztratit vědomí. Na ničem jiném už nezáleží.

Tyčinka jen zvolna měnila tvar a Merete tajila dech. Ještě není dostatečně ostrá. Zašilhala po kleštích, kterým ubrousila špičky, jak ryla své svědectví do betonové podlahy.

„Ach,“ zašeptala. „Kdybych měla jen den navíc, byla bych připravená.“ Setřela si pot z čela a z horního rtu. Jak si přejela hřbetem ruky po ústech, napadlo ji ruku obrátit a zkusit, zda by si nemohla tepny prokousnout, kdyby pořádně zabrala. Zkusila řezáky najít správné místo, ale byla tak vyhublá a kostnatá, že se přes vystouplé kosti nikam nedostala, a navíc se zuby nezdály být dostatečně ostré.

„Co to tam provádí?“ zaječela pronikavě ježibaba a vrazila hlavou do skla. Oči měla doširoka otevřené, nic jiného z ní nebylo vidět, ztrácela se ve stínu reflektorů.

„Otevři tu propusť, hned teď!“ poroučela synovi.

Merete pohlédla na kapesní svítilnu, připravenou vedle prohlubně, kterou vykutala pod čepem propusti. Upustila tyčky a vrhla se po všech čtyřech k propusti. Žena se jí posmívala a Merete v duchu plakala a prosila o život.

Reproduktory přenášely lomoz, který působil mladík blížící se k propusti. Hmátla po baterce a zarazila ji do díry v zemi.

Ozvalo se cvaknutí a otočný mechanismus se spustil. Merete zírala na dveře s bušícím srdcem. Jestli baterka nebo čep nevydrží, je ztracená. Představovala si, jak se v ní tlak uvolní, jako odpálený granát.

„Ach Bože, Bože, prosím tě, nedopusť to,“ plakala a odplazila se zpět k tyčinkám, zatímco čep lomcoval svítilnou. Ohlédla se a všimla si, jak se baterka začala viklat. Pak zaslechla zcela nový zvuk, jako když zaostří čočka kamery. Spuštěná mechanika zabzučela a dveře propusti se otřásly. Vnější dveře se otevřely a tlak se opíral už jen do vnitřní části. Od příšerné smrti ji dělí jen baterka, napadlo ji. Už se nehýbala a dveře se možná na setinu milimetru pootevřely, protože známý syčivý zvuk unikajícího vzduchu sílil, až skučel jako meluzína.

Během několika vteřin to pocítila i na vlastní kůži. Tep jí bušil v uších a dutiny ji tlačily, jako by se nastydla a zarazila se jí rýma.

„Zasekla dveře, mami,“ zavolal Hans.

„Tak je vypni a zase zapni, troubo,“ zavrčela matka.

Kvílení na okamžik kleslo do nižší tóniny. Zaslechla, jak se mechanismus dal znovu do pohybu a tón opět začal stoupat.

Několikrát se marně pokoušeli rozpohybovat vnitřní dveře a Merete mezitím usilovně ostřila své zbraně.

„Musíme ji hned zabít a dostat odsud, rozumíš?“ ječela ďáblice za sklem. „Skoč pro krumpáč, je opřenej venku za domem.“

Merete se podívala do vedlejší místnosti. Roky ji mříže klece věznily a zároveň chránily před netvory. Jestli prokopnou okno, bude vmžiku po ní. Vyrovnání tlaku proběhne během vteřiny. Možná to ani nepostřehne, než tento svět opustí.

Složila ruce do klína a přiložila tyčinku k levému zápěstí. Tuhle žílu si prohlížela snad tisíckrát, tam se rozhodla bodnout. Pěkně se vyjímala, celá tmavá a pod jemnou a tenkou kůží jasně patrná.

Sevřela ruku v pěst a přitlačila svůj nástroj se zavřenýma očima na určené místo, ale tlak na žílu zřejmě nestačil. Bolelo ji to, ale kůže nepovolila. Podívala se na stopy po ostří. Dlouhá rána vypadala hluboce, ale jen zdánlivě, ani nezakrvácela, protože břit byl příliš tupý.

Svalila se na bok a zvedla ze země šídlo. Přimhouřila oči a hledala, kde je kůže kolem žíly nejtenčí. Nakonec přitlačila na bodec. Nebolelo to tolik, jak se obávala, a krev okamžitě zbarvila špičku a zaplavila ji pocitem všeobjímajícího bezpečí. S klidem v duši pozorovala, jak se z ní řine.

„Ty ses bodla, krávo,“ zařvala stařena a tloukla rukou do okna, až se místností rozléhala ozvěna. Ale Merete ji nevnímala a nic necítila. Tiše si lehla na zem, urovnala si dlouhé vlasy pod krkem a zírala do stropu, do světla poslední zářivky.

„Promiň, Uffe,“ zašeptala. „Už jsem nemohla čekat.“ Usmívala se na něj, jeho tvář se pohupovala pod stropem a úsměv jí opětovala.

První rána krumpáčem snovou představu zhatila. Merete pohlédla na zrcadlová okna, otřásající se pod těžkými údery. První ztratilo na průzračnosti, ale nic víc se nestalo. Každou ránu doprovázelo vysílené sténání. Když nepovolilo první okno, pokusil se tlouct do druhého, ale i tam s mizivým účinkem. Jeho vyzáblé hůlčičky nebyly zvyklé na zacházení s takovou tíhou, a bylo to znát. Intervaly mezi jednotlivými údery se prodlužovaly.

Usmála se a sklouzla pohledem na své uvolněné tělo, spočívající na podlaze. Takhle tedy vypadá Merete Lynggaardová v hodince smrti. Zanedlouho už se rozletí na cucky a pak ji sežerou psi, ale to nevadí, do té doby se už duše osvobodí. Čekají ji nové časy. Zažila peklo na zemi a většinu života protruchlila a lidé kvůli ní trpěli. Horší to v dalším životě, jestli nějaký existuje, být nemůže. A pokud neexistuje, tak čeho by se bála?

Sjela pohledem ke straně a objevila černočervenou skvrnu, ale nebyla větší než dlaň. Otočila zápěstí a prohlédla si ranku. Krvácení prakticky ustalo. Poslední kapky splynuly jako dvojčata, která se dlouho hledala, a pomalu zaschly.

Mezitím rány venku přestaly a jediné, co slyšela, byl unikající vzduch a tepající krev v uších. Pulzování znělo hlasitěji než předtím, a když se na zvuk soustředila, rozbolela ji hlava a připadala si, jako kdyby u ní právě vypukla chřipka.

Znovu vzala nylonový bodec a zaryla ho hluboko do rány, která se právě zacelila. Zakývala do stran a ohebnou tyčkou ránu roztáhla.

„Mami, kde jste? Už jsem tady!“ zavolal mužský hlas. Lasse se vrátil.

Odpověděl mu ustrašený hlas mladšího bratra. „Chtěl jsem vyměnit baterii, ale máma chtěla, abych donesl krumpáč, Lasse. Nešlo mi to rozbít, fakt jsem dělal, co jsem mohl.“

„Takhle to nerozbiješ,“ odpověděl Lasse. „Na to potřebuješ větší sílu, neponičil jsi doufám ty rozbušky?“

„Ne, to ne, dával jsem hroznej pozor, kam mířím,“ ubezpečil ho mladší bratr. „Vážně, Lasse, spolehni se.“

Merete vytáhla bodec a podívala se do rozbitého zrcadla, odrážejícího světlo na všechny strany. Rána krvácela o něco silněji, ne však dostatečně. Ach Bože, proč? Propíchla si žílu, a ne tepnu?

Bodla se do druhé ruky, plnou vahou a hluboko. Krvácelo to víc, bohudíky.

„Nemohli jsme policii zabránit, aby se dostala na pozemek,“ řekla zničehonic čarodějnice.

Merete zadržela dech. Vtom si krev najednou našla cestu a rychle opouštěla tělo. Copak tu byla policie?

Kousla se do rtu. Hlava ji bolela čím dál víc a srdce ubralo na kadenci.

„Vědí, že to tu vlastnil Hale,“ pokračovala matka. „Jeden z nich tvrdil, že nevěděl, že se tu poblíž zabil, ale určitě lhal, Lasse, viděla jsem mu to na očích.“

Merete ucítila tlak v uších. Jako by se v letadle chystala na přistání, jen rychleji a silněji. Pokusila se zívnout, ale nešlo to.

„Co mi chtěli? Neměli něco společnýho s tím chlápkem, co o něm psali v novinách? Z toho novýho oddělení?“ zeptal se Lasse.

Zalehlé uši jí znemožňovaly poslouchat vzdálené hlasy, ale přece to tak nemůže nechat, musí si to všechno vyslechnout.

Snad babice nepofňukává? „Nevím, Lasse,“ opakovala pořád.

„Proč si myslíš, že se vrátí?“ ptal se pořád dál. „Řeklas jim doufám, že jsem na moři?“

„Ale Lasse, oni vědí, s kým jezdíš. Věděli, že k nám jezdí auto od vás, vyzvonil to ten přičmoudlík a ten dánskej policajt se kvůli tomu vztekal, to neskryli. Určitě už vědí, že jsi měsíce nikde nebyl, že teď děláš v cateringu. Přijdou na to, vím to. Taky že nám několikrát týdně posíláš zbylé jídlo autem, na to jim stačí jeden telefonát, Lasse, v tom jim nezabráníš. Vrátí se. Jen si myslím, že si jeli obstarat povolení k domovní prohlídce, protože se ptali, jestli by se tu mohli porozhlídnout.“

Merete zatajila dech. Policie se vrátí? S povolením k domovní prohlídce? A oni tomu věří? Změřila si ránu v zápěstí a silně ji stiskla prstem. Zpod palce jí však dál vytékala krev, hromadila se v záhybech pod zápěstím a odtud odkapávala Merete do klína. Nejprve chtěla palec uvolnit, když měla pocit, že bitvu prohrála, ale pak si to rozmyslela. Sice ji přelstili, ale právě teď jsou v nesnázích. Jak neuvěřitelný pocit.

„Čím to odůvodnili, že se tu chtějí rozhlížet?“ zeptal se Lasse.

Tlak v Meretiných uších zesílil, nedařilo se jí ho vyrovnávat. Zkoušela zívat a napínala uši, co jí síly stačily. Začalo ji tlačit v kyčli a v zubech rostl tlak.

„Ten bílej tvrdil, že jeho brácha dělá pro Novo a rád by viděl, kde taková firma jako Interlab začínala.“

„To kecal.“

„Proto jsem ti volala.“

„Kdy přesně odešli?“

„Ani ne před dvaceti minutami.“

„Tak to možná nemám ani hodinu. Musíme ji shrabat dohromady a vynést, což nemáme šanci stihnout. Musíme uklidit i po sobě. Všechno to musí počkat, takže teď se nejdřív musíme postarat o to, aby na nic nepřišli a nechali nás na pokoji.“

Merete se pokusila nemyslet na výraz „shrabat a vynést“. Vážně mluvil Lasse o ní? Jak může být tak odporný a cynický?

„Kéž by se vrátili a všechny vás pochytali, než zdrhnete!“ zařvala. „Kéž by vás zavřeli, až zčernáte, hnili byste ve vězení jako prasata, protože vy jste prasata a já vás nenávidím, slyšíte? Všechny vás nenávidím!“

Pomalu vstala, stíny za zrcadlem se rozpadly na tisíce kousků.

Lasse jí chladně odpověděl: „Tak už snad konečně chápeš, co to znamená nenávidět. Už to chápeš, Merete?“

„Lasse, vyhoď to konečně všechno do povětří,“ přerušila je matka.

Merete napínala uši.

Bylo ticho, asi přemýšlel. Přemýšlel o jejím životě, jak ji nejlépe sprovodit ze světa. A přitom o ni samu nešlo, ona už byla odepsaná, šlo o ně.

„Ne, to za daných okolností nemůžeme, musíme počkat. Nesmějí mít nejmenší podezření, že něco není v pořádku. Jestli to teď vyhodíme do vzduchu, tak je s naším plánem konec. Nedostaneme pojistku, mami. Budeme muset zmizet, navždycky.“

„To nezvládnu,“ namítla žena.

