Jussi Adler-Olsen

Zabijáci

OBSAH

Na severu Dánska dojde k brutální vraždě; oběťmi jsou bratr a sestra. Policejní vyšetřování naznačuje, že mezi podezřelými je skupinka žáků místní internátní školy, kterou navštěvují děti nejbohatších Dánů. Jeden z žáků se po letech k činu skutečně dozná, je odsouzen a případ se zdá vyřešen. Uplyne ovšem pár let a složka s případem přistane na stole komisaře Carla Morcka z oddělení Q, zabývajícího se odloženými případy zvláštní důležitosti. Zprvu má za to, že jde o nějaký omyl, ale brzy mu dojde, že něco je velmi, velmi špatně. Spolu se svým asistentem Asadem a novým členem oddělení Q, mladou prostořekou Rose, se pouštějí do pátrání, které je provede všemi patry společnosti: od toho největšího chudáka na hlavním nádraží až po muže na vrcholu. Lov začíná…

(formátoval admirall)

PROLOG

Nad vrcholky stromů se rozlehl výstřel.

Volání honců sílilo. V uších mu hučelo a vlhký vzduch se bolestivě dral do plic.

Rychle pryč, honem. Nesmím upadnout, jinak se už nezvednu. Zatracený svázaný ruce, musím si je uvolnit. Hlavně nezůstat stát, uf. Jen aby mě nezaslechli. Už? To mám skončit takhle?

Větve ho tloukly do obličeje a zanechávaly na kůži šrámy, ve kterých se krev mísila s potem.

Najednou se mužské hlasy ozývaly ze všech stran. Zmocnila se ho smrtelná úzkost.

Zazněly další výstřely. Rány rozčísly chladný vzduch tak blízko, až se mu po celém těle vyřinul pot jako vlhký obklad pod šatstvem.

Za minutu či dvě tu budou. Proč ho ruce za zády neposlouchají? Jak může být lepicí páska tak pevná?

Vyplašení ptáci se vznesli nad koruny stromů. Za semknutými šiky smrků se míhalo čím dál víc stínů. Možná od něj nejsou dál než sto metrů. Vše nabývá jasnějších obrysů. Rozeznává jednotlivé hlasy, čiší z nich krvelačnost lovců.

Jak to chtějí provést? Jednou ranou, jedním šípem a bude to? Toť vše?

Ne, kdepak, proč by se měli spokojit s málem? Tak milosrdní ti netvoři nebudou. Kdepak, takhle to nebude. Mají pušky a nože, krvavé tesáky. Moc dobře vědí, jak účinnou zbraní jsou jejich kuše.

Kam se schovám? Kde najdu útočiště? Nestihl bych to zpátky? Nešlo by to?

Pátral po zemi, nakolik mu to páska přes oči dovolila, a klopýtavě utíkal dál.

Na vlastní kůži ucítím, co to znamená padnout jim do rukou. Neudělají kvůli mně výjimku, to by je neuspokojilo. Jinak to skončit nemůže.

Srdce mu tlouklo tak silně, až to bolelo.

1)

Balancovala na ostří nože, když se odvážila pustit pěší zónou přes Stroget. S tmavě zeleným šálem zpola zakrývajícím obličej se sunula podél osvětlených výkladů a pozorně sledovala dění na ulici. Šlo jí o to, aby rozpoznala ostatní, ale sama zůstala nepoznaná, aby mohla v klidu dál žít se svými démony a zbytek přenechat uspěchaným chodcům. Těm zavilým bestiím, které jí chtějí ublížit, i těm, kteří se jí bez povšimnutí vyhýbají.

Kimmie se zadívala do chladného světla pouličních lamp, dopadajícího na ulici Vesterbrogade. Zavětřila. Už brzy nastanou chladné noci. Bude si muset připravit zimní útočiště.

Stála v hloučku promrzlých návštěvníků zábavního parku Tivoli, čekajících na přechodu u hlavního nádraží, když si vedle sebe všimla ženy v tvídovém kabátě. Prohlížela si Kimmie úkosem a krčila nosík, až nakonec o krůček poodstoupila. Odtáhla se jen o pár centimetrů, ale to stačilo.

Pozor, Kimmie, rozezvučelo se jí v nitru poplašné zařízení, zatímco tělem cloumal vztek.

Prohlédla si ženu od hlavy k patě. Kotníky v botách na vysokém podpadku a matně se lesknoucích punčochách měla pěkně propnuté a kolem úst jí hrál povýšený úsměv. Jediným kopnutím by to Kimmie všechno vymazala a ženská by se skácela, ani by nemrkla. Konečně by jí došlo, že na mokrém chodníku se ušpiní i hadry od Christiana Lacroixe.

Podívala se ženě neohroženě do obličeje. Oči měla zvýrazněné linkami, napudrovaný nos a dokonale sestříhané lokýnky. Dívala se přezíravě před sebe. Kdepak, takové jako ona a jí podobné dobře znala, dokonce lépe, než by kdo čekal. Vždyť k nim kdysi patřila, k těm arogantním horním deseti tisícům s úplně prázdným nitrem. S takovými se dříve přátelila, takové byly i její takzvané kamarádky a takovou měla i nevlastní matku.

Všechny se jí hnusily.

Na co čekáš, tak dělej něco, rozezvučely se jí hlasy v hlavě. Nenech si to líbit. Jen jí ukaž, s kým má tu čest. No tak dělej!

Kimmie zpozorovala partu snědých kluků na druhé straně ulice. Nebýt jejich všetečných očí, strčila by ženskou pod kola projíždějící sedmačtyřicítky. Dokázala si živě představit, jakou krvavou spoušť by po sobě autobus zanechal. Jaká vlna šoku by se z ženina zmasakrovaného těla přelila na všechny shromážděné a ji samu by zalil sladký pocit uspokojení z vykonané spravedlnosti.

Jenže nakonec nestrčila. V lidském davu se vždycky najde alespoň jedno slídivé oko, a navíc ji od toho něco zrazovalo. Strašlivá ozvěna věcí dávno minulých.

Místo toho si přičichla k rukávu svého kabátu a musela dát ženě za pravdu. Oblečení jí opravdu nesnesitelně páchlo.

Když naskočila zelená, vyrazila svižně přes přechod s poskakujícím kufrem na křivých kolečkách za zády. Nadešla jeho poslední hodinka, musí ten starý krám vyhodit.

Je načase ho vyměnit.

*

Uprostřed nádražní haly stál před kioskem dánských státních drah stojan s novinami a ztrpčoval život pospíchajícím lidem a slepcům. Všimla si titulních stránek už cestou sem ve městě a udělalo se jí z nich nevolno.

„Svině,“ mumlala si sama pro sebe, když míjela stojan a nezvedala oči od dlážděné podlahy. Nakonec se přece jen otočila a do oka jí padl detail obličeje na první straně novin Berlingske Tidende.

Jediný pohled na toho muže stačil, aby se roztřásla po celém těle.

Pod fotografií stálo: „Ditlev Pram skoupil v Polsku soukromé nemocnice za 12 miliard dánských korun.“ Odplivla si, zastavila se a počkala, až se uklidní. Ditleva Prama nenáviděla. Jeho a Torstena a Ulrika. Jednou jim ukáže, zač je toho loket. Dostane se jim na kobylku. Však uvidí.

Usmála se a kolemjdoucí muž jí úsměv opětoval. Zase jeden důvěřivý blbec, který si myslí, že ví, co se ostatním honí hlavou.

Zarazila se.

Kousek před ní stála na svém obvyklém místě Krysa Tine. S přivřenýma očima podupávala na místě a celá shrbená natahovala špinavou ruku v bláhové naději, že jí někdo z toho lidského mraveniště hodí desetikorunu. Jen narkomani dokážou celé hodiny takhle žebrat. Chudáci.

Kimmie ji zezadu obešla a zamířila k východu na Reventlowsgade, jenže Tine si jí všimla.

„No nazdár! Sakra, Kimmie, čuuus,“ ozvalo se jí za zády, ale ona dělala, že si ničeho nevšimla. V otevřeném prostoru Tine mozek moc nefungoval, jen když se usadily na lavičce, tam to ještě jakžtakž šlo.

Na druhou stranu byla jedinou lidskou bytostí, kterou Kimmie snesla.

*

Toho dne foukal neuvěřitelně studený vítr a lidé se snažili co nejrychleji dostat domů. Proto stálo naproti vyústění ulice Istedgade, pod schody vedoucími z nádraží, pět černých mercedesů taxislužby a všechny měly spuštěný motor. Jistě na ni nějaký zbude, až ho bude potřebovat. Chtěla se jen ujistit.

Odtáhla kufr přes ulici k thajskému sklepnímu obchodu a postavila ho pod okno. Odtud jí ho ukradli jen jednou, a dnes se to určitě nebude opakovat. V takovém počasí se i zloději drží v teple. A navíc jí to bylo úplně jedno. Na ničem, co v něm bylo, jí nezáleželo.

Ani ne za deset minut se na náměstí před hlavním nádražím objevila vhodná kořist. Z auta z půjčovny vystoupila krasavice v norkovém kožichu velikosti 38 s kufrem na solidních gumových kolečkách. Dřív se Kimmie soustředila výhradně na ženy s velikostí 40, ale od té doby uplynulo pěkných pár let. Ze života na ulici, jako bezdomovec, člověk neztloustne.

Ukradla jí zavazadlo ve vstupní hale nádraží, když se žena pokoušela koupit si lístek v automatu. Vydala se s ním směrem k zadnímu východu a vmžiku se ocitla u taxíků na Reventlowsgade.

Byla to jen otázka cviku.

Naložila kufr do zavazadlového prostoru prvního vozu a požádala řidiče, aby ji kousek svezl.

Z kapsy kabátu vytáhla tlustý balíček stokorun a podala je šoférovi se slovy: „Dostaneš další, když uděláš, co ti řeknu.“ Jeho nedůvěřivého pohledu a chvějících se nosních dírek si nevšímala.

Asi za hodinu se vrátí a vyzvedne si starý kufr. To už bude převlečená do nového a její kůže bude vonět cizí ženou.

Řidičovo chřípí se bude chvět zcela jiným způsobem.

2)

Ditlev Pram byl pohledný muž a byl si toho vědom. V oddělení business class neměl problém najít dostatek vděčných posluchaček, které si během letu s nadšením vyslechly, že má nové lamborghini a jak rychle se v něm přepraví do své rezidence v Rungstedu.

Tentokrát zatoužil po nakrátko ostříhané blondýnce, která se za skly slunečních brýlí zdála být nedostupná. Připadalo mu to vzrušující.

Oslovil ji, ale bez úspěchu. Nabídl jí Economist s atomovou elektrárnou v protisvětle na obálce, ale jediným pohybem ruky ho odmítla. Objednal jí pití, ale ani se ho nedotkla. Když letadlo ze Štětína přistálo na letišti v Kastrupu, přišlo všech drahocenných devadesát minut vniveč.

Na takové nezdary reagoval agresivně.

Vydal se přímou cestou terminálem číslo tři k východu a svou oběť spatřil v okamžiku, kdy se blížila k pohyblivému chodníku. Byl to obtížně se pohybující pán, plně soustředěný na ubíhající plochu před sebou.

Ditlev přidal do kroku a dostihl staršího muže právě ve chvíli, kdy se chystal udělat rozhodující krok a vstoupit na pohyblivý pás. Představil si, jak mu nenápadně podrazí nohy a stařec se v záchranném manévru přitiskne obličejem k ochrannému plexisklu, brýle se mu napůl svezou a on se bude nemotorně snažit vstát.

Velmi rád by svůj nápad uskutečnil, byl už zkrátka takový a pojilo ho to s ostatními v partě. Neměl čím se chlubit ani se za co stydět. Kdyby skutečně provedl to, po čem toužil, nesla by za to odpovědnost ta nána. Stačilo přece, aby s ním šla. Strávili by slabou hodinku u něho doma v ložnici a bylo by.

Mohla by za to ona.

*

Mobilní telefon mu zazvonil ve chvíli, kdy ze zpětného zrcátka vyklouzl odraz hostince Strandmolle a před vozem se ještě jednou v celé své oslnivé kráse vzedmulo moře. „Je to tak,“ ujistil sám sebe, mohla by za to ona, a podíval se na displej. Volal Ulrik.

„Znám někoho, kdo ji před pár dny viděl,“ ozvalo se v telefonu. „Na přechodu pro chodce mezi hlavním nádražím a Bemsroffsgade.“

Ditlev vypnul mp3 přehrávač. „OK. Kdy přesně to bylo?“

„V pondělí desátého září. Kolem deváté večer.“

„A cos s tím provedl?“

„Byli jsme se tam s Torstenem podívat. Nenašli jsme ji.“

„Torsten byl s tebou?“

„Jo. Jenže znáš ho. Nebyl mi k ničemu.“

„Koho jsi na ni nasadil?“

„Aalbaka.“

„Dobře. Jak vypadala?“

„Byla docela slušně oblečená, podle toho, co jsem slyšel. Zhubla. Ale smrděla.“

„Smrděla?“

„Jo, potem a močí.“

Ditlev pokýval hlavou. To bylo na Kimmie nejhorší. Nejenže dokázala na celé měsíce nebo dokonce roky zmizet, ale člověk nikdy nevěděl, na čem s ní je. Neviditelná, a pak najednou, zničehonic, viditelná až moc. Byla tím nejnebezpečnějším, co je v životě potkalo. Ona jediná je mohla skutečně ohrozit.

„Tentokrát ji musíme dostat, je ti to jasný, Ulriku?“

„Proč bych ti jinak asi volal, ne?“

3)

Až ve sklepě na hlavní stanici kodaňské policie, před dveřmi oddělení Q, si Carl Morck uvědomil, že léto a prázdniny skončily. Rozsvítil a pohlédl na svůj psací stůl, přetékající zborcenými stohy roztříděných případů. Přemohla ho neodolatelná chuť otočit se na podpatku a prásknout za sebou dveřmi. Ani obrovská kytice mečíků od Asada, která trůnila uprostřed stolu a sama o sobě by paralyzovala provoz na každé průměrné policejní silnici, nepomohla.

„Vítejte zpátky, šéfe!“ ozvalo se Carlovi za zády.

Otočil se. Asadovy živé hnědé oči se na něho smály a jemné tmavé rozčepýřené vlasy ho vítaly ze všech stran najednou. Byl plně připraven se s boží pomocí obětovat policejní službě.

„Jejda!“ vyklouzlo Asadovi, když si všiml vyčerpaného pohledu svého nadřízeného. „Člověk by málem nevěřil, že se vracíte z dovolené.“

Carl zavrtěl hlavou. „A ne snad?“

*

Ve druhém patře se opět stěhovalo. Zatracená policejní reforma. Pomalu aby si Carl pořídil navigaci, když chce trefit do šéfovy kanceláře. Vrátil se ani ne po třech týdnech a už na něj civí nejméně pět nových ksichtů, jako by spadl z Marsu.

Co tu ksakru pohledávají?

„Mám pro tebe dobrou zprávu, Carle,“ pronesl vedoucí oddělení vražd Marcus Jacobsen, zatímco si Carl prohlížel stěny nové kanceláře. Světle zelené plochy připomínaly něco mezi operačním sálem a krizovým centrem z thrilleru od Lena Deightona. Ze všech stran na něj prázdnýma očima tupě zíraly mrtvoly a z map, diagramů a seznamů nasazených policistů útočila záplava barev. Působilo to až depresivně efektivním dojmem.

„Dobrou zprávu, říkáš? To zní hrozně,“ odpověděl Carl a svalil se do židle naproti Jacobsenovi.

„Poslyš, Carle, za chvíli tu máš návštěvu z Norska.“

Carl jen zašilhal pod přivřenými víčky.

„Mělo by jich být podle všeho pět. Jsou z policejního ředitelství v Oslu, přijdou se podívat na oddělení Q. Příští pátek v devět, rozumíš?“ usmál se Marcus a mrkl na Carla. „Moc se těší a nechávají tě pozdravovat.“

To klidně můžou, ovšem Carl jejich nadšení nesdílel.

„Proto jsem ti,“ pokračoval Jacobsen, „zjednal posilu. Jmenuje se Rose.“

V Carlovi hrklo.

*

O něco později, teprve za dveřmi Jacobsenovy kanceláře, se Carl jakžtakž vzpamatoval, nicméně stále nevycházel z údivu. Neštěstí nechodí po horách, ale po lidech a nikdy samo, jak se říká. To se tedy skutečně neříká nadarmo. Je v práci sotva pět minut a už mu věší na krk nějaké administrativní nedochůdče, co se uchází o místo sekretářky, a ještě po něm chtějí, aby bavil bandu Norů? Blaženě na ně zapomněl.

„Kde je ta nová, co patří k nám dolů?“ zeptal se paní Sorensenové za přepážkou.

Baba nezvedla oči od klávesnice.

Zaťukal na ni, ale nehnula ani brvou.

Vtom někdo poklepal na rameno jemu.

„Tady ho máš, Rose, v celé jeho kráse,“ ozvalo se za ním. „Dovol, abych vás představila: pan Carl Morck.“

Otočil se a hledí na dva k nerozeznání stejné obličeje, jako by si z oka vypadly, a nemůže se zbavit dojmu, že vynálezce černé barvy na vlasy nežil v jejich případě nadarmo. Vlasy krátké, rozcuchané a černé jako uhel, tmavé líčení a černočerné oblečení. Carlovi přeběhl mráz po zádech.

„Do prčic, Lis. Co se to s tebou stalo?“

Nejlepší sekretářka na oddělení si prsty projela druhdy blond vlasy a obdarovala ho zářivým úsměvem. „Pěkný, viď?“

Opatrně přikývl.

Zadíval se na druhou ženu. Stála na metrových jehlách a s úsměvem si ho prohlížela. Ta by dokázala lidi na potkání stahovat z kůže. Obrátil se zpátky k Lis, která se jí navlas podobala. Docela rád by věděl, která z nich s tím přišla jako první a nakazila svou vizáží tu druhou.

„Tohle je Rose. Je u nás už několik týdnů a dělala nám tu na sekretariátu samou radost. Svěřujeme ti ji. Dávej na ni dobrý pozor, Carle.“

*

Carl vpadl do Marcusovy kanceláře se spoustou argumentů v rukávu, ale za dvacet minut mu došly a musel uznat, že situaci podcenil. Vymohl si alespoň týdenní odklad, ale pak se té holky bude muset ujmout. Jacobsen mu vysvětlil, že už nechal vedle Asadovy kanceláře vyklidit a zařídit místnost, kde původně skladovali bezpečnostní pásky a další vybavení užívané k označení místa činu. Rose Knudsenová je zkrátka novým členem týmu oddělení Q a hotovo.

Jaký k tomu měl šéf důvod, to Carla nezajímalo.

„Má vynikající známky z policejní školy, ale propadla u řidičáku a tím skončila, protože přes to nejede vlak, i když má člověk jinak bůhvíjaký talent. Možná nebyla dost robustní na práci v terénu, ale chtěla k policii, a tak se přeškolila na sekretářku a rok pracovala na policejní stanici City v Kodani. Posledních pár týdnů zaskakovala za paní Sorensenovou, ale ta se nám vrátila,“ vyprávěl Marcus Jacobsen a neúnavně obracel v prstech krabičku cigaret.

„A proč jsi tu novou, prosím tě, zase neposlal zpátky, odkud přišla?“

„Proč, proč? Byly tam nějaké tahanice, ale to se nás netýká a nemusíme si toho všímat.“

„Jasně.“ Slovo tahanice zní vážně nebezpečně, takže se radši dál vyptávat nebude.

„Každopádně jsi konečně dostal opravdovou, a navíc dobrou sekretářku, Carle.“

Že je někdo dobrý, to ovšem Marcus tvrdil v podstatě o každém.

*

„Podle mě teda dělá na člověka milý dojem,“ pokoušel se Carla ve svitu zářivek na oddělení Q rozveselit Asad.

„Došlo kvůli ní k nějakým tahanicím na stanici City, abys věděl. Takže zas tak milá asi nebude.“

„Taha… co? Můžete to říct ještě jednou, prosím?“

„Zapomeň na to.“

Carlův kolega přikývl a usrkl z mátového extraktu, který si nalil do kalíšku. „Poslyšte, Carle, co se týče toho případu, na který jste mě nasadil, když jste byl pryč, tak s tím jsem vůbec nepohnul. Koukal jsem, kde se dalo, ale složky v tom zmatku během stěhování nahoře zmizely.“

Carl zbystřil. Zmizely, to snad nemyslí vážně?! No vida, aspoň něco se dnes povedlo.

„Jo, ten případ prostě zmizel. Jenže já jsem se teda místo toho podíval tady po stole a našel jsem tenhle. Je vážně moc zajímavý.“

Asad mu podal světle zelenou složku a čekal, co se bude dít. Ani nedutal.

„To tady nade mnou budeš stát?“

„Jo,“ odpověděl mu Asad a odložil šálek na stůl.

Carl se nadechl z plných plic a pomalu vyfukoval nabraný vzduch. Otevřel složku.

*

Jednalo se o starý případ. Opravdu velmi starý. Přesněji řečeno z léta 1987. Toho roku se s kamarádem vydali vlakem na karneval do Kodaně. Naučil se tančit sambu od jedné rusovlásky, která sice nevlnila boky správně do rytmu, ale na dece za keříky královské zahrady Kongens Have, kde večer zakončili, se to sneslo. Bylo mu něco přes dvacet a nikdy nebyl cudnosti vzdálen víc než po tomto výletě.

Bylo to hezké léto, toho roku 1987. Tehdy ho převeleli z Vejle na stanici v Antonigade.

K vraždám muselo dojít osm až deset týdnů po karnevalu, patrně v době, kdy se zrzavá tanečnice samby rozhodla sdílet své tělo s jiným hochem z Jutska, ano, muselo to být v těch prvních nocích, které strávil na obchůzkách v úzkých kodaňských uličkách. Vlastně mu bylo divné, že si tak zvláštní případ vůbec nevybavuje.

Našli dva mladé lidi, sourozence, děvče a chlapce ve věku sedmnáct a osmnáct let, zmlácené k nepoznání v chatě nedaleko jezera Dybeso u městečka Rorvig. Dívka byla zle zřízená a musela pod ranami strašlivě trpět, svědčily o tom pohmožděniny způsobené tím, jak se bránila.

Podíval se na konec zprávy. Žádné známky sexuálního napadení a v chatě se nic neztratilo.

Ještě jednou si pročetl pitevní zprávu a prolistoval novinové výstřižky. Nebylo jich mnoho, ale větší titulky aby člověk pohledal.

„Utlučeni k smrti,“ zněl nadpis v Berlingske Tidende, doplněný na tak staromódní noviny neobvykle detailním popisem nalezených obětí.

Obě těla se nacházela v krbové místnosti, dívka měla na sobě bikiny, bratr byl nahý a v ruce svíral zpola vypitou láhev koňaku. Zemřel následkem jediného úderu do zátylku vedeného tupým předmětem, později identifikovaným jako tesařské kladivo, které našli na vřesovišti mezi jezery Flynderso a Dybeso.

Motiv nebyl znám, ale podezření brzy padlo na skupinu žáků internátní školy, kteří se zdržovali ve velkém letním sídle rodičů jednoho z nich, poblíž Flynderso. Několikrát vyprovokovali rvačku v místní herně Den Runde a pár domorodců dostalo za vyučenou.

„Už jste to dočetl až tam, kde se píše o podezřelých?“

Carl si Asada přísně změřil. To by mu snad mohlo dojít, ale Asad se nenechal vyvést z míry.

„Já to věděl. V protokolu naznačují, že všichni jejich otcové vydělávali hromady peněz. V těch zlatých osmdesátkách, nebo jak jste tomu říkali, vydělávalo hodně lidí tolik.“

Carl přikývl. Konečně se dostal k avizované pasáži v textu.

Měl pravdu. Otcové skutečně patřili ke známým osobnostem a dodnes se o nich vědělo.

Několikrát rychle přelétl očima seznam žáků. Málem se z toho zpotil, protože nešlo jen o jejich otce, nejen oni vydělávali obrovské sumy a byli všeobecně známí. Stejný osud potkal i většinu mladých, kteří se narodili do utěšených poměrů. Ditlev Pram založil několik exkluzivních soukromých klinik, Torsten Florin se stal mezinárodně uznávaným módním návrhářem a Ulrik Dybbol Jensen úspěšným burzovním makléřem. Všichni patřili k dánské společenské smetánce, zesnulého Kristiana Wolfa nevyjímaje. Poslední dva členy skupiny potkal jiný osud. Kirsten-Marie Lassenová sice původně patřila ke zlaté mládeži, ale nikdo nevěděl, kde je jí konec. Bjarne Thogersen, který se k vraždám sourozenců přiznal a odpykával si trest ve vězení, pocházel ze skromnějších poměrů.

*

Když Carl dočetl, odhodil papíry na stůl.

„Vážně nechápu, jak se to k nám dostalo,“ pronesl do ticha Asad. Obvykle by se usmál, ale tentokrát to neudělal.

Carl přitakal: „Taky to nechápu. Vždyť už za to někoho zabásli. Přiznal se a dostal doživotí. Sedí ve vězení a navíc se přihlásil sám, tak jakýpak copak? Je to vyřízený, hotovo dvacet,“ a zamával deskami.

„Až na to,“ kousl se Asad do rtu, „že se přiznal až devět let po vraždě.“

„No a? Přiznal se. Bylo mu teprve osmnáct, když čin spáchal, a až postupem času ho začala tížit vina, dohnaly ho k tomu výčitky svědomí.“

„Výčitky?“

Carl si povzdechl. „No výčitky, ježišmarjá, že si to vyčítal, nedalo mu to spát, hryzalo ho to. Špatnýho svědomí se léty nezbavíš, spíš naopak, Asade.“

Slova u Asada zjevně padla na úrodnou půdu. „Vyšetřovala to sjallandská policie v Nykobingu a spolupracovali s Holbakem. Podílela se na tom i výjezdovka. Ale nechápu, kdo nám to mohl poslat. Netušíte?“

Carl se zadíval na desky na stole. „Nikde tu o tom nic nestojí, to je hodně divný.“ Pokud jim případ neposlali ani z jednoho z obou okresů, tak kde se tu vzal? A proč by se jím vůbec měli zabývat, když je uzavřený a pachatel sedí ve vězení?

„Nemůže to nějak souviset s tímhle?“ zeptal se Asad a zalistoval v dokumentech. Našel list z finančního úřadu a podal jej Carlovi. Daňové přiznání Bjarna Thogersena, bydlištěm toho času ve státní věznici Vridsloselille, v obci Albertslund, muže, který zavraždil dva mladé lidi.

„Podívejte!“ Asad zapíchl prst do enormní částky v kolonce prodeje akcií. „Co vy na to?“

„Já na to, že je to kluk z bohaté rodiny a má teď habaděj času na to, aby si hrál s penězi. A že se mu to poměrně daří. O co ti jde?“

„Chtěl bych jen podotknout, že z bohaté rodiny právě není. Carle, on byl na tom internátu jediný stipendista. Od zbytku party se dost lišil. Sledujte,“ zalistoval zpět.

Carl si podepřel hlavu.

Kdepak prázdniny.

Ty skončily.

4) Podzim 1986

Každý z nich byl jiný, ale jedno měla ta šestice společné. Scházeli se za každého počasí po vyučování v lese nebo někde za bukem a kouřili hašiš. Zásoby měli schované ve vykotlaném stromě, o to se staral Bjarne. Cigarety Cecil, zápalky, alobal a ten nejlepší matroš, jaký se dal na náměstí v Nastvedu sehnat.

Mezi několika krátkými potáhnutími z dýmky nasávali v hloučku čerstvý vzduch a dávali bedlivý pozor, aby se nezkouřili natolik, že by je prozradily oční panenky.

Nešlo jim totiž o omámení, jen chtěli sami o sobě rozhodovat. Vykašlat se na autority, vysmát se jim. Kouřit hašiš na dohled od školy jim přinášelo jisté uspokojení.

Nechali dýmku kolovat, pomlouvali učitele a předháněli se v nápadech, co by jim vyvedli, kdyby se naskytla vhodná příležitost.

Tímto způsobem strávili většinu podzimu až do dne, kdy se Kristian s Torstenem zkouřili tak, že by jim nepomohlo, ani kdyby rozkousali deset stroužků česneku. Od té doby se rozhodli hašiš jíst, aby jím nebyli načichlí.

Až potom, potom to všechno začalo.

*

Jednoho dne, když z listí odkapávala roztálá jinovatka, tropili v povznesené náladě hlouposti za křovím u potoka, a vtom se mezi větvemi zjevil mladší spolužák a civěl přímo na ně. Blonďatý, ambiciózní, protivný šplhoun, který hledal nějakého brouka do hodiny biologie.

Místo toho narazil na Kristiana právě v okamžiku, kdy ukládal zásoby do dutiny stromu, Torsten, Ulrik a Bjarne umírali v záchvatu smíchu a Ditlev měl ruce pod Kimmiinou blůzičkou. I ona se smála jako pominutá. Málokdy se jim dostal do ruky tak dobrý materiál.

„Řeknu to na vás řediteli,“ vypískl kluk, a nestihl si všimnout, jak rychle starší spolužáky přešel smích. Byl to protiva, který rád provokoval, a nezdálo se, že by jim nedokázal utéct, ale křoviny byly přece jen docela husté a nebezpečí, kterému druhé vystavil, příliš veliké.

Nejvíc mohl ztratil Bjarne, kdyby ho vyloučili ze školy, proto ho Kristian postrčil dopředu, když toho hajzlíka chytili. To Bjarne udeřil jako první.

„Je ti doufám jasný, že kdyby se mýmu tátovi zachtělo, tak půjde byznys tvýho fotra ke dnu, takže si moc nedovoluj, ty sráči, jinak špatně skončíš. Koukej mě pustit, ty kreténe,“ řval kluk na Bjarna.

Na okamžik zaváhali. Zmetek otravoval život ve škole kdekomu. Vzdělávací ústav navštěvoval jak jeho otec, tak i strýc a starší sestra a rodina podle všeho pravidelně přispívala do stipendijního fondu, na kterém byli závislí žáci jako Bjarne.

Proto se mu postavil Kristian, nezatížený finanční situací svých rodičů. „Dáme ti dvacet tisíc, když budeš držet hubu,“ řekl a myslel to vážně.

„Dvacet tisíc korun!“ odfrkl pohrdavě chlapec. „Stačí jen zvednout sluchátko a táta mi pošle dvakrát tolik.“ A plivl Kristianovi do obličeje.

„Kurva, ty hajzle malej, jestli cekneš, tak tě vodděláme.“ Ozvala se rána a kluk se skácel dozadu na pařez, o který si podle praskotu přerazil pár žeber.

Chvilku jen bolestí lapal po dechu, ale v očích mu stále plál vzdor. Přistoupil k němu Ditlev.

„Klidně tě trochu potrápíme, jestli chceš, to není problém. Nebo bys chtěl radši chvilku podržet hlavu pod vodou tady v potoce? Anebo tě necháme jít, dostaneš dvacet tisíc a budeš držet hubu. Jestli půjdeš hned nahlásit, žes upadl, tak ti to uvěří. Co ty na to, ty malej sráči?“

Chlapec neodpověděl.

Ditlev přišel až k němu a se zájmem si ho prohlížel, jak tam tak ležel. Klukova reakce ho totiž fascinovala. Rozpřáhl se, chystal se ho uhodit, ale kluk neucukl. A tak mu Ditlev uštědřil tvrdý políček. Chlapec se vyděšeně stočil do klubíčka, jenže Ditlev ho udeřil znovu. Zažil přitom úžasný pocit. Začal se usmívat.

Později se nechal slyšet, že onou první ranou dosáhl zatím největšího vzrušení v životě.

„Nech mě taky,“ smál se Ulrik a dral se k užaslému chlapci. Byl z nich největší a jeho pěst zanechala na klukově bradě ošklivé stopy.

Kimmie trochu protestovala, ale přemohl ji záchvat smíchu, který vyplašil všechny malé ptáčky z roští.

Spolužáka odnesli ke škole sami a počkali na sanitku. I přes počáteční obavy některých členů skupiny chlapec nepromluvil. Vlastně už se do školy nevrátil. Otec si ho údajně vzal k sobě domů do Hongkongu, ale nemusela to být nutně pravda.

O několik dní později se v lese vrhli na psa a utloukli ho k smrti.

Odtud nevedla cesta zpátky.

5)

Na zdi nad třemi francouzskými okny se skvěl nápis Caracas. Vilu její původní majitel postavil za pohádkovou sumu, získanou z obchodu s kávou.