Tak tu se mnou chcípni, ty mrcho, pomyslela si Merete.

Od jejich jediné schůzky v Bankeratu ho nikdy neslyšela promluvit tak sladce jako teď. „Vždyť já vím, mami, já vím.“ Na okamžik to znělo skoro lidsky, ale další otázkou ji vyvedl z omylu, a proto sevřela ránu ještě křečovitěji. „Zasekla dveře?“ pronesl.

„Jo, copak to neslyšíš? Tlak klesá příliš pomalu.“

„Zapnu odpočet.“

„Ale Lasse, to bude trvat nejmíň dvacet minut, než se trysky otevřou. Nejde to nějak jinak? Ona se pořezala, nemohli bychom zastavit výměnu vzduchu?“

Jaký odpočet? Neříkali, že můžou snížit tlak radikálně, kdykoliv se jim zachce? Že na sebe nestihne vztáhnout ruku, než otevřou kohouty? Copak lhali?

Merete propadla hysterii. Dej si pozor, Merete, blesklo jí hlavou. Dělej něco, nerezignuj.

„Zastavit ventilaci, k čemu by nám to bylo?“ namítl Lasse podrážděně. „Vzduch se měnil včera, takže jí vydrží minimálně na osm dní. Ne, nastavím odpočítávání.“

„Nějaký problém?“ zavolala. „Lasse, ten váš křáp nefunguje?“

Pokusil se situaci zachránit tím, že se jí vysmál, ale neoklamal ji. Její posměch ho dováděl k šílenství.

„Buď klidná,“ snažil se ovládat. „Zkonstruoval to můj táta a byla to nejmodernější testovací tlaková komora na světě. Tady se dělaly nejkvalitnější a nejbezpečnější kontejnmenty, jaký vůbec existovaly. Většina lidí ti do nádrže napumpuje vodu a otestuje tak tlakuvzdornost zevnitř, ale u mýho táty to testovali i zvnějšku. A to všechno s naprostou přesností. Čidlo kontrolovalo teplotu a vlhkost v komoře a optimalizovalo všechny faktory tak, aby k vyrovnání tlaku nedošlo příliš rychle a testované kontejnmenty se nepoškodily. Proto to chvíli trvá, abys věděla!“

Byli to blázni. „Máte vážnej problém,“ zavolala znovu. „Protože jste se úplně zbláznili, je s várna konec, stejně jako se mnou.“

„Jo tak problém, říkáš? Já ti ukážu problém,“ zařval na ni vztekle. Zaslechla lomoz a rychlé kroky na chodbě, pak se za oknem objevil stín a nakonec ji ohlušily dvě strašlivé rány z reproduktorů a okno změnilo barvu. Bylo skoro bílé a téměř nepropouštělo světlo.

„Lasse, jestli to tu nerozmlátíš na prach, tak tu po mně zůstane tolik vzkazů, že se vám je nikdy nepodaří všechny do jednoho odstranit. Z tohohle se nevyvlíknete.“ Rozesmála se. „Nevyvlíknete se, já jsem vám to překazila.“

Během minuty následovalo šest dalších ohlušujících ran. Rány vypálil vždycky po dvou, ale obě okna to vydržela.

Krátce nato ji rozbolela ramena. Ne moc, ale bylo to nepříjemné. Bolely ji dutiny i čelist. Kůži měla napjatou, a pokud je tohle důsledek minimálního poklesu tlaku, způsobený pisklavým zvukem ve dveřích, pak to, co ji čeká, až tlak poklesne úplně, nebude k vydržení.

„Policie už je na cestě,“ zavolala. „Cítím to.“ Sklonila hlavu a prohlédla si krvácející ruku. Bylo jí jasné, že policie se nestihne vrátit včas. Za chvíli bude muset uvolnit prsty v ráně a za dvacet minut se otevřou trysky.

Dlaně se jí plnily krví, protože i první, menší rána se otevřela. Lassovo proroctví se splnilo. Jakmile tlak v těle stoupne, krev poteče proudem.

Zkroutila se a zatížila krvácející zápěstí kolenem; musela se zasmát, jako kdyby hrála nějakou dětskou hru.

„Spouštím odpočet, Merete,“ přerušil ji Lasse. „Za dvacet minut se otevřou trysky a tlak rychle klesne. Bude to trvat tak půl hodiny, než se dostane na jednu atmosféru. Je pravda, že si možná do té doby stihneš vzít život, to ti neberu. Ale já už to neuvidím, víš? Neuvidím tě, protože okna už jsou úplně neprůhledný. A když tě neuvidím já, tak tě neuvidí ani nikdo jiný. Navíc tlakovou komoru zakryjeme, máme dost sádrokartonu, a ty si tam klidně umři, jak budeš chtít.“

Matka se tomu smála.

„Pojď sem, brácho, chytni to tady,“ pokračoval Lasse. Jeho hlas zněl jinak, cítil se být na koni.

Lomozili za oknem a v komoře se začalo stmívat. Vypnuli reflektory a za okno nastavěli další sádrokartonové desky, až Merete nakonec pohltila tma.

„Dobrou noc, Merete,“ rozloučil se Lasse, vypnul ozvučení a rozhostilo se ticho.

38) TÉHOŽ DNE

Provoz na dálnici E20 byl mnohem hustší než obyčejně. Přestože policejní siréna Carlovi v kabině auta rvala uši, lidé v okolních vozech jí příliš pozornosti nevěnovali. Pohrouženi do vlastních myšlenek s rádiem puštěným naplno si přáli být daleko odsud a okolí nevnímali.

Asad vztekle bubnoval do palubní desky a poslední kilometry před sjezdem z dálnice projeli většinou v odstavném pruhu; aby se tudy protáhli, donutili ostatní směstnat se ke straně.

Když konečně zastavili před statkem, Asad ukázal na druhou stranu silnice. „Stálo tam to auto předtím?“ zeptal se.

Carl se podíval naznačeným směrem na štěrkovou cestu vedoucí do neznáma. Stálo schované za křovím asi sto metrů od nich. Vykukoval jen chladič zřejmě ocelově šedého terénního auta.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl a marně se pokoušel ignorovat vibrování telefonu v náprsní kapse. Nakonec ho vytáhl a podíval se na číslo. Volali z policejní stanice.

„Prosím, Morck,“ představil se do telefonu a zahleděl se k budovám. Nic se tam nezměnilo. Nezaznamenal žádné známky paniky ani útěku.

Volala mu Lis a měla ze sebe upřímnou radost. „Carle, už to funguje, všechny registry jsou zase přístupné. Ta ženská z vnitra ze sebe konečně vymáčkla protijed na tu spoušť, co napáchala, a paní Sorensenová zadala na Asadovu žádost všechny kombinace rodného čísla Larse Henrika Jensena do systému. Bylo to náročné a myslím, že jí dlužíte velkou kytici, ale toho chlápka vám našla. Dvě čísla byla opravdu změněná, jak Asad předpokládal. Je zaregistrovaný v ulici Strohusvej v Greve.“ A doplnila číslo domu.

Carl zkontroloval ručně kovaná čísla připevněná na zdi statku. Souhlasila. „Díky, Lis,“ pokusil se vykřesat v hlase odpovídající porci nadšení. „A poděkuj za nás, prosím, paní Sorensenové, odvedla vážně skvělý kus práce.“

„Ale to není všechno, Carle.“

Zhluboka se nadechl. Asad mezitím zamračeně přehlížel prostor před nimi. I Carl to vycítil. Ti lidé se tu zabydleli opravdu velice prapodivně. Není to normální, ani trochu.

„Lars Henrik Jensen nebyl trestně stíhán a živí se jako správce,“ jela v dálce Lis pusa jako kafemlejnek. „Pracuje pro lodní dopravní společnost Merconi a plaví se většinou po Baltském moři. Mluvila jsem před chvilkou s jeho zaměstnavatelem a Lars Henrik Jensen zodpovídá za catering skoro na všech jejich lodích. Chválí si ho, je prý schopný. Mimochodem, všichni mu říkají Lasse.“

Carl spustil oči ze dvora před sebou. „Lis, nemáš náhodou číslo jeho mobilního telefonu?“

„Mám jen pevnou linku.“ Přečetla mu ho, ale nic si nepsal. K čemu by mu to bylo? Aby Jensenovým zavolali a oznámili jim, že jsou za dvě minuty u nich?

„Takže žádnej mobil?“

„Na téhle adrese tu mám jen Hanse Jensena.“

Aha. Takže takhle se asi jmenuje ten hubeňour. Dostal číslo a ještě jednou poděkoval.

„Kdo to byl?“ zeptal se Asad.

Carl jen mávl rukou a vytáhl z přihrádky u spolujezdce osvědčení o registraci vozu. „Nic, co bychom už nevěděli, Asade. Jdeme na to?“

Otevřel jim vyčouhlík, sotva zaklepali. Neřekl ani slovo a zavřel za nimi, jako by je očekávali.

Asi chtěli, aby to vypadalo, že s matkou v klidu večeří. Seděli u stolu pokrytého květovaným ubrusem z voskovaného plátna, stojícího asi deset metrů od vchodu. Budou mít asi ravioli z plechovky, kterou si sotva stihli otevřít. Určitě jsou úplně studené. Carla jen tak neoblafnou. To je představení pro chudáky na galeriích.

„Máme s sebou povolení k domovní prohlídce,“ pronesl Carl a vytáhl z kapsy registraci služebního automobilu a na chvilku jim ji v napřažené ruce ukázal. Mladíka ten pohled vyděsil.

„Můžeme se tu trochu porozhlédnout?“ A mávnutím ruky poslal Asada k monitorům.

„Na vaši otázku evidentně nemusím reagovat,“ pronesla žena. V ruce držela sklenici vody a tvářila se jako mučednice. Po vzdoru už nebylo ani památky, ani strach už neměla, jako by se odevzdala.

„K čemu tady máte ty monitory?“ zeptal se Carl poté, co Asad prohlédl toaletu. Ukázal na zelenkavé světlo pronikající zpod přehozu.

„Och, to je Hansovo,“ řekla žena. „Bydlíme tu sami na venkově, a co všechno se nedoslechnete. Říkali jsme si, že bychom si opatřili nějaké kamery, abychom viděli, co se děje kolem baráku.“

Asad stáhl přehoz a kroutil hlavou. „Nic na nich není, ani na jednom,“ hlásil.

„Hansi, zajímalo by mě, proč je máš zapnuté, když nejsou k ničemu připojené?“

Kluk se podíval po mámě.

„Jsou zapnuté pořád,“ odpověděla za něj, jako by se jednalo o nejpřirozenější věc na světě. „Jsou napojený přímo do sítě.“

„Aha, a kde máte vypínač?“

„To nevím. To ví Lasse.“ Vychutnávala si svůj triumf. Tak a teď jsi v pytli a jen tak se z něj nedostaneš, myslela si nejspíš.

„V lodní společnosti jsme se dozvěděli, že Lasse teď na moři není. Kdepak tedy je?“

Zlehounka se usmála. „Jestli není na moři, tak v tom budou ženský. Do toho mě jako matku nezasvěcuje a já po tom ani nijak netoužím.“

Usmála se ještě víc a její žluté zuby po Carlovi málem chňaply.

„Pojď, Asade,“ řekl. „Tady už jsme hotoví. Podíváme se do dalších budov.“

Když vycházel ze dveří, krátce se k ní otočil. Už sahala po balíčku cigaret na stole a po úsměvu nebylo ani památky, a to znamená, že jsou na správné stopě.

„Tak a teď si dáme dobrý pozor, co se kolem nás bude dít, Asade. Sem se mrkneme nejdřív,“ vydal se Carl k nejvyšší budově. „Postav se tady a hlídej, jestli neuvidíš nějaký pohyb kolem ostatních budov. Je to jasný?“

Přikývl.

Carl se otočil a vtom zaslechl tiché, ale naprosto charakteristické cvaknutí. Otočil se zpátky k Asadovi, v jehož ruce se zaleskla deseticentimetrová čepel vystřelovacího nože. Při správném použití dostanete protivníka do vážných nesnází, při nesprávném jsou v nesnázích všichni zúčastnění.

„Co tě to sakra napadlo? Kdes to vzal?“

Asad pokrčil rameny. „To je takový kouzlo, Carle. Zase ho odčaruju, až bude po všem, slibuju.“

„Ani náhodou.“

V Asadově případě se Carl pocitu, že něco takového snad ještě nezažil, asi nikdy nezbaví. Naprosto nezákonná zbraň? Jak ho jen taková blbost vůbec může napadnout?

„Asade, jsme tu služebně, copak to nechápeš? Tohle je naprosto nepřípustný, dej to sem.“

Mazácký způsob, jakým Asad nůž vmžiku sbalil, Carla neuklidnil, spíše naopak.

Carl nůž potěžkal a pod Asadovým nesouhlasným dohledem si ho strčil do bundy. Ani jeho stará skautská dýka tolik nevážila.

Velká hala chránila jen zaprášenou podlahu, rozpraskanou prosakující vodou a mrazem. Černé nezapravené otvory připravené pro okna zely prázdnotou, na krovu byl znát vliv větru a nepříznivého počasí. Nacházeli se v obrovském prostoru; až na nějaké harampádí a patnáct dvacet nádob, podobných těm, co se povalovaly okolo, byl úplně prázdný.

Kopl do kbelíku, ten se začal kutálet a zasáhl ho puchem rozkladu. Když se zastavil, zůstal kolem něj kruh bahna. Prohlédl si ho blíž. Nejsou v něm zbytky toaletního papíru? Otřásl se. Nádoby tu stojí volně a prší do nich. Po nějaké době by takhle začalo zapáchat cokoliv.

Podíval se na dno a poznal logo lodní společnosti Merconi zvěčněné v plastu. Bude to jeden z přebytků cateringu.

V hromadě odpadu našel pořádnou železnou tyč a vydal se zpátky k Asadovi. Společně přistoupili k poslední ze tří našikmo stojících budov.

„Zůstaň tady,“ poručil Asadovi a zkoumal visací zámek, ke kterému měl údajně klíč pouze Lasse.

„Dojdeš pro mě, kdyby se tu dělo něco podezřelýho,“ pokračoval a vrazil železo pod zámek. Ve starém služebním autě měli plnou bednu nářadí, otevřít to by pro ně byla hračka, ale teď bude muset zatnout zuby a použít hrubou sílu.

Lopotil se s tím půl minuty, až se Asad otočil a vzal mu páčidlo beze slova z rukou.

Jen se ukaž, chlapečku, pomyslel si Carl.

Ani ne za vteřinu jim zámek zazvonil o štěrk pod nohama.

Carl překročil obezřetně práh budovy a snažil se skrýt své pokoření.

Místnost připomínala prostor obývaný matkou, ale místo nábytku stály uprostřed svářečské plynové bomby různých barev a kromě nich snad sto metrů prázdných ocelových regálů. V nejzazším koutě byla narovnaná hromada nerezových plátů a vedle nich dveře. O moc víc toho vevnitř nebylo. Přiblížil se ke dveřím. Nemohly vést ven, toho by si všiml.

Vzal za kliku. Mosazná klika se leskla, ale nepovolila. Prohlédl si zámek značky Ruko, i na něm se leskla menší škrábnutí dokazující, že ho nedávno někdo použil.

„Asade, pojď sem a vem s sebou páčidlo,“ zavolal.

„Neříkal jste, že mám zůstat venku?“ zeptal se, když došel až ke Carlovi.

Carl mu vzal z ruky železo a ukázal jím na zámek. „Ukaž, co umíš.“

Ocitli se v místnosti plné těžké vůně. Stála v ní postel a psací stůl, na něm počítač, na stěně viselo velké zrcadlo, na zemi byl položený červený koberec Wiltax a v otevřeném šatníku visely mezi ostatním šatstvem dvě tři uniformy. Na skleněné poličce nad umyvadlem se tísnily lahvičky s vodou po holení. Postel byla ustlaná, papíry na psacím stole ležely pěkně srovnané na hromádce a nic nenasvědčovalo tomu, že by místnost obýval nevyrovnaný člověk.

„Proč myslíte, že zamykal dveře?“ zeptal se Asad a nahlédl pod psací podložku na stole. Pak si klekl a sklonil se pod postel.

Carl si prohlížel místnost. Ne, Asad má pravdu. Vždyť tady není co skrývat, tak nač ten zámek?

„Carle, něco tu být musí, jinak by nezamykal.“

Pohroužil se do šatníku. Obklopila ho silná vůně parfému, jako by v něm oblečení vymáchali. Poklepal na zadní stěnu, ale ta nic neobvyklého neodhalila. Asad mezitím zvedl koberec, ale žádná dvířka se pod ním neskrývala.

Prohlédli strop a stěny a oba se současně podívali do zrcadla. Viselo tam tak osaměle na matné sněhobílé stěně.

Carl na ni zaťukal klouby. Působila masivně.

Možná bychom mohli zrcadlo sundat, pomyslel si a vzal za něj, ale bylo přichycené napevno. Asad položil tvář na zeď a zašilhal pod zrcadlo.

„Mám dojem, že visí na pantu z druhé strany, tady mám západku.“

Strčil pod zrcadlo prst a pomalu vysunul západku ze zámku. Chytil se rámu a zatáhl. Celý pokoj se v zrcadle protočil, když se otevřelo a odhalilo ve zdi černou díru o velikosti dospělého člověka.

Až budeme příště v terénu, nebudu takhle nepřipravený, proběhlo Carlovi hlavou a vzpomněl si na baterku o velikosti tužky, která ležela na dně jeho šuplíku. Napřáhl ruku a snažil se ve tmě nahmatat vypínač; přitom zatoužil po své pistoli. Zabolelo ho na prsou.

Zhluboka se nadechl a poslouchal. Ne, tam vevnitř nikdo být nemůže. Jak by se tu mohl někdo zamknout s visacím zámkem na vnějších dveřích? Nebo že by bratr či matka dostali za úkol tu Lasse Jensena v jeho skrýši zamknout v případě, že by se policie vrátila a čmuchala kolem?

Konečně narazil na vypínač a rozsvítil, připraven uskočit, kdyby na ně v temnotě někdo číhal. Uběhla vteřina, než se blikající zářivky rozsvítily naplno a odhalily prostor před nimi.

Jsou tu správně. To je naprosto jisté.

Ucítil, jak se za ním Asad neslyšně protáhl do místnůstky. Věnoval se nástěnkám nad omšelými kovovými stoly. Prohlížel si fotografie Merete Lynggaardové. Bylo tu všechno, od jejího prvního projevu u řečnického pultu v parlamentu až po domácí idylu na trávníku ve Stevnsu. Bezstarostné okamžiky zachycené mužem, který jí chtěl ublížit.

Sklouzl očima na stůl a ihned pochopil, jak systematicky Lasse alias Lars Henrik Jensen na svém cíli pracoval.

Na první hromadě ležely všechny dokumenty z Godhavnu. Zvedl pár papírů a naskytl se mu pohled na originální složku Larse Henrika Jensena, právě tu, která před lety zmizela. Na několika místech se pokoušel změnit rodné číslo nejprve dost neuměle, později se mu to dařilo už lépe, až nakonec dosáhl dokonalosti. Lasse godhavenské dokumenty vědomě falšoval, a tím získal čas.

Asad se přitočil k druhému sloupku. Ležela na něm Lassova korespondence s Danielem Halem. Pravděpodobně Interlabu nezaplatili zbývající částku za budovy, které Lassův otec o mnoho let dříve koupil. Na počátku roku 2002 odeslal Daniel Hale faxovou zprávu, že zvažuje podání žaloby. Požadoval dva miliony korun. Daniel Hale svrhl sám sebe do propasti, ale jak mohl tušit sílu vůle svého protivníka? Možná to byl právě tenhle nárok, který tehdy spustil řetězovou reakci.

Carl sáhl po papíru, který ležel nahoře. Byla to kopie faxu, kterou Lasse Jensen poslal Haleovi v den jeho smrti. Obsahovala zprávu a nepodepsanou smlouvu. Stálo v ní:

Sehnal jsem peníze. Můžeme to podepsat a uzavřít u mě. Můj právník přinese vše potřebné, posílám předběžný návrh smlouvy. Okomentujte ji, pošlete poznámky a všechno to vezměte s sebou.

Myslel na všechno. Pokud dokumenty neshořely v autě, Lasse se jistě postaral o to, aby zmizely dřív, než na místo dorazila policie a sanitka. Carl si poznamenal datum a čas schůzky. Všechno do sebe dokonale zapadalo. Nalákal Halea do pasti, která ho stála život. Dennis Knudsen na něj čekal s nohou na plynu na Kappelev Landevej.

„A tady,“ upozornil Asad a zamával listem z dalšího komínku. Byl to výstřižek z Frederiksborského zpravodaje, kde se na konci stránky psalo o smrti Dennise Knudsena. „Zemřel následkem zneužití drog,“ zněla krátká zpráva.

Takhle jim lépe zapadl do statistiky.

Carl si nakřečkoval další listy z hromádky. Lasse určitě Knudsenovi za způsobení nehody nabídl větší sumu peněz. A taky nebylo pochyb o tom, že před Haleovo auto vpadl bratr Hans, a donutil ho tak vjet do středu vozovky. Všechno proběhlo podle plánu, až na to, že Lasse Dennisovi slíbenou odměnu nikdy nezaplatil a Dennis se naštval.

V překvapivě dobře formulovaném dopise dal Lassovi ultimátum: buď zaplatí slíbených tři sta tisíc korun, nebo ho Dennis jedno krásného dne, ale neřekne mu kdy, někde na ulici srazí.

Carl si vzpomněl na Dennisovu sestru. Jo, oplakává opravdu báječného mladšího brášku.

Zadíval se na nástěnku a udělal si představu o zlém zubu času v Jensenově životě. Měli nehodu a pojišťovna jim nevyplatila pojistku. Příspěvek jim odmítl i Lynggaardův fond. Motivy se množily a rýsovaly čím dál jasněji.

„Nemyslíte, že mu z toho všeho přeskočilo?“ zeptal se Asad a podal mu nějaký předmět.

Carl se zamračil. „Nechci na to ani pomyslet.“

Zkoumavě si tu věcičku prohlédl. Byl to malý mobilní telefon značky Nokia. Červený a ještě se blýskal novotou. Vzadu na něm bylo malými tiskacími písmeny se srdíčkem na konci napsáno Sanne Jonssonová. Co by tomu asi holka řekla, kdyby se dozvěděla, kde je mu konec?

„Všechno to tu máme,“ řekl Asadovi a pokývl k nástěnce s fotografiemi Lassovy plačící matky v nemocniční posteli. Snímky godhavenských budov a muže, pod kterým bylo tlustými písmeny napsáno Pěstoun Satan. Prastaré výstřižky z novin opěvující HJ Industries a Lassova otce za jedinečnou průkopnickou práci na poli dánského přesného strojírenství. Nejméně dvacet detailních snímků trajektu Schleswig-Holstein s rozpisem plaveb, vzdálenostmi mezi jednotlivými místy na palubě a počtem schodů vedoucích na palubu se zaparkovanými vozy. Visela tam i časová tabulka s minutovými údaji ve dvou sloupcích - první patřil Lassovi, druhý bratrovi. Takže na to byli dva.

„Co to znamená?“ zeptal se Asad a poklepal na čísla ve sloupcích.

Carl si nebyl jistý.

„Mohli ji unést a zabít někde jinde. Obávám se, že to bohužel není vyloučeno,“ pronesl.

„A co teda v tom případě znamená tohle?“ nedal se odbýt Asad a upozornil na poslední stůl, na kterém ležely kroužkové pořadače a technické výkresy.

Carl se chopil pořadače, který ležel nahoře. Byl rozdělen na několik částí a první z nich nesla název Příručka pro potápěče - Škola námořní obrany, srpen 1985. Zalistoval a přečetl několik nadpisů: Filozofie potápění, Přehled ventilů, Tabulky dekomprese, Tabulka okysličování, Boylův zákon, Daltonův zákon.

Samé nesmysly.

„Správcové lodí se musí vyznat v potápění?“ zeptal se Asad.

To se Carlovi nezdálo. „Bude to asi jeho koníček.“

Hledal v hromádce dál a našel kus návodu psaného úhledným psacím písmem.