Ditlev Pram ihned odhadl její potenciál. Stačilo jen přidat sem tam nějaký sloup a pár zelenkavých skleněných příček, rovnou linku bazénků s přepadávající vodou podtrhnout nakrátko posekaným trávníkem svažujícím se k průlivu oresund a rozmístit po něm několik futuristických soch. Víc nebylo potřeba a nejnovější soukromá klinika na rungstedském pobřeží byla na světě. Specializovali se na zubní chirurgii a plastické operace. Nebylo to originální, ale neobyčejně lukrativní, jak pro Ditleva, tak pro mnohé indické a východoevropské lékaře a zubaře, které zaměstnával.

Spolu se starším bratrem a dvěma mladšími sestrami zdědili obrovské jmění, které jejich otec vydělal v osmdesátých letech spekulacemi na burze a nepřátelskými převzetími. Svou část dědictví spravoval Ditlev velmi obratně. Jeho impérium čítalo šestnáct nemocnic a další čtyři byly ve fázi zrodu. Nezbývalo mnoho, aby si splnil svůj sen a nejméně patnáct procent z výdělků získaných plastikami prsou a vypínáním kůže v obličeji prováděných po celé severní Evropě skončilo na Ditlevově kontě. Na sever od Schwarzwaldu se jen stěží našla dobře situovaná dáma, která by si nenechala opravit rozmařilosti matky přírody na operačních stolech Ditleva Prama.

Zkrátka se mu vedlo zatraceně dobře.

Jediné, co mu dělalo starosti, byla Kimmie. Deset let se na ni snažil nemyslet, ale už toho měl tak akorát dost.

Srovnal plnicí pero Montblanc s hranou stolu, leželo totiž na stole křivě, a zkontroloval čas na náramkových hodinkách Breitling.

Času má dost, stihne to všechno. Aalbak přijede až za dvacet minut. Pět minut po něm dorazí Ulrik a snad i Torsten, ale bůhví, jak to s ním bude.

Zvedl se a vyrazil chodbami vykládanými slonovinou směrem k nemocničnímu křídlu a operačním sálům. Přátelsky a vstřícně cestou kýval na pozdrav všem, kteří velmi dobře věděli, kdo tady stojí na vrcholu společenského žebříčku. Prosmýkl se dvoukřídlými dveřmi do kuchyňského křídla v nejzazším traktu s krásným výhledem na vysoké modré nebe a oresund.

Potřásl rukou kuchaři, který měl ten den službu, a vychválil ho tak, až ho dostal do rozpaků, poplácal kuchtíky po zádech a zmizel směrem k prádelně.

Po několika výpočtech dospěl k závěru, že Berendsenův Textil Service by povlečení vypral rychleji a levněji, ale to nebyl důvod, proč se vzdát vlastní prádelny. Takhle měl po ruce nejen povlaky, ale i šest filipínských děvčat, která měla prádlo na starosti. Kdo by pak hleděl na korunu?

Opět si všiml, jak sebou mladé snědé ženy trhly, když vešel, a jako vždy ho to velice pobavilo. Chmátl po nejbližší z nich a zatáhl ji do skladu lůžkovin. Byla vyděšená, ale věděla, co přijde. Měla nejužší boky a nejmenší ňadra, ale byla nejzkušenější. Vyučila se v manilských veřejných domech a nic, co by jí mohl způsobit, se s tím nedalo srovnat.

Stáhla mu kalhoty a bez dalšího se mu přisála k pohlavnímu údu. Jednou rukou mu mnula kůži na břiše a druhou dráždila pyj vsunutý do úst. On ji celou dobu tloukl přes ramena a nadloktí.

Nikdy s ní nevyvrcholil, orgasmus si podmanil jeho tkáně jiným způsobem. Tělo mu zaplavoval adrenalin vybuzený bitím a po pár minutách měl dost.

Odtáhl se, přitáhl si dívku za vlasy k sobě a vrazil jí jazyk do pusy. Strhl jí kalhotky a zabořil prsty do pohlaví. Shodil ji na zem, až když měli oba víc než dost.

Upravil si oblečení, strčil jí do úst tisícovku a s přátelským pokývnutím ostatním prádelnu opustil. Ulevilo se jim, ale ne nadlouho. Zůstane na klinice Caracas celý příští týden. Aby si holky pamatovaly, kdo je tady pánem.

*

Soukromý detektiv vypadal, jako by ho právě vytáhli krávě z huby. V Ditlevově kanceláři působil až nepatřičně. Bylo nabíledni, že strávil celou noc venku v kodaňských ulicích, ale copak za to snad nebyl placený?

„Tak co, Aalbaku?“ zachrochtal Ulrik po Ditlevově boku a natáhl si nohy pod konferenční stolek. „Něco nového ve věci zmizelé Kirsten-Marie Lassenové?“ Takhle zahajuje rozhovor s Aalbakem pokaždé, pomyslel si Ditlev a rozčileně pozoroval kupící se tmavé mraky za oknem.

Hergot, jak by si přál, aby už to měl všechno za sebou. Aby mu přestala ležet v žaludku a už ho neotravovala. Až ji chytnou, tak se jí zbaví jednou provždy. Jak to provedou, to se ještě uvidí, však na něco přijde.

Soukromé očko si protáhlo krk a potlačilo zívnutí. „Chlápek z opravny bot a výrobny klíčů na hlavním nádraží ji několikrát zahlídl. Tahá za sebou kufr a posledně na sobě měla skotskou sukni. Popsal ji stejně jako ta paní, která ji viděla na přechodu u Tivoli. Ale podle toho, co jsem se doslechl, se na hlavním nádraží nevyskytuje pravidelně. Ostatně nic nedělá pravidelně. Ptal jsem se tam na to všech. Drážních zaměstnanců, policajtů, bezdomovců, prodejců. Někteří o ní vědí, že existuje, ale ne kam patří a co je zač.“

„Nasaď na to lidi, aby hlavák hlídali dnem i nocí, dokud se zase neobjeví.“ Ulrik se zvedl. Byl urostlý, ale když byla řeč o Kimmie, jako by se scvrkl. Snad do ní byl jako jediný opravdu zamilovaný. Zajímalo by mě, jestli ho to pořád ještě žere, že ji jako jediný neměl, pomyslel si Ditlev snad už posté a tiše se sám pro sebe zasmál.

„Chcete čtyřiadvacetihodinový sledování? To vás bude stát hromadu peněz,“ pronesl Aalbak. Vypadalo to, že z té směšné brašny, kterou měl přes rameno, snad vytáhne kalkulačku, ale tak daleko to nedošlo.

„Nech toho,“ zařval Ditlev a nejradši by ho něčím přetáhl přes hlavu. Rozmyslel si to však a usadil se zpátky na židli. „Nemluv o penězích, jako by ses v nich vyznal, je ti to jasný? Na kolik by to přišlo? Na statisíce? Tak nějak? Na kolik si myslíš, že jsme si s Ulrikem a Torstenem přišli jen za tu dobu, co se tady s tebou dohadujeme o tvým všivým výdělku?“ Nakonec po něm aspoň mrskl plnicí pero. Mířil mu na oči, ale netrefil.

Když za hubeným Aalbakem zapadly dveře, sebral Ulrik pero Montblanc ze země a strčil si ho do kapsy.

„Co najdeš na zemi, to si smíš nechat,“ prohlásil a zasmál se.

Ditlev na to nereagoval. Ale příště ať se Ulrik opováží.

„Mluvil jsi dneska s Torstenem?“ zeptal se.

Ulrik zvážněl. „Jo, ráno odjel na usedlost do Gribskova.“

„To je mu to jako úplně jedno, nebo co?“

Ulrik pokrčil širokými rameny, mocnějšími než kdy dřív. Takhle to dopadá, když domu vládne kuchař specializovaný na husí játra.

„Není mu zrovna nejlíp, Ditleve.“

„Ach tak. No tak si s tím budeme muset poradit sami, ne?“ Ditlev zaťal zuby. Jednoho krásného dne se Torsten regulérně složí, s tím se bude muset smířit, a pak pro ně začne být stejně nebezpečný jako Kimmie.

Ulrik si ho zkoumavě prohlížel a Ditlev si toho všiml.

„Ale Torstenovi neublížíš, viď, Ditleve?“

„Samozřejmě že ne, starouši. Vždyť je to Torsten.“

Chvilku se zkoumavě měřili pohledem, jako dvě šelmy. Nakonec uhnuli očima a sklonili hlavy. Ditlev věděl, že v této sportovní disciplíně jménem výdrž by nad Ulrikem Dybbol Jensenem nikdy nezvítězil. Jeho otec založil rodinný burzovní analytický institut, ale byl to Ulrik, kdo na něj měl neomezený vliv. Když si něco umanul, tak si prosadil svou a bylo po jeho. Na prostředky nebral ohled.

„Dobře, Ulriku,“ přerušil Ditlev ticho. „Necháme Aalbaka, ať si dělá svou práci, a pak se uvidí.“

Ulrik se rozzářil. „Kdy vyrazíme na bažanty?“ zeptal se natěšený jako malé dítě.

„Bent Krum všechny svolal, sejdeme se ve čtvrtek v šest ráno v hostinci Tranekar Kro. Musíme pozvat i místní přizdisráče, ale už to bude naposledy.“

Ulrik se zasmál: „Tak se mi zdá, že máte něco za lubem.“

Ditlev přikývl: „To si piš, překvapení už máme pod střechou.“

Svaly v obličeji Ulrikovi jen hrály. Nezakrýval vzrušení, které v něm představa lovu vzbuzovala. Vzrušení a nedočkavost, to byla Ulrikova pravá tvář.

„Ulriku, nechceš se se mnou zajít podívat, jak se vede Filipínkám v prádelně?“

Ulrik zvedl hlavu a přimhouřil oči. Někdy to znamenalo ano, jindy ne, čert aby se v tom vyznal. Navíc měl příliš mnoho rozličných, navzájem si odporujících sklonů.

6)

„Lis, nevíš náhodou, jak se to ke mně dostalo?“

Letmo se podívala na Carlovu složku s případem a dál se věnovala úpravě vrabčího hnízda na hlavě. Nakonec ohrnula spodní ret, což si Carl vyložil, jako že opravdu netuší, odkud se tam ta složka vzala.

Podstrčil desky paní Sorensenové. „A co vy? Nevíte náhodou?“

Trvalo jí pět vteřin, než očima přelétla přebal. „Bohužel,“ zněla odpověď. Nedala na sobě na první pohled nic znát, ale z očí jí čišela radost, jako pokaždé, když se Carlovi něco nedařilo. Patřilo to k nejslastnějším okamžikům její pracovní doby.

Ani náměstek Lars Bjorn, vedoucí oddělení vražd, ani nikdo z vyšetřovatelů mu nedokázali poradit. Desky s případem se na jeho stůl jednoduše položily samy.

*

„Carle, volal jsem na policii do Holbaku,“ halekal Asad ze své kanceláře velikosti krabice od bot. „Složku prý mají u sebe v archivu. Mrknou se na to, hned jak budou mít čas.“

Carl se uvelebil s nohama na stole, takže z hromady nepořádku trčely ještě navíc dvě pětačtyřicítky značky Ecco. „A co ti pověděli v Nykobing Sjallandu?“

„Okamžíček. Hned tam volám.“ Asad zapískal několik slok melancholické balady ze své domoviny a vytočil číslo. Znělo to, jako by pískal melodii pozpátku. Nebyl to moc příjemný zvuk.

Carl se zadíval na nástěnku na zdi. Měli na ní vyvěšené čtyři dojemné články z titulních stran novin:

Případ Merete Lynggaardové bravurně vyřešen. Nově založená jednotka, takzvané oddělení Q, vyšetřující pod vedením Carla Morcka případy hodné zvláštní pozornosti, zaznamenala fenomenální úspěch.

Pohlédl na své unavené ruce, které sotva udržely pouhé tři centimetry silnou složku, o které netušil, kde se tu vzala. Slovo úspěch vyznělo v této souvislosti jaksi naplano.

Povzdechl si a znovu se začetl do jejího obsahu. Dva mladí lidé byli zavražděni. Jde o bestiální vraždu. Podezřelí jsou děti boháčů a o devět let později se jeden ze skupiny, vlastně jediný z nich chuďas, přihlásí a k činu se přizná. Ani ne za tři roky bude propuštěn. A to prosím vyjde z vězení s kapsami plnými peněz. Vydělal na obchodech s akciemi. Copak se to vůbec smí? Za mřížemi? Zatraceně nepříjemné pomyšlení.

Pozorně si pročetl záznamy z výslechů a potřetí zběžně prolétl zbývající materiál k případu Bjarna Thogersena. Vrah podle všeho své oběti neznal. Přestože odsouzený tvrdil, že se se sourozenci několikrát setkal, nebylo možné to dokázat. Dle podkladů to bylo spíš naopak.

Ještě jednou se zadíval na desky. Policie Holbak, stálo na nich. Proč ne Nykobing? Proč s nimi nespolupracovala výjezdovka? Byli lidé z Nykobingu příliš zainteresovaní? Že by to bylo kvůli tomu? Nebo na to zkrátka neměli?

„Hej, Asade,“ zavolal přes chladně nasvícenou chodbu. „Brnkni do Nykobingu a zeptej se, jestli někdo od nich ze stanice ty dva zavražděné neznal osobně.“

Z Asadovy špeluňky nikdo neodpovídal. Bylo slyšet jen vzdálené mumlání, snad telefonický hovor.

Carl se zvedl a přešel přes chodbu. „Asade, zeptej se, jestli někdo ze stanice…“

Asad ho přerušil rázným gestem. Byl právě v nejlepším. „Ano, ano, ano,“ opakoval do sluchátka snad desetkrát.

Carl nasupeně odfrkl a rozhlédl se po místnosti. Na poličce přibylo pár dalších rámečků s fotografiemi. Mezi obrázky rodinných příslušníků se vklínila momentka dvou starších žen. Jedna měla pod nosem docela obstojný knír, druhá zabírala většinu snímku účesem připomínajícím motorkářskou helmu. Asadovy tetičky, odhadoval Carl.

Ukázal na fotografie, hned jak Asad zavěsil.

„To jsou moje tety z Hamahu. Ta vlasatá už nežije.“

Carl přikývl. Ani se nedivil, podle toho, jak vypadala. „Co říkali v Nykobingu?“

„Oni nám to taky neposlali, Carle. A to ze závažných důvodů, nikdy to totiž neměli.“

„Prosím tě. Podle spisu na tom dělali Nykobing, Holbak a výjezdovka společně.“

„Jenže oni tvrdí, že policisté z Nykobingu provedli jen ohledání mrtvol a pak to přenechali jiným.“

„Fakt jo? To se mi zdá trochu divný. Nemá teda někdo v Nykobingu k obětem osobní vztah? Neříkali o tom něco?“

„Ano i ne.“

„Zajímá mě, proč jo.“

„Protože ti dva zavraždění byly děti jednoho asistenta.“ Ukázal na své poznámky. „Jmenoval se Henning. Henning P. Jorgensen.“

Carl si vzpomněl na ztýrané dívčí tělo. To byla nejhorší noční můra každého policisty. Najít zavražděné vlastní dítě.

„Tak to je mi líto. Aspoň jsme se dozvěděli, proč to znovu vytáhli. Určitě v tom budou osobní důvody. Ale předtím jsi říkal ano i ne. Proč?“

Asad se opřel do židle. „Protože už na stanici nikdo, kdo by byl v rodinném vztahu k dětem, není. Hned poté, co je našli, odjel otec zpátky na policejní stanici do Nykobingu, pozdravil službu a namířil si to rovnou do zbrojnice. Tam se zastřelil vlastní zbraní.“ Asad si přiložil dva krátké tlusté prsty ke spánku.

*

Policejní reforma přinesla mnoho nezvyklých změn. Kraje se jmenovaly jinak, lidé dostali nové tituly, přestěhovaly se archivy. Když se to vezme kolem a kolem, většina lidí měla plné ruce práce, aby se v tom nenadálém zmatku vyznala, a mnozí využili příležitosti, opustili potápějící se loď a vyměnili nový titul za předčasný důchod.

Dříve to nebývala legrace odejít do penze. Průměrný zbývající věk, kterého policista po náročném profesním životě dosáhl, nečinil ani dvoumístné číslo. Jen novináři na tom byli hůř, jenže v této branži proteklo hrdly zaměstnanců o poznání více piv. Koneckonců i smrt musí mít nějaký důvod.

Carl znal kriminalisty, kteří se v důchodu nedožili ani konce prvního roku, zaklepali bačkorami a přenechali svět mladým otrokům v uniformách. Ale tato doba se naštěstí chýlila ke konci. I policisté sami se začali snažit, aby si užili ještě trochu života a dožili se maturity svých vnoučat. Výsledkem bylo, že mnozí odcházeli do předčasného důchodu, jako Klaes Thomasen, policista ze sjallandského Nykobingu, který je za majestátním pivním břichem uvítal ve dveřích. Pětatřicet let v modré a černé stačilo, ubezpečoval je. Teď se víc věnuje ženě a Carl hned věděl, o čem mluví. I když sám ve vztahu k ženám poslední dobou neslavil bůhvíjaké úspěchy. Formálně byl stále ženatý, ale žena od něho před rokem odešla a její mladí milenci s dlouhými řídkými vousy by patrně protestovali, kdyby ji chtěl zpátky.

Pokud by ho vůbec něco takového napadlo.

„Máte to tu moc hezké,“ pochválil výhled z okna Asad. Dvoukřídlá okna směřovala ven do polí, na Stenlose a Klaesův dokonale posekaný trávník.

„A díky, že jste na nás udělal čas,“ doplnil Carl. „Z těch, kdo jste Henninga Jorgensena znali jako policajta, už vás moc nezbývá.“

Thomasenovi ztuhl úsměv na rtech. „Nejlepší parťák a kámoš, jakýho si dovedete představit. Bydleli jsme tehdy vedle sebe. Kromě jinýho jsme se přestěhovali i kvůli tomu, co se stalo. Když vdova po něm onemocněla a začala šílet, nedokázali jsme tam dál žít. Hrozný vzpomínky, kam se jen podíváte.“

„Jestli tomu dobře rozumím, tak Henning Jorgensen netušil, kdo to leží mrtvý v jeho chatě?“

Zavrtěl hlavou. „Zavolal nám soused z vedlejší chaty, který se tam chtěl zastavit, aby děti pozdravil, a našel je mrtvé. Zatelefonoval na stanici a já jsem hovor přijal. Jorgensen měl ten den volno, ale když přijel na chatu pro děti, stála před vchodem spousta policejních aut. Byl poslední den prázdnin, měli nastoupit do třetího ročníku na střední škole.“

„A vy jste tam byl, když se objevil?“

„Jo, ještě s technikama a vedoucím vyšetřování.“ Zavrtěl hlavou. „Ten už je taky mrtvej, měl nehodu, zabil se v autě.“

Asad si vyndal blok a začal si dělat poznámky. Zanedlouho už bude jeho pomocník dělat všechno sám, radoval se Carl.

„Co jste našel v chatě? Stačí zhruba,“ ptal se dál.

„Všechny dveře v celým domě byly dokořán. Byla tam spousta stop, ale boty k nim jsme nikdy nenašli. Část naneseného písku se, jak jsme se později dozvěděli, shodovala s pískem z rodičovské terasy jednoho z podezřelých. Nakonec jsme vešli do hlavní místnosti s krbem a na podlaze našli mrtvoly.“ Posadil se ke konferenčnímu stolku a posunkem je vyzval, aby ho následovali.

„Pohled na to děvče bych, jak jistě chápete, nejradši zapomněl. Vždyť jsem ji znal,“ vyprávěl, zatímco jeho prošedivělá paní nalévala kávu. Asad s díky odmítl, ale paní domu to ignorovala.

„Nikdy jsem neviděl žádný tělo tak zmlácený,“ pokračoval dál. „Byla malá a drobná. Vůbec nechápu, jak to mohla tak dlouho vydržet.“

„Jak to myslíte?“

„Pitva prokázala, že když ji tam nechali, byla ještě naživu. Možná i hodinu. Krvácela z jater, nashromáždilo se jí to v břišní dutině, a nakonec byla ztráta krve příliš velká.“

„Neriskovali vrazi?“

„Vlastně ne. Měla tak těžce poškozený mozek, že by při vyšetřování nebyla nic platná, i kdyby to přežila. To bylo hned vidět.“ Zamyšleně se zadíval ven do polí. Carl ten pocit znal. Vnitřní obrazy v člověku vzbuzovaly touhu dívat se raději ven na svět, a přece nic nevidět.

„Vrazi to věděli?“

„Jo. Takovým způsobem proražená lebka nenechá nikoho na pochybách. Měla díru jak vrata přímo uprostřed čela, což není úplně běžný a člověk to nepřehlídne.“

„A chlapec?“

„Ten ležel hned vedle. Na tváři mu zůstal trochu překvapený, ale klidný výraz. Byl to takovej dobrák. Viděl jsem ho několikrát doma i na stanici. Chtěl se stát policajtem, jako jeho táta.“ Zadíval se na Carla. Protřelého policistu s tak ustaraným výrazem v očích aby pohledal.

„A jejich táta do toho všeho vpadl?“

„Bohužel.“ Pokýval hlavou. „Chtěl si těla dětí okamžitě odvézt s sebou. Lítal po místě činu úplně bez sebe a asi zničil hodně stop. Museli jsme ho odtáhnout násilím ven před dům. Dodnes si to vyčítám.“

„Pak jste přenechali věc lidem z Holbaku?“

„Ne, vzali nám to.“ Pokývl ženě, na stole bylo všeho dost. „Nedáte si sušenku?“ zeptal se a zdálo se, že by vlastně mohli s díky odmítnout a v tichosti se vytratit.

„Takže jste nám ten případ dal na stůl vy?“

„Ne, nedal.“ Usrkl doušek kávy a zahleděl se na Asadovy poznámky. „Ale jsem rád, že jste se případu ujali. Pokaždý když ty svině jako Ditleva Prama, Torstena Florina nebo toho burzovního makléře vidím v televizi, tak je mi z toho po zbytek dne na blití.“

„Na viníka máte teda jasný názor, jak je vidět.“

„Tak na to můžete vzít jed.“

„A co odsouzený Bjarne Thogersen, jak je to s ním?“

Policista na odpočinku kroužil pod stolem nohou po parketách, ale v obličeji působil klidně. „Ta zatracená banda zazobanejch děcek je v tom namočená celá, věřte mi. Ditlev Pram, Torsten Florin, burzián a ta holka, co byla s nima. Ten malej sráč Bjarne Thogersen tam s nima taky určitě byl, všichni u toho byli. I Kristian Wolf, poslední ze šestky. Ten taky jistě nezemřel jen tak na infarkt. Jestli vás zajímá moje teorie, tak ho ostatní vyřídili, protože se mu tak či onak rozklepaly kolena. Zavraždili ho, stejně jako ty ostatní.“

„Pokud vím, tak Kristian Wolf zemřel nešťastnou náhodou při lovu, ne? Podle oficiálního vyšetřování se sám střelil do stehna a vykrvácel, nikdo z účastníků honu poblíž nebyl.“

„Nevěřím tomu, ani co by se za nehet vešlo. Zavraždili ho.“

„O co svou teorii opíráte?“ Asad se nahnul přes stůl a vzal si sušenku, ale nespouštěl přitom z Thomasena oči.

Thomasen pokrčil rameny. Policajtská intuice. Copak o tom Asad může něco tušit? myslel si asi.

„Nenapadá vás něco, co bychom ve spojitosti s vraždami v Rorvigu mohli prověřit? Něco, o čem nikdo jiný neví?“ nevzdával se Asad.

Klaes Thomasen posunul misku se sladkostmi o něco blíž k Asadovi. „Obávám se, že ne.“

„A kdo teda?“ zeptal se Asad a posunul sušenky zpátky. „Kdo nám pomůže dál? Jestli se to nedozvíme, skončí ta věc zase na hromadě,“ poznamenal překvapivě samostatně.

„Asi bych si promluvil s Henningovou ženou Marthou Jorgensenovou. Zkuste to s ní. Vyšetřovatelé se jí po vraždách a manželově sebevraždě nemohli celé měsíce zbavit. Zkuste Marthu.“

7)

Nad nádražním prostorem se vznášel šedavý opar. Za spletitým kolejištěm se již několik hodin srocovaly žluté poštovní dodávky. Lidé spěchali do práce, příměstské vlaky, které otřásaly Kimmiiným domovem, byly nacpané k prasknutí.

Nejprve se zdálo, že se probouzí do obyčejného dne, ale démoni v jejím nitru vyklouzli z pout a ona brzy blouznila jako v horečkách, což nevěstilo nic dobrého. Nedokázala tyto své nevítané hosty ovládat.

Na chvilku si klekla a stulila se do klubíčka, prosila, aby se hlasy v její hlavě utišily, ale ani dnes ji vyšší moc nevyslyšela. Přihnula si tedy notně z láhve, kterou měla opřenou o provizorní postel.

Když se jí polovina obsahu whisky propálila organismem, rozhodla se vyrazit bez kufru. Už toho beztak vleče na bedrech dost. Nenávist, odpor a zlost.

První na řadě je Torsten Florin, to se od smrti Kristiana Wolfa nezměnilo. Nikdy o tom nezapochybovala.

Zahlédla Torstenův lišácký obličej v časopise. Hrdě se vypínal před svým zrekonstruovaným a vysoce ceněným skleněným palácem módy ve starém přístavu na nábřeží Indiakaj. Tam ho bude konfrontovat se skutečností. S bolestí v zádech sklouzla z křivé pryčny a přičichla si k podpaží. Ještě se to dalo vydržet, takže koupel v tělovýchovném a sportovním centru DGI bude muset počkat.

Promnula si koleno a hmátla pod sebe. Vytáhla malou krabici a odklopila víko.

„Jakpak ses nám vyspinkala, broučku?“ zeptala se a pohladila prstem malou hlavičku.

Jaké má krásně hebké vlásky a dlouhé řasy, pomyslela si jako každý den. Sladce se na drobečka usmála a opatrně zavřela víko, než krabici vrátila na původní místo. Jako vždy to byl nejkrásnější okamžik celého dne.

Prohrabala malou hromádku oblečení a vybrala si nejteplejší punčocháče. Plíseň pod střechou a na kartonech oznamovala mírný podzim.

Když byla hotová, opatrně otevřela dveře svého zděného domku a vykoukla přímo do kolejiště. Od příměstských vlaků, které svištěly kolem celých čtyřiadvacet hodin téměř bez přestávky, ji nedělilo ani půl druhého metru.

Nikdo ji neviděl.

Vyklouzla ven, zamkla dveře a zapnula si kabát. Ušla dvacet kroků k ocelově šedému transformátoru, který nádražní zřízenci kontrolovali jen zřídka, pak se vydala asfaltovou pěšinkou k brance v drátěném plotu vedoucí na Ingerslevsgade a tu si odemkla.

Získat klíček od branky byl dlouhou dobu její sen. Dříve se k drážnímu domečku dostávala stěží, musela jít podél zarostlého plotu po štěrku až od stanice Dybbolsbro a čekat až do tmy, jinak by ji bylo vidět. Pospala si tehdy sotva tři čtyři hodiny, než musela svůj malý kruhový domek opět opustit. Kdyby ji tu jedinkrát zahlédli, odehnali by ji, už by se nemohla vrátit. Stala se souputníkem noci, dokud jednoho rána neobjevila plechovou tabulku na drátěných dvířkách směrem do Ingerslevsgade. Byl na ní uveden název firmy, která branku dodala: Logstrup Hegn.

Zavolala do továrny a představila se jako Lily Carstensenová z odboru správy majetku Dánských státních drah. Dohodla se, že na zámečníka počká na chodníku před drátěnými dvířky. Pro tuto příležitost si obstarala těsný kalhotový kostým v tmavomodré barvě, čímž byla pro zámečníka k nerozeznání od zaměstnankyně z vedení společnosti. K zámku dostala dva náhradní klíče a účet, který proplatila v hotovosti. Od té doby mohla po libosti přicházet i odcházet.

Když zůstávala obezřetná a démoni ji nechali na pokoji, šlo všechno hladce.

*

Vydala se autobusem směrem na osterport. Lidé si ji zkoumavě prohlíželi, protože si pro sebe něco tiše mumlala. Nedokázala tomu zabránit. Nech toho, Kimmie, okřikovala se, ale mluvidla ji neposlouchala.

Občas se pokusila zaposlouchat do vlastních slov, jako kdyby sledovala promluvu někoho jiného, a zkusila to i tentokrát. Pak se usmála na malou holčičku, jenže ta se na ni na oplátku zašklebila.

Kimmie to neudělalo dobře.

Vystoupila o několik stanic dřív a v zádech cítila desetitisíce očí. To bylo naposledy, co jela autobusem, slibovala si. Málem ji umačkali, vlakem se cestuje příjemněji.

„O hodně příjemněji,“ řekla nahlas a nahlédla do Store Kongensgade. Na ulici téměř nikdo nebyl, neparkovala tam skoro žádná auta a hlasy v hlavě také téměř utichly.

K budově Brand Nation na Indiakaj došla po polední přestávce a shledala, že parkovací místo patřící dle smaltované tabulky Torstenu Florinovi zeje prázdnotou.

Otevřela kabelku a zadívala se dovnitř. Štípla ji ve vstupní hale kina Palads mladé dívce, která byla zcela zaujatá svým obrazem v kapesním zrcátku. Husička se jmenovala Lise-Maja Pettersonová, jak si přečetla na kartičce pojištěnce. Patrně oběť numerologické vášně rodičů. Odstrčila ke straně ruční granát a vytáhla z Lise-Majina pouzdra krabičku neskutečně lahodných cigaret značky Peter Jackson, s varovným nápisem na obalu hlásajícím, že kouření způsobuje srdeční onemocnění.

Neudržela se a rozesmála se nahlas. Zapálila si a zhluboka nasála kouř do plic. Kouřila od té doby, co ji vyhodili z internátní školy, a srdce jí doposud bilo jako zvon. Infarkt ji nezabije. Tím si byla naprosto jistá.

Po několika hodinách čekání byla zem kolem ní posetá nedopalky a krabička byla prázdná. Chytila za rukáv mladé děvče, které právě vykročilo ze skleněných dveří sledované budovy.

„Nevíte, kdy se vrátí Torsten Florin?“ zeptala se, ale místo odpovědi si ji dívka pohrdavě změřila pohledem.

„Tak nevíte?“ zdůraznila otázku a zatahala dívku za rukáv.

„Pusť mě!“ rozkřičela se dívka. Chytila Kimmie oběma rukama za předloktí a pokusila se jí zkroutit ruku.

Kimmie přimhouřila oči, protože nesnášela, když s ní někdo lomcoval. A nenáviděla, když jí nechtěli odpovědět. Nenáviděla, jak se na ni přitom dívají, a proto vedla úder volnou rukou od boku přímo na dívčinu bradu.

Ta se skácela jako hadrový panák. Kimmie se to málem zalíbilo, ale něco přesto scházelo, protože věděla, že se to nedělá.

„Tak dělej,“ obrátila se na překvapenou ženu. „Kdy se vrátí Torsten Florin?“

Když ze sebe žena potřetí vykoktala, že neví, otočila se Kimmie na podpatku a zmizela. Bylo jí jasné, že se tu teď nějaký čas nesmí ukázat.

*

Krysu Tine potkala na Skelbakgade před omšelou betonovou budovou Jacob’s Full Houses. Stála pod vývěsním štítem obchodu nabízejícího sezonní houby. Měla napůl setřené líčení na obličeji a v ruce svírala igelitovou tašku. Prvním zákazníkům, které vykouřila v postranních uličkách, nabízela své služby ještě s ostrými očními linkami a růží na tvářích, poslední se museli spokojit s málem. Ze rtů měla smazanou rtěnku a na rukávech stopy po semenu, které si stírala z tváří. Tinini zákazníci nepoužívali kondom. Už to bude rok, kdy po nich naposledy mohla něco takového chtít. Copak by vůbec po někom mohla něco chtít?

„Nazdar, zlato! To jsem ráda, že tě vidím,“ vydala se Kimmie v ústrety nejistým krokem na komářích nožkách. „Hledala jsem tě, zlato,“ šermovala jí před očima čerstvě zapálenou cigaretou. „Na nádraží se po tobě ptali nějaký chlapi, víš?“

Chytla se Kimmie a táhla ji přes ulici na lavičku u kavárny Yrsa.

„Kdes byla poslední dobou? Strašně se mi po tobě stejskalo,“ vyptávala se Tine a vylovila z igelitky pár piv.