Návod tlakové zkoušky kontejnmentů, vypracoval Henrik Jensen, HJ Industries. 10. 11. 1986.

„Nepřečtete to?“ marně se snažil písmenka rozluštit Asad.

První stranu zabíraly diagramy a přehledy o instalaci trubek. Pravděpodobně se jednalo o specifikace ke změnám již existujícího zařízení, patrně toho, které HJ Industries odkoupilo od Interlabu spolu s budovami.

Očima přelétl ručně popsané listy a zarazil se na slovech „tlaková komora“ a „zavřít“.

Zvedl hlavu a zadíval se na zvětšenou fotografii Merete Lynggaardové, visící nad posledním stohem papírů. V hlavě mu ještě jednou zaburácel výraz tlaková komora.

Při té myšlence ho zamrazilo. Bylo by to vůbec možné? Byl to neobyčejně hrůzný nápad. Až se mu z toho ze všech pórů začal řinout pot.

„Co je vám?“ dožadoval se vysvětlení Asad.

„Jdi ven a hlídej. Udělej to hned, Asade.“

Parťák chtěl otázku zopakovat, ale Carl se obrátil zpátky k dokumentům. „Jdi už a dávej bacha. Vem si to s sebou.“ Podal mu tyč, kterou vylomili dveře.

Rychle se probíral písemnostmi. Byla tam spousta výpočtů, většinou provedených rukou Henrika Jensena, ale i jinými. Ovšem nic se nepodobalo tomu, co hledal.

Ještě jednou se vrátil k ostrému snímku Lynggaardové. Pravděpodobně ji fotil z blízkosti, ale ona o tom nevěděla, protože se dívala stranou. Měla v očích zvláštní výraz, živý a rozdováděný, skoro až nakažlivě. Carl si byl jistý, že proto si Lasse momentku nevystavil, spíš naopak. Na okrajích byly dírky, asi ji opakovaně sundával a připevňoval zpátky.

Odstranil jeden po druhém všechny čtyři připínáčky přidržující fotku na nástěnce a fotografii otočil.

Slova na zadní straně byla dílem šílence.

Četl je několikrát, zas a znova.

Ty chtivé oči ti vypadnou z důlků. Směšný úsměv utone v krvi. Vlasy zplihnou a myšlenky se rozpadnou na prach. Zuby shnijou. Nebudou si tě pamatovat jinak, nez čím jsi: děvka, kurva, satan, vražedkyně patřící peklu. Chcípni, jak si zasloužíš, Merete Lynggaardová.

Pod tím bylo dopsáno tiskacími písmeny:

6/7 2002: 2 ATMOSFÉRY

6/7 2003: 3 ATMOSFÉRY

6/7 2004: 4 ATMOSFÉRY

6/7 2005: 5 ATMOSFÉR

6/7 2006: 6 ATMOSFÉR

15/5 2007: 1 ATMOSFÉRA

Carl se ohlédl přes rameno, jako by se stěny kolem něj začaly přibližovat. Mnul si čelo a lámal si hlavu, až mu v ní praštělo. Mají ji, je si naprosto jistý. Je tu někde poblíž. Tady stojí, že ji chtějí zabít za pět týdnů, 15. května, ale pravděpodobně už to provedli. Vyprovokoval je k tomu on s Asadem, cítil to v kostech. A stalo se to někde tady. Naprosto jistě někde tady.

Co teď? Kdo o tom něco ví? Usilovně přemýšlel a pátral v paměti. Vzal mobilní telefon a promačkal se až ke jménu Kurta Hansena, bývalého kolegy, který skončil v parlamentu za stranu Pravice.

Přecházel po místnosti a poslouchal vyzváněcí tón. Čas běžel a všem se jim vysmíval, cítil to na vlastní kůži.

Už už se chystal zavěsit, když se Kurt Hansen ozval svým charakteristickým odkašláním.

Carl ho požádal, aby mlčel, poslouchal ho a rychle přemýšlel. Aby se ho na nic neptal a jen mu odpověděl.

„Co se stane, když člověka vystavíš po dobu pěti let tlaku šesti atmosfér a pak náhle tlak snížíš?“ opakoval si Kurt. „To je divná otázka. To bude asi dost hypotetický, ne?“

„Kurte, stačí, když odpovíš. Jsi jediný, koho znám, kdo o tom něco ví. Nikoho jinýho s potápěčskými zkouškami nemám. Řekni mi, co se za takových podmínek stane.“

„No tak nejspíš umře.“

„No ale jak rychle?“

„To netuším, ale bude to pěknej humus.“

„Jak to?“

„Všechno v tobě vybuchne. Průdušky rozervou plíce, dusík v kloubech roztrhá tkáň, orgány, no zkrátka všechno se v tobě roztáhne, protože všude v těle máš vzduch. Krevní sraženiny, krvácení do mozku, silný krvácení, i samotný…“

Carl ho přerušil. „Kdo ti v takové situaci pomůže?“

Kurt si opět odkašlal. Asi to neví. „Je ta situace aktuální, Carle?“ zeptal se pak.

„Obávám se, že ano.“

„Tak zavolej na Holmen. Mají mobilní dekompresní kabinu, Dráger Duocom.“ Dal mu číslo a Carl poděkoval.

Trvalo jen okamžik, než zasvětil námořní obranu do situace.

„Pospěšte si, je to opravdu nesmírně důležité,“ řekl jim. „Vemte si lidi se sbíječkou a takovými věcmi, nevím, co všechno vám bude stát v cestě. A informujte hlavní policejní stanici, potřebuju posily.“

„Ano, chápu,“ ozvalo se ve sluchátku.

39) TÉHOŽ DNE

Blížili se velmi opatrně k poslední budově. Obezřetně prohlíželi zem, jestli do ní někdo nedávno něco nezakopal. Hypnotizovali umělohmotné kbelíky opřené o zeď, jako by v nich mohla být bomba.

I tyto dveře byly zajištěné na řetěz a Asad železem zneškodnil zámek. Brzy se to stane součástí jeho popisu práce.

V předsíni to sladce vonělo, asi jako směs kolínské vody Lasse Jensena a zkaženého masa. Nebo spíš jako pach pavilonu šelem v zoologické zahradě za teplého jarního dne.

Po zemi se válela spousta skříněk nejrůznější velikosti z blýskavé nerezové oceli. Většina z nich nebyla vybavena měřicím zařízením, ale některé ano. Nekonečné police na jedné ze stěn napovídaly, že se doufalo v bohatou produkci. Nikdy k ní nedošlo.

Carl mávnutím přivolal Asada k sobě a u dalších dveří si položil prst na ústa. Asad přikývl a sevřel železo, až mu zbělely klouby. Přikrčil se, jako by na něho někdo útočil a on se chtěl zmenšit. Působilo to téměř jako reflex.

Carl otevřel další dveře.

Za nimi je přivítalo světlo. Lampy za silným sklem osvětlovaly chodbu, ze které vedly na jedné straně dveře do jednotlivých kanceláří bez oken, na druhé straně byly jen jedny dveře vedoucí do další chodby. Carl pohybem ruky naznačil, aby Asad prověřil kanceláře, a sám se vydal do dlouhé úzké chodby.

Bylo to odporné. Jako by celé věky někdo házel na stěny a podlahu exkrementy nebo špínu. Velmi nepodobné duchu, v jakém si zakladatel Henrik Jensen přál podnik vést. V tomto prostředí a za těchto podmínek si Carl jen těžko dokázal představit inženýry v bílých pláštích. Opravdu jen velmi těžko.

Na konci chodby byly dveře, které opatrně otevřel; v kapse sevřel vystřelovací nůž.

Rozsvítil a spatřil sklad s několika stolky na kolečkách, záplavou sádrokartonu, kyslíkovými a vodíkovými lahvemi. Instinktivně nasál vzduch. Páchlo to tu střelným prachem. Jako by tu někdo před relativně krátkou dobou střílel.

„Nikde tam nic nebylo,“ zašeptal za ním Asad.

Carl přikývl. Ani tady očividně nic není, kromě odporného dojmu, který na něj udělala chodba vedoucí až sem.

Asad vstoupil dovnitř a rozhlédl se.

„Tady Lasse není, Carle.“

„Jeho teď nehledáme.“

Asad se zamračil. „A koho teda?“

„Pšššt…,“ zašeptal Carl. „Neslyšíš nic?“

„Co?“

„Poslouchej. Úplně slabounké syčení.“

„Syčení?“

Carl zvedl ruku, aby ho umlčel, a sám zavřel oči. Mohl to být i větrák. Nebo voda v okapu.

„To je vzduch. Jako kdyby někde něco ucházelo.“

„Ale odkud to jde?“ Začal se pomalu otáčet, ale nedařilo se mu zvuk zaměřit. Místnůstka byla nanejvýš tři a půl metru široká a pět až šest metrů dlouhá, a přesto se zdálo, jako by zvuk vycházel ze všech stran a zároveň odnikud.

V duchu si místnost vyfotografoval. Nalevo má čtyři sádrokartonové desky vedle sebe asi ve vrstvě pěti desek. Na konci v čele stojí jen jedna našikmo, stěna vpravo je holá. Podíval se ke stropu a uviděl čtyři obdélníky s malými otvory a mezi nimi svazky drátů a měděných trubek vedoucích z chodby za tu spoustu desek.

Asad si toho také všiml. „Za těma deskama musí něco být.“

Souhlasil. Třeba vnější zeď nebo něco jiného.

S každou deskou, kterou vzali a přenesli k protější zdi, se zvuk přibližoval.

Nakonec se ocitli před stěnou, na které byla pod stropem připevněná velká černá krabice a kromě ní i spousta kabelů, přístrojů a tlačítek. Na jedné straně kontrolního panelu byly zapuštěné dveře, kryté kovovými pláty, a na druhé straně dvě kulatá okna s pancéřovým a úplně mléčným sklem, k nimž byly lepicí páskou připevněné dráty, které odhadl na rozbušky. Pod okny ležely na stativech kamery. Nebylo těžké si domyslet, k čemu sloužily a za jakým účelem zde byly umístěny rozbušky.

Pod kamerami ležely drobné černé kuličky. Sebral je a poznal broky. Přejel prsty po skle a o krok ustoupil. Někdo do nich střílel. Takže možná došlo k situaci, kterou neměli obyvatelé statku zcela pod kontrolou.

Položil ucho na sklo. Pisklavý zvuk unikal zevnitř. Ani ze dveří, ani z oken, ale zevnitř. Musel být velmi hlasitý, když pronikl tak masivní bariérou.

„Jsou tam víc než čtyři bary, Carle.“

Podíval se na manometr, na který Asad poklepal. Měl pravdu. A čtyři bary odpovídají pěti atmosférám. Takže tlak v komoře už klesl o jednu atmosféru.

„Asade, myslím, že tam uvnitř je Merete Lynggaardová.“

Parťák stál bez hlesu a zíral na prohnuté dveře. „Cože?“

Carl přitakal.

„Tlak klesá.“

Měl pravdu, ručička viditelně klesala.

Carl se zadíval na kabely. Ty tenké, které vedly od rozbušek, končily slepě s odizolovanými konci na zemi. Nejspíš je chtěli připojit na baterii nebo jiný detonační článek. To měli v úmyslu udělat 15. května, až sníží tlak na jednu atmosféru, jak se dočetl na zadní straně fotografie?

Rozhlížel se, aby tomu všemu našel hlavu a patu. Měděné trubky ústily přímo do komory. Bylo jich něco kolem deseti, ale jak mají zjistit, která tlak snižuje a která zvyšuje? Přeříznout jednu z nich by znamenalo riskovat, že se člověku v komoře přitíží. Totéž platilo o elektrickém vedení.

Přešel ke dveřím propusti a prohlédl si boxy a relé vedle nich. Nemusel si nic domýšlet, všechno tu stálo černé na bílém na šesti tlačítkách: Vnitřní dveře otevřít. Vnitřní dveře zavřít. Vnější dveře otevřít. Vnější dveře zavřít. Horní dveře otevřít. Horní dveře zavřít.

A obě tlačítka ovládající zavírání propusti byla zmáčknutá, a tak by to i mělo zůstat.