Kimmie se zahleděla směrem k náměstí Fisketorvet a Tine otevřela dvě piva.

„Kdo se po mně shání?“ zeptala se Kimmie a odmítla nabízenou láhev. Pivo je proletářský nápoj, jak ji naučili doma.

„Hm, nějaký chlápci.“ Tine opatrně postavila otevřenou láhev k patě lavičky. Moc ráda tu sedávala a Kimmie to dobře věděla. Trávila tu většinu času, v ruce pivo, peníze v kapse a zapálenou cigaretu v zažloutlých prstech.

„Řekni mi to všechno, Tine.“

„Ale vždyť víš, že si moc dobře nepamatuju. Kvůli fetu mi to tam moc nefachčí.“ Zaťukala si pěstí na hlavu. „Nic jsem jim neřekla. Jen že vůbec netuším, kdo vlastně kurva jsi.“ Tine se rozlil po tvářích úsměv. „Kimmie, ukázali mi tvou fotku.“ Nevěřícně zavrtěla hlavou. „Do prdele, tys bejvala pěkná, zlato.“

Tine mocně potáhla z cigarety. „Taky jsem bejvala dřív hezká, vážně. Jednou mi to dokonce jeden řekl. Jak jen se jmenoval…“ Zadívala se do vzduchu. I jeho jméno zapomněla.

Kimmie přikývla. „Bylo jich víc? Těch, co se na mě vyptávali?“

Tine přikývla a napila se. „Byli dva, ale nepřišli spolu. Jeden v noci, těsně předtím, než hlavák zavírají, takže mohlo bejt něco kolem čtvrtý. Je to tak?“

Kimmie pokrčila rameny. Bylo to vlastně jedno. Dozvěděla se, že byli dva.

„Kolik bereš?“ ozvalo se nad nimi. Před Kimmie někdo stál, ale ona si ho nevšímala. Byli v Tinině rajonu.

„Za kolik mi ho vykouříš?“ nedal se odbýt.

Tine do ní vrazila loktem. „Ptá se tebe, Kimmie,“ řekla lhostejně, protože sama už si vydělala, kolik potřebovala.

Kimmie zvedla hlavu a zadívala se do obličeje zcela obyčejnému muži s rukama vraženýma do kapes kabátu a politováníhodným výrazem ve tváři.

„Vypadni,“ odpověděla mu a zle blýskla očima. „Zmiz, nebo ti jednu natáhnu.“

Ustoupil o krok a narovnal se. Zazubil se, ta výhružka se mu líbila.

„Pět set. Pět set, když si předtím vypláchneš pusu. Nechci, aby se mi tvý sliny dostaly na ptáka, jasný?“

Vytáhl z kapsy hrst bankovek a mával jimi Kimmie před nosem. V hlavě se jí vzbouřily hlasy. No tak, na co čekáš, našeptávaly jí. Může si za to sám, zaznělo sborově. Kimmie se natáhla po pivu pod lavičkou a přiložila si láhev k ústům. Chlap se snažil zachytit její pohled.

Překvapeně uskočil, když zaklonila hlavu a vyprskla mu pivo do obličeje. Kabát měl celý od piva a to ho rozzuřilo, z očí mu sršely blesky. Moc dobře věděla, že teď bude nebezpečný. Na Skelbakgade nepatřilo přepadení k zřídkavým jevům. Tamilové, rozdávající na křižovatce zdarma noviny, by se do toho jistě nevměšovali.

Proto se napůl zvedla z lavičky a rozbila muži láhev piva o hlavu. Střepy přelétly přes ulici až ke křivé schránce na dopisy. Od ucha se mu táhla krvavá delta a odkapávala za límec kabátu. Zíral na zbytky láhve namířené proti němu a horečně přemýšlel, jak to vysvětlí doma ženě a dětem a v práci kolegům. Rozběhl se směrem ke stanici s vědomím, že bez lékařského zásahu a nového kabátu se to nespraví.

„Toho blbce jsem tu už zahlídla,“ přisadila si Tine a smutně sledovala rozlité pivo na dlažbě. „Sakra, Kimmie, budu muset skočit pro další pivo do Aldi. Taková škoda! To se tu ten kretén musel vochomejtat, zrovna když si tu tak pěkně hovíme?“

Kimmie pustila hrdlo láhve na zem a mizejícího chlapa v dáli z hlavy. Sáhla si za pásek a vylovila pouzdro s penězi z přírodní kůže a otevřela ho. Měla v něm poměrně nové výstřižky z novin, čas od času je obměňovala, aby věděla, jak ostatní vypadají. Uhladila je a ukázala Tine.

„Neptal se po mně někdo z nich?“ Zapíchla prst do fotografie z novin. Pod ní stálo: Ulrik Dybbol Jensen, ředitel burzovního analytického institutu UDJ odmítá spolupracovat s pravicovým think tankem.

Z Ulrika se vyklubalo velké zvíře. Jak fyzicky, tak v přeneseném slova smyslu.

Tine se podívala na výstřižek skrz modrobílý oblak cigaretového kouře a zavrtěla hlavou. „Takhle tlustej žádnej z nich nebyl.“

„A co tenhle?“ Fotografie pocházela z časopisu pro ženy, z odpadkového koše někde na oster Farimagsgade. Torsten Florin na ní vypadal jako teplouš, protože měl dlouhé vlasy a leskla se mu pleť, ale nic takového nebyl. To mohla dosvědčit.

„Toho už jsem někde viděla. V televizi, na TvDanmark nebo tak nějak. Dělá do módy, že jo?“

„Tine, byl to on?“

Odfrkla si, nelíbilo se jí, že ji Kimmie zkouší. Takže ani Torsten to nebyl.

Když odmítla i výstřižek s Ditlevem Pramem, zastrčila si Kimmie všechno zpátky za pásek kalhot. „Co o mně ti chlapi říkali?“

„Říkali jen, že tě hledají, zlato.“

„Poznala bys je, kdybychom se po nich šly jednou podívat?“

Pokrčila rameny. „Nejsou tam každej den.“

Kimmie se kousla do rtu. Bude si muset dát pozor. Stahují se blíž.

„Povíš mi to, kdyby se zase objevili, slyšíš? Dobře se podívej, jak vypadají, jo? Napiš si to, abys to nezapomněla.“ Položila Tine ruku na koleno, pod obnošenými džínami jí vrzalo jak stará pila. „Až pro mě budeš něco mít, strč to pod tu žlutou ceduli támhle naproti.“ Ukázala na reklamní tabuli půjčovny aut nabízející slevu.

Tine si odkašlala a kývla.

„Pokaždý když seženeš dobrý informace, dostaneš tisíc korun pro krysu. Co ty na to, Tine? Koupíš jí novou klec. Máš ji ještě v podnájmu, nebo ne?“

*

Počkala za parkovacím automatem před dominantním štítem budovy C. E. Bast Talgsmelteri, dokud si nebyla zcela jistá, že ji Tine nesleduje.

Nikdo nevěděl, kde bydlí, a tak by to mělo zůstat.

Přešla přes ulici k drátěnému plotu a pocítila počínající bolest hlavy a nepříjemné svrbění pod kůží. Zlost a frustrace se přihlásily současně, což démoni v jejím nitru neměli rádi.

Když se usadila na úzkém lůžku s láhví whisky v ruce a rozhlédla se po malé prostoře ve skomírajícím světle, konečně se uklidnila. Tady je ve svém pravém světě. Je tu v bezpečí a má vše, co potřebuje. Krabici s nejmilejším drobečkem pod sebou, plakát s hrajícími si dětmi na dveřích, obrázek malé holčičky vedle a na stěnách noviny jako izolaci. Oblečení na hromádce, na zemi nočník a za ním noviny, dvě minizářivky na baterie, a kdyby chtěla něco nového, tak si to koupí, může si to dovolit.

Spokojeně se usmála, když whisky začala působit, a zkontrolovala prostor za třemi cihlami ve zdi. Dělala to téměř pokaždé, když se vrátila domů, do svého malého království. Nejprve skrýš s kreditními kartami a posledními výpisy z bankomatu, potom hotovost.

Každý den si spočítala, kolik jí ještě zbývá. Už žije jedenáct let na ulici, a pořád jí ještě zbývá 1 344 000 dánských korun. Pokud bude pokračovat jako doposud, nikdy celý obnos neutratí. Na běžný provoz by jí možná stačily jen drobné krádeže. Oblečení si nakrade, jídlu mnoho nedá a alkohol je díky uvědomělé vládě chránící zdraví svých občanů k dostání za pakatel. Člověk se upije k smrti za poloviční cenu, v tak báječné zemi žije. Zasmála se, vytáhla z kabelky ruční granát a uložila ho do třetí prohlubně k ostatním. Vrátila cihly opatrně na své místo, až byly mezery mezi nimi jen stěží patrné.

Tentokrát ji strach přepadl bez varování, což nebylo obvyklé. Většinou ji varovaly vnitřní obrazy. Ruce, které se k ní napřahovaly a chystaly se udeřit. Někdy viděla i krev a znetvořená těla. Jindy jí hlavou prolétly vybledlé vzpomínky na smích před dávnými a dávnými časy nebo zaslechla šeptat všechny sliby, které byly od té doby porušeny. Tentokrát ji ale hlasy varovat nestihly.

Roztřásla se po celém těle a křeče v podbřišku jí sevřely střeva. Zvedl se jí žaludek a do očí jí vhrkly slzy. Dřív se ten pocit pokoušela utopit v alkoholu, ale ten bolest jen stupňoval.

Proto trpělivě čekala na tmu a nechávala čas volně plynout.

Snila o tom, že až se jí uleví, zvedne se, zajde na stanici Dybbolsbro, sjede výtahem na třetí nástupiště a počká na druhém konci, až kolem ní prosviští projíždějící vlak. Rozpřáhne ruce, postaví se úplně na kraj nástupiště a řekne: „Nevyklouznete, svině.“

O dalším nechá rozhodnout hlasy.

8)

Sotva vešel Carl do kanceláře, všiml si plastových desek položených na stole.

Sakra, pomyslel si a zavolal Asada.

Ode dveří ukázal na plastový přebal. „Nevíš, kde se to tu vzalo?“ Asad zavrtěl hlavou. „Nebudeme na to sahat, je ti to jasný? Můžou tam být otisky.“

Oba si zdálky přečetli nápis pod průhledným obalem: Přepadení internátní party, stálo tam černé na bílém laserovým tiskem.

Následoval výčet násilných přepadení s udáním místa, času a jmen obětí. Zdálo se, že k nim došlo v delším časovém rozpětí. Mladý muž na pláži u Nyborgu. Bratři dvojčata za bílého dne na hřišti. Manželský pár na Langelandu. Nejméně dvacet přepadení.

„Asade, musíme zjistit, kdo nám to sem dává. Zavolej forenzní techniky, jestli je to někdo tady od nás, najdou otisky prstů natotata.“

„No, moje třeba nemají,“ zatvářil se Asad málem zklamaně.

Carl jen nešťastně zakroutil hlavou. Jak to že ne? To má být další příklad nestandardního postupu v případě Asadova zaměstnání u policie?

„Radši najdi adresu matky zavražděných. Několikrát se v posledních letech stěhovala a nezdržuje se na adrese, která je uvedená v centrální evidenci obyvatel v Tisvilde, takže to bude chtít trochu kreativní přístup, jasný, Asade? Brnkni sousedům, telefony máš tady. Třeba budou něco vědět.“ Vylovil z kapsy hrst papírů s poznámkami a podal je parťákovi.

Pak si přitáhl blok a rozepsal úkoly, které je čekají. Zvolna nabýval přesvědčení, že pracují na novém případu.

*

„Ne, vážně, Carle. Nech toho a neplýtvej drahocenným časem na vyřešený případ. Pachatel byl odsouzen,“ nesouhlasně vrtěl hlavou vedoucí oddělení vražd Marcus Jacobsen, zatímco se přehraboval v poznámkách na svém pracovním stole. Čtyři nové, drsné případy za pouhých osm dní. K tomu tři žádosti o dovolenou a dvě nemocenské. Jeden z nemocných už se nejspíš neuzdraví. Carl moc dobře věděl, co si teď šéf asi myslí: Koho mám stáhnout a z kterého případu? Jenže to je bohudíky jeho problém.

„Zaměř se radši na tu norskou návštěvu. Carle, všichni tam na severu o případu Merete Lynggaardové slyšeli a rádi by se dozvěděli, jakým způsobem postupuješ při rozdělování úkolů a jaké máš priority. Myslím, že mají spoustu starých případů, které by rádi uzavřeli. Kdyby ses soustředil na to, aby sis upravil kancelář a dal jim menší lekci v pořádné dánské policejní práci, tak budou mít o čem mluvit, až je pak navečer pozvou vedle na ministerstvo.“

Carlovi spadla čelist. Jeho hosté by se měli vydat na pokec u kafíčka k „nejnabušenějšímu“ ministrovi v celé zemi, aby tam roznášeli klepy o jeho oddělení? Tak to je teda vážně konec legrace.

„Potřebuju zjistit, kdo mi to háže na stůl, Marcusi. A pak se uvidí, s čím přijdu.“

„Dobře, dobře, Carle, dělej, jak myslíš. Ale jestli se pustíš do toho případu z Rorvigu, tak nás z toho rozhodně vynech, buď tak laskav. Nemáme ani hodinku pracovního času nazbyt.“

„Klídek,“ ujistil ho Carl a zvedl se k odchodu.

Marcus se naklonil k internímu telefonu. „Lis, prosím tě, nezaskočila bys sem na okamžik, nemůžu najít kalendář.“

Carl se podíval na zem. Válel se tam, asi spadl ze stolu.

Špičkou boty ho zakopl pod zásuvky. Třeba se tak zbaví i norské návštěvy.

Když se kolem něho Lis protáhla, hezky se na ni usmál. Líbila se mu sice víc před tou černou metamorfózou, ale k čertu! Lis je Lis.

Už se k vám dolů náramně těším, signalizovaly ďolíčky o hloubce Mariánského příkopu ve tváři Rose Knudsenové za přepážkou.

Ďolíčky neopětoval, žádné neměl.

*

Ve sklepě vartoval natěšený Asad. Odpolední modlitbu měl šťastně za sebou, na sobě rozměrnou větrovku a pod paží malé kožené desky.

„Matka zavražděných sourozenců bydlí u dlouholeté přítelkyně v Roskilde,“ hlásil a dodal, že by tam mohli být za slabou půlhodinku, kdyby na to šlápli. „Ale volali taky z Hornbaku a nemají příliš dobré zprávy.“

Carl si představil Hardyho. Dvě stě sedm centimetrů zchromlého masa natočeného obličejem k oresundu, kde uzavírají sezonu poslední plachetnice.

„Co se stalo?“ zeptal se a udělalo se mu špatně. Už to bude měsíc, co svého starého dobrého kolegu naposledy navštívil.

„Říkali, že často pláče. I když mu dávají hromady léků a podobný věci, tak stejně brečí.“

*

Ocitli se před obyčejným domkem v řadové zástavbě na Fasanvej. Na měděné jmenovce stálo JENS-ARNOLD & YVETTE LARSENOVI a pod tím bylo na kousku kartonu tiskacími písmeny připsáno MARTHA JoRGENSENOVÁ.

Ve dveřích je uvítala andělsky křehká paní hluboko za hranicí důchodového věku. Pohled na tak krásnou stařenku vyloudil i na Carlově tváři náznak úsměvu.

„Ano, Martha bydlí u mě. Je tu od smrti mého muže. Jen bych vás ráda upozornila, že se jí dnes nedaří nejlépe,“ špitla v chodbě. „Podle doktora to teď prý půjde velmi rychle.“

Kašel její přítelkyně uslyšeli ještě dřív, než vstoupili na verandu. Měla před sebou vyrovnané celé zástupy lahviček s léky a upírala přes ně na příchozí hluboko vpadlé oči. „Kdo jste?“ zeptala se a třesoucí se rukou přitom pomalu trousila po posteli popel z doutníčku.

Asad se posadil na židli pokrytou vybledlým vlněným přehozem a opadanými suchými lístky z květináčů na okně. Bez okolků vzal Marthu Jorgensenovou za ruku a přitáhl si ji k sobě. „Martho, můžu říct jen jedno. Tak, jak jste na tom vy, jsem viděl svou mámu, a nebyla to žádná legrace.“

Kdyby to řekl Carlově matce, vytrhla by se mu, ale Martha Jorgensenová to neudělala. Jak jen to mohl Asad tušit? přemýšlel Carl a snažil se v rozehrané partii zaujmout svou roli.

„Dáme si šálek čaje, krásně to stihneme, než přijde ošetřovatelka,“ usmála se jemně, ale rozhodně Yvette. Pak si Martha trochu poplakala, když jí Asad vysvětlil, proč přišli.

Než se zase vzpamatovala a mohla promluvit, přinesla Yvette čaj a sušenky.

„Můj muž byl policista,“ řekla nakonec.

„Ano, to je nám známo, paní Jorgensenová,“ přihlásil se poprvé o slovo Carl.

„Dostala jsem kopii složek případu od jednoho z jeho bývalých kolegů.“

„Aha. Bylo to od Klaese Thomasena?“

„Ne, od něho ne.“ Zakašlala a dalšímu záchvatu zabránila mocným potažením z doutníku. „Přinesl to někdo jiný, jmenoval se Arne, ale už nežije. Sbíral všechno k případu a zakládal to do zvláštních desek.“

„Mohla byste nám je ukázat, paní Jorgensenová?“

Chytila se za hlavu téměř průhlednou rukou. Rty se jí chvěly. „Ne, to bohužel nepůjde. Už je nemám.“ Zavřela oči a zůstala chvíli nehybně sedět. Očividně ji bolela hlava. „Už nevím, komu jsem je půjčila naposledy. Vidělo je víc lidí.“

„Nejsou to tyhle desky?“ Carl jí podal světle zelenou složku.

Zavrtěla nesouhlasně hlavou. „Ne, byly větší. Šedivé a o hodně větší. V jedné ruce byste je neudržel.“

„Nemáte ještě nějaký jiný materiál, který byste nám mohla půjčit?“

Podívala se na přítelkyni. „Řekneme jim to, Yvette, co myslíš?“

„Já ti nevím, myslíš, že je to dobrý nápad?“

Těžce nemocná upřela vpadlé modré oči na dvojportrét stojící na okenním parapetu mezi zrezlou konvičkou na zalévání a malou pískovcovou soškou svatého Františka z Assisi. „Jen se na ně podívej, Yvette, oni za nic nemůžou.“ Oči se jí zalily slzami. „Dětičky moje. Nemohly bychom to udělat aspoň pro ně?“

Yvette odložila krabičku s pralinkami After Eight na stůl. „To víš, že mohly,“ povzdechla si a vydala se do kouta, kde ležel starý vánoční papír a několikrát použité obaly schraňované v jakémsi mauzoleu, vytvořeném stářím a vzpomínkou na dny, kdy panoval nedostatek.

„Tady to máme,“ poznamenala a vytáhla krabici od Petera Hahna napěchovanou k prasknutí.

„Posledních deset let jsme s Marthou čas od času doplňovaly složku výstřižky z novin. To víte, po smrti mého manžela už jsme měly jen jedna druhou, viď?“

Asad převzal krabici a opatrně ji otevřel.

„Jsou tam nějaké výstřižky o přepadeních, která nebyla objasněna,“ pokračovala Yvette. „A pak taky výstřižky o zabijácích.“

„O zabijácích?“ podivil se Carl.

„No ano, jak jinak byste takové lidi nazval?“ Yvette se na chvilku ponořila do krabice, aby své tvrzení doložila názorným příkladem.

Při troše dobré vůle by se jim tak dalo říkat. Na velké fotografii vystřižené z týdeníku stáli jeden vedle druhého. Několik členů královské rodiny, nohsledové z řad zámožného měšťanstva a vedle nich Ulrik Dybbol Jensen, Ditlev Pram a Torsten Florin. Přes ruku zlomené brokovnice a jednu nohu vítězoslavně nakročenou směrem k vyrovnaným řadám zastřelených bažantů a koroptví.

„Oj,“ nechal se slyšet Asad. Co jiného taky dodat?

Všimli si narůstajícího nepokoje v Marthině těle, jen netušili, k čemu povede.

„Už to nesnesu,“ vykřikla najednou. „Všech se jich zbavit. Zabili mi děti a manžela. Ať se propadnou do horoucích pekel, povídám.“

Pokusila se vstát, ale vlastní vahou přepadla dopředu a čelem narazila do hrany stolu. Nezdálo se, že by tomu věnovala pozornost.

„Ať taky chcípnou,“ chroptěla s bradou na ubruse a rozmáchlým gestem povalila všechny šálky na stole.

„Jen klid, Martho,“ tišila ji Yvette a pokoušela se ji stáhnout zpět na lůžko do navršených polštářů.

Když se Martha uklidnila, dýchala pravidelně a odevzdaně potahovala z doutníčku, odvedla je Yvette do sousední jídelny. Omlouvala se za reakci své přítelkyně. Nádor na mozku je tak velký, že se nedá odhadnout, kdy a jakým způsobem bude Martha reagovat. Ale vždycky taková nebývala.

Jako kdyby se jim měla za co omlouvat.

„Jednou nás navštívil nějaký muž a vyprávěl Marthě, že se s Lisbet dobře znal.“ Pozvedla jemné, téměř neexistující obočí. „Lisbet byla Marthina dcera, chlapec se jmenoval Soren. Ale to jistě víte?“ Asad s Carlem přikývli. „Snad to byl Lisbetin přítel, kdo si složku vypůjčil, ale nevím to jistě.“ Otočila se směrem k verandě. „Výslovně Marthě slíbil, že jí složku vrátí.“ Smutně se na ně podívala, že by ji člověk nejradši objal. „Pravděpodobně už to nestihne a pak už bude pozdě.“

„Ten muž, co si složku půjčil, nevzpomenete si, jak se jmenoval, Yvette?“ zeptal se Asad.

„Ne, je mi líto. Nebyla jsem tehdy doma, když mu ji půjčila, a dnes už si toho moc nepamatuje.“ Zaťukala si na spánek. „To je tím nádorem, víte?“

„Netušíte, jestli to byl policista?“ doplnil otázku Carl.

„To si nemyslím, ale možná ano. Opravdu nevím.“

„Proč mu nedala radši tohle?“ neumdléval Asad a ukázal na krabici, kterou svíral pod paží.

„Ach, tohle? To byla jen taková Marthina kratochvíle. K vraždám se přece někdo doznal, ne? Pomáhala jsem jí sbírat výstřižky, protože jí to dělalo dobře. Ten, kdo si tu složku půjčil, je asi nepovažoval za důležité, což taky nejspíš nebudou.“

Nakonec se vyptali na klíče k Marthině chatě a na období kolem vražd, ale jak Yvette poznamenala, odehrálo se to před dvaceti lety, a hlavně se na to člověk snažil zapomenout.

Když se dostavila pečovatelka, poděkovali a rozloučili se.

*

Na nočním stolku vedle postele měl Hardy vystavenou synovu fotografii. Byla to jediná připomínka toho, že ta nehybná postava s cévkou a slepenými mastnými vlasy měla i jiný život, než jaký jí mohou nabídnout zaneprázdnění zdravotníci, věčně zapnutá televize a respirátor.

„Že ti to ale trvalo, než ses sem dokopal,“ pronesl Hardy s očima zabodnutýma do imaginárního bodu tisíc metrů nad hornbakským rehabilitačním ústavem. Odtud by bylo vidět dodaleka a spadnout by se dalo tak, že už by se člověk neprobudil.

Carl marně zapátral v paměti po nějakém uspokojivém vysvětlení, ale brzy to vzdal. Radši se chopil rámečku a řekl: „Slyšel jsem, že Mads je na univerzitě.“

„Odkud to víš? Pícháš s mojí ženou?“ Nehnul při tom ani brvou.

„Ne, Hardy, jak můžeš něco takovýho říct? Vím to, protože… já už sakra nevím, někdo na stanici to říkal.“

„Kde máš svýho malýho Syřana? Poslali ho šupem zpátky?“

Carl Hardyho znal, tohle byl jeho způsob konverzace.

„Tak už to vyklop, Hardy. Co máš na srdci? Poslouchám.“ Zhluboka se nadechl. „Budu teď chodit častěji, starouši. Měl jsem dovolenou, víš?“

„Vidíš ty nůžky na stole?“

„Jasně že jo.“

„Jsou tam furt. Stříhají tím gázu a náplasti, přilepují sondy a kanyly. Vypadají, že jsou ostrý, viď?“

Carl se podíval. „Jo, to jsou.“

„Nemohl bys mi je vrazit do krční tepny? To bys mi udělal fakt ohromnou radost.“ Chvíli se smál, pak zničehonic přestal. „Carle, v jednom nadloktí mi slabě cuká, odhadem asi tam, kde mi končí ramenní sval.“

Carl svraštil čelo. Tak Hardy má pocit, že se mu chvěje ruka. Chudák. Kéž by to byla pravda. „Nechceš tam podrbat?“ Nadzvedl přikrývku a přemítal, jestli mu má vyhrnout košili, nebo ho poškrábat přes látku.

„Do hajzlu, poslouchej mě, ty pitomče. Ta ruka se třese. Je to vidět?“

Carl odhrnul nemocniční úbor. Hardy si vždy zakládal na tom, že vypadal atraktivně. Chodil hezky upravený a byl opálený. Teď měl kromě jemných modrých žilek kůži bílou jako moučný červ.

Carl se dotkl jeho nadloktí. Nezůstal na něm ani jediný sval. Připomínalo spíš naklepaný kus hovězího visící na háku. Po chvění ani stopy.

„Cítím tvůj dotyk velmi slabě v jednom jediném bodě, Carle. Vezmi nůžky a zkus mě kolem trošku píchnout. Ne moc rychle, řeknu ti, až se trefíš.“

Chudák. Je od krku k patě ochrnutý, ždibíček citu mu zůstal jen v jednom rameni, víc nic. Všechno ostatní jsou jen bláhové naděje.

Ale Carl poslechl a dělal, o co ho Hardy požádal. Systematicky postupoval od středu dolů, nahoru a ještě jednou dokola. Když se dostal zezadu téměř do podpažní jamky, zalapal Hardy po dechu.

„Tady, Carle. Vem propisku a označ to místo.“

Stalo se, jak si přál. Byl to koneckonců kamarád.

„Udělej to ještě jednou a zkus mě nachytat, řeknu ti, jestli ses trefil. Zavřu oči.“

Zasmál se nebo slabě vzlykl, když se Carl k označenému místu opět přiblížil. „Tady,“ vykřikl. Bylo to vážně neuvěřitelné, až z toho člověka polilo horko.

„Carle, sestře nic neříkej.“

Carl se zamračil. „A proč ne? Vždyť je to úplně úžasný, třeba je ještě nějaká naděje. Budou se mít o co opřít.“

„Zaměřím se na to místo a rozšířím ho. Chci zpátky jednu ruku, chápeš?“ Hardy se poprvé za celou návštěvu podíval bývalému kolegovi do očí. „Co s ní pak udělám, do toho nikomu nic není, jasný?“

Carl přikývl. Bral by cokoliv, co by mohlo Hardyho povzbudit, byť jediné, pro co byl ochoten žít, bylo pomyšlení, že si dokáže vrazit nůžky do krku.

Otázkou zůstává, zda tam ten malý bod v nadloktí nebyl hned od začátku, ale o tom snad raději pomlčet. V Hardyho případě stejně nebylo východiska.

Carl shrnul Hardymu košili a přikryl ho až po bradu. „Vídáš se ještě s tou psycholožkou, Hardy?“ Představil si svůdné tělo Mony Ibsenové. Krásná představa.

„Jo.“

„Fakt? O čem se bavíte?“ zeptal se a doufal, že se do odpovědi nějak vloudí jeho jméno.

„Pořád se babrá v té střílečce na Amageru. Nevím, k čemu by to mělo být dobrý, ale když se tu zastaví, tak ji nejvíc zajímá ta záležitost s pistolí na hřebíky.“

„Hm, aha.“

„Víš co?“

„Ne.“

„Donutila mě o tom přemýšlet, i když nechci. Říkám si, k čemu mi to sakra bude, a přesto si tím lámu hlavu.“

„Čím si lámeš hlavu?“

Podíval se Carlovi do očí. Jako při křížovém výslechu. Ani neobviňoval, ani nepotvrzoval opak. Jen člověka zneklidnil. „Ty, já a Anker jsme se dostali na místo osm, deset dní po vraždě, ne?“

„Jo.“

„Vrazi měli spoustu času, aby po sobě zahladili stopy. Fakt hromadu času. Ale proč to teda neudělali? Na co čekali? Mohli to celý jednoduše podpálit. Odstranit mrtvolu a celý to zapálit.“

„Máš pravdu, to je divný, aspoň já se tomu teda divím.“

„Proč se do toho baráku vrátili, zrovna když jsme tam byli my?“

„To je fakt divný.“

„Já už se ani nedivím, teď už ne, Carle.“ Pokusil se zakašlat, ale nepodařilo se mu to.

„Možná by nám k tomu víc řekl Anker, kdyby byl ještě mezi námi,“ řekl nakonec.

„Jak to myslíš?“ Carl si na Ankera celé týdny nevzpomněl. Za tři čtvrtě roku se mu výborný kolega, kterého jim v té rozpadlé barabizně zastřelili přímo před očima, vytratil z hlavy. Carla napadlo, jak dlouho by asi vzpomínali na něho, kdyby byl na jeho místě.

„Někdo si tam na nás počkal, Carle, to, co se tam stalo, jinak nedává smysl. Chci tím říct, že nešlo o obyčejný vyšetřování. Jeden z nás v tom byl namočený, a já to nebyl. A co ty, Carle, nebyls to ty?“

9)

Před žlutě natřeným tranekarským hostincem parkovalo na štěrku šest terénních aut. Z jednoho se vyklonil Ditlev a dal znamení ostatním, aby ho následovali.

Když dojeli k lesu, slunce už nedočkavě vykukovalo za horizontem a honci se zanořili do honitby. Osazenstvo aut průběh znalo, takže za pár minut stáli před Ditlevem v zapnutých bundách a se zlomenými puškami. Někteří s sebou měli psy.

Poslední se, jako vždy, zařadil Torsten Florin. Dnes v drobně kostkovaných pumpkách a upnuté lovecké bundě vlastního střihu. V tomto úboru by klidně mohl jít na ples.

Ditlev si s nelibostí všiml ohaře, kterého na poslední chvíli vytáhli z nákladového prostoru terénního auta. Teprve nyní si podrobně prohlédl účastníky. Jednoho z nich rozhodně nezval.

Zatahal Benta Kruma za rukáv, přitáhl si ho blíž a pošeptal mu do ucha. „Kdo ji pozval?“ Jakožto právník Ditleva Prama, Torstena Florina a Ulrika Dybbol Jensena měl Krum na starosti i organizaci lovu. Všestranný muž, který za ně celá léta žehlil průšvihy a dnes byl zcela závislý na tučné sumičce, kterou mu každý měsíc posílali na účet.

„Pozvala ji tvoje žena,“ odvětil tlumeně. „Tvrdila, že Lissan Hjorthová může jít klidně s vámi. Prý střílí líp než její manžel.“

Líp střílí? Se střílením to do prdele nemá co dělat. Ditlev na honu žádné ženské nestrpěl a měl pro to své důvody, jako by to Krum nevěděl. Zatracená Thelma.

Ditlev vzal Hjortha za rameno. „Je mi líto, kamaráde, ale tvoje žena s náma dnes nemůže,“ pronesl rozhodně a požádal Hjortha, aby jí dal klíčky od vozu, přestože to očividně povede k nepříjemnostem. „Ať jede zpátky do hostince, zavolám jim, aby jí otevřeli. A ať s sebou vezme i tu vaši nevychovanou čubu. Měl bys vědět, že tu nejsme na obyčejném honu, Hjorthe.“

Někteří se ho pokoušeli obměkčit. Hlavně stará honorace bez skutečného jmění, o jejíž názor se nikdo neprosil. Asi toho příšerného čokla ještě nezažili.

Kopnul špičkou holínky do měkké lesní prsti a ještě jednou zopakoval: „Žádný ženský. Budeš muset jít, Lissan.“

Rozdal všem oranžové šátky a vyhnul se pohledu Lissan Hjorthové, když ji vynechal. „Nezapomeň vzít psisko s sebou,“ utrousil. Do jeho loveckých pravidel se mu nikdo míchat nebude. Nepořádá přece žádné obyčejné hony.

„Ditleve, jestli má jít moje žena, tak půjdu taky,“ pokusil se vydírat Hjorth. Ubohý skrček v ubohé ošoupané bundě značky Moorland. Copak už nepocítil na vlastní kůži, jak to končí, když se dostane s Ditlevem Pramem do křížku? Prospělo to snad jeho obchodním záměrům? Nezbankrotoval snad málem, když se Ditlev rozhodl nakupovat žulu v Číně? To si opravdu přeje být znovu potrestaný? Beze všeho.

„Rozhodni se sám.“ Ditlev se k páru otočil zády a přísně se zahleděl na ostatní. „Pravidla znáte, to, co dnes zažijete, není určené pro cizí uši, rozumíme si?“ Přikývli. Nic jiného ani nečekal. „Vysadili jsme dvě stě bažantů a koroptví, slepice i kohouty. Je jich dost pro všechny.“ Zasmál se. „No ano, je to trošku brzy s ohledem na slepičky, ale má snad někdo nějaké námitky?“ Pozorně si všechny prohlédl, jak lovce, tak místní myslivce. Budou držet hubu. Všichni pro něho dělají nebo s ním nějakým způsobem spolupracují. „Nechme řečí o drůbeži, nastřílíte toho každopádně víc než dost. Zajímavější bude kořist dne, kterou jsem pro vás připravil. Neřeknu vám, co to je. Však na to přijdete sami.“

Plni očekávání sledovali Ditlevovy pohyby, když se obrátil na Ulrika a vzal si od něj svazek klacíků. „Většina z vás ví, o co jde. Dva si vytáhnou kratší dřívko než ostatní. Tito dva šťastlivci odloží brokovnice a vypůjčí si místo nich kulovnice. Zapomenou na koroptve a naopak dostanou možnost skolit zvláštní kořist dnešního dne. Připraveni?“

Někteří odhodili cigarety a zašlápli nedopalky. Každý z nich měl vlastní způsob, jak se psychicky připravit na lov.

Ditlev se usmál. Mocní teď předvedou nejlepší stránky své osobnosti. Ukážou, jak dovedou být nemilosrdní, odhalí své pravé já odpovídající stereotypním představám o krutosti společenské smetánky.

„Vyvolení si obyčejně kořist rozdělí,“ poznamenal, „ale to záleží na tom, kdo zvíře skolí. Všichni dobře víme, jak to dopadne, když trofej získá Ulrik.“ Celá sešlost se zasmála Ulrikově lakotě. S nikým se nedělil, ať už se jednalo o akciová portfolia, ženy nebo divoká prasata. Byl tím nechvalně proslulý.

Ditlev se sklonil pro pouzdra se zbraněmi. „Jen se podívejte,“ vyzval shromážděné a vytáhl pušky. „Nechal jsem naše staré Sauer Classic v loveckém klubu, abychom mohli vyzkoušet tyhle dva malé divy.“ Zvedl nad hlavu jednu z pušek Sauer Elegance. „Jsou zastřílené a nádherně leží v ruce. Máte se na co těšit!“

Nabídl hloučku los a hlasité konverzaci paní a pana Hjorthových nevěnoval pozornost. Šťastným výhercům předal kulovnice.

Jedním z nich byl Torsten. Vzrušení, které nedokázal potlačit, nepřičítal Ditlev jen lovu. Později si budou muset promluvit.

„Torsten už to zná, ale Saxenholdt zatím neměl tu čest, takže gratulujeme.“ Pokynul mladíkovi a pozvedl spolu s ostatními na jeho počest placatku. Nagelovaný mladíček se šátkem kolem krku působil jako pravý odchovanec internátní školy, čehož se do smrti nezbaví. „Jako jediní smíte mířit na speciální kořist a je na vás, abyste věc provedli řádně. Střílejte tak dlouho, dokud se nepřestane hýbat. A nezapomeňte, že ten, kdo ji skolí, vyhrává cenu dne.“

Poodstoupil o krok a vytáhl z náprsní kapsy obálku. „Smlouva na krásný malý třípokojový byt v Berlíně s výhledem na přistávací plochu letiště Tegel. Nebojte, letiště brzy zruší a pod okny budete mít promenádu.“ Ozval se tlumený potlesk, což Ditleva potěšilo. S tím zpropadeným bytem ho žena otravovala půl roku, dokud ho nedostala. Ale jezdila tam snad? Kdepak. Ani s milencem v něm nebyla. Takže pryč s tím.

„Ditleve, moje žena půjde, ale psa si tu nechám,“ ozvalo se mu za zády. Otočil se a hleděl na odbojného Hjortha. Evidentně se snažil vyjednávat, aby neztratil tvář.

Ditlev se podíval úkosem za sebe, kde se na zlomek vteřiny střetl s Torstenovým pohledem. Ditlevu Pramovi nebude nikdo odporovat. Pokud rozhodl, že pes nepůjde, ponese si páníček následky sám.

„Stojíš si na svém, Hjorthe, a psa vezmeš s sebou. Dobře, jak myslíš,“ vyhnul se Ditlev pohledu jeho ženy.

Nehodlal se s tou ženskou hádat. Tohle je čistě mezi ním a Thelmou.

*

Když se přiblížili k vrcholku kopce a vystoupili na mýtinu, vlhký pach tlejícího listí se vytratil. O padesát metrů níže se v mlžném oparu ztrácel malý háj a za ním se táhlo křoví až k hustému lesu, který se pod nimi vlnil jako moře. Byla to úchvatná podívaná.

„Rozestupte se trochu,“ poručil Ditlev a spokojeně kývl, když se postavili na vzdálenost sedm osm metrů.

Honce dole za hájkem zatím nebylo slyšet. Jen tu a tam se vznesl osamocený bažant a zase se snesl do nízkého porostu. Tlumené kroky kolem Ditleva prozrazovaly nedočkavost lovců. Někteří z nich byli na vzrušení, které lov skýtal, závislí. Stisknout spoušť je na několik dní dokázalo uspokojit. Vydělávali miliony, ale jen díky zabíjení se cítili naživu.

Vedle Ditleva kráčel mladý Saxenholdt. Byl bledý vzrušením, stejně jako býval jeho otec, když se lovů ještě pravidelně zúčastňoval. Našlapoval opatrně, upřeně sledoval hájek a dílem i křoviska za ním, táhnoucí se několik set metrů dál až k hranici lesa, vědom si toho, že dobře zasazená rána by mu mohla vynést hnízdečko lásky, o kterém by jeho rodiče nemohli rozhodovat.

Ditlev zvedl paži a všichni se zastavili. Hjorthův ohař kňučel a vzrušením se točil dokolečka, zatímco se ho jeho nemožný páníček pokoušel zklidnit. Dopadlo to přesně podle očekávání.

Vtom se z hájku vznesli první ptáci. Rychlou střelbu následovaly tupé údery mrtvých těl o zem. Hjorth ztratil nad svým psem vládu. S vyplazeným jazykem se mu vytrhl, když soused poručil aport. Okamžitě se vznesly stovky ptáků najednou a lovecká společnost zešílela. Hluk střelby a ozvěna vracející se od lesa rvaly bubínky na kusy.

Přesně to Ditlev miloval. Neutuchající střelbu a zabíjení, které se zdá nekonečné. Pohled na třepetající se skvrny na nebi, znehybnělé v orgii barev. Ptačí těla snášející se pomalu k zemi a muže, kteří s neumdlévající pílí stále dál nabíjejí. Vycítil Saxenholdtovo zklamání a frustraci, že nemůže střílet jako ti s brokovnicemi. Soustředil se na háj a kraj lesa a rovinku porostlou keříky. Odkudpak se jeho kořist asi vynoří? Neměl tušení. Čím se společnost stávala krvelačnější, tím pevněji svíral pušku.

Hjorthův pes napadl jiného psa. Kousl ho do krku, ten upustil svou kořist a s kňučením se stáhl. Nikomu to neušlo, s výjimkou Hjortha, který nabíjel a pálil jako o život, ale nic netrefil.

Když se ohař vrátil potřetí s kořistí a opět se vydal za ostatními psy, kývl Ditlev na Torstena, který psa sledoval. Svaly, instinkt a špatná výchova z něj dobrého loveckého psa neudělaly.

Stalo se to, co Ditlev očekával. Ostatní psi si na něj počíhali a už ho k ptákům, kteří spadli na mýtinu, nepustili, takže Hjorthův pes se vydal za stopou do lesa.

„Dávejte pozor,“ zavolal Ditlev na střelce s kulovnicemi. „Nezapomeňte, že ve hře je plně zařízený byt v Berlíně.“ Zasmál se a vypálil z obou hlavní naráz do houfu, který se zvedl z remízku. „Šikovnějšímu z vás připadne celá kořist.“

Z tmavého podrostu se vynořil Hjorthův pes s dalším ptákem v mordě. Zazněla jediná rána z Torstenovy kulovnice a pes se svalil dřív, než doběhl na mýtinku. Všimli si toho jistě jen Ditlev s Torstenem, protože ostatní s Hjorthem v čele se jen smáli, že Torsten vystřelil naprázdno, a Saxenholdt zalapal po dechu.

Však Hjortha smích za chvíli přejde, až najde psa s kulkou v hlavě, a snad se z toho poučí. Když Ditlev řekne, tak se žádní špatně vycvičení psi na lov brát nebudou.

Z hájku za křovím se ozval nový zvuk. Ditlev si ještě stihl koutkem oka všimnout Kruma, jak vrtí hlavou. Jejich společný advokát viděl, že Torsten psa zabil.

„Nestřílejte, dokud si nebudete naprosto jistí, rozumíte?“ pronesl Ditlev tiše k mužům vedle sebe. „Honci jsou po celém prostoru za hájkem, takže předpokládám, že se vynoří támhle z podrostu.“ Ukázal na několik vyčnívajících jalovců. „Miřte asi metr nad zem přímo na střed kořisti. Jestli minete, střela se zaryje do země.“

„Co je to támhle?“ zašeptal Saxenholdt a pokývl směrem ke skupince pláňat, která se začala kývat. Slyšel praskot větví, nejprve slabě, pak silněji, a pronikavější jekot honců za zvířetem.

Pak vyskočilo.

Saxenholdt s Torstenem vypálili současně a tmavá silueta se naklonila ke straně, ale pak vyrazila obrovským skokem kupředu. Až když se dostala úplně do otevřeného prostoru, bylo vidět, co to je. Muži s nadšením povykovali a Saxenholdt s Torstenem znovu zacílili.

„Počkat,“ vzkřikl Ditlev, když se pštros zastavil a na okamžik se zmateně rozhlížel. Nebyl od nich dál než sto metrů. „Trefte ho do hlavy,“ zvolal. „Každý má jednu ránu. Saxenholdte, ty první.“

Všichni zmlkli. Mladík pozvedl pušku a se zatajeným dechem stiskl spoušť. Rána padla níž, takže pštrosovi prostřelil krk a hlava se mu zvrátila dozadu. Ale skupina řvala nadšením. I Torsten. Co by si ostatně počal s třípokojákem v Berlíně?

Ditlev se usmíval. Čekal, že zvíře půjde okamžitě k zemi, ale bezhlavé torzo pobíhalo ještě několik vteřin kolem, dokud se v nerovném terénu nesvalilo na záda. Ještě chvíli sebou křečovitě škubalo, ale nakonec mu dlouhé nohy klesly k zemi. Jedinečná podívaná.

„Do prdele!“ zasténal mládenec, zatímco druhové vypálili několik posledních salv na zbývající koroptve. „Byl to pštros! Do hajzlu, já jsem kurva složil pštrosa! Do prdele, z toho se pipiny večer u Victora pominou. Přesně vím, která na to zabere.“

*

Všichni tři se sešli v salonku hostince a dali si panáka, kterého Ditlev objednal. Torsten ho opravdu potřeboval.

„Co se děje, Torstene? Vypadáš jak vyblitej z podoby,“ přisadil si Ulrik a na ex do sebe obrátil jägermeistera. „Vadí ti, žes nevyhrál? Už jsi přece pár pštrosů oddělal.“

Torsten točil sklenicí v prstech. „Jde o Kimmie. Tentokrát jde do tuhýho.“ A vypil obsah své sklenky do dna.

Ulrik nalil další rundu a pozvedl sklenku k přípitku. „Nasadili jsme na ni Aalbaka. Brzy ji dostaneme, jen klid, Torstene.“

Torsten Florin vytáhl z kapsy krabičku sirek a zapálil svíčku na stole. Není nic smutnějšího než nezapálená svíčka, říkával často. „Jen doufám, že si ji nepředstavuješ jako nějakou ubožačku, co se potuluje po ulicích ve starejch špinavejch hadrech a nechá se jen tak pro nic za nic chytit tím vaším naprosto debilním detektivem? Protože ona se jen tak nedá, Ulriku. Bavíme se tu kurva o Kimmie, je vám to jasný? Vždyť ji znáte. Nenajdou ji a my za to draze zaplatíme, rozumíte?“

Ditlev odložil sklenici a zadíval se do krovu. „Co tím chceš říct?“ Tuhle Torstenovu náladu nenáviděl.

„Včera u nás před domem přepadla jednu naši modelku. Čekala venku několik hodin. Na chodníku se válelo osmnáct špačků. Na koho si myslíte, že měla asi tak spadeno?“

„Jak přepadla, co tím myslíš?“ ozval se ustaraně Ulrik.

Torsten zavrtěl hlavou. „Klid, Ulriku. Nebylo to tak hrozný, jen jedna rána, policii jsme do toho nezatahovali. Holka dostala týden volno a letenky na víkend do Krakova.“

„Seš si jistej, že to byla ona?“

„Jo. Ukázal jsem jí starou Kimmiinu fotku.“

„Nezaváhala?“

„Ne,“ zatvářil se Torsten mrzutě.

„Nesmíme dopustit, aby ji chytili policajti,“ pokračoval Ulrik.

„Ne, to v žádným případě. A taky by se neměla přiblížit k nikomu z nás, ne? Je schopná všeho. To mi věřte.“

„Myslíte, že má ještě ty prachy?“ zeptal se Ulrik, když vešel číšník a otázal se jich, zda může něčím posloužit.

Ditlev ještě rozespalému muži přátelsky odvětil: „Máme všechno, co potřebujeme, díky.“

Mlčeli, dokud se s úklonou nevzdálil.

„Kolik to dělalo, Ulriku? O kolik nás tehdy obrala? Skoro o dva miliony, ne? Kolik z toho si myslíš, že na ulici spotřebuje?“ dorážel Torsten. „Nic, takže si může koupit, co chce. I zbraně. Jestli zajde v Kodani do čtvrti za bývalými hradbami, tak tam dostane všechno, to mi věř.“

Mohutný Ulrik se zavrtěl na židli. „Možná bysme měli posílit Aalbakův tým.“

10)

„S kým že chcete mluvit? S kriminálním asistentem al-Asadem, říkáte?“ Carl se zadíval na sluchátko. Kriminální asistent?! Asad? O takovém povýšení nic nevěděl.

Přepojil hovor a o vteřinu později zazvonil Asadovi na stole telefon.

„Prosím,“ ozval se Asad ve své skříni na košťata.

Carl povytáhl obočí a zakroutil hlavou. Kriminální asistent al-Asad, jak se opovažuje?

„Volali z holbakské policie. Od rána hledají složku s rorvigskými vraždami.“ Asad se poškrábal ve strništi na tváři. Dva dny už pročítal materiály k případu a vypadal dost unaveně. „A víte co? Prostě už ji nemají. Odvál ji čas.“

Carl si povzdechl. „Budeme tedy vycházet z toho, že složku někdo odcizil, ne? A to bych se na to podíval, jestli to nebyl ten stejný Arne, který Marthě Jorgensenové svěřil šedivé desky s protokoly. Zeptal ses, jakou měly ty desky barvu? Nebyly šedé?“

Asad zavrtěl hlavou.

„Vlastně je to zatím jedno. Chlap, co to podle Marthy vzal, je po smrti, takže si s ním stejně nepromluvíme.“ Carl zavřel oči. „A ještě něco bych s tebou chtěl probrat. Můžeš mi, prosím tě, vysvětlit, kdy tě jmenovali kriminálním asistentem? Na to by sis měl dát pozor, nevydávej se za policistu. Jsou na to paragrafy, abys věděl, a dost ostrý. Konkrétně paragraf 131, kdyby tě to zajímalo. Riskuješ šest měsíců ve vězení.“

Asad maličko zatáhl bradu. „Kriminální asistent?“ zopakoval a na vteřinku zadržel dech. S rukou na prsou bránil svou čest, kterou se mu chystali vyrvat z těla. Od premiérova vystoupení na obranu dánských vojáků, kteří se podle osočení tisku měli nepřímo účastnit mučení zajatců v Afghánistánu, Carl tak zapálenou reakci neviděl.

„To by mě v životě nenapadlo,“ řekl Asad. „Naopak. Představil jsem se jako asistent kriminálního asistenta. Lidi zkrátka neposlouchají, Carle,“ rozhodil rukama. „Copak za to můžu?“

Asistent kriminálního asistenta! Bože můj, co si ještě nebude muset vyslechnout! Jednou z něho dostane žaludeční vředy.

„Správně by ses měl představovat jako asistent kriminálního komisaře nebo ještě lépe asistent policejního komisaře. Pokud chceš používat titul, nic proti tomu nemám. Ale musíš ho vyslovovat nadmíru srozumitelně, je ti to jasný? Tak, a teď skoč do garáží a vyvez naši super káru. Jedeme do Rorvigu.“

*

Chata stála na paloučku mezi borovicemi a pomalu se ztrácela v písku. Podle oken ji od té doby, co došlo k vraždám, nikdo nevyužíval. Velké neprůhledné plochy a zetlelé trámy působily bezútěšně.

Sledovali vyježděné stopy vinoucí se mezi chatami. Teď, koncem září, tu pochopitelně široko daleko nikdo nebyl.

Asad si stínil rukama tvář a pokoušel se nahlédnout největším oknem dovnitř.

„Pojď, Asade,“ řekl Carl. „Klíč by měl viset tady za rohem.“

Podíval se pod převis střechy vzadu za domem. Přímo nad kuchyňským oknem tam už dvacet let na zrezivělém hřebíku visel klíč, přesně jak to popsala přítelkyně Marthy Jorgensenové Yvette, a každý si ho tam mohl vzít. Ale kdo by to dělal? Do tohohle domu se nikomu nechtělo. A zlodějům, kteří každý rok po sezoně chaty plundrovali? Těm bylo na první pohled jasné, že tam nic nenajdou. Místo budilo dojem, že nejlepší bude se mu obloukem vyhnout.

Natáhl se po klíči a odemkl. Zámek povolil překvapivě lehce a dveře se rozlétly dokořán.

Nahlédl dovnitř a zavětřil pach zlých časů. Ucítil vlhko, zatuchlost a odevzdání. Pach, který se vznáší v ložnicích starých lidí.

V chodbičce nahmatal vypínač a ověřil si, že dodávka elektrického proudu byla přerušena.

„Tu máte!“ ozval se Asad a strčil Carlovi pod nos halogenovou svítilnu.

„Jdi s tím pryč, to nebude potřeba.“

Ale Asad už se zanořil do místnosti a namířil blikající kužel světla na rustikální lavice a modré smaltované kuchyňské nádobí.

Vevnitř nebyla úplná tma. Zaprášená okna propouštěla šedavé sluneční světlo a hlavní místnost v něm působila jako noční scéna ze starého černobílého filmu. Stál v ní velký krb z přírodního kamene. Podlahu ze širokých prken částečně zakrývaly koberce utkané z látkových odstřižků a mezi nimi ležela hra Trivial Pursuit.

„Přesně podle protokolu,“ pronesl Asad a jemně strčil do krabice s hrou. Bývala tmavě modrá, dnes se zdála černá. Hrací plán spolu se dvěma bodovacími žetony, které na něm dosud ležely, tolik zaprášený nebyl. V zápalu boje je odstrčili z příslušných políček, ale jistě ne o mnoho. Světle růžový žeton měl vyplněné čtyři klínky. Hnědý neměl žádný. Carl odhadoval, že světle růžový terčík se čtyřmi správnými odpověďmi patřil dívce. V tom případě jí to tehdy myslelo lépe než bratrovi. Asi vypil moc koňaku. Každopádně to naznačovala pitevní zpráva.

„Leží to tu od roku 1987, to je ta hra vážně tak stará, Carle? To nechápu.“

„Asi to chvilku trvalo, než se dostala až k vám do Sýrie. Dá se to vlastně u vás vůbec koupit?“

Všiml si, jak Asad ztichl a raději se věnoval stojánkům s kartičkami. Před každým ležela jedna kartička. Šlo o poslední otázky, na které sourozenci v životě hledali odpověď. Opravdu smutná představa, když se nad tím člověk zamyslel.

Carl se zahleděl na podlahu.

Nesla stále ještě očividné stopy násilí. Tam, kde našli dívku, byly tmavé skvrny. Evidentně se jednalo o krev, jako u stříkanců na hracím plánu. Na některých místech byly viditelně zakroužkované otisky prstů, jak je technici snímali, chyběla jen čísla. Ani speciální prach na odebrání otisků prstů už nebyl patrný, což bylo pochopitelné.

„Nic nenašli,“ mumlal si Carl pro sebe.

„Cože?“

„Nenašli žádné otisky, které by patřily někomu jinému než sourozencům nebo jejich rodičům.“ Ještě jednou se zadíval na rozloženou hru. „To je divný, že tu ta hra pořád ještě je. Podle mě ji technici museli vzít s sebou k podrobnější analýze.“

„Jo,“ přisvědčil Asad a praštil se do čela. „Vy jste na to kápnul, Carle! Už si vzpomínám. Hra figurovala v soudním procesu s Bjarnem Thogersenem, takže ji určitě vzali s sebou.“

Oba zůstali zírat na hru.

Neměla tam co dělat.

Carl svraštil obočí. Nakonec vytáhl mobilní telefon a zavolal na hlavní stanici.

Lisin hlas nezněl právě nadšeně. „Carle, dali nám jasně najevo, že už ti nesmíme být k dispozici. Víš vůbec, kolik máme práce? Neslyšel jsi ještě o reformách, nebo ti mám trochu osvěžit paměť? A ještě jsi nám ukradl Rose.“

Tu ať si klidně nechají, když jim to pomůže.

„Počkej, Lis, prober se, to jsem já, Carl! Uklidni se.“

„Carle, máš teď vlastního kuliho, smiř se s tím. Zeptej se jí. Momentík!“

Podíval se rozčarovaně na telefon a zvedl ho zpátky k uchu. Vtom se ve sluchátku ozval nezaměnitelný hlas.

„Poslouchám, šéfe, s čím můžu být nápomocná?“

Svraštil obočí. „Ehm, s kým mluvím? S Rose Knudsenovou?“

Rozesmála se chraplavým hlasem, až Carla obešla hrůza.

Požádal ji, aby zjistila, zda se někde mezi předměty doličnými z rorvigských vražd nenachází i hra Trivial Pursuit. Ne, netuší, kde by měla začít hledat. Ano, možností je mnoho. Kam by se měla podívat nejdřív? Na to bude muset přijít sama. Jen aby to šlo trošku hopem.

„Kdo to byl?“ zeptal se Asad.

„Tvoje konkurentka, Asade. Dej si majzla, aby tě nevyhodila ze sedla zpátky ke kýblům a gumovým rukavicím.“

Jenže Asad ho neposlouchal. Seděl na bobku a pozoroval stříkance na plánu.

„Není to divný, že tu není víc krve? Vždyť ji tu hned vedle umlátili,“ řekl a ukázal na skvrnu na koberci vedle sebe.

Carl si v duchu promítl fotografie z místa činu s mrtvolami v popředí. „Jo,“ přitakal, „máš pravdu.“

Utržila tolik ran, ztratila spoustu krve, a na hrací desce jí zůstalo tak málo. Čert aby to spral. Nevzali si s sebou složku s dokumenty, aby mohli porovnat fotografie s místem činu.

„Pamatuju si to, jako že na plánu byla spousta krve,“ řekl Asad a zaťukal na žluté středové pole.

Carl si dřepl vedle Asada, opatrně pod desku zasunul prst a nadzvedl ji. Nepletl se, byla o kousek posunutá. Pod plánem byly několik centimetrů od okraje krvavé stopy. To nedávalo smysl.

„To není původní hrací plán, Asade.“

„Ne, není.“

Carl vrátil plán opatrně zpátky na zem a zaměřil se na krabici s předpokládanými známkami po prášku detekujícím otisky prstů. Hladké víko tu leželo dvacet let. Když se člověk pořádně podíval, vrstvu prachu na povrchu mohlo tvořit cokoliv. Bramborová mouka, skutečný prášek na snímání otisků, zkrátka cokoliv.

„Zajímalo by mě, kdo to sem dal,“ prolomil ticho Asad. „Znáte tu hru?“ pokračoval.

Carl neodpovídal.

Prohlížel si poličky pod stropem, táhnoucí se kolem dokola celé místnosti. Vybavil si časy, kdy poniklovaná Eiffelovka a bavorské půllitry s cínovými pokličkami představovaly oblíbené suvenýry z cest. Nejméně stovka upomínkových předmětů na policích svědčila o rodině vlastnící obytný přívěs, s dobrou znalostí Brennerského průsmyku a divokých harzských lesů. Carl si vzpomněl na svého otce a málem ho přemohla nostalgie.

„Co hledáte, Carle?“

„To nevím,“ zavrtěl hlavou. „Ale něco mi říká, že bysme měli mít oči na stopkách. Nemohl bys na chvilku otevřít okno? Chtělo by to víc světla.“

Carl znovu prohlédl celou plochu podlahy a rukou přitom poslepu nahmatal krabičku cigaret v náprsní kapse. Asad bušil do okenního rámu.

Kromě odstraněných těl a hry, se kterou někdo manipuloval, se vše zdálo být na původním místě.

Zapálil si cigaretu a vtom mu v kapse zazvonil telefon. Volala Rose.

Hru mají dodnes v archivu v Holbaku, hlásila. Složka je fuč, ale hru tam mají.

Úplně marná, zdá se, nebude.

„Zavolej jim ještě jednou,“ řekl Carl a mocně nasál kouř do plic, „a zeptej se jich na koláče s dortíkama.“

„Jakejma dortíkama?“

„No, tak se říká těm malejm trojúhelníkovejm potvorám, který dostaneš za správnou odpověď. Vložíš je do žetonu. Jen se jich prosím tě zeptej, jakou barvu měl koláč každýho z nich, a zapiš si je každý zvlášť.“

„Jakej koláč?“

„Ježišmarjá, tomu se tak říká. Žeton nebo koláč, to je snad jedno, ne? Zkrátka na ty malý trojúhelníčky. Ty neznáš Trivial Pursuit?“

Opět se zasmála tím hrůzu nahánějícím smíchem. „Trivial? Dneska se tomu říká Besserwisser, dědouši!“ A zavěsila.

Zamilovaný pár z nich asi nikdy nebude.

Ještě jednou potáhl, aby si srovnal tlak. Třeba by mohl Rose vyměnit za Lis. Lis by si jistě ráda odpočinula. Rozhodně by jí to vedle Asadových tet u nich dole moc slušelo. Ať už s tou svou pankáčskou hrůzou na hlavě nebo bez ní.

Vtom se místností rozlehl zvuk praskajícího dřeva a tříštícího se skla, doprovázený Asadovými exotickými komentáři, které se od odpolední modlitby jistě velmi lišily. Na druhou stranu je nutno přiznat, že zneškodnění okna mělo ohromující následky. Do všech rohů se vedralo světlo a nikoho nenechalo na pochybách, jak báječně se zde celá léta dařilo pavoukům. Pavučiny splývaly od stropu jako elegantní girlandy, barevně ladící se zaprášenými cestovatelskými trofejemi.

Carl s Asadem si zopakovali všechno, co znali z protokolu.

V brzkých odpoledních hodinách pronikl někdo otevřenými kuchyňskými dveřmi dovnitř a jedinou ranou tesařským kladivem usmrtil chlapce. Vražedná zbraň se našla o několik set metrů dál. Chlapec si pravděpodobně nic z toho neuvědomoval. Podle zápisu ohledání mrtvoly i podle pitvy byl na místě mrtvý. Svědčil o tom i křečovitý stisk ruky, v níž svíral láhev s koňakem.

Dívka se jistě pokusila vyskočit, ale násilníci se na ni okamžitě vrhli. Utloukli ji k smrti, přímo zde, kde je tmavá skvrna na koberci a kde byly nalezeny stopy mozkové hmoty, slin, moči a krve zavražděné.

Dá se předpokládat, že potom vrazi stáhli chlapci plavky, aby ho zostudili. Nikdy se nenašly, ale nikdo nevěřil, že by dívka měla při hře na sobě bikiny a chlapec byl nahý. Incestní vztah byl vyloučen. Oba s někým chodili a vedli harmonický život.

Zmiňovaní partneři v chatě noc před přepadením spali, ale ráno odjeli do Holbaku, kde chodili do školy. Nikdy na ně nepadlo žádné podezření. Oba měli alibi a vraždami byli naprosto zdrceni.

Opět zazvonil telefon. Carl se podíval na displej a preventivně potáhl z cigarety pro uklidnění.

„Ano, Rose,“ ohlásil se.

„Říkají, že je to divný, ptát se na koláče s dortíkama.“

„No a?“

„No, vlítli na to.“

„A?“

„Růžový žetonek obsahoval čtyři klínky. Žlutý, růžový, zelený a modrý.“

Carl se zadíval na figurky před sebou. Jo, to odpovídá, takhle je to i tady.

„Modrý, žlutý, zelený a oranžový žeton zůstaly nepoužité v krabici spolu se zbývajícími klínky. V těch nic nebylo.“

„A jak to vypadá s tím hnědým?“

„Hnědý bodovací žetonek obsahuje jeden hnědý a jeden růžový klínek, máte to?“

Carl neodpovídal. Hleděl na prázdný kruhový terčík na hrací ploše. To bylo zvláštní, velmi zvláštní.

„Díky, Rose,“ řekl nakonec. „To se ti povedlo.“

„Tak co, Carle?“ nechal se slyšet Asad. „Co říkala?“

„V hnědém žetonu měl být hnědý a růžový trojúhelníček, Asade. Jenže ten, co leží támhle, je prázdný.“

Oba se na něj zadívali.

„Tak to budeme hledat ty dva hajzlíky, co tu chybějí?“ zeptal se Asad a klekl si na všechny čtyři, aby zapátral pod dubovým příborníkem.

Carl ještě jednou zhluboka nasál kouř. Proč sem někdo dal tuhle hru místo té původní? Tady někdo očividně přišel o rozum. Jak to, že zámek od kuchyňských dveří šel tak lehce odemknout? Proč jim ten případ vůbec někdo hodil na stůl? Kdo za tím vším stojí?

„Jezdili sem i na Vánoce, to tu museli děsně mrznout,“ prohlásil Asad a vytáhl zpod skříně vánoční ozdobu ve tvaru prolamovaného srdíčka.

Carl přikývl. Ovšem studenější než teď ten dům snad nikdy nebyl. Všechno v něm připomínalo nešťastnou minulost. Kdo z oněch časů je vlastně ještě naživu? Stará paní, která brzy zemře na tumor mozku, a to má být vše?

Podíval se na dveře do ložnic. Raz, dva, tři, my jsme bratři. Rodiče, syn, dcera. Prohlédl je jednu po druhé. Podle očekávání spatřil borovicové postele, malé noční stolky a na nich vyskládané drobnosti, něco, co připomíná patchwork. Dívčí pokoj byl oblepený plakáty s popovými hvězdami Duran Duran a Wham, klučičí se Suzy Quatro v přiléhavé černé kůži. Tady snili o světlé a nekonečné budoucnosti. Za Carlovými zády, v místnosti s krbem, jim byla brutálně vyrvána. Osa, kolem které se točil jejich život, se nacházela právě v bodě, kde zrovna stál.

Na prahu mezi tím, v co doufali a co jim bylo skutečně dopřáno.

„V kuchyňské skříni zůstal chlast,“ zvolal Asad. V tom případě se dá s určitostí tvrdit, že zloději dům nabeton nenavštívili.

*

Když prohlédli chatu i zvenku, zmocnil se Carla nápadný nepokoj. Tenhle případ mu připomínal rtuť. Je jedovatá, a když se ji člověk pokusí uchopit, proteče mu mezi prsty. Je prchavá a zároveň hmotná. Od vražd uplynulo už tolik let, někdo se k nim dokonce přiznal a skupinka studentů z elitní školy stále okupuje vrchol společenského žebříčku.