„K čemu je asi tohle?“ přemítal Asad nahlas a nebezpečně se přiblížil k malému přepínači pozic OFF a ON.

Kéž by tu s sebou měli Hardyho, ten se v takových věcech vyznal; když bylo někde nějaké zařízení s tlačítky, dokázal si s tím poradil mnohem líp než ostatní.

„Tenhle spínač přidali později,“ řekl Asad. „Proč by byly jinak všechny ostatní z toho hnědého?“ Sáhl na hnědou obdélníkovou krytku z bakelitu. „Proč by byl tenhle jediný z plastu?“

To je pravda. Mezi vypínači byl mnohaletý rozdíl.

Asad pokyvoval hlavou. „Řekl bych, že buď celý proces zastaví, nebo se nestane vůbec nic.“ Podařilo se mu to vyjádřit opravdu hezky nekonkrétně.

Carl se zhluboka nadechl. Od té doby, co mluvil s lidmi z Holmenu, uběhlo skoro deset minut a ještě chvíli jim to potrvá. Jestli je Lynggaardová uvnitř, musí něco zásadního udělat.

„Otoč tím,“ rozhodl se zlou předtuchou.

Ve vteřině se do místnosti zařízlo hlasité pískání. Carlovi skočilo srdce až do krku. Chvilku si myslel, že v místnosti zvedli tlak.

Vzhlédl a ve čtyřech perforovaných deskách na stropě správně rozpoznal reproduktory. Odtud k nim pronikalo ostré a nepříjemné pištění z komory.

„Co se to děje?“ pokoušel se Asad překřičet hluk s rukama na uších. Těžko mu může odpovědět, když si sedí na uších.

„Myslím, že jsi zapnul odposlech,“ volal Carl a obrátil se ke stropu. „Merete, jste tam?“ zavolal několikrát a napjatě poslouchal.

Jasně ten zvuk rozeznával, byl to vzduch proudící ven úzkým otvorem. Stejný zvuk proklouzne mezi zuby těsně předtím, než člověk nahlas pískne. Jen tenhle byl konstantní.

S obavami pozoroval tlakoměr. Ukazoval bezmála čtyři a půl atmosféry. Tlak rychle klesal.

Zavolal znovu a tentokrát z plných plic. I Asad si pustil uši a přidal se. Společný řev by probudil i mrtvého, napadlo Carla a pevně doufal, že tak daleko to snad ještě nedošlo.

V černé bedně pod stropem to zapraštělo a na okamžik se rozhostilo naprosté ticho.

Ta bedna řídí tlak, blesklo mu hlavou a zvažoval, jestli by neměl vyběhnout ven a přinést něco, na co by si stoupl a schránku otevřel.

Vtom k nim z reproduktorů dolehlo sténání, jaké vydávají zvířata v úzkých nebo lidé v hluboké krizi či smutku. Dlouhý monotónní nářek.

„Merete, jste to vy?“ volal Carl.

Chvilku čekali a pak zaslechli zvuk, který si vyložili jako ano.

Carla pálilo v krku. Merete Lynggaardová je uvnitř. Zavřená přes pět let na tak nechutném a bezútěšném místě. A teď možná umírá a on netuší, co má dělat.

„Jak vám můžeme pomoct?“ zavolal a v témže okamžiku ho ohlušila rána vycházející z vedlejší stěny zpoza sádrokartonu. Někdo ji prostřelil brokovnicí a broky se rozletěly po celé místnosti. Zasáhly ho na několika místech, která se pomalu zbarvila krví. Na nekonečně dlouhou desetinu vteřiny zůstal bez hnutí stát a pak strhl Asada stojícího za ním s krvácející paží a výrazem odpovídajícím situaci na zem.

Už leželi na zemi, když deska přepadla dopředu a odhalila střelce. Poznali ho velmi snadno. Až na vrásky v obličeji, které mu v posledních letech přivodil těžký život a zmučené nitro, vypadal Lasse Jensen stejně jako na fotografiích z mládí, které viděli.

Vystoupil ze svého úkrytu s doutnající brokovnicí přes ruku a škody, které napáchal, obhlédl se stejně chladným nezájmem, jako kdyby prohlížel zatopený sklep.

„Jak jste mě našli?“ zeptal se, zlomil hlaveň a jal se znovu nabíjet. Došel až k nim. Bezpochyby stiskne spoušť, kdykoliv se mu zachce.

„Jensene, ještě to můžete zvrátit,“ řekl Carl a nadzvedl se, aby na Asadovi neležel plnou vahou. „Když toho teď necháte, půjdete do chládku jen na pár let, jinak dostanete doživotí za vraždu.“

Mladý muž se usmál. Nebylo těžké pochopit, proč se ženám tak líbil. Nosil neodolatelnou masku. „V tom případě toho ještě hodně nevíte,“ odpověděl a zamířil na Asadův spánek.

Aby ses nedivil, pomyslel si Carl a ucítil Asadovu ruku, jak se mu prodírá do kapsy u bundy.

„Zavolal jsem posily, budou tu každou chvíli. Dejte mi ten kvér a všechno bude v pohodě.“

Lasse zavrtěl rozhodně hlavou. Nevěřil mu ani slovo. „Jestli mi neodpovíš, vpálím to do kolegy. Tak jak jste mě našli?“

Na to, jaké musel prožívat napětí, se skvěle ovládal. On nemůže být normální.

„To Uffe,“ odpověděl Carl.

„Uffe?“ nepodařilo se Lassovi skrýt překvapení. Vůbec to nezapadalo do obrazu světa, který si vytvořil a kterému vládl. „Blbost! Uffe Lynggaard nic neví a vůbec nemluví. Sledoval jsem v posledních dnech tisk a nic neřekl. Nelži,“ varoval Lasse.

Asad pevně sevřel nůž v kapse.

Na předpisy a zákony o držení zbraní kašlal. Carl jen tiše zadoufal, že stihne nůž včas použít.

V ozvučení to zahučelo, jako by se žena v místnosti pokoušela něco říct.

„Uffe Lynggaard vás poznal na fotografii,“ řekl Carl. „Jste na ní s Dennisem Knudsenem jako kluci. Vzpomínáte, Atomosi?“

Tím jménem jako by mu dal facku. Staré utrpení vyklouzlo z hloubi Lassovy duše v celé své obludnosti na povrch.

Semknul rty a přikývl. „No vida, co jsi všechno nevyčmuchal! Tak to asi budeš vědět úplně všechno a jistě pochopíš, že vás pošlu šupem za Merete.“

„To nestihnete, pomoc už je na cestě,“ pronesl Carl a trochu se předklonil, aby mohl Asad tasit i bodnout zároveň, jedním prudkým pohybem. Otázkou zůstávalo, zda psychopat do té doby nestiskne spoušť. Kdyby na ně vypálil z obou hlavní z bezprostřední blízkosti zároveň, nebylo by jim pomoci.

Lasse se zatvářil sebejistě a pak se jako každý psychopat opět vrátil ke své původní myšlence. Nic s ním nepohnulo.

„Stihnu, na to můžeš vzít jed.“

Trhnutí Carlovou kapsou a cvaknutí vystřelovacího nože splynuly se zvukem probodávaného masa, přeříznutých šlach a čerstvě porušené svaloviny. Na Lassově stehně se objevila krev a zároveň mu Asad zakrvácenou levičkou odrazil brokovnici nahoru. Vyšla z ní rána, jak Lasse instinktivně vypálil, a Carl se propadl do ticha. Viděl, jak Lasse neslyšně přepadl dozadu. Asad se na něj vrhl s napřaženým nožem, připraven seknout.

„Ne,“ volal Carl a sotva se slyšel. Pokusil se vstát, ale pocítil následky vypálené rány. Podíval se pod sebe, podlahu zdobily stružky krve. Chytil se za stehno, sevřel ho a zvedl se.

Krvácející Asad seděl Lassovi na hrudi a tiskl mu nůž na krk. Carl nic neslyšel, jen viděl Asada, jak na muže pod sebou řve a ten mu po každé větě plivne do obličeje.

Sluch se mu vracel postupně jen do jednoho ucha. Relé nad nimi se chystalo z komory vysát další vzduch. Tentokrát pištění zaznělo o tón výš než posledně, nebo si z něj vlastní sluch tropí žerty?

„Jak ten krám zastavíme? Kde se zavírají ventily? Dělej, řekni mi to!“ řval Asad už bůhví pokolikáté a Lasse ho místo odpovědi obdařil jen dalším plivnutím. Až teď si Carl všiml, jak po každé takové odpovědi Asad na nůž přitlačí.

„Už jsem podřezal lepší lidi, než jsi ty,“ neustával Asad a lehce řízl, až se krev řinula proudem.

Carl nevěděl, co si o tom má myslet.

„Nic bych vám neřekl, i kdybych to věděl,“ sípal Lasse. Carl se mu podíval na nohu; nekrvácel nijak silně, rozhodně ne tak, jako kdyby Asad zasáhl velkou stehenní tepnu, ale přesto ne zcela bezvýznamně.

Podíval se na manometr. Tlak klesal pomalu, ale jistě. Kde jsou sakra s tou pomocí? Copak lidi z Holmenu nezalarmovali kolegy, jak je žádal? Carl se opřel o zeď, vytáhl mobilní telefon a zmáčkl číslo na služebnu. Ať si ho nepřejou, kolegové, záchranáři, všem jim to vytmaví.

Ránu do paže si ani nestačil uvědomit, jen mu z ruky vyletěl telefon a spadl na zem. Ruka klesla podél těla. Obratem se otočil a spatřil hubeňoura, jak praštil Asada do hlavy páčidlem, které použili na odstranění zámků.

Ten se bez jediného slova skácel.

Pak Lassův mladší bratr skočil k telefonu a rozdupal ho na kusy.

„Ach bože, není to vážné, chlapečku?“ ozvalo se za ním. Dovnitř vjela žena na vozíku, s tváří zbrázděnou všemi životními nespravedlnostmi. Bezvládného muže na zemi si nevšímala, neviděla nic jiného než krev prosakující synovými kalhotami.

Lasse se s obtížemi zvedl a vrhl zlý pohled na Carla. „To nic, mami,“ upokojil ji, vytáhl z kapsy kapesník a z kalhot pásek a obojím si stehno s bratrovou pomocí stáhl.

Objela je a zahleděla se na manometr. „Jak se ti vede, ty špinavá couro?“ zakřičela směrem k oknu.

Podíval se na Asada nataženého na zemi. Slabě oddychoval, snad tedy úder přežil. Rozhlédl se kolem, jestli neuvidí nůž. Že by na něm Asad ležel? Třeba se objeví, až hubeňour ustoupí.

Jako by si toho všiml, s dětským výrazem ve tváři se otočil ke Carlovi, jako kdyby se mu chystal něco ukrást nebo ho dokonce udeřit. Hleděl na něj z hloubi svého dětského osamění, kam ho vypudily ostatní děti, které nevěděly, jak zranitelní dokážou prostoduší lidé být. Potěžkal železo a namířil Carlovi na krk.

„Mám ho zabít, Lasse? Mám? Klidně můžu.“

„Nech ho,“ zaskřehotala matka a přijela blíž.

„Sedni si, ty policajtskej šmejde,“ poručil Lasse a vstal. „Přines baterii, Hansi. Vyhodíme to tu do povětří. Nic jinýho nám nezbývá. Pospěš si. Za deset minut musíme být fuč.“

Nabil brokovnici a přitom Carla sledoval, jak se pomalu sune po stěně, až do sedu, se zády opřenými o dveře propusti.

Odlepil z oken výbušniny a vmžiku mu je omotal kolem krku jako šátek utkaný ze smrtelné dávky drátů a roznětek.

„Ty nic neucítíš, neboj se, zato ona jo. Musí to tak být,“ řekl Lasse chladně a postavil za Carla ke stěně komory plynové lahve.

Bratr se vrátil s baterií a špulkou drátu.