Na co by se měli zaměřit? A proč by vůbec měli pokračovat? ptal se sám sebe, než se obrátil na parťáka. „Měli bychom toho nechat, Asade,“ řekl. „Pojď, pojedeme domů.“

Kopl do trsu trávy v písku a vytáhl klíčky od auta. Mělo to znamenat, že s případem skončili. Jenže Asad se ani nehnul. Zůstal stát na místě a dál pozoroval rozbité okno. Jako by otevřel dvířka od svatostánku.

„Já vám nevím,“ řekl. „Jsme jediní, kdo pro ty zavražděný může něco udělat, chápete to?“

Něco udělat, copak má ten človíček z Blízkého východu horkou linku do minulosti?

Carl přikývl. „Podle mě se tady dál nedostaneme, ale pojďme se kousek projít,“ rozhodl a zapálil si. Kouření na čerstvém vzduchu je skutečně požitek.

Ušli sotva pár kroků, jemný vítr k nim zanášel vůni babího léta, až došli k chatě, odkud se linuly zvuky svědčící o přítomnosti penzistů, kteří se ještě nestáhli do svého zimoviště.

„Moc lidí tu zrovna není, ale je teprve pátek,“ pronesl růžolící muž s páskem kalhot vytaženým až pod prsa, kterého objevili vzadu za domem. „Však se přijeďte podívat zítra. V sobotu a v neděli je tu natřískáno a nejmíň měsíc to ještě vydrží.“

Když mu Carl ukázal policejní průkaz, spustil jako kolovrátek. Jen ať se ptají, na co potřebují, na zloděje, na utopené Němce, na raubíře dole ve Vigu.

Jako by se ten chlap celé roky nacházel v situaci Robinsona Crusoa a neměl s kým promluvit, pomyslel si Carl.

Asad ho chytil za ruku. „To vy jste zabil ty dvě děti dole u cesty, co se jmenuje Ved Hegnet?“

Byl to starý pán. Uprostřed nádechu se v něm všechno zastavilo. Přestal mrkat a oči ztratily lesk, jako u mrtvoly; pootevřené rty mu zmodraly, nestihl se ani chytit za srdce, zavrávoral a Carl mu musel přiskočit na pomoc.

„Panebože, Asade! Co to ksakru vyvádíš?“ bylo to poslední, co Carl řekl, než muži uvolnil pásek u kalhot a rozepnul knoflík na límci u košile.

Uběhlo celých deset minut, než se stařík vzpamatoval. Jeho žena, která se přiřítila z domku, po celou dobu nepromluvila ani slovo. Bylo to dlouhých deset minut.

„Moc se za svého kolegu omlouvám,“ obrátil se na zděšeného pána Carl. „Je tu v rámci irácko-dánského policejního výměnného programu a ještě mu nedocházejí veškeré nuance naší mateřštiny. Občas dojde k menšímu karambolu v užití jeho a mých metod.“

Asad mlčel. Možná ho vyšachoval slovem karambol.

„Dobře si na ten případ vzpomínám,“ začal pán opatrně po několika povzbuzujících objetích od manželky a třech minutách soustředěného dýchání. „Strašlivá záležitost. Ale pokud byste se na to chtěli někoho zeptat, tak zajděte za Valdemarem Florinem. Bydlí tady na Flyndersovej, je to jen padesát metrů odsud, nahoru a pak doprava. Nemůžete to minout.“

„Carle, proč jste řekl to o irácké policii?“ zeptal se Asad a mrskl kamenem do moře.

Carl si ho nevšímal a prohlížel si rezidenci Valdemara Florina, která se tyčila na kopci před nimi. V osmdesátých letech byly fotky bungalovu neustále ve všech týdenících. Tady se scházela a bavila společenská smetánka. Konaly se zde legendární nevázané večírky. Říkalo se, že ten, kdo by se chtěl vyrovnat Florinovým oslavám, by si získal nepřítele na život a na smrt.

Valdemar Florin byl po celý život nekompromisní. Často se pohyboval na hranici zákona, ale z neznámých důvodů nikdy nebyl při jeho překročení dopaden. Jistě, uhradil pár náhrad škod za porušení práv a sexuální obtěžování mladých zaměstnankyň, ale to bylo všechno. Florin byl obchodní všeuměl. Prodával a kupoval nemovitosti, zbrojní systémy, obrovské podíly na nouzových potravinových rezervách, rychlé vklady na trhu s pohonnými hmotami v Rotterdamu, poradil si zkrátka se vším.

Dnes už to byla jen legenda. Když si jeho žena Beata vzala život, Florinův zájem o bohatství a krásu opadl. Domy v Rorvigu a Vedbaku proměnil ze dne na den v nedobytné pevnosti, do kterých se nikomu příliš nechtělo. Jeho záliba ve velmi mladých dívkách, která dohnala jeho manželku k sebevraždě, byla veřejným tajemstvím a něco takového se neodpouštělo. Ani v těchto kruzích.

„Proč, Carle?“ ozval se opět Asad. „Proč jste řekl to o irácké policii?“

Carl se podíval na svého malého kumpána. Pod snědou kůží měl doruda rozpálené tváře. Zda to způsobilo rozhořčení nebo studený vítr vanoucí od Skansehage, zůstávalo záhadou.

„Asade, nemůžeš lidem takhle vyhrožovat. Jak jsi mohl toho starého pána obvinit z něčeho, co očividně neudělal? Čeho jsi tím chtěl dosáhnout?“

„Vy to tak ale děláte.“

„Nechme toho.“

„A to s tou iráckou policií?“

„Zapomeň na to. Řekl jsem první věc, která mě napadla,“ odpověděl Carl, ale až do obývacího pokoje Valdemara Florina cítil v zádech Asadovy oči a dobře si to zapamatoval.

*

Valdemar Florin seděl před velkými okny s výhledem na cestu Flyndersovej a téměř donekonečna se táhnoucí zátoku Hesselo. Za ním byly čtvery prosklené dvoukřídlé dveře vedoucí na pískovcovou terasu k bazénu, který ležel uprostřed zahrady jako vyschlá cisterna v poušti. Bývalo tu živo. I členové královské rodiny se tu objevovali.

Florin si klidně četl knihu. Nohy měl opřené o podnožku, v krbu plápolal oheň, na mramorovém stolku se leskla sklenka whisky se sodou. Vše působilo harmonicky, až na vytrhané listy z knihy, rozházené po vlněném koberci.

Carl si několikrát odkašlal, ale starý finančník nezvedal oči od knihy. Otočil se k nim, teprve když dočetl stránku, vytrhl ji a hodil na zem k ostatním.

„Takhle vím, kam jsem dočetl,“ řekl. „S kým mám tu čest?“

Asad na Carla zamrkal. Jisté průpovídky nebyl s to bez dalšího strávit.

Úsměv Valdemara Florina zmizel, když se Carl představil a oznámil, že jsou z kodaňské policie a v jaké věci přicházejí. Požádal je, aby odešli.

Muselo mu být něco kolem pětasedmdesáti a vypadal pořád stejně, jako vyzáblá, povýšená lidožravá lasička. Ve světlých očích mu žhnula touha po hádce, stačilo by ho jen pošťouchnout.

„Přišli jsme neohlášení, pane Florine, a pokud chcete, abychom odešli, tak samozřejmě okamžitě odejdeme. Máte můj velký obdiv a vaše rozhodnutí respektuji, takže uděláme, co si přejete. Můžu se zastavit i zítra brzo ráno, pokud vám to bude lépe vyhovovat.“

Reakce na sebe nenechala dlouho čekat. Carl mu dal, po čem toužil. Žádné lichotky, pochlebování ani drahé dary, protože to jediné, po čem lidé opravdu touží, je být respektováni. Respektuj ostatní a oni budou spokojeni, říkával jeden z učitelů na policejní škole. Měl zatracenou pravdu.

„To jste řekl hezky, ale já vám na to neskočím,“ prohlásil Florin, i když to nebyla pravda.

„Můžeme se posadit, pane Florine? Nezdržíme vás víc než pět minut.“

„O co se jedná?“

„Myslíte, že Bjarne Thogersen byl sám, když v roce 1987 zabil ty dva sourozence? Našel se totiž někdo, kdo tvrdí něco jiného. Váš syn podezřelý není, ale mohlo by se to týkat některého z jeho kamarádů.“

Florin roztáhl jednu nosní dírku, jako by se je chystal proklít koutkem úst, ale místo toho mrskl zbytek knihy na stůl.

„Helen,“ zavolal přes rameno. „Dolej mi.“ Zapálil si egyptskou cigaretu, ale nikomu nenabídl.

„Kdo? Kdo to tvrdí?“ řekl rozhodně, připraven ke všemu.

„To vám bohužel prozradit nemůžeme, ale je víceméně jasné, že Bjarne Thogersen nevraždil sám.“

„Ech, ta neschopná nicka,“ řekl posměšně, ale víc se unést nenechal.

Vstoupila asi dvacetiletá dívka v černých šatech a bílé zástěrce. Rutinními pohyby nalila do sklenice whisky a trochu sodovky, jako by celý život nedělala nic jiného. Ani se na ně nepodívala.

Když odcházela, prohrábla Florinovi prořídlé vlasy. Byla dobře vychovaná.

„Upřímně,“ řekl Florin a upil doušek, „rád bych vám pomohl, ale už je to dávno a bylo by lepší nechat ten případ na pokoji.“

Carl s ním nesouhlasil. „Znal jste přátele svého syna, pane Florine?“

Zašklebil se. „Jste příliš mladý na to, abyste věděl, že jsem měl tehdy zcela jiné starosti. Takže ne, neznal jsem je. Byli to nějací mladí, které Torsten potkal ve škole.“

„Nedivil jste se, že tu skupinku podezřívají? Myslím tím, že její členové nebyli jen tak někdo, ne? Všichni pocházeli z dobrých rodin.“

„Ksakru, divil nedivil,“ podíval se na ně úkosem přes skleničku. Ty oči toho v životě viděly hodně. I ostřejší chlápky, než byl Carl Morck.

Odložil sklenici. „Ale během vyšetřování, tehdy v sedmaosmdesátém, se pár z nich vymykalo,“ řekl.

„Jak to myslíte?“

„No, já jsem se pochopitelně vydal se svým právníkem na policejní stanici do Holbaku, když měli ty mladé vyslýchat, a můj advokát byl všem šesti po celou dobu procesu k dispozici.“

„Bent Krum, že?“

Tu otázku položil Asad, ale Valdemar Florin dělal, jako by ho neslyšel.

Carl Asadovi přisvědčil. Měl pravdu. „Někdo se vymykal, říkal jste. Kdo se během výslechů od ostatních odlišoval?“ pokračoval.

„Možná byste měli radši zavolat přímo Bentu Krumovi a zeptat se jeho, když ho znáte. Slyšel jsem, že mu paměť stále dobře slouží.“

„A to tvrdí kdo?“

„Pořád ještě zastupuje mého syna. No, a taky Ditleva Prama a Ulrika.“

„Měl jsem dojem, že ty mladíky neznáte, pane Florine, ale podle toho, jak o Ditlevu Pramovi a Ulriku Dybbol Jensenovi mluvíte, bych hádal opak.“

Pohodil hlavou. „Znal jsem jejich otce, abyste věděl.“

„A co Kristian Wolf a Kirsten-Marie Lassenová? Jejich otce jste znal taky?“

„Zběžně.“

„A otce Bjarna Thogersena?“

„Malá ryba, toho jsem neznal.“

„Měl truhlárnu na severu Sjallandu,“ vpadl do hovoru Asad.

Carl přikývl. To si vlastně pamatoval taky.

„Poslechněte,“ řekl Valdemar Florin a zadíval se střešními okny do průzračného nebe. „Kristian Wolf je mrtvý, že? Kimmie je už spoustu let nezvěstná. Syn tvrdí, že se v Kodani potlouká po ulicích a tahá za sebou kufr. Bjarne Thogersen sedí za mřížemi. Tak o čem se tu hergot bavíme?“

„Kimmie? To máte na mysli Kirsten-Marii Lassenovou? Tak se jí říká?“

Neodpověděl. Upil ze sklenice a sáhl po knize. Audience skončila.

*

Když vyšli z domu, prosklenou verandou spatřili, jak starý Florin odhodil těžce zkoušenou knihu na stůl a hmátl po telefonu. Vypadal rozčileně. Možná varoval právníka, že by se u něj mohli objevit. Snad volal bezpečnostní službu, jestli nemají nějaký varovný systém, který by podobným návštěvám zamezil přístup již u zahradní branky.

„Carle, ten chlap toho věděl daleko víc,“ řekl Asad.

„Asi ano. U takových jako on nikdy nevíš. Celý život si dávají pozor na to, co řeknou. Ale věděls, že Kimmie je bezdomovkyně?“

„Ne, to nikde nebylo.“

„Musíme ji najít.“

„Jo, ale nejdřív bysme si mohli promluvit s ostatními.“

„Snad ano.“ Carl se zadíval na moře. Jistě že by si měli promluvit se všemi. „Jenže když se žena jako Kimmie Lassenová otočí zády k boháčskému zázemí, odkud pochází, a skončí na ulici, pak to není jen tak samo sebou. Takový člověk mohl utržit neobyčejnou ránu, do které by se dalo píchnout, Asade. Proto ji musíme najít.“

Když došli zpět k chatě, kde stálo jejich auto, Asad se na chvilku zastavil a zamyslel se. „Pořád nechápu to s tou hrou, Carle.“

Dvě duše, jedna myšlenka, pomyslel si Carl a řekl: „Dáme si v chatě ještě jednu rundu. Zrovna jsem to chtěl navrhnout. Každopádně si tu hru vezmeme s sebou a necháme z ní sejmout otisky prstů.“

*

Tentokrát prohledali všechno skrz naskrz. Dřevníky, palouk za domem zarostlý metrovou trávou, drátěnou skříň na plynové bomby.

Když se dostali zpátky do hlavní místnosti, byli zase tam, kde začali.

Asad si klekl a hledal po zemi chybějící dílky do hnědého žetonu. Carl si prohlížel poličky s upomínkovými předměty a nábytek.

Nakonec se vrátil ke hře.

Žetony ve středovém žlutém poli se nedaly přehlédnout. Zářily jak světlo na konci tunelu. Jeden obsahoval všechny klínky, ve druhém dva chyběly. Růžový a hnědý.

A vtom ho to napadlo.

„Ještě jedno srdíčko,“ brumlal si Asad pod vousy se zvednutým cípem koberce v ruce.

Ale Carl mlčel. Opatrně se předklonil a zvedl kartičku ležící volně před stojánkem s otázkami. Ležely tu dvě karty, každá se šesti otázkami, které barvou odpovídaly jednotlivým klínkům.

Teď ho zajímala hnědá a růžová otázka.

Otočil kartu a přečetl si odpovědi.

Náhle měl pocit, že postoupili sedmimílovými kroky, a zhluboka si povzdechl. „Mám to! Asade, tady to je,“ pronesl tiše s největší vážností, jaké byl schopen. „Podívej se.“

Asad vstal se srdíčkem v ruce a podíval se Carlovi přes rameno.

„Co?“

„V koláčku chyběl růžový a hnědý trojúhelníček, viď?“ Podal Asadovi nejprve jednu kartičku a pak druhou. „Podívej se na tu růžovou otázku tady a pak na tu hnědou sem. Co vidíš?“

„Píšou tu Arne Jacobsen na jedné a Johan Jacobsen na druhé.“

Chvíli se na sebe dívali.

„Arne? Tak se jmenoval ten policajt, co vzal složku v Holbaku a dal ji Marthě Jorgensenové, ne? Nevzpomeneš si, jak se jmenoval dál?“

Asad povytáhl obočí. Vyndal z náprsní kapsy blok a zalistoval v poznámkách, až se dostal k výslechu Marthy Jorgensenové.

Zašeptal několik nesrozumitelných slov a zvedl oči.

„Máte pravdu, jmenoval se Arne. Mám to tady. Ale Martha Jorgensenová žádné příjmení neuvedla.“

Zašeptal několik arabských vět a podíval se na hru. „Jestli je Arne Jacobsen policajt, tak kdo je ten druhý?“

Carl vytáhl telefon a zavolal přímo na policii do Holbaku.

„Arne Jacobsen?“ zeptal se službu konající policista. Ne, leda že by si promluvil s někým ze starších kolegů. Okamžik, přepojí ho.

Netrvalo to ani tři minuty.

A Carl mohl zaklapnout telefon.

11)

Stává se to většinou na čtyřicáté narozeniny. Nebo při prvním vydělaném milionu. Nebo přinejmenším v den, kdy otec odejde do důchodu ke křížovkám a bačkorám. Toho dne se většina mužů vymaní z patriarchálního područí kritických poznámek a výlevů o tom, jak by to tatík dokázal líp.

Torstenu Florinovi se to nepodařilo.

Překonal otcovo jmění, distancoval se na míle daleko od svých čtyř mladších sourozenců, kteří se ničím tak významným jako on neprojevili. V médiích dokonce vystupoval o mnoho častěji než otec. Všichni v Dánsku ho znali. Obdivovali ho, a to zvláště takové ženy, po kterých jeho otec tolik bažil.

A přesto se mu pokaždé udělalo nevolno, když uslyšel v telefonu otcův hlas. Připadal si jako otravné dítě, bezvýznamné a zneuznané. Stáhl se mu žaludek a toho pocitu by se mohl zbavit jedině tak, že by otci třískl telefonem.

Jenže to nikdy neudělal. Otci nikdy.

Po takovém rozhovoru, i když byl sebekratší, se Torsten těžko vyrovnával s nahromaděnou zlostí a frustrací.

To je prokletí nejstarších dětí, tvrdili nejchytřejší z učitelů na elitní škole a Torsten je za to nenáviděl. Kdyby to tak opravdu bylo, jak by se pak mohlo něco změnit? Ta otázka mu nedala spát, ostatně Ulrik s Kristianem na tom nebyli lépe.

Svedla je dohromady společná mučivá nenávist k otcům. Když Torsten mlátil nevinné oběti nebo zakroutil krkem poštovním holubům nejmoudřejšího učitele — nebo se později v životě díval do zděšených očí svých konkurentů, kterým došlo, že má v rukávu další nepřekonatelnou módní kolekci —, pokaždé si vzpomněl na tátu.

„Kreténe,“ ulevil si rozechvělým hlasem, když položil sluchátko. „Kreténe,“ procedil skrz zuby na diplomy a lovecké trofeje na zdi. Kdyby neměl za dveřmi sezvané návrháře, hlavního nákupčího a čtyři pětiny nejlepších zákazníků i konkurentů firmy, dal by svému pohrdání průchod nahlas a zařval by. Místo toho popadl starý metr, který dostal k pětiletému výročí založení firmy, a praštil jím vycpaného kamzíka na zdi.

„Ty hajzle, ty svině, kreténe!“ šeptal a tloukl vší silou do vycpaniny.

Když se mu v zátylku začal sbíhat pot, nechal toho a pokusil se jasně uvažovat. Otcův hlas, to, o čem mluvil, nebyla lecjaká záležitost.

Podíval se oknem ven. Za trávníkem, v místech, kde zahrada přecházela v les, povykovalo pár hladových strak. Vesele krákaly a ozobávaly kostřičky ptáků, kteří pocítili Torstenův hněv.

Zasraný ptáci, pomyslel si a rázem nabyl dojmu, že se mu myšlenky podaří zkrotit. Sejmul z hřebíku na zdi lovecký luk, z toulce za psacím stolem vytáhl pár šípů, otevřel dveře na terasu a vypálil do houfu.

Když krákání utichlo, vyprchala i zlost z jeho rozpálené hlavy. Jako vždycky to zabralo.

Přešel přes trávník, vytahal z ptačích tělíček šípy, mrtvolky odkopl k ostatním směrem k lesu, vrátil se do pracovny, zaposlouchal se do nerušeného hovoru hostů, pověsil luk na místo a šípy hodil zpátky do toulce. Teprve pak vytočil Ditlevovo číslo.

„U fotra v Rorvigu byla kriminálka,“ vyhrkl, jakmile Ditlev zvedl sluchátko.

Na druhém konci se rozhostilo ticho. „No,“ odpověděl pomalu Ditlev. „Co chtěli?“

Torsten se zhluboka nadechl. „Ptali se na sourozence od jezera Dybeso. Nic moc konkrétního. Jestli to ten starej blbec pochopil správně, tak se na policajty obrátil někdo, kdo pochybuje o Bjarnově vině.“

„Kimmie?“

„To nevím, Ditleve. Podle všeho neřekli, o koho jde.“

„Musíš Bjarna varovat, je to jasný? Hned teď! Co dál?“

„Řekl jim, ať kontaktují Kruma.“

Ditlev se zasmál, pro něj tak příznačně: naprosto nemilosrdně. „Z Kruma nic nedostanou,“ řekl konečně.

„Ne. Ale oni po něčem jdou, a to není dobrý.“

„Byli od holbakské policie?“ zeptal se Ditlev.

„Myslím, že ne. Starej povídal, že byli z kodaňských vražd.“

„Do prdele. Ví, jak se jmenovali?“

„Ne, ten arogantní idiot tomu jako obyčejně nevěnoval pozornost. To zjistí Krum.“

„Zapomeň na to, zavolám Aalbakovi. Zná pár lidí na hlavní stanici.“

*

Torsten zůstal po ukončení hovoru ještě chvilku tiše sedět, zíral slepě do prázdna a zhluboka dýchal. Hlavou se mu honily obrazy vyděšených lidí, prosících o slitování a volajících o pomoc. Vzpomínal na stříkající krev a smích ostatních ze skupiny. Na rozhovory, které potom vedli. Kristianovu sbírku fotografií z každého večera, kdy se zkouřili nebo sjeli amfetaminem. V podobných okamžicích jako tento si všechno vybavil, líbilo se mu to a zároveň se nenáviděl za to, že se mu to líbí.

Zeširoka otevřel oči, aby se vrátil do reality. Zbavit se opojného šílenství mu obyčejně nezabralo víc než pár minut, ale erotického vzrušení se tak rychle zbavit nedokázal.

Sáhl si do rozkroku. Zase mu ztvrdnul pták.

Kurva! Proč se nedokáže ovládat? Proč to nikdy neskončí?

Vstal a zamkl dveře do vedlejší místnosti, odkud se ozývaly hlasy dánských králů a královen módy.

Zhluboka se nadechl a pomalu klesl na kolena.

Sepjal ruce a sklonil hlavu. Občas měl nepřekonatelné nutkání to udělat. „Bože na nebesích,“ opakoval šeptem. „Odpusť mi. Nemůžu za to.“

12)

Ditlev Pram během několika vteřin zasvětil Aalbaka do situace a troubovy nářky nad nedostatkem lidí a probdělými nocemi ignoroval. Ať kouká držet hubu, dokud mu platí, co si řekne.

Otočil se v kancelářské židli a přátelsky pokynul svým oddaným spolupracovníkům za konferenčním stolem.

„Omlouvám se,“ řekl anglicky. „Mám problém se starou tetou. Utíká nám z domu a vzhledem k ročnímu období by bylo dobré ji najít dřív, než se setmí.“

Přátelsky se usmívali. To chápou. Rodina především. Tak je to i u nich doma, tam, odkud pocházejí.

„Děkuji za poskytnuté informace,“ obdařil zúčastněné širokým úsměvem. „Jsem opravdu rád, že mám takový skvělý tým. Nejlepší lékaři severní Evropy tady a teď, co víc bych si mohl přát?“ Opřel se rukama o stůl. „Takže se dáme do práce. Můžeš začít, Stanislave?“

Primář plastické chirurgie přikývl a zapnul meotar. Ukázal mužský obličej s naznačenými linkami. Tudy by rád vedl řez, komentoval. Má s tím své zkušenosti. Pětkrát už operoval v Rumunsku a dvakrát na Ukrajině. Cit do obličejového svalstva se ve všech případech s výjimkou jednoho vrátil překvapivě rychle. Mluvil hladce, jako když másla ukrajuje. Tímto způsobem by na lifting obličeje stačil poloviční počet řezů, přesvědčoval ostatní.

„Podívejte,“ dodal. „Přímo nahoře nad kotletami se dá odstranit trojúhelník, tato celá plocha se zvedne a přišije několika stehy. Je to jednoduché, dá se to provést ambulantně.“

Přerušil ho ředitel Ditlevovy nemocnice. „Zaslali jsme popis operace do odborných časopisů.“ Ukázal čtyři evropská a jedno americké periodikum. Nebyly to ty nejprestižnější, ale přesto uznávané časopisy. „Zveřejníme to před Vánocemi. Nazveme to The Stanislav’s Facial Correction.“

Ditlev přikývl. Jsou v tom jistě velké peníze a oni jsou šikovní. Špičkoví profesionální chirurgové. Plat každého z nich by u nich doma stačil pro deset doktorů. Špatné svědomí je netrápilo, v tom byli všichni přítomní zajedno. Ani Ditleva, který na nich vydělával, ani je, kteří vydělávali na všech ostatních. Neobyčejně užitečná hierarchie, zejména pro Ditleva, když stál na vrcholku pyramidy. Ovšem jedna neúspěšná operace ze sedmi je, jak právě objektivně zhodnotil, naprosto neakceptovatelná. Za dobu strávenou s internátní partičkou se naučil předcházet zbytečným rizikům. Pokud se člověk řítí do průseru, musí se mu vyhnout. Projekt za chvilku zamítne a ředitele vyhodí, poněvadž zveřejnil články bez jeho souhlasu. A v zásadě i proto, že se po Torstenově telefonátu nedokázal na nic soustředit.

V domácím telefonu za ním zapraskalo. Natáhl se dozadu a zmáčkl knoflík. „Ano, Birgitte,“ ohlásil se.

„Chystá se za vámi vaše žena.“

Ditlev se podíval na shromážděné. Dostanou za vyučenou později, články stáhne sekretářka.

„Požádejte Thelmu, aby nikam nechodila,“ řekl. „Zajdu za ní domů. Už jsme skončili.“

*

Z kliniky do vily vedla sto metrů dlouhá prosklená chodba. Člověk se dostal suchou nohou přes zahradu a cestou se pokochal výhledem na moře a vzrostlé buky. Nápad si vypůjčil z galerie moderního umění Louisiana, jen tu nerozvěsil žádná umělecká díla.

Thelma byla připravená na velkou scénu. Z očí jí šlehala nenávist a Ditlev se nechtěl předvádět před celou kanceláří.

„Mluvila jsem s Lissan Hjorthovou,“ začala kousavým tónem.

„Tak to si dala načas. Nemělas být náhodou v Aalborgu u sestry?“

„Ne, neměla, byla jsem v Göteborgu a bez sestry. Lissan tvrdí, že jste jí zastřelili psa.“

„Jak zastřelili? Byla to nehoda, vždyť jsem ti to říkal. Ten čokl vůbec neposlouchal a vběhl mezi zvěř. Já jsem Hjortha varoval. A cos dělala v Göteborgu?“

„Zastřelil ho Torsten.“

„No, to jo, a je mu to moc líto. Máme jí koupit novýho? O to ti jde? A ještě mi řekni, co že bylo v tom Göteborgu?“

Zamračila se. Jen neuvěřitelně vznětlivé povahy dokážou nakrabatit kůži na čele vypnutém pěti liftingy k prasknutí, ovšem Thelma Pramová mezi ně rozhodně patřila. „Dal jsi můj berlínský byt tomu chcípákovi Saxenholdtovi. Můj byt, Ditleve.“ Namířila na něho prstem. „To byl váš poslední hon, rozumíš?“

Přiblížil se k ní. Jedině tak ji donutil ustoupit. „Stejně jsi tam nikdy nebyla. Ještě řekni, že nemám pravdu? Milenec tam s tebou nechtěl?“ Usmál se. „Už jsi na něj moc stará, Thelmo?“

Narovnala se. Urážky snášela obdivuhodně. „Ty vůbec nevíš, co mluvíš, viď? Zapomněl jsi na mě tentokrát poštvat Aalbaka, když nemáš ani páru, kdo to je? Ditleve, tys mě zapomněl nechat sledovat, a teď nevíš, s kým jsem byla v Göteborgu?“ Rozesmála se.

Ditlev se zarazil. Tou otázkou ho překvapila.

„To bude ale drahý rozvod, Ditleve. Zabýváš se podivnýma věcma a to tě bude něco stát, až se do toho právníci pustí. Ty vaše perverzní hrátky s Ulrikem a spol. Jak dlouho si myslíš, že budu mlčet zadarmo?“

Usmál se. Blafovala.

„Snad si nemyslíš, že nevím, co se ti právě honí hlavou? To si netroufne, říkáš si. Má se tu u mě jako prase v žitě. Jenže to se pleteš. Už jsem velká holka a na tobě mi nezáleží. Klidně si shnij ve vězení. Budeš se tam muset obejít bez těch svejch zakrslejch otrokyň z prádelny. Zvládneš to vůbec, co myslíš?“

Podíval se jí na krk. Znal svou sílu a věděl, kam udeřit.

Zavětřila nebezpečí a stáhla se, jako šelmička.

Takže bude muset vést ránu zezadu, pokud to bude nutné. Nikdo není nezranitelný.

„Ditleve, tobě přeskočilo,“ řekla. „Věděla jsem, že to nemáš v hlavě v pořádku, ale dřív to bývalo veselý bláznovství, a to už je pryč.“

„No tak si najdi právníka, Thelmo.“

Usmála se jako Salome, když požádala krále Heroda o hlavu Jana Křtitele na stříbrném podnosu. „Postavit se Bentu Krumovi? Kdepak, to mě ani nenapadne. Mám úplně jiný plány a počkám si na vhodnou příležitost.“

„Vyhrožuješ mi?“

Uvolnily se jí vlasy z gumičky. Zaklonila hlavu a odhalila nahý krk. Ukazovala, že se nebojí. Pohrdala jím.

„Myslíš, že vyhrožuju?“ Oči jí jen plály. „Já nevyhrožuju. Svý věci si vyzvednu, až se mi to bude hodit. Našla jsem si chlapa, kterej na mě čeká. Zralýho mužskýho. Tos nečekal, viď? Je starší než ty, Ditleve. Znám svý potřeby a ty jen tak nějakej holobrádek neuspokojí.“

„Aha. A kdo to jako je?“

Ušklíbla se. „Frank Helmond. To koukáš, co?“

*

Ditlevovi běželo hlavou několik věcí najednou.

Policajti, Thelma a teď Frank Helmond.

Dej si pozor, kam se pustíš, napomínal sám sebe a na okamžik zaváhal, zda se nemá zastavit za Filipínkami na večerní směnu.

Ale slova jeho ženy, jmenující Franka Helmonda, mu pokazila náladu. Jak ponižující! Průměrný místní politik z nižší vrstvy, naprosto podružná existence.

Našel si Helmonda ve vyhledávači Krak a dobral se adresy, i když ji znal předem. Helmond se s ní nijak netajil. Byl zkrátka takový a všichni to o něm věděli. Bydlel ve vile, na kterou neměl, ve čtvrti, kde by jeho ubohou stranu nikdo nikdy nevolil.

Ditlev se vydal ke knihovně a vytáhl z ní tlustý svazek. Byl dutý a uvnitř bylo dost místa na pytlíčky s kokainem.

První lajna vymazala obraz Thelminých posměšně přimhouřených očí. Díky další se narovnal v ramenou, podíval se na telefon a slovo riziko mu vypadlo ze slovní zásoby. Dostal chuť to všechno zastavit. Tak proč to neudělat důkladně? Spolu s Ulrikem a hezky potmě.

„Nekouknem se u tebe doma na film?“ zeptal se, jakmile Ulrik zvedl sluchátko. Z druhé strany se ozvalo spokojené zamručení.

„Myslíš to vážně?“ zeptal se Ulrik.

„Jsi doma sám?“

„Jo. Sakra, Ditleve, myslíš to vážně?“ Nedokázal skrýt nadšení.

Udělají si hezký večer.

*

Ten film si pouštěli už nesčetněkrát. Bez něj to nebylo ono.

Poprvé viděli Mechanický pomeranč ve škole, na začátku druhého ročníku. Dostali nového učitele, který nepochopil školní kodex o kulturní všestrannosti a kromě tohoto filmu promítl třídě i Kdyby, pojednávající o vzpouře na anglické internátní škole. Zastřešující téma znělo šedesátá léta v anglické kinematografii, což se pro školu, vybudovanou na britských tradicích, zpočátku zdálo být vhodné. Učitelova volba působila na první pohled zajímavě, ale když ji blíže prověřilo vedení školy, ukázala se být přece jen jaksi nemístná. Proto se pedagog ve vzdělávacím ústavu dlouho neohřál.

Ovšem škoda již byla napáchána, protože Kimmie a nový spolužák Kristian Wolf do sebe poselství filmů nekriticky nasáli. Našli v nich nové možnosti, jak se osvobodit a pomstít.