„Ne, uděláme to jinak, Hansi. Vezmeme si baterku s sebou ven, jen to tady takhle připevni,“ změnil Lasse názor a spojil vedení od náloží kolem Carlova krku s prodlužovacím drátem a ten připojil k baterii. „Uřízni toho pořádný kus, ať to vystačí až na dvůr.“

Usmíval se a díval se přímo na Carla. „Jo jo, pustíme do toho proud zvenku, fízlovi to upálí palici a současně bouchnou flašky s plynem.“

„Ale co s ním, než to bouchne?“ zeptal se bratr a ukázal na Carla. „Mohl by si to sundat.“

„Ten, jo?“ Lasse s úsměvem popotáhl baterii o kus dál od Carla. „No, máš pravdu, budeš ho moct ztlouct do bezvědomí. Počkej chvilku.“

Změnil tón hlasu a s vážnou tváří se obrátil ke Carlovi. „Jak jsi mě vyčmuchal? Dennis Knudsen a Uffe, říkáš. To nechápu. Jak sis je se mnou spojil?“

„Udělal jsi tisíce chyb, hlupáku, takže jednoduše!“

Lasse poodstoupil trýzněný šílenstvím, které se mu uhnízdilo hluboko v duši. Zaručeně ho každou chvíli zastřelí. Pomalu zacílí a stiskne spoušť. Sbohem, Carle. Každopádně mu nedovolí zmařit explozi. Jako by to Carl nevěděl.

S klidem v duši se zadíval na Lassova bratra. Nešlo mu to. Dráty ho neposlouchaly, stočily se, i když je narovnal.

Najednou si všiml, že Asad třesoucí se rukou sahá někam pod své lýtko. Snad tedy není tak těžce zraněný, i když v dané situaci je to jen chabá útěcha. Za chvilku budou mrtví oba.

Zavřel oči a pokusil se vybavit si významné okamžiky svého života. Na nic si nevzpomněl, a tak toho po pár vteřinách nechal a zase oči otevřel. Ani tahle útěcha mu není souzena.

To v jeho životě vážně nebylo nic, co by za něco stálo?

„Mami, nech nás o samotě,“ vytrhl ho Lasse. „Jeď na dvůr, budeme tam za minutu a pak vypadneme.“

Přikývla. Naposledy se podívala na okno a plivla na ně.

Když minula své syny, posměšně se podívala na Carla a na muže ležícího vedle něj. Kdyby do nich mohla kopnout, udělala by to. Zničili jí život, tak jako jí ho jiní zničili před nimi. Nacházela se v neustálém stavu hořkosti a nenávisti. Nic cizího nesmělo proniknout do její skleněné bubliny.

Tady neprojedeš, ježibabo, není tu dost místa, pomyslel si Carl s pohledem upřeným na Asadovu nohu trčící do prostoru.

Když mu na ni najela, vyjekl a vymrštil se do vzduchu. Vmžiku jí zatarasil ústupovou cestu. Bratři se otočili a Lasse pozvedl brokovnici. Asad se s krvácejícím spánkem sklonil za vozík, chytil ženu za kostnatá kolena a použil vozík coby beranidlo. Vypukla vřava. Asad řval, žena ječela, trysky začaly opět pískat a z bratrů poražených vozíkem se sypaly výhrůžky.

Matka vypadla z vozíku a zůstala ležet s nohama ve vzduchu, na ni skočil Asad a vrhl se po brokovnici, kterou se proti němu snažil obrátit Lasse. Mladík v pozadí začal naříkat, když Asad jednou rukou zachytil hlaveň a druhou se ho pokoušel zasáhnout do ohryzku. Za pár vteřin bylo po všem.

Asad se stáhl s puškou v ruce, odkopl vozík stranou a donutil kašlajícího Lasse vstát. Chvíli se na něj díval.

„Řekni, jak se to vypíná,“ procedil mezi zuby, zatímco se Carl pokoušel vstát.

O kus dál u stěny objevil nůž. Zbavil se drátů a náloží a pak ho sebral. Dlouhán pomáhal matce.

„A řekni nám to hned!“ přiložil Lassovi nůž pod bradu.

Oba to v jeho očích uviděli zároveň. Nevěřil jim, že ho podříznou, myslel jen na jedinou věc: Merete Lynggaardová musí v komoře zemřít. Sama, pomalu a bolestivě, jak si to naplánoval. Klidně si to pak zodpoví. Bylo mu to úplně jedno.

„Vyhodíme ho i s rodinou do vzduchu,“ mhouřil Asad oči. „Lynggaardové vevnitř už stejně nepomůžeme, za chvilku to bude mít holka za sebou.“ Mávl rukou směrem k tlakoměru ukazujícímu notný kus pod čtyři atmosféry. „Uděláme jim to, co chtěli udělat oni nám, a Merete tím jen posloužíme.“

Carl se mu podíval do očí. V jindy laskavých očích jeho pomocníka vzplála jiskra nenávisti a nebylo třeba ji rozdmýchávat.

Carl protestoval. „To nemůžeme, Asade.“

„Jo, to teda můžeme,“ odpověděl a pomalu mu vzal z ruky výbušniny. Omotal je Lassovi kolem krku.

Zatímco Lasse hledal pohledem matku a bratra třesoucího se za vozíkem, bleskl Asad po Carlovi jednoznačným pohledem. Musí to dohnat tak daleko, aby ho zlomili. Protože za záchranu vlastní kůže nehne Lasse ani prstem, ale za matku a bratra bude bojovat. Asad si to vyložil správně.

Carl spojil odizolované konce s drátem z cívky, jak to chtěl původně udělat Lasse.

„Sedněte si do rohu,“ přikázal matce a mladšímu synovi. „Vezmi mámu do náruče a posaď si ji na klín, Hansi.“

Hans se na něj bojácně podíval, nadzdvihl matku, jako by byla peříčko, a usadil se s ní na klíně zády ke stěně.

„Všechny tři vás i s Lynggaardovou vyhodíme do vzduchu, jestli nám neřekneš, jak se zastavuje ten pekelnej stroj,“ řekl Carl a obtočil jeden z pólů baterie koncem drátu z prodlužovačky.

Lasse se přestal věnovat matce a plný nenávisti se otočil ke Carlovi. „Nevím, jak se to zastavuje,“ pronesl klidně. „Musel bych si přečíst návod, ale na to není čas.“

„Lžeš, jen to protahuješ!“ obořil se na něj Carl. Koutkem oka zaznamenal, jak Asad zvažuje, zda ho nemá udeřit.

„Tak jo, tak to jen protahuju,“ provokoval Lasse a usmíval se na Asada.

Carlovi došlo, že nelže. Provokuje, ale nelhal, napovídaly Carlovi roky zkušeností. Lasse bez návodu neví, jak přístroj zastavit. S tím bohužel nic nenadělá.

Obrátil se k Asadovi. „Jsi v pohodě?“ zeptal se a sáhl na hlaveň pušky. Asad už už chtěl uhodit Lasse pažbou do obličeje.

Asad vztekle přisvědčil. Broky v paži nenapáchaly škodu, která by stála za řeč, ani rána do spánku. Byl ze solidního materiálu.

Pomalu mu vzal brokovnici z rukou. „Já tak daleko nedojdu, vezmu si tohle a ty skoč pro návod. Víš, kde je, psaný rukou, na tom posledním stole, viděl jsi ho, měl by být nahoře. Vem ho a rychle ho sem dones!“

Jakmile Asad zmizel, Lasse se rozzářil a Carl mu přistrčil hlaveň pod bradu. Lasse jako gladiátor odhadoval sílu svých protivníků, aby si k zápasu vybral odpovídajícího bojovníka. Bylo na něm vidět, že Carla považuje za vhodnějšího než Asada, a v tom se podle Carla šeredně mýlil.

Lasse ustupoval ke dveřím. „Na to nemáš, odbouchnout mě, to ten druhej, ten jo. Já jdu a ty mi v tom nezabráníš.“

„Prosím tě, snad bys tomu nevěřil?“ Carl postoupil o krok a pevně ho chytil za krk. Jestli se ještě hne, vrazí mu hlaveň do ksichtu.

Vtom v dálce zaslechli policejní sirénu.

„Utíkej,“ vykřikl Lassův bratr v pozadí, zvedl se s matkou v náručí a kopl do vozíku, který se vyřítil na Carla.

Lasse se ve vteřině Carlovi vysmekl a byl tentam. Carl se rozběhl za ním, ale očividně byl zasažen vážněji než Lasse a noha mu vypověděla službu. Nikam se nedostal.

Namířil na matku se synem a vozík kolem něho prosvištěl a narazil do protější stěny.

„Podívej,“ vyklouzlo hubeňourovi při pohledu na svíjející se kabely, které za sebou Lasse táhl.

Všichni tři pohlédli na dráty smýkající se po podlaze, jak se Lasse cestou ven snažil osvobodit. Viděli, jak jich na cívce ubývalo a nakonec na ní nic nezbylo a dráty se napnuly, strhly baterii a táhly ji ke dveřím. Když se dostala na roh a vrazila do veřejí, sklouzl volný konec pod baterii a dotkl se druhého pólu.

Výbuch se k nim donesl jen v podobě drobného zachvění a tupé rány v dálce.

*

Merete ležela na zádech ve tmě, poslouchala pískání a snažila se ruce složit tak, aby mohla obě zápěstí současně co nejpevněji zatížit.

Netrvalo dlouho a začala ji svědit kůže, ale nic víc se nedělo. Na okamžik uvěřila, že se stal nesmírný zázrak, a křičela do zvuku trysek, že ji nedostanou.

S myšlenkou na zázrak se rozloučila v okamžiku, kdy jí povolila první plomba. V následujících minutách se rozhodovala, jestli zápěstí neuvolní, protože ji bolela hlava a všechny údy a v útrobách ji tlačily všechny orgány. Když se rozhodla povolit, ruce už ani necítila.

Musím se otočit, napadlo ji a vydala tělu povel, aby se přetočilo na bok, ale ve svalech už jí nezbývala žádná síla. Mysl se jí začala tmít, žaludek se jí zvedal a bolel.

Nemohla se ani pohnout a jen cítila sílící křeče. Nejprve v sedacích svalech, pak v břiše a nakonec na hrudi.

Postupuje to příliš pomalu, říkala si v duchu a znovu se pokusila uvolnit zápěstí.

Po několika dalších minutách sklouzla do mlžného snění. Myšlenky na Uffa se jí rozplynuly v barevné záplavě a světelném stroboskopu rotujících tvarů.

Když se jí roztrhly první plomby, začala monotónně a dlouze naříkat. Spotřebovala na to všechny zbývající síly. Neslyšela se, pískání trysek všechno přehlušilo.

Když zničehonic ustalo, zastavil se i tlak. Na chvilku zadoufala, že přichází pomoc. Zvenku zaslechla hlasy, volaly ji, a tak přestala naříkat. Neznámý hlas se jí zeptal, zda je Merete. Všechno v ní odpovídalo: „Ano, jsem tady.“ Možná to řekla i nahlas. Pak mluvili o Uffovi, jako by to byl obyčejný kluk. Vyslovila jeho jméno, ale znělo podivně. Potom se rozlehla rána a Lassův hlas byl zpátky a veškerou její naději zhatil. Dýchala zvolna a ucítila, jak prsty pomalu uvolnily sevřená zápěstí. Nevěděla, jestli ještě krvácí. Necítila ani bolest, ani úlevu.

Ze stropu se opět snesl pisklavý zvuk.

Když se pod ní zatřásla zem, polilo ji horko i zima zároveň. Vzpomněla si na Boha a šeptala v duchu jeho jméno. Pak spatřila světlo.

Záblesk doprovázel ohromující rachot a další světlo, které se dralo dovnitř.

Povolila a pustila se.

EPILOG 2007

Účast tisku byla ohromná. I přes smutný závěr bylo pátrání a osvětlení případu Merete Lynggaardové úspěšné. Piv Vestergardová ze Strany Dánska byla navýsost spokojená a všude se naparovala, že oddělení zřídili na její žádost, a využívala příležitosti, aby kritizovala všechny, kteří její názor na společnost nesdílejí.

To byl jeden z důvodů, proč se Carl stáhl.

Vydal se jen třikrát do nemocnice, aby mu odstranili všechny broky z nohy. Měl jít na sezení s psycholožkou Monou Ibsenovou, ale zrušil ho. Nic víc nepodnikl.