Iniciativy se ujal Kristian. Byl téměř o dva roky starší, nikoho a nic nerespektoval a celá třída k němu vzhlížela. Proti pravidlům školního řádu u sebe vždycky nosil spoustu peněz. Bystrým úsudkem si do své party pečlivě vybral Ditleva, Bjarna a Ulrika. Byli si v mnoha směrech blízcí. Byli nepřizpůsobiví. Nenáviděli školu a veškeré autority. A nenávist spolu s Mechanickým pomerančem je stmelovala.

Získali film na videu a mnohokrát si ho tajně pouštěli v pokoji u Kristiana s Ulrikem a v návaznosti na společně prožitou fascinaci se rozhodli skupinu z Mechanického pomeranče napodobit. Nebrat ohledy na okolnosti. Vyhledávat napětí, překračovat hranice. Nebát se brutálního násilí, být nemilosrdní.

Poté co napadli kluka, který je načapal při kouření hašiše, nabralo všechno nečekané obrátky. Až později Torstena s jeho citem pro teatrálnost napadlo používat masky a rukavice.

*

Ditlev s Ulrikem vyrazili z Fredensborgu s několika gramy kokainu v krvi a s pedálem plynu sešlápnutým až na podlahu. V tmavých brýlích a levných dlouhých kabátech, v kloboucích a s rukavicemi na rukou. Hlavu čistou a jasnou, emoce žádné. Ve výstroji na jedno použití se těšili na veselý večer strávený v anonymitě.

„Po kom paseme?“ zeptal se Ulrik, když se ocitli před šafránově žlutou fasádou kavárny JFK na náměstí v Hillerodu.

„Počkej, však uvidíš,“ řekl Ditlev a otevřel dveře do vřavy pátečního večera. Uvnitř to hučelo jako v úle. Nebylo to nejhorší místo pro milovníky jazzu a nevázané společnosti. Ditlev nenáviděl obojí.

Helmonda našli v posledním sále. Kulaťoučká hlava se mu pod barovým lustrem jen leskla a on živě gestikuloval ve společnosti dalšího bezvýznamného lokálního politika. Vedli svou vlastní malou křížovou výpravu ve veřejném prostoru.

Ditlev na něho ukázal. „Bude mu to asi chvíli trvat, než vyrazí, tak si zatím dáme pivo,“ řekl a vydal se zpět k jinému baru.

Ale Ulrik se nehýbal a prohlížel si kořist obrovskými panenkami za tónovanými skly brýlí. Jistě byl s tím, co viděl, spokojen. Svaly ve tvářích mu jen hrály.

Ditleva to nepřekvapilo, dobře ho znal.

*

Večer byl vlahý a v ulicích se převalovala mlha. Frank Helmond se ještě dlouho loučil se svým společníkem před vchodem do baru, než se oba vydali každý svou cestou. Frank zamířil nahoru po Helsingorsgade a oni ho ze vzdálenosti patnácti metrů následovali, dobře si vědomi toho, že na policejní stanici to odtud není dál než dvě stě metrů. Další věc, která Ulrika vzrušovala.

„Počkáme, až se dostaneme na úroveň uličky,“ zašeptal Ulrik. „Nalevo je tam bazar. Nikdo tudy tak pozdě nepůjde.“

O něco výš kráčel zamlženou ulicí starší pár. Schoulení se blížili ke konci pěší zóny. Už měli být dávno v posteli.

Ditlevovi byli díky působení kokainu naprosto lhostejní. Kromě nich zela ulice prázdnotou, bylo to dokonalé. Suchá dlažba a mezi domy se proháněl vlhký větřík. Osvěžil tři postavy, které se za pár vteřin zhostí svých předem rozdělených rolí v dobře nastudovaném rituálu.

Pár metrů od Franka Helmonda podal Ulrik Ditlevovi masku. Když ho dostihli, měli přes obličeje natažené latexové škrabošky. Kdyby šli na karneval, vypadali by vtipně. Ulrik jich měl plnou krabici, aby bylo z čeho vybírat, jak říkával. Protentokrát vybral modely 20027 a 20048. Daly se koupit přes internet, ale to nebylo nic pro Ulrika. Vozil je domů ze zahraničních cest. Kupoval totiž neustále tytéž, ve stejné velikosti, a takhle nebylo možné se ho dopátrat. Vypadali jako dva starci s hlubokými vráskami v obličeji. Maska působila přirozeně a zcela jinak než skutečný obličej pod ní.

První ránu jako vždy zasadil Ditlev. Oběť s tichým povzdechem podklesla a Ulrik ji vtáhl do uličky.

Zde poprvé udeřil Ulrik. Třikrát přímo do hlavy a jednou do krku. V závislosti na síle úderu oběť často upadla do bezvědomí. Tentokrát se podle Ditlevových instrukcí držel zpátky.

Táhli zpola bezvládné tělo za sebou. Tloukl nohama o zdi domů v úzké uličce, a když se po deseti metrech dostali k Zámeckému jezeru, předehru zopakovali. Nejprve ho tloukli drobnými údery všude po těle, pak přidali. Když paralyzovanému muži došlo, že se ho chystají utlouct k smrti, vydal ze sebe pár slabých, neartikulovaných skřeků. Jenže nic takového se od něho nečekalo, oběti se v tomto ohledu nemusely namáhat. Všechno se jim dalo vyčíst z očí.

Když se dostali až sem, Ditleva zaplavil příjemný pocit tepla. Právě po těchto vlnách tepla toužil. Jako když byl ještě malý, na zahradě u rodičů, a svět kolem něho byl bezpečný. Když se tomu pocitu přiblížil, musel se vší silou ovládnout, aby oběť nezabil.

Ulrik prožíval tutéž situaci zcela jinak. Smrt ho v podstatě nezajímala. Zato ho přitahoval prázdný prostor mezi mocí a bezmocí, ve kterém se jejich oběť právě nacházela.

Ulrik se rozkročil nad ztichlým tělem a zadíval se muži přímo do očí. Vytáhl z kapsy vystřelovací nůž, v jeho obrovské dlani se téměř ztrácel. Zdálo se, jako by se chvilku přel sám se sebou, zda má Ditleva poslechnout, nebo se řádně pustit do díla. Oči v maskách se střetly.

To by mě zajímalo, jestli moje oči vypadají stejně šíleně jako ty jeho, pomyslel si Ditlev.

Ulrik přiložil muži nůž na krk. Přejížděl mu tupou stranou po napjatých žilách. Pak se čepel vyšplhala kolem nosu k třesoucím se víčkům. Muž zrychleně dýchal.

Tady už si nehrála kočka s myší, bylo to horší, oběť již nečekala na příležitost k úniku.

Plně se oddala svému osudu.

Ditlev Ulrikovi klidně pokynul a zadíval se muži na nohy.

Za chvíli se na nich ukáže, až Ulrik řízne. Zachvějí se zděšením.

Už je to tady. Helmondovy nohy se pohnuly. Jednalo se o podivné škubnutí, kterým se nejznatelněji projeví bezmoc oběti. Nic z toho, co Ditlev kdy zažil, se tomu nevyrovnalo.

Krev pomalu odkapávala do štěrku, ale Frank Helmond ze sebe nevydal ani hlásku. Zhostil se své role dobře, to se musí nechat.

Nechali ho tiše sténat na břehu jezera a těšili se z dobře vykonané práce. Fyzicky přežije, ale uvnitř je vyřízený. Bude to trvat několik let, než se zase odváží sám na ulici.

Pan Hyde ve dvojím provedení se ubíral k domovu, aby mohl povstat doktor Jekyll.

*

Když se dostal domů do Rungstedu, byla polovina noci pryč a v hlavě měl jakžtakž jasno. S Ulrikem se umyli a naházeli klobouky, rukavice, kabáty a černé brýle do kotle. Nůž schovali pod kamenem v zahradě. Pak zavolali Torstenovi a dohodli se na dalším průběhu večera. Torsten se pochopitelně neuvěřitelně vztekal. Ječel, že si nevybrali nejvhodnější chvíli, a měl pravdu. Ale Ditlev se mu nehodlal omlouvat ani se ho doprošovat. Torsten moc dobře věděl, že plují na stejné lodi. Jestli půjde ke dnu jeden, strhne s sebou i ostatní, s tím nic nenadělá. A pokud by se o ně měla zajímat policie, musí mít dostatečné alibi.

Jen díky tomu Torsten s návrhem smyšleného alibi souhlasil: Ditlev se pozdě večer potkal s Ulrikem v baru JFK v Hillerodu. Dali si pivo a vyrazili za Torstenem do Ejlstrupu. Přijeli ve 23.00, což byl zásadní údaj, neboť se u něho zjevili půl hodiny před přepadením. Nikdo nemůže dosvědčit opak. Mohli si jich všimnout v lokálu, ale kdo by si pamatoval, kdy a jak dlouho se tam zdrželi? V Gribskovu si tři staří přátelé dali koňak a poklábosili o starých časech. O ničem konkrétním nemluvili, jen tak se bavili a strávili příjemný páteční večer v přátelském kruhu. Takhle by to řekli, kdyby na věc přišlo.

Ditlev vešel do vstupní haly a spokojeně konstatoval, že v celém domě je tma a Thelma se stáhla do svých komnat. V krbové místnosti do sebe rychle obrátil tři kyperské brandy, aby si vyčistil hlavu a v jeho nitru se pěkně usadil pocit uspokojení z právě vykonané pomsty.

Pod nohama mu zazvonila kuchyňská dlažba. Chystal se otevřít sklenici kaviáru a vychutnat si ho s obrazem zděšeného Franka Helmonda před očima. Podlaha v kuchyni byla pro paní na úklid noční můrou, ať se snažila sebevíc. Pro Thelmu nebyla nikdy dost dobře vyleštěná, vždycky to končilo křikem. Nikdy nebyla spokojená. Ostatně, copak bylo vůbec možné ji uspokojit?

Proto mu hned došlo, že něco není v pořádku. Na šachovnicové podlaze byly patrné otisky bot, sice nevelké, ale dítěti rozhodně nepatřily. Stopy od bláta.

Ditlev sevřel rty. Na okamžik se zastavil s nastraženými smysly, ale nic nezaznamenal. Žádný pach ani zvuk. Hbitě přiskočil ke špalku s japonskými noži značky Misono a vytáhl ten největší. Dalo se s ním filetovat suši jako s žádným jiným a každý by si měl raději rozmyslet, jestli mu chce zkřížit cestu.

Opatrně se vydal do zimní zahrady. Od řady oken táhlo, přestože byla všechna zavřená. Vtom si všiml díry zející v jednom z nich. Nebyla nijak velká, ale byla tam.

Pozorně si prohlédl dlažbu, byly tu ještě další stopy a větší nepořádek. Skleněné střepy svědčily o vloupání. Vzhledem k tomu, že se nespustilo poplašné zařízení, muselo se to stát ještě předtím, než se Thelma uložila k spánku.

Najednou se ho zmocnila panika.

Cestou zpět do haly si v kuchyni vytáhl další nůž. Rukojeti v dlaních ho uklidňovaly. Nebál se ani tak síly útoku jako samotného překvapení, takže držel nože v napřažených rukou a byl připraven bodnout. Na každém kroku se ohlížel.

Vyšel po schodech nahoru a zastavil se před Thelminou ložnicí.

Zpod prahu pronikal úzký pruh světla.

Čeká tam na něj někdo uvnitř?

Sevřel pevně své zbraně a opatrně vkročil do osvětleného prostoru. Thelma ležela v posteli. Sice v noční košili, ale byla vzhůru a upírala na něj hněvivé oči.

„Přišels zabít i mě?“ pohrdavě si ho změřila. „Tak řekni!“

Vytáhla zpod peřiny pistoli a namířila na něho.

Nezastavila ho pistole, ale chlad v jejím hlase ho přiměl pustit nože z rukou.

Znal ji. Od kohokoliv jiného by to považoval za vtip, ale Thelma si legraci nedělala. Neměla smysl pro humor. Proto se ani nehnul.

„Co se to tu děje?“ zeptal se a prohlédl si pistoli. Vypadala jako pravá a byla dostatečně velká na to, aby protivníka umlčela.

„Někdo se sem vloupal, ale už tu není, tak ji zase pěkně odlož,“ pronesl a uvědomil si, jak mu v žilách kolují zbytky kokainového opojení. Směs adrenalinu a omamných látek dokážou být neskuteční parťáci. Jen se to právě teď nehodí.

„Kdes k ní sakra vůbec přišla? Buď tak hodná a odlož tu pistoli, Thelmo. A radši mi pověz, co se to tu stalo.“ Ale Thelma se ani nepohnula.

Jak tam tak ležela, vypadala svůdně. Přitahovala ho nejvíc za posledních pár let.

Chtěl se k ní přiblížit, ale odmítla to a ještě pevněji sevřela zbraň. „Přepadl jsi Franka, Ditleve,“ pronesla. „Tos ho nemohl nechat na pokoji, ty zvíře?“

Jak se to k ní sakra doneslo? Tak brzo?

„Co to povídáš?“ zeptal se a snažil se neuhnout očima.

„Přežije to, abys věděl. A nebude to pro tebe žádná výhoda. Je ti to jasný, Ditleve?“

Ditlev z ní spustil oči a zaměřil se na nože na podlaze. Neměl je pouštět z rukou.

„Nechápu, o čem to mluvíš,“ řekl. „Byl jsem dneska večer u Torstena. Klidně se ho na to zeptej.“

„Viděli tě s Ulrikem dnes večer v JFK v Hillerodu, víc vědět nepotřebuju, už to chápeš?“

Za starých časů by jeho obranný systém okamžitě vypálil nějakou lež, ale nic takového se nestalo. Dostala ho tam, kde ho chtěla mít.

„Máš pravdu,“ řekl bez mrknutí oka. „Byli jsme tam, než jsme se vydali k Torstenovi, a co má být?“

„Ditleve, nemám na ty tvoje řeči náladu. Pojď sem a podepiš mi tady tohle. Nebo tě oddělám.“

Ukázala na pár dokumentů v deskách a vypálila kulku, která se s mlasknutím zaryla do stěny za Ditlevem. Otočil se a zhodnotil napáchanou škodu. Ve stěně zela díra o velikosti dlaně dospělého člověka.

Rychle si přečetl první stránku. Byl to poměrně tvrdý chlebíček. Pokud to podepíše, Thelma na něm vydělá dobrých pětatřicet milionů za každý z těch dvanácti roků, kdy kolem sebe našlapovali jak dravá zvířata.

„Jestli to podepíšeš, neudáme tě. Tak dělej.“

„Když mě udáte, tak na tebe nic nezbude, zamyslela ses nad tím? Až mě zavřou, půjdu do konkurzu.“

„Ty to podepíšeš, nemysli si, že to nevím.“ Pohrdavě se zasmála. „Víš stejně dobře jako já, že tyhle věci chtějí svůj čas, a já svůj díl dostanu dřív, než se položíš. Možná ne tolik, ale dost. Znám tě, Ditleve, jsi prakticky založený, tak proč bys zahazoval svůj byznys a chodil do chládku, když máš na to, aby ses manželky zbavil normální cestou? Proto mi to podepíšeš. A zítra vezmeš Franka na kliniku, je ti to jasný? Za měsíc ho chci mít jako dřív. Nebo radši rovnou vylepšenýho.“

Potřásl hlavou. Thelma byla vždycky číslo, ale jak říkala jeho matka, vrána k vráně sedá.

„Odkud máš tu pistoli, Thelmo?“ zeptal se klidně a na první dva listy připojil svůj podpis. „Co se tu dělo?“

Nespouštěla z dokumentů oči a vyčkávala s odpovědí, dokud neměla všechno pohromadě v ruce.

„Škoda, žes tu nebyl. Žádný podpisy bych už od tebe nepotřebovala.“

„Jak to, že ne?“

„Nějaká špinavá coura nám rozbila okno a tímhle mě ohrožovala.“ Zamávala pistolí ve vzduchu. „Ptala se po tobě, Ditleve.“

Zasmála se a z jednoho ramene jí sklouzla noční košilka. „Řekla jsem jí, že ji příště klidně pustím dveřmi, kdyby se tu zastavila. Aby si mohla vyřídit, co potřebuje, bez toho bordelu z rozbitýho okna.“

Ditleva zamrazilo.

Kimmie! Po tolika letech.

„Dala mi pistoli a poplácala mě po tváři, jako bych byla malý dítě. Něco zamumlala a odešla hlavním vchodem.“ Thelma se ještě jednou zasmála. „Jo, a neboj, mám ti od té tvé kamarádky vyřídit, že se staví někdy jindy!“

13)

Vedoucí oddělení vražd Marcus Jacobsen se držel za hlavu. Čert aby to spral, takhle začínat nový týden. Právě mu doručili čtvrtou žádost o dovolenou. Dva lidi z nejlepších vyšetřovacích týmů jsou na nemocenské a k tomu ještě to bestiální přepadení na ulici v centru města. Zmlátili ženu k nepoznání a hodili ji do kontejneru na odpadky. Násilí se stupňuje a všichni vcelku pochopitelně žádají okamžité vysvětlení. Noviny, veřejnost, policejní ředitelka. Jestli ta žena zemře, rozpoutá se peklo. V tomto roce dosáhli rekordního počtu vražd. Za posledních deset let nikdo nic podobného nepamatuje a navíc od policie odešlo spoustu zaměstnanců, takže vedení neustále svolává nějaké schůze.

Tlačí na něj ze všech stran a teď si ještě ke všemu zažádá o volno dokonce i Bak. Zrovna on, k čertu.

Za starých časů by si s Bakem zapálili, prošli by se po dvoře a všechno by vyřešili na místě, pomyslel si Jacobsen. Byl o tom přesvědčený. Jenže staré časy jsou pryč a on je teď bezmocný. Nemá svým lidem co nabídnout. Mzda je ubohá, o pracovní době ani nemluvě. Snížili stavy a práci se jim daří vykonávat jen za cenu čím dál menšího uspokojení. A frustraci si nemůžou ani utišit cigaretou. To je ale situace.

„Marcusi, musíš postrčit politiky,“ pronesl jeho zástupce Lars Bjorn. Za ním na chodbě lomozila parta stěhováků, aby všechno vypadalo pěkně a efektivně, jak si žádá reforma. Byla to přetvářka, Potěmkinova vesnice.

Marcus Jacobsen povytáhl obočí a odevzdaně se na svého zástupce usmál stejným způsobem, jakým se posledních pár měsíců usmíval on.

„Kdy si přijdeš zažádat o dovolenou ty, Larsi? Jsi ještě pořád poměrně mladý. Nesníš snad taky o jiné práci? Nechtěla by tě mít žena trochu víc doma?“

„Prosím tě, Marcusi, jedinou práci, kterou bych dělal radši než tu, co mám, je ta tvoje.“ Řekl to tak suše a bez emocí, až z toho člověka zamrazilo.

Marcus přikývl. „Dobře. Jen doufám, že nepospícháš, protože nemíním odejít předčasně. To po mně nemůžeš chtít.“

„Stačí, když si promluvíš s ředitelkou a poprosíš ji, aby skřípla politiky a my se dočkali snesitelných pracovních podmínek, a je to.“

Někdo zaklepal na dveře, a než mohl Marcus nějak zareagovat, byl Carl Morck napůl vevnitř. Copak se v životě nenaučí chovat slušně?

„Teď ne, Carle,“ pokusil se namítnout, přestože dobře znal Carlův překvapivě selektivní sluch.

„Bude to jen chvilka.“ Carl téměř neznatelně pokývl směrem k Larsi Bjornovi. „Jde o případ, na kterém pracuju.“

„Vraždy v Rorvigu? Když mi řekneš, kdo včera večer málem zabil ženskou uprostřed ulice Store Kannikestrade, tak si tě poslechnu, ale jinak si budeš muset pomoct sám. Víš, co si o té věci myslím. Máme soudní rozhodnutí, najdi si něco jinýho, kde jsou viníci ještě na svobodě.“

„Někdo od nás je do toho zapletený.“

Marcus odevzdaně svěsil hlavu. „Ach jo. Kdo to je?“

„Zaměstnanec kriminálky jménem Arne Jacobsen. Před deseti nebo patnácti lety vzal na holbakské policejní stanici složku s případem. Neříká ti to nic?“

„Bezva příjmení, ale já s tím nemám nic společnýho.“

„Byl v tom osobně zaangažovaný, kdyby tě to zajímalo. Jeho kluk chodil s tou zavražděnou dívkou.“

„No a?“

„No a ten syn teď pracuje tady u nás. Vezmu ho k výslechu, jen pro tvou informaci.“

„Kdo to je?“

„Johan.“

„Johan? Všeuměl Johan Jacobsen? To není možný.“

„Poslechni, Carle, jestli se chystáš vyslýchat našeho civilního zaměstnance, udělal bys nejlíp, kdybys to prezentoval trošku jinak,“ přerušil je Lars Bjorn. „Já to pak budu muset žehlit s odbory, jestli se něco podělá.“

Marcus vytušil, že půjde do tuhého. „Nechte toho, vy dva.“ Obrátil se na Carla Morcka. „O co tu vlastně jde?“

„Myslíš jako kromě toho, že starej policajt štípnul v holbakským okrsku složku s případem?“ Carl se napřímil a o čtvrt metru povyrostl. „Jde o to, že jeho syn mi tu složku položil na stůl. Johan Jacobsen se nádavkem vloupal na místo činu a zanechal tam stopy, které míří zcela jasně k němu. Navíc si myslím, že má v záloze další materiál. Marcusi, ví o tom víc než kdokoliv mezi nebem a zemí, jestli se to tak dá říct.“

„Proboha, Carle, ten případ je starý víc než dvacet let. Nemohl by ses radši v klidu věnovat svým věcem ve sklepě? Máš tam jistě dostatek jiných případů, které by podle mě byly vhodnější.“

„Máš pravdu. Je to starý případ. Právě tímhle budu v pátek bavit tu skupinu balíků ve svetrech se sobama. Vzpomínáš? Takže se, Marcusi, prosím postarej, aby se za mnou Johan nejpozději do deseti minut zastavil.“

„To asi nepůjde.“

„Jak to že ne?“

„Protože pokud vím, tak Johan je nemocný.“ Podíval se na Carla přes obroučky půlených brýlí. Záleželo mu na tom, aby jeho sdělení vyznělo jednoznačně. „Opovaž se ho otravovat doma, je ti to jasný? Včera se sesypal a já s tím nechci mít žádný nepříjemnosti.“

„Jak si vůbec můžeš být jistý, že ti tu složku na stůl položil on?“ zeptal se Lars Bjorn. „To na ní byly jeho otisky prstů?“

„Ne. Dneska mi přišly výsledky analýzy a žádné otisky tam nebyly. Zkrátka to vím a hotovo. Byl to Johan. Jestli se do pondělka nevrátí, jedu za ním, ať se vám to líbí nebo ne.“

14)

Johan Jacobsen bydlel v družstevním bytě na Vesterbrogade naproti divadlu Sorte Hest a bývalému Muzeu mechanické hudby. Přímo v těch místech se v roce 1990 střetli squatteři s policií. Carl si na tu dobu dobře pamatoval. Kolikrát se dostal do situace, kdy v uniformě mlátil hlava nehlava stejně staré kluky a holky?

Neměl na to zrovna nejpříjemnější vzpomínky.

Museli na zbrusu nový zvonek zvonit několikrát, než je Jacobsen pustil dovnitř.

„Nečekal jsem vás tak brzy,“ řekl tiše a pozval je dál.

Z oken měl pěkný výhled na divadlo a na starou střechu Gjastgiveri z glazovaných tašek. Přesně tak si to Carl představoval.

Obývací pokoj byl prostorný, ale neskýtal příliš utěšený pohled. Zjevně tu již delší dobu chyběla ženská ruka a kritické oko. Na stolku se vršily talíře se zaschlou hnědou omáčkou, po zemi se válely láhve od kokakoly. Všude byl prach, mastnota a nepořádek.

„Promiňte,“ omlouval se Johan a odklízel špinavé prádlo ze sedací soupravy a konferenčního stolku. „Před měsícem mě opustila žena,“ řekl na vysvětlenou a znervózněl, jako už tolik lidí na stanici. Jako by mu někdo foukal písek do obličeje a on se bránil, aby se mu nedostal do očí.

Carl účastně pokývl hlavou. Chudák chlap. Věděl přesně, jak mu je.

„Asi víš, proč jsme přišli.“

Přikývl.

„Takže půjdeme rovnou k věci. Přiznáváš, Johane, že jsi mi položil složku rorvigských vražd na stůl?“

Opět přikývl.

„Ale proč jste nám to jednoduše nepředal?“ zeptal se Asad a vyšpulil spodní ret. Kdyby si nasadil castrovskou kšiltovku, byl by od Jásira Arafata k nerozeznání.

„Copak byste to přijali?“

Carl zavrtěl hlavou. To těžko. Dvacet let starý případ s odsouzeným pachatelem. Kdepak, má pravdu, nevzali by to.

„Copak byste se mě nezeptali, odkud to mám? Nezajímalo by vás, jaký mám na věci zájem? Našli byste si vůbec čas se o to zajímat? Co myslíte? Viděl jsem tu záplavu na vašem stole, Carle.“

Carl pokýval hlavou. „A pak jsi jako stopu nalíčil krabici s hrou Trivial Pursuit do letní chaty. Muselo to být nedávno, když si vezmu, jak snadno vklouzl klíč do zámku, nemám pravdu?“

Johan přisvědčil.

Bylo to tak, jak Carl čekal. „Dobře, chtěl jsi zjistit, jestli jsme se do toho opravdu poctivě pustili, to chápu. Ale docela jsi riskoval, když jsi zvolil tenhle způsob, co říkáš? Představ si, že bychom se té hry nechytli, Johane. Co kdybychom si nevšimli jmen na kartičkách?“

Pokrčil rameny. „No ale teď jste tady.“

„Mně to teda není úplně jasný.“ Asad seděl u jednoho z oken směřujících na Vesterbrogade. Světlo mu padalo do zad a házelo stín na tmavý obličej. „Vy nejste spokojený s tím, že se Bjarne Thogersen k činu přiznal?“

„Kdybyste byli u soudního přelíčení, taky byste se s tím asi nespokojili. Všechno to bylo předem dohodnuté.“

„No jistě,“ řekl Asad. „Copak je něco tak zvláštního na tom, že se přiznal?“

„Co se ti na tom případu, Johane, nezdálo?“ vpadl do hovoru Carl.

Johan se Carlovi vyhnul pohledem a zadíval se ven z okna, jako by mu šedivé světlo mohlo pomoci utišit bouři v jeho nitru.

„Celou dobu se všichni usmívali,“ pronesl. „Bjarne Thogersen, obhájce i ti tři arogantní hajzlíci, kteří seděli mezi diváky v soudní síni.“

„Myslíš Torstena Florina, Ditleva Prama a Ulrika Dybbol Jensena?“

Přitakal a snažil se zklidnit chvějící se rty.

„Říkáš, že se usmívali. Ale o to se nedá opřít, to je málo, Johane.“

„Ano, ale teď už vím víc, než jsem věděl tehdy.“

„Tvůj otec, Arne Jacobsen, dostal tehdy případ na starost,“ řekl Carl.

„Ano.“

„A kde jsi byl v té době ty?“

„Chodil jsem na techniku v Holbaku.“

„V Holbaku? Znal jsi oba zavražděné?“

„Ano,“ odpověděl téměř neslyšně.

„Znal jsi i Sorena?“

Přikývl. „Trochu, i když ne tak dobře jako Lisbet.“

„Poslyšte,“ vmísil se do hovoru Asad. „Vidím vám to na očích. Lisbet vám tehdy řekla, že už vás nemiluje. Nemám pravdu, Johane? Už o vás prostě nestála.“ Asad svraštil obočí. „Zavraždil jste ji, protože už s vámi nechtěla chodit, a vy po nás teď chcete, abychom na to přišli a zadrželi vás, abyste nemusel páchat sebevraždu, že je to tak?“

Johan několikrát rychle zamrkal, pak strnul, ale ovládl se. „Carle, musí u toho být taky?“

Carl vrtěl hlavou. Asadovy výpady se naneštěstí stávaly pravidlem. „Asade, nemohl bys jít na chvilku vedle? Jen na pět minut.“ Ukázal na nenápadné dveře za Johanem.

Vtom Johan vyletěl jako čertík z krabičky. Strach se projevoval nejrůznějšími způsoby a Carl většinu z nich znal.

Proto se zadíval na zavřené dveře.

„Tam ne, je tam děsný nepořádek,“ řekl Johan a zakryl dveře vlastním tělem. „Posaďte se do jídelny, Asade, a dejte si kafe, je čerstvé.“

Jenže Asad už taky zaznamenal vibrace strachu. „Ne, díky, mám radši čaj,“ opáčil, prosmýkl se Johanovi za zády a otevřel dveře dokořán.

Skrývaly pokoj s vysokým stropem. Podél celé jedné stěny stálo několik psacích stolů přetékajících složkami a papíry. Ovšem nejzajímavější byl obličej visící na stěně, který na ně shlížel melancholickýma očima. Byla to metrová fotografie mladé dívky. Lisbet Jorgensenové, té, která byla zavražděna v Rorvigu. Rozevláté kadeře a za ní nebe bez mráčku. Pravá letní momentka s temnými stíny přes obličej. Nebýt výrazu očí, velikosti fotografie a neobyčejně výrazného umístění, člověk by si jí ani nevšiml. Ale takhle byla nepřehlédnutelná.

Vstoupili do místnosti připomínající chrám. Vše se točilo kolem Lisbet. Pod stěnou plnou novinových výstřižků o vraždě stály čerstvé květiny, protější zeď zdobily vybledlé čtvercové polaroidové fotografie děvčete. Blůzička, několik dopisů a pohledů. Šťastné a zlé časy tu visely proti sobě.

Johan neřekl ani slovo. Jen se postavil proti obří fotce a vpil se do jejích očí.

„Proč jsi nám to tu nechtěl ukázat?“ zeptal se Carl.

Pokrčil rameny a Carl pochopil. Bylo to příliš intimní. Jeho duše, život a zmařené sny tu byly rozvěšené po zdech.

„Ona se s vámi tu noc rozešla, Johane, jen to řekněte, jak to bylo, bude to tak pro vás nejlepší,“ naléhal znovu Asad.

Johan se otočil a tvrdě na něho pohlédl. „Můžu říct jen tolik, že tu, kterou jsem miloval ze všech nejvíc na světě, zmasakrovali lidi, kteří se nám dodnes smějí do ksichtu z vrcholu společenskýho žebříčku. A takový ubožák jako Bjarne Thogersen na sebe vzal vinu jen pro jedinou věc, totiž pro prachy. Nechal si jidášsky zaplatit, dal se uplatit špinavejma prachama, do hajzlu. O nic jinýho tam nešlo.“

„A teď by se tomu měla udělat přítrž?“ zeptal se Carl. „Proč právě teď?“

„Protože jsem zase sám a nedokážu na nic jinýho myslet. Copak to nechápete?“

*

Johanu Jacobsenovi bylo teprve dvacet let, když mu Lisbet na otázku, jestli si ho vezme, řekla ano. Jejich otcové se přátelili. Rodiny se často navštěvovaly a Johan byl do Lisbet zamilovaný snad odjakživa.

Miloval se s ní ještě tu noc před tragédií, zatímco ve vedlejším pokoji trávili společnou noc Lisbetin bratr se svou přítelkyní.

Nejdříve spolu vedli vážný rozhovor a teprve poté se pomilovali, ovšem z její strany to byly jednoznačně něžnosti na rozloučenou. Za svítání odešel s pláčem a o něco později toho dne byla mrtvá. Během pouhých deseti hodin se propadl z největšího štěstí na světě do milostného žalu a nakonec až do samého pekla. Nikdy už se z té noci a následujícího dopoledne nevzpamatoval. Sice si našel novou přítelkyni, vzal si ji, měli spolu dvě děti, a přesto se všechno točilo jen kolem Lisbet.

Když mu otec na smrtelné posteli prozradil, že na stanici ukradl pro Lisbetinu matku podklady k případu, hned druhého dne se za ní vydal a dokumenty získal.

Od té doby se staly jeho nejvzácnějším pokladem a Lisbet mu začala stále víc a víc vstupovat do života.

Nakonec už vyplňovala příliš a manželka se odstěhovala.

„Co tím myslíte, že vyplňovala příliš?“ zeptal se Asad.

„Nemluvil jsem už o ničem jiném. Pořád jsem na to myslel, ve dne v noci. Pročítal jsem všechny ty výstřižky a protokoly. Nemohl jsem s tím přestat.“

„A teď? Teď se toho všeho chceš zbavit? Proto jsi nás na to nasadil?“ zeptal se Carl.

„Ano.“

„A co pro nás ještě máš? Tohle?“ rozpřáhl Carl ruce nad obrovskými hromadami papírů.

Přikývl. „Až si to celé projdete, uvěříte, že to udělala ta parta z internátní školy.“

„Sepsal jsi nám seznam dalších přepadení. Už jsme ho prošli, to je to, co myslíš?“

„Je to jen část. Kompletní seznam mám tady.“ Sklonil se nad stolem, nadzvedl stoh výstřižků a vytáhl arch o velikosti A4, který ležel vespod.

„Začíná to tady, před vraždami v Rorvigu. Tenhle taky chodil do té školy, jak o tom tady píšou.“ Ukázal na stránku z deníku Politiken z 15. června 1987, nadepsanou slovy: Tragické neštěstí na koupališti Bellahoj. Devatenáctiletý mladík se zabil při pádu z desetimetrového můstku.

Probíral případy jeden po druhém. Mnohé z nich už Carl znal ze seznamu, který jim zanechal na oddělení Q. Mezi jednotlivými položkami uplynuly vždy tři až čtyři měsíce. Některé končily smrtí.

„Všechno to můžou být neštěstí,“ poznamenal Asad. „Co to má co společného s omladinou z výběrové školy? Ty nehody spolu vůbec nemusí souviset. Máte pro to nějaké důkazy?“

„Ne. To už je na vás.“

Asad pohodil hlavou a obrátil se k odchodu. „Heleďte, upřímně, nic nemáte. Jen vám z toho přeskočilo, což je mi líto. Měl byste zajít k psychologovi. Nebylo by lepší, kdybyste zašel za tou Monou Ibsenovou na hlavní stanici a netahal nás tady za nos?“

*

Carl s Asadem spolu cestou zpět na policejní ústředí nepromluvili ani slovo. Oba měli o čem přemýšlet. Mozkové závity jim pracovaly na plné obrátky.

„Asade, udělal bys čaj?“ přerušil Carl mlčení, když se vrátili do sklepa a odložili igelitové tašky z Fotexu nadité materiálem od Johana Jacobsena do kouta. „A nemusíš tolik sladit, jo?“

Carl si hodil nohy na stůl, zapnul zprávy na kanálu TV 2 a vypnul mozek. Nic dalšího od toho dne nečekal.

V následujících pěti minutách ale bylo všechno jinak.

Po prvním zazvonění zvedl sluchátko telefonu a obrátil oči v sloup, když uslyšel šéfův zlověstný hlas.

„Mluvil jsem s policejní ředitelkou, Carle. Nevidí důvod, proč by ses měl v tom případu dál vrtat.“

Carl nejprve chabě protestoval, ale když mu Jacobsen odmítl vysvětlit proč, popadl ho vztek.

„A proč ne? Můžeš mi na to odpovědět?“

„Prostě to tak ber. Tvým prvořadým úkolem je řešit případy, které se ještě nedostaly k soudu. Zbytek pěkně odlož do přihrádky v archivu.“

„Nerozhoduju si o tomhle čirou náhodou já sám?“

„Pokud si policejní ředitelka přeje něco jiného, tak ne.“

Tím rozhovor ukončili.

„Čerstvý, jemně slazený mátový čaj,“ oznámil Asad a podal Carlovi šálek se sirupovitou hmotou, ve které málem stála lžička.

Carl si ho vzal, vařící a kouřící, a obrátil ho do sebe na jedno polknutí. Už si na tu hrůzu pomalu zvykal.

„Carle, nezlobte se. Necháme to pár týdnů uležet, dokud se ten Johan nevrátí zpátky do práce. A pak ho hezky zmáčkneme, pěkně piánko, pomalu, nebudeme spěchat, a uvidíte, že se dřív nebo později ke všemu přizná.“

Carl si prohlédl Asadův spokojený obličej. Pomyslel si, že mu ho tam snad musel někdo namalovat. Copak kvůli tomu případu nebyl ještě před slabou půlhodinkou naštvaný a podrážděný a netvářil se jako kakabus?

„K čemu se má přiznat? O čem to sakra mluvíš?“

„Té noci mu Lisbet Jorgensenová dala najevo, že má někoho jiného, a proto se dopoledne vrátil a oba je zabil. Když si dáme záležet, tak jistě vyšťouráme nějakou špínu mezi ním a Lisbetiným bráchou. Třeba mu tehdy přeskočilo.“

„Zapomeň na to, Asade. Vzali nám to. Navíc se mi ta tvoje teorie ani trochu nezdá. Je to moc vyumělkovaný.“

„Vyumělkovaný?“

„Jo, do prčic, a nemyslím tím, že bys byl kdovíjakej umělec. Kdyby to Johan spáchal, byl by se složil už dávno.“

„Jestli to nemá v hlavě v pořádku, tak ne.“ Asad si zaťukal prstem na čelo.

„Člověk, kterej se zbláznil, nebude líčit stopy jako kartičky ze hry Trivial Pursuit. Hodil by nám vražednou zbraň přímo pod nohy a předstíral by, že ji nevidí. Poslouchals mě vůbec? Ten případ nám vzali.“

Asad se neúčastně zadíval na plochou obrazovku na stěně. Právě vysílali reportáž o přepadení ve Store Kannikestrade. „Ne, to jsem teda neslyšel. Nic takovýho slyšet nechci. A kdo že nám to vzal?“

Blížící se Rose ucítili mnohem dřív, než ji spatřili ve dveřích. Zničehonic se tam zjevila s náručí plnou kancelářských potřeb, papírových sáčků od pekaře a vánoční výzdoby. Po všech stránkách to bylo předčasné.

„Ťuky ťuk!“ zahlaholila a dvakrát klepla čelem do veřejí. „Tak tady mě máte, tradáááá! A tady je pro všechny něco k zakousnutí z pekárny.“

Carl s Asadem na sebe pohlédli. Jeden s útrpným výrazem, druhý s hvězdičkami štěstí v očích.

„Ahoj, Rose, vítej na oddělení Q. Už jsem pro tebe všechno připravil, hned ti to ukážu,“ linulo se z malého přeběhlíka.

Než ji Asad odvlekl do sousední místnosti, významně se na Carla podívala. Mě se jen tak nezbavíš, mělo to poselství znamenat. O tom sakra nebude rozhodovat sama, na to jsou tu dva. Jako by si ho mohla koupit koblihama.

Chvíli zůstal zírat na igelitové tašky z Fotexu v rohu místnosti a pak vytáhl ze zásuvky čistý list papíru.

Nadepsal ho:

Podezřelí:

Bjarne Thogersen?

Jeden nebo více členů internátní skupiny?

Johan Jacobsen?

Někdo cizí?

Někdo ve spojitosti se skupinou?

Nad tím ubohým výsledkem se zamračil. Kdyby ho Marcus nechal na pokoji, nejspíš by papír v tichosti sám roztrhal. Jenže to nešlo. Nařídili mu zastavit vyšetřování, a proto to nemohl udělat.

Už v mládí Carlův otec prokoukl, co na kluka platí. Když mu výslovně zakázal orat podmáčenou louku, Carl se do toho obratem pustil. Varoval ho, aby se armádě vyhnul velkým obloukem, a Carl se dobrovolně přihlásil. I holky mu prohnaný tatík dohazoval. Ta a ta ze statku nestojí za nic, nechal se doma slyšet, a Carl jí už už ťukal na okénko. Byl zkrátka takový, odjakživa. Nikdo o něm nesměl rozhodovat, a proto bylo tak snadné ho ovlivnit. Dobře to o sobě věděl. Otázkou zůstávalo, zda to věděla i policejní ředitelka. Asi sotva.

Jenže co se to tu ksakru děje? Jak se vůbec dozvěděla, že se tím případem zabývá? Vždyť o tom ví jen hrstka lidí.

V úvahu připadali: Marcus Jacobsen, Lars Bjorn, Asad, lidi z Holbaku, Valdemar Florin, dědek ze sousední chaty, matka zavražděných…

Chvíli nehybně seděl a zíral do prázdna. Věděli to tihle a pak ještě spousta dalších, když se nad tím důkladněji zamyslel.

Už teď mohl kdokoliv zatáhnout za brzdu. Pokud někdo ve spojitosti s vraždou zmínil jména jako Florin, Dybbol Jensen nebo Pram, rychle ztratil pevnou půdu pod nohama.

Zavrtěl hlavou. Bylo mu opravdu naprosto lhostejné, jak se kdo jmenuje a jaké má policejní ředitelka důvody. Jakmile s tím jednou začali, už je nikdo nezastaví.

Zbystřil. Z Rosiny kanceláře se do sklepní chodby linuly nové zvuky. Zvláštní, klokotavý smích. Výbuch smíchu a Asad v plné parádě. Jestli budou takhle pokračovat, ostatní si pomyslí, že tu mají rave party.

Vyklepal z krabičky cigaretu, zapálil si a pozoroval dým vyfukovaný nad papír. Nakonec se sklonil a napsal:

Úkoly:

Došlo ve stejné době k podobným vraždám v zahraničí? Ve Švédsku? V Německu?

Kdo z bývalého vyšetřovacího týmu je ještě ve službě?

Bjarne Thogersen / vězení Vridsloselille.

Nešťastná smrt chlapce z internátu na koupališti Bellahoj. Náhoda?

S kým z internátní skupiny si můžeme dnes promluvit?

Právník Bent Krum!

Torsten Florin, Ditlev Pram a Ulrik Dybbol Jensen: Aktuální případy? Policejní oznámení v práci? Psychologické profily?

Vypátrat Kirsten-Marii Lassenovou alias Kimmie — s kým si o ní můžeme promluvit?

Okolnosti smrti Kristiana Wolfa!

Několikrát se tužkou dotkl papíru, než tenoulince připsal:

Hardy.

S úsměvem vyprovodit Rose do horoucích pekel.

Pořádně pomilovat Monu Ibsenovou.

Několikrát si prohlédl poslední řádek. Připadal si jako nezvedený puberťák, který ryje do školní lavice jména spolužaček. Jen by chtěl, aby věděla, co mu to dělá s podbřiškem, když si představí její zadeček a plná ňadra. Několikrát se zhluboka nadechl, než sáhl po gumě a poslední dva řádky vymazal.

„Neruším?“ ozvalo se ve dveřích a v Carlovi by se krve nedořezal. Mozek vyslal do systému pět pokynů, které v něm teď zmateně kolovaly: polož tu gumu, zakryj ten papír, odlož to cigáro, vymaž si ten připitomělý výraz z ksichtu a přestaň na ni zírat s otevřenou hubou.

Prý jestli neruší, ptala se a překvapený Carl se jí snažil dívat zpříma do očí. Měla je pořád stejně krásně hnědé. Mona Ibsenová se vrátila. Málem umřel leknutím.

*

„Co chtěla Mona?“ zeptala se Rose a šklebila se, jako by do toho měla co mluvit.

Opřela se o veřeje a zvědavě okusovala plněný šáteček z listového těsta, zatímco se Carl vracel do reality.

„Co chtěla, Carle?“ přisadil si Asad s plnou pusou. Carl v životě neviděl chlapa s větší porcí krému ve strništi.

„Povím ti to později.“ Otočil se k Rose a doufal, že si nevšimne jeho rozpálených tváří, do kterých mu splašené srdce pumpovalo další dávky krve. „Jak se ti líbí v nové kanceláři?“

„No ne, vy jste o mě projevil zájem? Díky za optání. No, pokud člověk nesnáší sluneční světlo a nemá rád barvy na stěnách a milé lidi kolem sebe, pak je to to nejlepší místo na světě a nemohli jste mě umístit líp.“ A rýpla Asada loktem do žeber. „Jen vtipkuju, Asade, ty jsi v pohodě.“

Tak to je tedy čeká báječná spolupráce.

Carl se zvedl a úporně naškrábal seznam podezřelých a úkoly na tabuli.

Pak se otočil k jejich nové kouzelné sekretářce. Jestli si myslí, že jsou tu jen pro legraci, osobně se postará, aby rychle změnila názor. Nechá ji makat, až se z ní bude kouřit, takže balit margaríny do kartonů na konci linky bude proti tomu procházka růžovým sadem.

„Případ, kterým se zabýváme, je trošku ošemetný, vzhledem k tomu, co za lidi jsou do něho zapletení,“ pronesl s pohledem upřeným na šáteček, který Rose ohlodávala jako veverka. „Asad tě do něj za chvilku jistě ochotně zasvětí. Pak bych tě poprosil, abys dokumenty z igelitových tašek seřadila podle časové posloupnosti a přidala k nim podklady tady ze stolu. Pak to celé pro sebe a Asada okopíruješ, kromě téhle jediné složky, s tou ještě počkáme.“ Odstrčil šedé desky Johana Jacobsena a Marthy Jorgensenové na stranu. „Až s tím budeš hotová, shromáždíš všechno, co se vztahuje k tomuto bodu.“ Poklepal na řádek s nešťastným pádem ze skokanského můstku na Bellahoj. „Nemáme času nazbyt, tak si prosím pospěš. Datum toho neštěstí najdeš v přehledu, nahoře v červené igelitce. Léto 1987 — před vraždami v Rorvigu — někdy v červnu.“

Snad čekal, že se bude ošívat, aspoň trošku, a neodpustí si nějakou kyselou poznámku, kterou by si vysloužila pár úkolů navíc, ale kupodivu to s ní ani nehnulo. Bez mrknutí oka se soustředila na zbývající polovinu sladké svačinky, kterou si jedním pohybem ruky nacpala do chřtánu, schopného pohltit Jonáše i s velrybou.

Obrátil se na Asada. „Co bys řekl tomu, že by ses na pár dní vytratil ze sklepa?“

„Kvůli Hardymu?“

„Ne. Najdeš Kimmie. Musíme se do toho pustit a udělat si o těch výlupcích z internátní partičky vlastní obrázek. Já si vezmu na starost zbytek.“

Asad se zatvářil, jako by si vše představil v živých barvách. Sebe, jak po kodaňských ulicích nahání nějakou bezdomovkyni, a Carla na návštěvách u boháčů s kávičkou a koňáčkem. Alespoň tak si to představoval Carl sám.

„To nechápu, Carle,“ řekl. „My budeme pokračovat ve vyšetřování? Copak nám právě nevzkázali, že toho máme nechat?“

Carl se naježil. To nemůže držet klapačku? Jak můžou vědět, jestli bude Rose loajální? Proč ji sem vůbec nasadili? Nikdo se o ni neprosil.

„No, když už na to díky Asadovi přišla řeč, tak policejní ředitelka nám s tím případem zakázala pokračovat. Vadí?“ obrátil se na Rose.

Pokrčila rameny. „Pro mě za mě. Ale příště jdou koláčky na vás,“ uzavřela Rose a popadla igelitové tašky.

*

Když Asad obdržel rozkazy, frnknul do neznáma. Měl Carlovi dvakrát denně volat na mobilní telefon a podávat hlášení o průběhu pátraní po Kimmie. Dostal seznam, podle kterého se měl vyptat i v evidenci obyvatel, u pořádkové služby v centru města, na sociálním odboru obvodního úřadu a promluvit si s lidmi z křesťanského útulku v Hillerodgade a na dalších místech. Velké sousto pro takového zelenáče, obzvláště pokud jediná informace, kterou se do té doby o Kimmiině způsobu života dozvěděli, pocházela od Valdemara Florina. Podle něho žila už roky na ulici, vídali ji v Kodani s kufrem na kolečkách. Nebyl to právě nejpřesnější popis, pokud se slovům Valdemara Florina vůbec dalo věřit. S přihlédnutím k pošramocené pověsti studentů elitní školy by bylo namístě pochybovat, jestli je vůbec ještě naživu.

Carl otevřel světle zelené desky a poznamenal si rodné číslo Kirsten-Marie Lassenové. Zvedl se a vyšel na chodbu, kde ho znechutila Rose, jak neobyčejně energicky kopírovala hromady dokumentů.

„Potřebujeme sem nějaký stoly na odkládání,“ vypadlo z ní v plné práci.

„Fakt? Nějakou určitou značku?“ ušklíbl se Carl a podal jí rodné číslo. „Budu o ní potřebovat veškeré dostupné informace. Poslední místo pobytu, případné hospitalizace, vyplácení sociální podpory, vzdělání, kde se zdržují rodiče, pokud ještě žijí. To kopírování si nech na později, rád bych to měl co nejrychleji. A sice všechno. Díky.“

Narovnala se v celé své jehlovopodpatkové výšce. Zapíchla mu pohled do ohryzku, což nebylo nejpříjemnější. „Objednávku na stoly vám dodám do deseti minut,“ řekla suše. „Vyberu z katalogu Malling Beck. Mají polohovací stolky v ceně pět až šest tisíc za kus.“

*

Napůl v bezvědomí házel zboží do nákupního vozíku, zatímco v těle mu kolotaly myšlenky na Monu Ibsenovou. Neměla snubní prstýnek, toho si všiml ze všeho nejdřív. A taky jak mu vyschlo v krku, když se na něho podívala. Další důkaz, nakolik zanedbává ženskou společnost.

Čert aby to spral.

Zadíval se nahoru a pokusil se stejně jako ostatní zorientovat v obrovském výběru řetězce Kvickly. Nešťastně se točil v kruhu ve snaze najít toaletní papír tam, kde dnes byla vyskládaná kosmetika. Málem z toho přišel o rozum.

Na konci pěší zóny bourali starý obchod s oděvy jménem Konkurent. Práce se blížily ke zdárnému konci. Allerod už nebyl tím městečkem Korsbak z televizního seriálu o úspěšných selfmademanech, ovšem Carlovi to začínalo být jedno. Jestli Monu nedostane, tak ať si klidně strhnou i kostel a postaví tam další supermarket.

„Cos to, prosím tě, přitáhl?“ podivoval se Carlův podnájemník Morten Holland, když vybaloval nákup. Taky měl za sebou náročný den, jak neopomněl poznamenat. Dvě hodiny studia občanské výchovy a tři hodiny brigády ve videopůjčovně. No fakt se nadřel, to Carl chápal.

„Napadlo mě, jestli bys nám neudělal chilli con carne,“ řekl Carl a Mortenova komentáře, že by v tom případě bylo bezva, kdyby koupil i nějaký fazole a maso, si nevšímal.

Carl zanechal Mortena v kuchyni, aby si lámal hlavu nad neřešitelnou kulinářskou situací, a odkráčel do prvního poschodí. Dveře do Jesperova pokoje div nevyletěly z pantů pod náporem nostalgické hudby.

Zmítal se v orgiastické bouři Led Zeppelin a přitom kosil vojáky přes Nintendo. Jeho přítelkyně budící dojem, že právě vylezla z hrobu, ukájela svou touhu po kontaktu na gauči přes esemesky.

Carl si povzdechl a zavzpomínal, o kolik kreativnější si připadal on sám s Belindou na půdě v Bronderslevu. Ať žije elektronika. Jen když ho z toho vynechají.

Vešel k sobě do pokoje a jediné, co ho zajímalo, byla postel. Jestli ho Morten do dvaceti minut nezavolá dolů k večeři, postel to vyhraje.

Lehl si na záda s rukama pod hlavou a zahleděl se do stropu. Představoval si Monu, jak se protahuje nahá pod peřinou. Jestli se brzy nevzpamatuje, tak mu zajde vercajk. Buď dostane Monu, nebo sbalí nějakou šťabajznu v baru, jinak to může rovnou vzdát a s klidným svědomím se přihlásit k jednotce do Afghánistánu. Radši harašit jednou kulkou v lebce než dvěma scvrklýma v kalhotách.

Z Jesperova pokoje se vydral neobyčejně odporný zvuk, něco mezi gangsterským rapem a zemětřesením ve vesnici z vlnitého plechu. Má tam na něho jít, nebo si radši nebude ničeho všímat?

Obalil si hlavu polštářem. A snad proto si vzpomněl na Hardyho.

Hardyho, který se nemůže hýbat. Poškrábat se na čele, když ho tam zasvědí. Nezbývá mu nic jiného než přemýšlet. Kdyby se to stalo Carlovi, už by se dávno zbláznil.

Podíval se na společnou fotku s Hardym a Ankerem, jak se všichni tři drží kolem ramen. Tři zatraceně dobří policajti, pomyslel si. Tak proč si Hardy myslí něco jiného? Co tím chtěl říct, když ho Carl posledně navštívil, že si na ně v té barabizně na Amageru někdo počkal?

Prohlédl si Ankera na fotografii podrobněji. Byl z nich nejmenší, ale z očí mu čišela největší síla. Zemřel téměř před tři čtvrtě rokem, ale jeho oči vidí jako dnes. Myslel to Hardy vážně, že měl Anker se svými vrahy něco do činění?

Carl se otřásl. Nedokázal si to představit. Sklouzl pohledem ze tří postav na rámečky dokumentující vzdálené chvilky štěstí s Viggou, kdy ji bavilo strkat mu prsty do pupíku, až k fotce rodinného statku v Bronderslevu a nakonec k momentce, kterou udělala Vigga, když si domů poprvé přinesl parádní uniformu.

Na chvilku musel zavřít oči. Visela v tmavém rohu, ale přesto na ní bylo něco, co tam zcela jasně nemělo co dělat.

Odhodil polštář, vstal a pomalu se vydal k fotografii. Za zdí Jesper přeladil na novou hrůzostrašnou kakofonii. Skvrny se nejprve tvářily jako stíny, ale z bezprostřední blízkosti poznal, co to je.

Čerstvou krev si člověk jen tak nesplete. Až teď si všiml, že teče po zdi v tenkých pramíncích. Jak jen si toho mohl nevšimnout? A co to mělo ksakru znamenat?

Zavolal na Mortena a vytáhl Jespera z letargie před obrazovkou. Ukázal na cákance. Hoši ho sledovali se vzrůstajícím odporem a překvapením.

Morten to tu teda rozhodně takhle nezasvinil.

A ani Jesper s tím nemá co dělat, ty vole, ani jeho holka, vole, jestli mu jde vo to. Nezbláznil se náhodou? Vole.

Carl hleděl na krev a pokyvoval.

S odpovídajícím vybavením by to nezabralo víc než tři minuty: odemknout, najít správné místo, na které se Carl často dívá, pocintat ho zvířecí krví a zase vypadnout. Za tři minuty by to ti, kdo se ve své práci vyznají, museli sfouknout, zvlášť když byla Magnolievang a vlastně celý Ronneholtpark od osmi ráno do čtyř odpoledne jako po vymření.

Pokud si někdo myslí, že ho kanadskými žertíky odradí od vyšetřování, pak musí být neuvěřitelně blbej.

Ale nebude to žádné neviňátko.

15)

Hezké sny se jí zdály jen v opilosti. Pila mimo jiné právě kvůli tomu.

Po několika notných locích whisky měla výsledek zaručený. Pár hodin se pohybovala na hranici spánku, v hlavě slyšela šeptající hlasy a nakonec se odpoutala od plakátu s hrajícími si dětmi na dveřích a sklouzla do světa nočních můr. Když tam vplula, čekaly na ni ty proklaté obrazy v neutuchajícím sledu. Vzpomínky na matčiny jemné vlasy a obličej jako z kamene. Obrázky malé holčičky, která se snaží ztratit v zákoutích honosné vily. Příšerné okamžiky. Vybledlé záblesky matky, která ji opustila. Chladná objetí žen, které nastoupily na její místo.

Probudila se zpocená a s třesavkou. Ve snech se zpravidla vracela do doby, kdy se ke všemu otočila zády. K nesplnitelným očekáváním nenasytné společnosti, předstírající spořádané poměry. Ke všemu, na co se snažila zapomenout. Vracela se k rozchodu s prostředím, odkud pocházela, a k období následujícímu přímo po něm.

Předešlého dne se zpila do němoty, takže ji čekalo poměrně nekomplikované ráno. Se zimou, kašlem a bolestí hlavy si dokázala poradit. Jen když ji nesoužily myšlenky a hlasy.

Protáhla se, sáhla pod pryčnu a vytáhla kartonovou krabici. Sloužila jako spižírna, uspořádaná velmi jednoduše. Jídlo na pravé straně se mělo sníst jako první. Když pravou stranu vyjedla, otočila krabici o sto osmdesát stupňů a opět pokračovala s konzumací na pravé straně. Volnou levou stranu pak mohla v mezidobí doplnit novým zbožím ze supermarketu Aldi. Postupovala vždy stejně a nikdy nenakupovala na víc než dva tři dny dopředu. Jinak by se jí potraviny zkazily, zvláště když do střechy příbytku nemilosrdně pražilo slunce.

Lhostejně do sebe naházela jogurt. Už léta ji v tomto ohledu nikdo nenapomínal.

Vrátila krabici pod postel a zašmátrala o něco dál, až nahmatala druhou krabici. Pohladila ji, pochovala a zašeptala: „Tak, miláčku, maminka půjde do města, ale brzy se zase vrátí domů.“

Přičichla si k podpaží a musela uznat, že je načase se vykoupat. Dřív občas chodila na hlavní nádraží, ale s tím je teď konec, poté co ji Tine varovala, že ji tam někdo shání. Takže pokud tam nevyhnutelně bude muset zajít, bude to vyžadovat jistá opatření.

Olízala lžičku, prázdný kelímek odhodila pod sebe do pytlíku na odpadky a přitom se rozmýšlela, co dál.

Předešlého večera navštívila Ditlevův dům na Strandvej. Hodinu před ním čekala a pozorovala mozaiku rozsvícených honosných oken, než jí hlasy dovolily vstoupit. Byl to dobře udržovaný dům, ale neosobní a chladný, jako Ditlev sám. Jak také jinak, že? Rozbila okno, a přestože se rozhlédla, najednou proti sobě uviděla ženskou v negližé. Ta se lekla, když na ni Kimmie vytáhla pistoli. Ale když se dozvěděla, že cílem je její manžel, uklidnila se.

Kimmie jí zbraň podala a vybídla ji, ať s ní naloží dle libosti. Žena zaváhala. Pak ji potěžkala a usmála se. Přece jen věděla, k čemu by se jí mohla hodit. Přesně jak hlasy předpověděly.

Kimmie se vydala pěšky zpátky do města. Šlo se jí lehce, protože vyřídila vzkaz a všichni by měli mít jasno. Jde po nich. Nikdo z nich si od této chvíle nemůže být nikde jistý. Sleduje je.

A jak je zná, poštvou na ni další lidi, což ji pobavilo. Čím víc jich bude, tím větší důkaz, kolik pozornosti jí věnují.

Zaměstná je natolik, že jim na nic jiného nezbude čas.

*

Pod sprchou nebyla pro Kimmie nejhorší ostražitost ostatních žen nebo zvědavost holčiček, které si prohlížely její dlouhé jizvy na zádech a na břiše, ani neskrývaná radost matek a dětí ze společného koupání či nevázaný halas a smích z útrob plaveckého bazénu.

Nejhorší pro ni byla ženská těla kypící životem. Snubní prstýnky na rukou, které měly koho hladit. Ňadra, živící malé. Břicha a klíny, připravené plodit. Na takovém pohledu se hlasy pásly a přiživovaly.

Proto se bleskurychle svlékla, šaty hodila nahoru na skříňku, na nikoho se nedívala a igelitové tašky s novým oblečením nechala jen tak ležet na zemi. Vše muselo proběhnout tak rychle, aby se dostala ven dřív, než se začne rozhlížet.

Než nad sebou ztratí vládu.

Proto se už za pouhých dvacet minut objevila na mostě Tietgens Bro v kabátě z krejčovského salonu, s vyčesanými vlasy a nezvyklým odérem velmi drahého parfému. Pozorovala koleje mizející pod mostem do útrob hlavního nádraží. Už dávno se takhle neoblékala a nijak zvlášť příjemně se v těch šatech necítila. Stala se zrcadlem toho, proti čemu bojovala, protože to bylo nutné. Půjde pomalu podél nástupiště, vyjede po eskalátoru nahoru a obejde celou halu jako kterákoliv jiná žena. Když si při první obchůzce ničeho podezřelého nevšimne, posadí se v rohu do občerstvení Train Fast Food, dá si šálek kávy a občas se podívá na hodiny. Jako kdokoliv, kdo na nádraží čeká na spoj. Upravená, nalíčená, schovaná za slunečními brýlemi z tónovaného skla.

Žena, která si je plně vědoma toho, co tady na světě pohledává.

*

Proseděla tak zhruba hodinu, když kolem ní vratkým krokem proplula Krysa Tine, s hlavou přitisknutou k rameni a pohledem zapíchnutým do prázdna asi půl metru před sebou. Pohublá a duchem nepřítomná se usmívala na všechny a nikoho. Jistě si právě šlehla dávku heroinu. Nikdy se jí nezdála tak zranitelná a průhledná, ale Kimmie se nehnula z místa. Jen Tine sledovala očima, dokud nezmizela někde vzadu za McDonaldem.

Jak pohledem vyprovázela Tine, všimla si hubeného muže, který se bavil se dvěma dalšími ve světlých pláštích. Nezarazilo ji ani tak to, že tři dospělí muži stojí tak těsně u sebe, ale spíš že celou dobu sledují dění v nádražní hale, místo aby se při hovoru dívali jeden druhému do očí. A taky byli všichni skoro stejně oblečení, což bylo nápadné.

Pomalu se zvedla. Posunula si tmavé brýle na nose do správné polohy a vydala se dlouhými, vláčnými kroky v botách na vysokých podpatcích přímo k nim. Po několika krocích odhadla, že je jim něco kolem čtyřiceti. Hluboké vrásky v obličeji nepřímo svědčily o tvrdém životním údělu. Ale nevypadali jako podnikatelé trávící dlouhé hodiny nad záplavou papírů pod nezdravým umělým osvětlením. Byli ošlehaní větrem a opálení, nekonečně se vlekoucí sledování na nich zanechalo stopy. Byli placeni za to, aby vyčkávali a pozorovali.

Když se k nim přiblížila na pár metrů, všichni do jednoho se na ni podívali. Usmála se na ně, ale zuby neukázala. Přešla ve vzdálenosti jednoho kroku kolem nich a zaznamenala, jaké se mezi nimi rozhostilo ticho. Až po několika dalších krocích se opět dali do řeči. Zastavila se, jako by něco hledala v kabelce. Jeden z nich se jmenoval Kim, zaslechla. Samozřejmě šlo o jméno na K.

Bavili se o různých časech a místech a už jí nevěnovali pozornost. Takže se mohla pohybovat volně. Ani v nejmenším neodpovídala popisu hledané osoby. Pochopitelně.

Za doprovodu vnitřních hlasů obešla halu, na druhém konci si ve stánku koupila časopis Femina a vrátila se do své výchozí pozice. Z mužů zůstal na místě jediný. Opíral se o zeď a nepochybně byl připraven na dlouhé čekání. Pohyboval se pomalu, ale oči mu jen hrály. Právě takovými chlapy se obklopovali Torsten s Ulrikem a Ditlevem. Otroky. Chladnými zmetky. Zaprodanci, za peníze ochotnými udělat cokoliv.

Věci, o kterých se v nabídce zaměstnání nepíše.

Čím déle si ho prohlížela, tím blíž se zdála být těm sviním, kterým hodlala zakroutit krkem. Cítila, jak to v ní vře a hlasy v hlavě si začínají odporovat.

„Nechte toho,“ zašeptala a zadívala se jinam. Muž u vedlejšího stolku vzhlédl a marně se rozhlížel, co ji tak rozčílilo.

S tím si bude muset poradit sám.

Ještě jednou hlasům v duchu poručila, aby toho nechaly, a zabořila pohled do týdeníku. K ZÁCHRANĚ MANŽELSTVÍ, stálo tam velkými písmeny. Ale vnímala jen písmeno K na začátku.

Velké K vyvedené ozdobným písmem. Zase to K.

*

Třeťáci z gymplu mu říkali jen K, ale jmenoval se Kare. Při hlasování, který žák vyššího ročníku se stane mluvčím studentů, dostal téměř všechny hlasy druháků. Vypadal božsky. Všechny holky si o něm šeptaly na pokojích, ale sbalila ho Kimmie. Po prvních třech tancích na plese přišla řada na ni a Kare ucítil její prstíky v místech, kde se ho zatím nikdo jiný nedotkl. Protože Kimmie byla dobře obeznámena jak se svým vlastním tělem, tak s tělem chlapeckým. Vděčila za to Kristianovi.

Kare byl lapen a nebylo mu pomoci.

Vyprávělo se, že prospěch pohledného mluvčího se den ze dne horšil a nikdo si nedokázal vysvětlit, proč tak šikovný a cílevědomý žák najednou polevuje. Zato Kimmie si to užívala. Byla to její práce. To její tělo otřáslo základy miláčka ctnosti. Jen její tělo.