Vrátil se zpátky do sklepa. Na nástěnku si připíchli dva malé igelitové sáčky plné broků. V Carlově jich bylo dvacet pět, Asad jich měl dvanáct. Vystřelovací nůž s deseticentimetrovou čepelí uložili do zásuvky. Po čase to asi všechno vyhodí.

Pěkně se o sebe navzájem s Asadem starali. Carl mu dovolil chodit do práce, jak se mu to hodilo, a Asad ve sklepní kanceláři udržoval příjemnou a bezstarostnou atmosféru. Po třech ubíjejících týdnech, strávených kouřením a popíjením Asadovy smrtící kávy za zvuků kvílivé hudby, sáhl Carl konečně do hromady případů na kraji stolu a začal prvním z nich listovat.

Bylo se v něm čeho chytit.

„Vyrazíte odpoledne do Faelled parku?“ zeptal se Asad ve dveřích.

Nechápavě k němu zvedl oči.

„Však víte, První máj, v ulicích bude plno lidí, bude se slavit, všude spousta barev. Neříká se to tak?“

Neodporoval mu. „Možná později, ale klidně už běž, jestli chceš.“ Podíval se na hodinky, bylo dvanáct. Za starých časů měli na většině pracovišť právo na volné odpoledne.

Ale Asad zavrtěl hlavou. „To není nic pro mě, moc lidí, který nemám zájem potkat.“

Carl přikývl, ostatně je to jeho věc. „Zítra se podíváme tady na ten štos,“ řekl a bouchl rukou do jedné hromádky. „Co ty na to?“

Asadovi se úsměvem nashromáždilo kolem očí tolik vrásek, že se mu málem odlepila náplast na spánku. „Bezva, Carle!“ řekl.

Na stole zazvonil telefon. Volala Lis. Jako obvykle, šéf si žádá Carla do kanceláře.

Carl otevřel nejspodnější zásuvku a vytáhl malé plastové desky. Měl neodbytný pocit, že tentokrát je bude muset použít.

„Jak se máš, Carle?“ Tento týden to bude už potřetí, co se Marcusi Jacobsenovi dostane odpovědi na tuto otázku.

Stačilo jen pokrčit rameny.

„Na čem právě pracuješ?“

Opět jen pokrčil rameny.

Šéf si sundal brýle na čtení a odložil je do papírové spouště před sebou. „Žalobce se dnes s právními zástupci Ully Jensenové a jejího syna usnesl na dohodě.“

„Aha.“

„Osm let pro ni a tři pro syna.“

Carl se nedivil, to se dalo čekat.

„Ulla Jensenová skončí podle všeho na uzavřeném oddělení na psychiatrii.“

Mladej ji bude jistě brzy následovat. Jak by proboha takové individuum mohlo bez újmy přežít ve vězení?

Šéf sklonil hlavu. „Nemáte nějaké zprávy o slečně Lynggaardové?“

Carl zavrtěl hlavou. „Udržují ji v komatu, ale vyhlídky jsou mizivé. Patrně má trvale poškozený mozek kvůli krevním sraženinám.“

Jacobsen pokýval hlavou. „S tím potápěčským expertem z námořní obrany jste udělali, co jste mohli.“

Hodil Carlovi časopis s názvem Potápjení. To už vůbec neumějí psát, nebo co?

„Je to norský časopis o potápění. Nalistuj si stranu čtyři.“

Nalistoval čtvrtou stranu a zahleděl se na fotografie. Stará momentka Merete Lynggaardové, obrázek mobilní tlakové komory, kterou potápěči napojili na dveře propusti, aby ji jeden z nich osvobodil z vězení a přetáhl dovnitř. Pod tím byl krátký text o záchranáři, jak se v mobilní komoře připravoval, jakým způsobem ho spojili se systémem tlakové komory a jak v ní nejprve tlak jemně zvýšili, aby mimo jiné zabránili krvácení z ran na zápěstí vězněné. Všechno bylo doplněno nákresem budovy a průřezem mobilní dekompresní komory Duocom Dräger se záchranářem podávajícím kyslík a první pomoc oběti uvnitř. Dále následovaly snímky lékařů u velké dekompresní komory před nemocnicí Rigshospital a záchranáře Mikaela Overgaarda, který smrtelně poraněnou pacientku ošetřoval uvnitř. A konečně fotografie Carla a Asada, jak se blíží k sanitce.

„Jedinečná spolupráce námořního potápěčského specialisty a nově založeného oddělení ukončila nejkontroverznější zmizení posledního desetiletí v Dánsku,“ přečetl si Carl velkými písmeny v norštině.

„Tak,“ zazářil šéf neodolatelným úsměvem. „V této souvislosti nás kontaktovalo policejní ředitelství v Oslu. Rádi by se dozvěděli něco víc o tvé práci. Na podzim k nám pošlou delegaci a já bych tě tímto chtěl požádat, aby ses jich ujal.“

Carlovi ztuhl úsměv na rtech. „Na to nemám čas,“ ohradil se. Nebude tu lítat po chodbách s Norama v patách. „Zapomínáš, že jsme na oddělení jen dva. A jakej že to máme vlastně rozpočet?“

Marcus Jacobsen se šikovně vykroutil. „Vrátil ses nám v plné síle do práce a je čas to tu podepsat.“ Podal mu přihlášku na kurz pro vyšší hodnosti.

Carl se jí ani netknul. „Já nechci, šéfe.“

„Ale ty musíš, Carle. Proč nechceš?“

Teď bychom si oba dva nejradši zapálili, napadlo Carla, ale nahlas pronesl: „Mám svý důvody. Díky reformám půjdeme do důchodu pomalu až v sedmdesáti, a čím budeme výš, tím později. Jenže já tu nechci být za senilního dědka ani za kancelářskou krysu. Nechci mít hromadu podřízených, nechci se nic novýho učit, chodit na zkoušky, už jsem na to starej. Nechci si nechat dělat nový vizitky, zkrátka o žádný povýšení nestojím, šéfe.“

Jacobsen se zatvářil unaveně. „Spousta z toho, cos říkal, se nikdy nestane. Jsou to jen tvé dohady. Jestli chceš šéfovat oddělení Q, tak na kurz musíš.“

Carl se zdráhal. „Ne, Marcusi, už mě víc nezatěžuj, já už nechci. Stačí, že musím zkoušet Jespera z matiky, když stejně rupne. Oddělení Q odteďka povede kriminální komisař, tak jak to slyšíš, užívám titulu ve starým znění a hotovo.“ Zvedl desky s dokumentem a zamával jimi Jacobsenovi před nosem.

„Víš, co to je, Marcusi?“ pokračoval a vytáhl dokument. „Rozpočet oddělení Q, přesně tak, jak ho odhlasovali v parlamentu.“

Z druhé strany stolu k němu dolehl těžký povzdech.

Carl poklepal na poslední řádek. Pět milionů dánských korun ročně, stálo tam černé na bílém. „Podle mého názoru tu máme víc než čtyrmilionový rozdíl mezi touto cifrou a tím, k čemu jsem se dopočítal na nákladech za moje oddělení. Pokud se ovšem nemýlím.“

Jacobsen si mnul čelo. „Co tím sleduješ?“ zeptal se rozladěně.

„Ty bys rád, abych na tenhle papír zapomněl, a já zase, abys už mi dal pokoj s tím kurzem.“

Šéf viditelně změnil barvu a velice opatrně volil slova: „Ty mě vydíráš, a to se u nás nedělá.“

„No právě, šéfe,“ řekl Carl, vylovil z kapsy zapalovač a rozpočtový rozpis zapálil. Plamínky číslo po čísle celý dokument strávily a zbytek Carl uhasil o reklamní brožuru s kancelářským nábytkem - a podal Marcusi Jacobsenovi zapalovač.

Když přišel dolů, klečel Asad duchem nepřítomný na modlitebním koberečku. Carl mu napsal vzkaz a položil ho za dveře. „Uvidíme se zítra,“ stálo na něm.

Cestou do Hornbaeku přemýšlel, jak Hardymu vysvětlí tu záležitost s lidmi z Amageru. Musí o tom vlastně vůbec začínat? V posledních týdnech se Hardymu nevedlo nejlépe. Netvoří se mu dostatečné množství slin a těžce se mu mluví. Tvrdili, že jde o přechodnou záležitost, na rozdíl od Hardyho životního utrpení.

Převezli ho proto do lepšího pokoje, kde ležel na boku a mohl pozorovat lodě plující Oresundským průlivem.

Před rokem spolu byli na velké ceně na Bakkenu, cpali se vepřovou s petrželkovou omáčkou a Carl si stěžoval na Viggu. Teď tu sedí na kraji postele a neodváží si postěžovat vůbec na nic.

„V Soro museli toho chlápka v kostkované košili propustit,“ řekl nakonec na rovinu.

„Koho?“ zachroptěl Hardy, ale nepohnul se ani o milimetr.

„Má alibi, ale všichni jsou přesvědčení, že to byl on. Trefil tebe, mě, Ankera zastřelil, i ty druhý dva v Soro. A přesto ho museli nechat jít. Moc mě to mrzí, Hardy.“

„Je mi to u prdele.“ Hardy se rozkašlal a Carl mu šel k umývadlu navlhčit papírový ubrousek. „K čemu mi to bude, že ho chytnou?“ řekl nakonec se slinami v koutcích úst.

„Chytneme jeho i ty ostatní, co s ním byli,“ osušoval mu Carl rty a bradu. „Budu se do toho brzo muset vložit. Ti hajzlové se nesmí jen tak prohánět na svobodě, ani náhodou.“

„Užij si to,“ řekl Hardy a zdálo se, že se chystá říct něco závažného. „Včera tu byla Ankerova žena,“ ozvalo se. „Nic příjemnýho, Carle.“

Carl si vzpomněl na zahořklou tvář Elisabethy Hoyerové. Nemluvil s ní od Ankerovy smrti. Ani na pohřbu se spolu nebavili. Od té doby, co se dozvěděla o manželově smrti, považovala Carla za původce všeho zla.

„Neříkala o mně něco?“

Hardy neodpověděl. Dlouho ležel tiše a velmi pomalu mrkal. Jako by ho lodě vlekly za sebou na dalekou cestu.

„Pořád mi ještě nechceš pomoct zemřít?“ zeptal se nakonec.

Carl ho pohladil po tváři. „Kdybych jen mohl, Hardy, ale já prostě nemůžu.“

„Tak mi pomoz dostat se domů, slib mi to. Nechci tu zůstat.“

„Co na to říká tvoje žena?“

„Neví to, rozhodl jsem se až teď.“

Carl si vybavil Minnu Henningsenovou. Potkali se s Hardym jako docela mladí. Kluk se jim už odstěhoval z domu a ona vypadala pořád ještě mladě. Dovedl si představit, že má úplně jiné starosti.

„Stav se za ní a promluv s ní, prokážeš mi tím obrovskou službu.“

Carl se podíval za loděmi.

Ta prosba Hardymu asi nic dobrého nepřinese, životní realita mu způsobí jen lítost.

Stačilo pár vteřin a Carl věděl, že měl pravdu.

Minna Henningsenová otevřela dveře, za nimiž se bavila veselá a rozesmátá společnost, jen těžko slučitelná s Hardyho nadějemi. Šest ženských v zářivých kostýmech s roztodivnými hučkami na hlavě a divokými plány na zbytek dne.

„Je Prvního máje, Carle, to my vždycky takhle s holkama z klubu vyvádíme, určitě si na to pamatuješ.“ Několika z přítomných pokývl a následoval Minnu do kuchyně. Ve stručnosti ji zasvětil do situace a za dalších deset minut už stál venku na chodníku. Chytila ho za ruku a vyprávěla, jak to má těžké a jak jí schází starý život. Položila mu hlavu na rameno, trochu si poplakala a snažila se vysvětlit, proč nemá dost sil na to, aby se o Hardyho starala.

Když si osušila oči, s opatrným úsměvem se zeptala, jestli by k ní někdy nechtěl zajít na večeři. Že si potřebuje s někým popovídat, ale myslela to tak očividně jinak, že by se dovtípil i hluchý a slepý.

Na Strandboulevardu nasál hluk z Faelled parku. Byli právě v nejlepším. Lidi se snad trochu probudili a slaví.

Rozhodoval se, jestli tam nemá na chvilku zajít a dát si z piety plzeň, ale nakonec sedl do auta.

Kdybych se tak nezbláznil do té pitomé psycholožky Ibsenové a kdyby Minna nebyla vdaná za mýho chromýho kamaráda, tak bych to pozvání bral, pomyslel si, právě když mu zazvonil telefon.

Byl to Asad a vzrušením sotva popadal dech.

„Počkej, Asade, brzdi. Ty jsi ještě v práci? Zopakuj mi to ještě jednou. Cos to říkal?“

„Volali z nemocnice, aby informovali šéfa. Lis mi to právě řekla. Probudili Merete Lynggaardovou z komatu.“

Carl se zadíval do prázdna. „Kdy?“

„Dneska dopoledne. Myslel jsem, že byste to rád věděl.“

Carl poděkoval, ukončil hovor a nepřítomně hleděl na stromy s čerstvě vyrašenými světle zelenými listy, tetelícími se ve větru. Měl by se hluboko uvnitř v duši radovat, ale neradoval se. Možná Merete proleží zbytek života v posteli. Nic v životě nevydrží, ani jaro netrvá věčně a je tak bolestné si to pokaždé znovu uvědomit.

Však se zase brzy začne schylovat ke konci, pomyslel si a nenáviděl se za tak beznadějný pohled na svět.

Ještě jednou se zahleděl směrem k parku a nemocniční budově Rigshospitalu, betonovému kolosu, který mu vévodil. Podruhé nastavil parkovací hodiny a vydal se přes park k nemocnici. Restartujme Dánsko, znělo letošní májové heslo a na trávníku posedávali lidé s pivem v lahvích, na velkém plátně nataženém až k zednářské lóži promítali poslední řeč Jytte Andersenové.

Jako by se tím něco mohlo změnit.

Když byli s kamarády mladí, seděli tu v krátkých tričkách, ruce jako hůlčičky. Dnes by bylo potřeba počítat o dvacet kilo sádla na hlavu navíc. Protestoval tu přehnaně spokojený národ. Vláda jim dala jejich opium: levné cigarety, levný chlast a všechno dobrý i špatný najednou. Jestliže na palouku nesouhlasili s vládou, byl to pouze přechodný problém. Průměrná délka života se zkracovala. Pomalu by si mohli dát pohov i se cvičením v rádiu.

Jo jo, všechno běží, jak má.

V chodbě už čekali novináři.

Když spatřili Carla vystupovat z výtahu, vrhli se na něj jeden přes druhého, aby mu mohli svou otázku položit jako první.

„Pane Morcku,“ volal jeden z nich. „Jak odhadují lékaři poškození mozku Merete Lynggaardové? Jste informován?“

„Pane komisaři, jedná se o vaši první návštěvu?“ ptal se druhý.

„Nazdar, Morcku! Tak co, spokojenej? Jsi na sebe pyšnej za dobře odvedenou práci?“ ozvalo se ze strany. Otočil se po hlase a hleděl přímo do prasečích oček Pella Hyttesteda. Ostatní novináři se s odporem odtáhli, jako by nebyl hoden jejich řemesla.

Což nebyl.

Carl zodpověděl několik dotazů a snažil se zmírnit narůstající tlak v prsou soustředěním se na vlastní nitro. Nikdo se ho neptal, proč přišel. Vlastně to ani sám nevěděl.

Snad počítal s větším návalem návštěvníků na oddělení, ale nikoho kromě vrchní sestry z Egely, sedící na konci chodby vedle Uffa, tam neviděl. Merete Lynggaardová byla lákavé sousto pro reportéry, ale jako člověk zatím ještě neexistovala, byla pouze pacient. Dva týdny ji ošetřovali specializovaní lékaři z potápěčské jednotky v komoře, následující týden strávila na traumatologii a pak se dostala na jednotku intenzivní péče na neurochirurgii a nakonec sem na neurologii.

Rozhodli se ji na zkoušku probudit z komatu, jak mu vysvětlila sestra, na kterou se obrátil. Dala najevo, že ví, kdo Carl je. Ten, který našel Merete Lynggaardovou. Každého jiného by vyhodila.

Carl se pomalu blížil ke dvěma postavám popíjejícím vodu z plastových kelímků. Uffe svíral kalíšek oběma rukama.

Carl kývl vrchní sestře z Egely na pozdrav a nečekal nic na oplátku, ale ona se zvedla a podala mu ruku. Vypadala pohnutě, nic však neřekla. Opět se posadila a upřela pohled na dveře nemocničního pokoje s rukou na Uffově předloktí.

Vevnitř se očividně něco dělo, pokývlo jim několik lékařů, když odtud vycházeli a zase se vraceli. Po hodině se jich sestra zeptala, jestli by si nedali šálek kávy.

Carl nikam nepospíchal. Grilování Mortena Hollanda se stejně jedno druhému podobalo jako vejce vejci.

Usrkl z šálku a prohlédl si Uffa z profilu, jak tam tak tiše seděl a nespouštěl oči ze dveří. I když kolem procházely sestry, díval se skrze ně. Neodtrhl ze dveří oči ani na chviličku.

Carl zachytil pohled vrchní sestry a ukázal na Uffa. Bezhlesně naznačil otázku, jak se Uffovi daří. V odpověď se mu dostalo úsměvu a kroucení hlavou. Zřejmě to mělo znamenat ani zle, ani dobře.

Uběhlo pár minut a káva zapůsobila. Když se vrátil z toalet, židle na chodbě zely prázdnotou.

Vykročil ke dveřím a pootevřel je.

Uvnitř bylo úplné ticho, Uffe stál v nohou postele s rukou své průvodkyně na rameni a zdravotní sestra zapisovala hodnoty odečtené z digitálních přístrojů.

Merete nebylo téměř vidět, pokrývku měla vytaženou až k bradě a hlavu omotanou obvazy.

Spočívala pokojně s pootevřenými rty a slabě se chvějícími víčky. Krevní podlitiny v obličeji se pomalu vstřebávaly, ale celkový dojem byl přesto žalostný. Dřív působila vitálně a zdravě, teď naopak křehce a zranitelně. Sněhobílá, jak papír tenká kůže kryla obličej poznamenaný hlubokými kruhy pod očima.

„Jděte klidně blíž,“ vyzvala je sestra a zastrčila si kuličkové pero do náprsní kapsy. „Zase ji probudím, ale nemůžu vám slíbit žádnou reakci. Není to jen kvůli poškození mozku a době strávené v komatu, má na to vliv víc věcí. Ještě stále velmi špatně vidí na obě oči a je částečně ochromená sraženinami, kromě toho předpokládáme rozsáhlé poškození mozku. Ale podle všeho má šanci. Věříme, že jednoho dne bude zase sama chodit, otázkou zůstává, nakolik bude schopná komunikovat. Sraženiny se vstřebaly, ale je němá. Afázie ji patrně navždycky připravila o řeč, na to bychom se zřejmě měli připravit.“ Pokývla si sama pro sebe. „Nevíme, jestli přemýšlí, ale musíme doufat.“

Přikročila k pacientce a upravila jednu z mnoha hadiček visících u postele. „Tak! Za chvilku by měla být mezi námi. Kdyby něco, tak zatáhněte tady za to lanko.“ A v klapajících dřevácích se vydala vstříc dalším z mnoha úkolů, které na ni čekaly.

Zůstali stát bez hlesu a dívali se na Merete. Uffe naprosto bez výrazu, vrchní sestra s útrpnou vráskou kolem úst. Snad by pro všechny bylo lepší, kdyby se Carl do případu nikdy nevložil.

Uběhla asi minuta a nemocná pomalu otevřela oči, ale světlo zvenku jí bylo zjevně nepříjemné. Bělmo měla červeno-hnědě žilkované, a přesto pohled na ni v bdělém stavu Carlovi málem vyrazil dech. Zamrkala, jako by se pokoušela zaostřit, ale nedařilo se jí to a zase oči zavřela.

„Pojď, Uffe,“ řekla sestra z Egely. „Posaď se na chvilku k sestře.“

Podle všeho pochopil a sám si přisunul židli k hlavě postele a usadil se tak blízko, že mu její dech čechral vlasy nad čelem. Chvíli jen seděl a prohlížel si ji, pak odhrnul cíp peřiny a našel její ruku. Vzal ji do dlaní a tiše se jí díval do obličeje.

Carl postoupil o pár kroků dopředu a zastavil se u sestry v nohou postele.

Pohled na mlčícího Uffa s Meretinou rukou v dlaních a obličejem položeným na její tváři byl opravdu dojemný. Vypadal v tom okamžiku jako zdivočelé štěně, které se po nekonečném hledání právě vrátilo zpět do tepla a bezpečí psího pelíšku.

Pak se Uffe trochu stáhl, ještě jednou si ji důkladně prohlédl a pak jí položil rty na tvář a políbil ji.

Carl spatřil, jak se její tělo pod pokrývkou zachvělo a že se na přístroji snímajícím EKG znatelně zvýšila frekvence srdečního rytmu. Přelétl pohledem k dalšímu přístroji - i pulz se o něco zvýšil. V tom okamžiku se zhluboka nadechla a otevřela oči. Tentokrát Uffe zastínil nepříjemné světlo a první, co Merete uviděla, byl její bratr, který se na ni usmíval.

Carl si uvědomil, jak na ni třeští oči, zatímco Meretin pohled nabýval vědomého výrazu. Pootevřela rty. Zachvěly se jí, ale mezi sourozenci jako by leželo pole napětí, které jim bránilo v kontaktu. Bylo to vidět na Uffovi, který začal brunátnět, jako by zadržoval dech. Pak se začal slabě kývat dopředu a dozadu a v krku se mu formovaly žalostné zvuky. Otevřel ústa a zmateně ze sebe něco tlačil. Zavřel oči, pustil sestřinu ruku a chytil se za krk. Nedařilo se mu vydat žádný zvuk, ale bylo nabíledni, že se o to snažil.

Vypustil všechen vzduch z plic a zdálo se, že se s neúspěchem zhroutí zpátky na židli. Jenže se do toho pustil znova, tentokrát posadil hlas o něco výš.

„MMmmmmmm,“ podařilo se mu ze sebe vydat a pak ztěžka oddychoval vysílením. „MMmmmee,“ vymáčkl ze sebe. Merete se na bratra zahleděla. Poznala, kdo u ní sedí, a oči se jí rozjasnily.

Carl zalapal po dechu. Sestra vedle něj zvedla ruce k ústům.

„MMmmmeerete,“ vypadlo nakonec z Uffa po nesmírné námaze.

Sám byl proudem zvuků překvapený. Rychle dýchal a na chvilku mu spadla čelist. Vrchní sestra vzlykala a chytila Carla za rameno.

Uffe vzal Merete znovu za ruku.

Mačkal ji a líbal a třásl se po celém těle, jako by ho právě vytáhli z díry v ledu.

Najednou Merete zatlačila krk do polštáře, vypoulila oči, napjala skoro celé tělo, všechny prsty volné ruky si jako v křeči zaryla do dlaně. I Uffe si všiml změny nevěstící nic dobrého a vrchní sestra se nerozpakovala, vykročila vpřed a zatáhla za signální lanko.

Merete vydala hluboký, temný zvuk a celé tělo ochablo. Oči nechala otevřené a zachytila bratrův pohled. Vydala další dutý zvuk, jako když se dýchne na studené sklo, a usmála se. Jako by ji zvuk uvnitř polechtal.

Vzadu za shromážděnými se otevřely dveře a do pokoje vpadla sestra s mladým doktorem v patách, oba oči navrch hlavy. Zabrzdili u postele a naskytl se jim pohled na uvolněnou Merete Lynggaardovou, držící bratra za ruku.

Svědomitě prohlédli všechny přístroje, ale na nic znepokojivého nenarazili. Obrátili se na Carla s Uffovou průvodkyní. Právě se chtěli zeptat, co se děje, když z Meretiných úst vyklouzl další zvuk.

Uffe se naklonil k sestřiným rtům blíž, ale všichni v místnosti to slyšeli.

„Díky, Uffe,“ řekla tiše a podívala se na Carla.

Tlak na Carlových prsou povolil a pomalu se rozplynul.