Kare měl v životě všechno zajištěné. Budoucnost mu již dávno naplánovali rodiče, kteří nikdy nepřišli na to, jaký doopravdy je. Drželi ho jen v zajetých kolejích, aby dělal rodině čest.

Smysl života viděli v naplňování rodinných očekávání a sklízení úspěchů. Ať to stojí, co to stojí.

To bylo jejich krédo.

Proto si za svůj první cíl vybrala Kimmie právě Kara. Ze všeho, co ztělesňoval, se jí dělalo zle. Dostalo se mu několik pochval za píli. Byl nejlepší ve střelbě na pohyblivý terč. Nejrychlejší na oválu. Skvěle řečnil při slavnostních příležitostech. Měl o něco lepší sestřih a méně pomačkané kalhoty než všichni ostatní. Kimmie se rozhodla ho toho všeho zbavit. Oloupat ho až na dřeň a podívat se, co se skrývá uvnitř.

Když s ním skončila, poohlédla se po větším soustu. Bylo z čeho vybírat. Nebála se nikoho a ničeho.

*

Čas od času přestala číst a rozhlédla se kolem. Jestli se chlap odlepí ode zdi, všimne si toho. Víc než deset let na ulici člověku vytříbí smysly.

Asi po hodině ji zjitřený instinkt upozornil na dalšího chlapíka, který zdánlivě nahodile kroužil halou sem a tam a bedlivě pročesával prostor. Nebyl to kapsář, který po očku hledá vhodnou kabelku nebo kapsu kabátu. Nebyla to ani volavka, která za chvilku vztáhne ruku po oběti, ale špinavou práci nechá na někom jiném. Měla je všechny přečtené, a tenhle k nim nepatřil.

Malý, podsaditý, v obnošených šatech. Na sobě měl teplý kabát s velkými kapsami. Plandal na něm jako hadí kůže před svléknutím. Působil v něm jako zkrachovalá existence, ale nebyla to pravda. Kimmie se nedala ošálit. Muži, kteří navlékli uniformu vyděděnců a všechno vzdali, se nedívali po ostatních lidech. Zaměřovali se jen na odpadkové koše. Dívali se pod nohy, do rohů, kde by se mohla schovávat nějaká prázdná láhev. Snad i do lhostejných výkladních skříní nebo na nabídku týdne v bistru SunSet. Ale nikdy nesledovali chování ostatních, tak jako tenhle zpod naježeného obočí. Navíc měl tmavou pleť, jako nějaký Turek nebo Iráčan. Kdo to kdy viděl, aby nějaký Turek nebo Iráčan klesl tak hluboko, že by skončil v Kodani na ulici? To svět ještě nezažil.

Sledovala ho, jak kráčí k muži opřenému o zeď, a čekala, že se pozdraví, ale nic takového se nestalo.

Zůstala tiše sedět a vše pozorovala přes okraj zvednutého časopisu. Prosila hlasy, aby se do toho nemíchaly. Nehnula se, dokud se chlapík nevrátil do výchozího bodu, ale ani tentokrát na sebe muži nijak nereagovali.

Tiše vstala, opatrně zasunula židli ke kavárenskému stolku a vydala se s náležitým odstupem za tmavým mužíkem.

Pohyboval se pomalu. Jednou za čas vyšel ven a vyhlížel do Istedgade, ale nikdy se nevzdálil natolik, aby jí zmizel ze zorného pole u schodů ke kolejišti.

Nepochybně někoho hledal a tím někým mohla být právě ona. Proto se držela v zákrytu za rohy a cedulemi.

Když už podesáté čmuchal v nádražní hale kolem pošty, najednou se otočil a hleděl přímo na ni. Nebyla na to připravená, a tak se otočila na podpatku a prchala směrem k taxíkům. Na nějaký si mávne a bude koukat, aby se dostala co nejrychleji pryč. V tom jí nezabrání.

Nepočítala ovšem s tím, že se přímo za ní objeví Krysa Tine.

„Ahoj, Kimmie,“ zaskřehotala za povislými víčky. „Hned jsem si říkala, že to budeš ty, zlato. Tobě to ale dneska sluší, co se děje?“

Napřáhla ruce, jako by se chtěla ujistit, že nejde o přelud, ale Kimmie se jí vysmekla a nechala ji tam s prázdnou náručí.

Zaslechla za sebou dusot.

16)

V noci třikrát zvonil telefon a pokaždé, když ho Carl zvedl, byla linka hluchá.

U snídaně se Jespera a Mortena vyptával, jestli si v domě nevšimli něčeho neobvyklého, ale místo odpovědi na něho jen dál rozespale mžourali.

„Nezapomněli jste včera třeba zavřít okna nebo dveře?“ nahodil udičku. Někde přece musí být skulina, kudy se těm ospalcům vláme do palice.

Jesper pokrčil rameny. Chtít po něm něco v ranních hodinách bylo marné, Carl by spíš vyhrál v loterii než se dočkal kloudné věty. Aspoň Morten zamumlal cosi, co by se při troše dobré vůle dalo považovat za odpověď.

Carl obešel celý dům, ale ničeho nezvyklého si nevšiml. Na zámku v hlavních dveřích nebylo ani škrábnutí. Okna byla v pořádku. Vloupání provedli lidi od fochu.

Po deseti minutách pátrání nastoupil do služebního peugeota, zaparkovaného venku na ulici, a nabyl dojmu, že cítí benzin.

„Do prdele,“ zařval, během pikosekundy rozkopl přední dveře a rybičkou se katapultoval ven z auta. Odkutálel se ke straně za přívěs dodávky a čekal, že Magnolievang oslní zář výbuchu a vymlátí to všechna okna.

„Co děláš, Carle?“ ozval se klidný hlas. Otočil se na důležitého člena jejich grillparty Kenna, který se nad ním navzdory rannímu chladu tyčil v tenkém tričku a zima mu rozhodně nebyla.

„Ani se nehni, Kenne,“ poroučel Carl a pročesával pohledem celou Ronneholt Parkvej.

Nikde se nepohnul ani lísteček, kromě Kennových mrkajících víček. Třeba to odpálí na dálku, až se k vozu podruhé přiblíží. Možná bude stačit i jiskra ze zapalování.

„Někdo se mi vrtal v autě,“ vysvětlil a konečně odlepil pohled od střech a stovek oken.

Chvíli zvažoval, jestli nemá zavolat policejní techniky, ale nakonec to zavrhl. Ti, kdo mu chtějí ublížit, po sobě nebudou nechávat otisky nebo podobné stopy. Měl by se s tím smířit a jednoduše jet vlakem.

Loví on je, nebo oni jeho? V tomto okamžiku to vycházelo nastejno.

*

Ještě si ani nestihl odložit kabát a už měl Rose nasáčkovanou v kanceláři, obočí vytrhané až na záda, oční víčka obtěžkaná tunou řasenky černé jako uhel.

„Mechanici z vozovýho parku z Allerodu vzkazují, že autu vlastně nic neschází. Jen netěsnil přívod paliva, jestli vás to zajímá.“

Blahosklonně pomalu zamrkala, ale Carl si toho schválně nevšímal, s úmyslem zjednat si respekt.

„Dal jste mi spoustu úkolů. Promluvíme si o tom, nebo mám počkat, až vás přejdou ty benzinový výpary?“

Zapálil si cigaretu a opřel se do křesla. „Spusť,“ vyzval ji a doufal, že mechanici budou při smyslech a odtáhnou vůz s sebou na stanici.

„Nejdřív probereme nehodu na koupališti na Bellahoj, k tomu toho moc nemám. Klukovi bylo devatenáct a jmenoval se Kare Bruno.“ Usmívala se poťouchle od ucha k uchu. „Bruno, to je teda jméno, co?“ Snažila se potlačit smích. „Dobře plaval, vlastně mu šly všechny sporty. Rodiče v Istanbulu, prarodiče v Emdrupu, blízko venkovního bazénu na Bellahoj. O volných víkendech bydlel zpravidla u nich.“ Zalistovala v podkladech. „V protokolu bylo úmrtí označeno jako nehoda, kterou si Kare Bruno přivodil sám. Nepozornost na desetimetrovém můstku je holá nerozvážnost, píšou tady.“ Zastrčila si propisku do vlasů. Jistě jí tam vydrží navěky.

„Dopoledne pršelo, takže patrně uklouzl na vlhkých kachličkách, když se, podle mě, před někým předváděl. Byl tam sám a nikdo přesně neviděl, co se stalo. Dokud ho nenašli dole na dlažbě s hlavou otočenou o sto osmdesát stupňů.“

Carl se na Rose tázavě zadíval, ale odpálkovala ho. „Jo, a chodil do školy s Kirsten-Marií Lassenovou a ostatními z party. Byl o rok výš než oni. Ještě jsem s nikým ze školy nemluvila, ale můžu to případně zkusit později.“ Vypálila poslední větu, jako když kulka narazí do betonu, a konec. Na tuhle formu si bude muset zvyknout.

„OK. Ještě si to za chvíli jednou projdeme. A teď ke Kimmie, co k ní máme?“

„Ta se vám zdá ňáká důležitá,“ mudrovala. „Ale proč?“

Mám počítat do tří? pomyslel si.

„Kolik holek jsi v partě napočítala?“ zeptal se místo toho. „A kolik z těch holek zmizelo? Jen jedna, ne? A navíc holka, která by asi svou momentální situaci ráda změnila. Takže proto mě zajímá. Jestli ještě žije, mohla by nám ledacos vysvětlit. Nemyslíš?“

„Kdo říká, že by chtěla změnit svoji situaci? Spoustu bezdomovců zpátky do bytů nedostanete, snad byste nevěřil takovejm báchorkám?“

Jestli bude pokaždý takhle mlít pantem, tak ho z ní snad klepne.

„Rose, zeptám se tě ještě jednou. Cos vyšťourala na Kimmie?“

„A víte co? Než se do toho pustíme, byla bych ráda, abyste nám s Asadem koupil židle a my si měli kam sednout, když vám tady meldujeme. Bolí mě z toho záda, jak tu visím ve dveřích a všechno dopodrobna probíráme.“

Tak se jdi věšet někam jinam, napadlo Carla a mocně nasál kouř z cigarety.

„Počítám, že už máš nějakou vhodnou stolici v pácu, nemám pravdu?“ zeptal se.

Na to nemínila odpovídat. Takže tu podle všeho zítra přistane nová židle.

„Ve veřejně přístupných databázích toho o Kirsten-Marii Lassenové moc není. Rozhodně nebyla nikdy na podpoře. Ze školy ji vyhodili ve třetím ročníku, později pokračovala ve vzdělávání ve Švýcarsku, ale dál jsem se nedostala. Poslední udaná adresa zní na Bjarna Thogersena, Arnevangen v Bronshoji. Nevím, kdy se odtud skutečně odstěhovala, ale předpokládám, že krátce předtím, než se Thogersen udal. Takže to znamená někdy v květnu nebo červnu 1996. A předtím v letech 1992 až 1995 byla psaná u své nevlastní matky na ulici Kirkevej v Ordrupu.“

„Jistě máš plné jméno a adresu té paní, viď?“

Než to dořekl, strčila mu pod nos malý žlutý papírek.

Jmenovala se Kassandra. Kassandra Lassenová. Znal film Přejezd Kassandra se Sophií Lorenovou, ale že by se někdo opravdu jmenoval Kassandra, to ještě neslyšel.

„A co otec? Žije ještě?“

„Ano, žije,“ odpověděla. „Willy K. Lassen, prorazil s novým softwarem. Žije v Monte Carlu s novou manželkou a patrně i novými dětmi. Mám to někde na stole. Narodil se kolem roku 1930, takže buď je to kanec, nebo se nová ženuška jen tak něčeho nezalekne.“ Vykouzlila na tváři úsměv, překrývající čtyři pětiny obličeje, a doprovodila ho klokotavým smíchem, který Carla jednoho krásného dne připraví o rozum.

Do sytosti se nasmála a pokračovala. „V útulcích, které obvykle kontaktujeme, Kirsten-Marie Lassenová podle všeho nepřespává, ale mohla si pronajmout pokoj nebo něco jiného, co se na finančáku nepřiznává. Přesně takhle přežívá moje ségra. Bere i čtyři lidi na noc. Uživit tři hladový krky a čtyři kočky, když ten hajzl, co vám je udělal, zdrhne, není jen tak, no ne?“

„Rose, nemyslím, že bys mě měla příliš detailně zasvěcovat do právně ošemetných rodinných záležitostí. Jsem přece jen strážce zákona, jestli jsi nezapomněla.“

Napřáhla ruce se vztyčenými dlaněmi před sebe ve snaze se bránit. Bože chraň, aby pána obtěžovala, to by si nikdy nedovolila.

„Nicméně tu mám hlášení o hospitalizaci Kirsten-Marie Lassenové v Bispebjerské nemocnici z léta 1996. Nemám kartu, protože tam mají v archivu děsný bordel a najdou jen to, co se stalo předevčírem. Ale vím, kdy ji přijali a kdy zmizela.“

„Ona jim zmizela? Během hospitalizace?“

„To netuším, ale je tu zmínka, že odešla proti vůli lékařů.“

„Jak dlouho tam byla?“

„Devět deset dní.“ Rose se probírala poznámkami na žlutých lístcích. „Tady to je. Od 24. července do 2. srpna 1996.“

„Druhého srpna?“

„Jo, proč jako?“

„Toho dne došlo k rorvigským vraždám. Na den přesně o devět let dřív.“

Rose se kousla do rtu. Pěkně ji žralo, že na to nepřišla sama.

„Kde ležela? Na psychiatrii?“

„Ne, na gynekologii.“

Carl zabubnoval prsty o hranu stolu. „Fajn. Sežeň tu kartu. Zajeď tam a nabídni jim pomoc, jestli to bude nutný.“

Krátce přikývla.

„Rose, prohledalas tiskový archiv?“

„Jo, ale nic tam nebylo. Jen uzavřená soudní jednání z roku 1987, ale v souvislosti se zadržením Bjarna Thogersena se o Kimmie nezmínili.“

Carl se zhluboka nadechl. Teprve teď mu to došlo. Nikdo ze školní party nebyl na veřejnosti nikdy jmenovitě uveden. Hezky v klidu a bez poskvrnky se dostali až na vrchol společenského žebříčku, aniž by komukoli zavdali příčinu je z něčeho podezřívat. Není divu, že by byli rádi, kdyby věci zůstaly tak, jak jsou.

Ale proč se ho tedy pokoušeli vyděsit tak diletantským a naprosto nepřípustným způsobem? Proč se na něj rovnou neobrátili a nevyslovili se jasně, když už si zjistili, kdo se případem zabývá? Jakékoliv jiné řešení by vedlo k nedůvěře a odporu.

„Zmizela v roce 1996,“ řekl nahlas. „Nehledal ji nikdo pomocí médií?“

„Nikdo po ní nepátral. Ani policie. Zkrátka se zdejchla. Rodina se neangažovala.“

Carl přikývl. Pěkná rodinka.

„Takže v novinách o Kimmie nic nestojí,“ shrnul. „Ale co nějaké večírky a tak? Takových akcí se nezúčastňovala? To se přece v těchto kruzích dělá.“

„Netuším.“

„Tak to prosím tě zjisti. Vyptej se novinářů z týdeníků. Zeptej se v Gossipu. Ti mají v archivu snad každýho. To by bylo, abys nenašla aspoň krátký popisek pod obrázkem.“

Podívala se na něj s takovým výrazem, jako by mu už nebylo pomoci a ona to s ním brzy bude muset vzdát. „Chvilku to asi zabere, než najdu její kartu. S čím mám začít?“

„S nemocnicí, s Bispebjergem. Ale na ty časáky nezapomeň. Novinářský hyeny si na lidech její krevní skupiny rády smlsnou. Máš její osobní data?“

Podala mu poznámky, ale nic nového z nich nevyčetl. Narozena v Ugandě. Žádní sourozenci. V dětství se každý druhý rok stěhovala mezi Anglií, USA a Dánskem. Když jí bylo sedm let, rodiče se rozvedli a úřady ji kupodivu svěřily do péče otci, a ještě ke všemu se narodila na Štědrý den.

„Zapomněl jste se mě zeptat na dvě věci. To mi přijde ubohý.“

Podíval se na ni. Zespoda připomínala menší a baculatější vydání Cruelly de Vil těsně předtím, než zblajzne všech sto jedna malých dalmatinů. Možná to přece jen není tak hloupý nápad postavit na druhou stranu stolu židli a trochu tím vyvážit perspektivu.

„Jak ubohý?“ zeptal se, ale odpověď raději slyšet nechtěl.

„Nezeptal jste se mě na ty stoly. Na stoly do chodby. Už je přivezli, jenže jsou zabalený a musejí se složit. Ráda bych, aby mi s tím Asad pomohl.“

„Proti tomu nic nemám, jestli to umí. Ale jak vidíš, tak tu není. Je venku na sledovačce.“

„Hm. No a co vy?“

Velmi pomalu zavrtěl hlavou. Skládat s ní stoly? Nezbláznila se náhodou?

„Co byla ta druhá věc, na kterou jsem se měl zeptat, jestli dovolíš?“

Dělala drahoty a s odpovědí si dala načas. „Jestli ty stoly nesložíme, neokopíruju vám zbytek těch hovadin, co jste mi uložil. Něco za něco.“

Carl se zanořil hlouběji do křesla. Do týdne musí zmizet. Nejdřív se ale musí postarat o ty zpropadený sleďožrouty, co sem v pátek naběhnou, a pak odsud vyletí jako kometa.

„Zadruhé jsem mluvila s berňákem. Prozradili mi, že mezi lety 1993 a 1996 byla Kirsten-Marie Lassenová v zaměstnaneckém poměru.“

Carl se zarazil uprostřed šlukování. „Měla práci? Kde?“

„Dvě z těch míst už neexistují, ale poslední pracovní místo ano. Pracovala tam taky nejdéle. V obchodě se zvířaty.“

„V obchodě? Prodávala zvířata?“

„To nevím. Na to se jich budete muset zeptat sám. Jsou pořád ještě na stejné adrese. orbakgade 62 na Amageru. Jmenuje se to Nautilus Trading, je to akciová společnost.“

Carl si to poznamenal. Budou muset chvilku počkat.

Sklonila se k němu a povytáhla obočí. „To je všechno, Carle,“ pokynula mu. „A za málo, kdybyste se mi snad chystal poděkovat.“

17)

„Marcusi, zajímalo by mě, kdo mi brání ve vyšetřování.“

Vedoucí oddělení vražd na něho pohlédl přes půlené brýle. Neměl nejmenší chuť se s ním bavit.

„Rád bych tě v této souvislosti upozornil, že jsem měl doma nezvané hosty. Koukni.“

Vytáhl svou vlastní fotografii v parádní uniformě a ukázal na krvavé skvrny. „Normálně visí u mě v ložnici. Včera byla ta krev ještě poměrně čerstvá.“

Vedoucí se trochu zaklonil v křesle a zaostřil. To, co spatřil, se mu nijak nezamlouvalo.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se po chvíli přemýšlení.

„Co jiného, než že mě někdo chce vyděsit?“

„Všichni policajti si časem nadělají nepřátele. Proč to spojuješ s případem, na kterém zrovna děláš? Co přátelé a rodina? Nemáš mezi nimi nějaké vtipálky, co?“

Carl se na šéfa ušklíbl. Dobrej pokus. „V noci mi někdo třikrát volal. Myslíš, že se ozval, když jsem to vzal?“

„Ale prosím tě! A co s tím mám podle tebe asi dělat?“

„Rád bych tě požádal, abys mi prozradil, kdo mi hází při vyšetřování klacky pod nohy. Nebo bys byl radši, kdybych policejní ředitelce zavolal sám?“

„Staví se tu odpoledne. Tak uvidíme.“

„Můžu se na to spolehnout?“

„Uvidíme.“

Carl za sebou zavřel dveře o něco hlučněji než obvykle a najednou zírá rovnou do Bakova rozespalého bezkrevného ksichtu. Černou koženou bundu, bez které nedá ani ránu, měl nonšalantně přehozenou přes jedno rameno. Aby se neřeklo.

„Tak co, Baku, jak to jde? Slyšel jsem, že nás opouštíš. Dědils, nebo co?“

Bak se zarazil a zdálo se, že zvažuje, jestli úhrnná suma společného pracovního údělu skončila v plusu, nebo minusu. Pak trochu pootočil hlavu a řekl: „Však víš, jak to chodí. Buď budeš zatraceně dobrej polda, nebo dobrej otec rodiny.“

Carla napadlo, že by mu mohl stisknout rameno, ale spokojil se s podáním ruky. „Dneska máš poslední den! Přeju ti hodně štěstí s rodinou, Baku. Přestože jsi strašlivej magor, nebylo to s tebou tak hrozný, pokud by ses po dovolené chystal vrátit.“

Unavený muž překvapením zamrkal. Nebo přesněji řečeno, byl naprosto ohromen. Mikroskopický citový projev Borga Baka se ani jinak vyjádřit nedal.

„Tys byl vždycky nepříjemnej, Carle,“ zavrtěl hlavou. „Ale já to beru.“

V jejich případě to byla až neuvěřitelná výměna komplimentů.

Carl se otočil, kývl na Lis za přepážkou, zavalenou přibližně stejným množstvím papírů, jaké se ve sklepě válelo po zemi a čekalo, až je někdo uloží na Rosiny stoly.

„Carle,“ ozval se Bak s rukou na klice šéfovy kanceláře. „Není to Marcus, kdo tě brzdí, jestli si to teda myslíš. Je to Lars Bjorn.“ Varovně vztyčil ukazováček. „Ale ode mě to nemáš.“

Carl se zadíval na inspektorovu kancelář. Žaluzie na oknech do chodby měl jako vždy zatažené, ale dveře byly otevřené.

„Vrátí se teprve ve tři. Mají schůzku s ředitelkou, pokud vím,“ byla Bakova poslední slova.

*

Uprostřed sklepní chodby našel klečící Rose Knudsenovou. Připomínala dospělého ledního medvěda ve skluzu na ledě, rozkročená a v předklonu s lokty opřenými o karton na zemi. Kolem se povalovaly kusy stolů, kovové tyče, různé šroubováky a další nářadí. Pod nosem se jí vršily návody, jak postupovat při montáži.

Objednala čtyři polohovací stoly. Carl zadoufal, že výsledkem jejího úsilí skutečně budou čtyři kompletní stoly.

„Nemělas být v nemocnici, Rose?“

Nezměnila pozici, jen ukázala na Carlovu kancelář. „Na stole máte kopii,“ vysvětlila a zabrala se do schémátka.

Bispebjerská nemocnice jí odfaxovala tři stránky a ty skutečně ležely na Carlově stole. Orazítkované a podepsané obsahovaly přesně to, co potřeboval. Jméno Kirsten-Marie Lassenové, hospitalizované 24/7—2/8 1996. Polovina slov byla v latině, ale smysl to dávalo.

„Rose, pojď sem na chvilku,“ zavolal.

Od podlahy se vznesla vlna nadávek a výhrůžek, ale zvedla se.

„Ano,“ ohlásila se s krůpějemi potu v obličeji zmasakrovaném maskarou.

„Našli tu kartu!“

Přikývla.

„Pročetla sis to?“

Opět přikývla.

„Kimmie byla těhotná a do nemocnice ji přijali po ošklivém pádu ze schodů,“ vyprávěl Carl. „Dobře ji ošetřili a brzy se zotavila, ale o dítě nakonec přišla. A pak utržila nové rány, i tohle jsi četla?“

„Jo.“

„O otci ani příbuzných se nezmiňují.“

„V Bispebjergu tvrdí, že toho víc nemají.“

„No dobře.“ Zadíval se opět do karty. „Byla ve čtvrtém měsíci, když ji hospitalizovali. Po několika dnech se zdálo, že už jí potrat nehrozí, ale devátý den o dítě přesto přišla. Při následné prohlídce objevili nové stopy ran v podbřišku. Kimmie to vysvětlila pádem z postele.“ Carl zašmátral po cigaretě. „Tomu se dá jen těžko věřit.“

Rose o krok ustoupila, přimhouřila oči a zuřivě zašermovala rukou ve vzduchu. Takže nesnáší kouř. Bezva. Existuje tedy způsob, jak si ji držet od těla.

„Policii to nehlásili,“ řekla. „Jinak bychom o tom už věděli.“

„Nepíšou tu, jestli provedli kyretáž nebo něco podobnýho. Ale co znamená tadyhle to?“ Ukázal na pár řádků v kartě. „Mluví o placentě?“

„Volala jsem jim. Znamená to patrně, že z ní nevyšla celá placenta.“

„Jak je to ve čtvrtým měsíci velký?“

Pokrčila rameny. Evidentně to na obchodní akademii zas tak podrobně neprobírali.

„A oni jí to neodstranili?“

„Ne.“

„Ale to přece může mít fatální následky, pokud vím. Infekce pohlavního ústrojí není žádná legrace. Navíc byla zraněná. A to dost vážně, řekl bych.“

„Proto ji nechtěli propustit.“ Ukázala na desku stolu. „Viděl jste ten vzkaz?“

Malý žlutý lepicí papírek. Jak si má něčeho tak titěrného na svém stole sakra asi všimnout? Hledat jehlu v kupce sena by proti tomu byla hračka.

Zavolat Asadovi, stálo na něm.

„Volal před půl hodinou. Říkal, že ji s největší pravděpodobností viděl.“

Carlovi se stáhly vnitřnosti. „Kde?“

„Na hlaváku. Zavolejte mu.“

Strhl z věšáku kabát. „Není to odsud ani čtyři sta metrů. Jdu tam.“

*

Venku chodili lidé jen v košilích. Stíny se prodloužily a zostřily a lidé se předháněli v úsměvech. Je konec září a lehce přes dvacet stupňů, tak co jim tu hergot připadá k smíchu? Měli by zaklonit hlavu, podívat se na ozonovou díru a pak se zděsit. Svlékl kabát a hodil si ho přes rameno. Příště bude v lednu chodit v sandálech. Ať žije skleníkový efekt.

Vytáhl mobilní telefon, zvolil Asadovo číslo a zjistil, že má vybitou baterii. To je za posledních pár dní už podruhé. Pitomá baterka.

Vstoupil do nádražní haly a rozhlédl se. Zdálo se to beznadějné. Vydal se rychle na obchůzku mořem zavazadel.

Kurva práce, pomyslel si a prodral se k policejní služebně na hlavním nádraží vedle vchodu na Reventlowsgade.

Bude muset zavolat Rose, aby mu dala Asadovo číslo. Už ji slyší, jak se může potrhat smíchy. Lidi za přepážkou ho neznali, proto vytáhl odznak. „Carl Morck, dobrej. Vybil se mi mobil, můžu si zavolat?“

Jeden z nich ukázal na otřískaný přístroj za pultem a dál se snažil utěšit skoro dospělou dívku, která se ztratila starší sestře. Před miliony let coby pochůzkář taky utěšoval děti. Ta vzpomínka v něm vyvolala smutek.

Zrovna vyťukával číslo, když vtom skrz rolety zahlédl Asada postávajícího u schodů vedoucích k toaletám. Byl napůl schovaný za skupinou exaltovaných gymnazistů s batohy na zádech a nepůsobil příliš důvěryhodně, jak tam stál v obnošeném kabátě a šmejdil kolem sebe očima.

„Díky za půjčení,“ řekl Carl a položil sluchátko.

Byli od sebe pouhých pět nebo šest metrů, když Carl vyšel ze stanice a chystal se na Asada zavolat. V té chvíli k Asadovi někdo zezadu přistoupil a chytil ho za rameno. Byl to muž tmavé pleti, bylo mu něco málo přes třicet a netvářil se ani trochu přátelsky. Jedním trhnutím Carlova parťáka otočil a začal mu nadávat. Carl tomu nerozuměl, ale Asadův výraz ho nenechal na pochybách. Přátelé to nebyli.

Několik dívek z gymnaziálního hejna se po nich zhnuseně otočilo. Fuj, co je to za lidi, signalizovaly nafrněné obličejíčky.

Vtom se mladík po Asadovi rozmáchl, ale ten se ohnal také. Nesmírně přesně a tvrdě mládence na místě uzemnil. Zapotácel se, zatímco učitelé gymnázia se dohadovali, zda by neměli zasáhnout.

Asad si jich nevšímal. Držel chlapíka pevně v sevření a nepustil ho, dokud se z něj opět nezačaly řinout nadávky.

Mezitím studenti odtáhli a Asad si všiml Carla. Už to neprotahoval. Odstrčil soupeře do uctivé vzdálenosti a naznačil mu posunkem, aby koukal rychle zmizet. Carl si stihl muže, který se vydal směrem dolů k nástupištím, prohlédnout. Měl dokonale upravené kotlety a vlasy se mu leskly pomádou. Dobře vypadající mladík plný nenávisti. Nechtěl by ho potkat podruhé.

„O co šlo?“ zeptal se Carl.

Asad jen pokrčil rameny. „Je mi líto, Carle, jen nějakej debil.“

„Cos mu provedl?“

„Zapomeňte na to, je to vůl.“

Asadovy oči plály a přebíhaly z jednoho objektu na druhý, od policejní stanice za Carlem na gymnazisty, zpět na Carla a zase dozadu za něho. Byl to úplně jiný Asad než ten, který ve sklepě připravoval mátový odvar. Tenhle chlap byl do něčeho namočený.

„Až budeš moct, řekneš mi, o co šlo, jasný?“

„O nic nešlo. Jen bydlí kousek ode mě.“ A usmál se. Nepůsobilo to úplně přesvědčivě. „Dostal jste můj vzkaz? Víte, že máte úplně vybitý mobil?“

Carl přikývl. „Jak teda víš, že to byla Kimmie?“

„Jedna feťačka ji oslovila jménem.“

„A kam se poděla?“

„To nevím. Vyklouzla mi a ujela taxíkem.“

„Hergot, Asade, pověsil ses na ně?“

„Jo. Byl jsem hned za nima, na úrovni Gasvarksvej zabočili. Zastavili hned za rohem u chodníku, a když jsem se k nim dostal, už tam nebyla. Přišel jsem o vteřinu později, a už byla fuč.“

Úspěch i fiasko jedním vrzem.

„Taxikář tvrdil, že mu dala pětistovku. Vlezla mu do auta a zaječela: Na Gasvarksvej, rychle. To je dobrý.“

Pět set korun za pět set metrů. Musela být zoufalá.

„Samozřejmě jsem ji pak hledal. Vyptával jsem se po obchodech, jestli ji nezahlídli, a zvonil jsem na lidi.“

„Máš šoférovo číslo?“

„Mám.“

„Ať se dostaví k výslechu. Tady něco smrdí.“

Asad přikývl. „Vím, kdo je ta narkomanka. Mám její adresu.“

Podal mu útržek papíru. „Dali mi ji před deseti minutami na policejní stanici. Jmenuje se Tine Karlsenová. Bydlí v podnájmu na Gammel Kongevej.“

„Dobře, Asade. Ale jak jsi to z nich vymámil? Cos jim o sobě řekl?“

„Ukázal jsem jim svou identifikační kartu z hlavní stanice.“

„Asade, ta tě neopravňuje k tomu, abys mohl získávat informace. Jsi civilní zaměstnanec.“

„Hm, ale stejně jsem to z nich dostal. Ovšem policejní odznak by byl lepší, když mě teď tolik vysíláte do terénu.“

„Lituju, Asade, to bohužel nejde,“ zavrtěl Carl hlavou. „Říkals, že ji na stanici znali. Už ji někdy zadrželi?“

„No jo, hodněkrát. Už jim leze krkem. Většinou se tu poflakuje a žebrá u hlavního vchodu.“

*

Carl se zadíval na žlutou budovu přitisknutou k divadelní pasáži. Ve spodních čtyřech patrech se tísnila spousta garsonek, nahoře se větve dotýkaly zkosené střechy. Nebylo těžké uhádnout, kde se zabydlela Tine Karlsenová.

Dveře v pátém patře jim otevřel muž drsného vzezření v odraném modrém županu. „Tine Karlsenová, říkáte? Budete se muset kouknout sami.“ Zavedl je do chodby s několika dveřmi, poškrabal se v šedivých vousech a na jedny z nich ukázal. „O zájem policie zrovna nestojíme,“ řekl. „Co provedla?“

Carl přimhouřil oči a kysele se usmál. Chlápek na svých umolousaných pokojíčcích vydělává tučný prachy. Tak ať se ke svým nájemníkům hergot kouká chovat slušně.

„Je důležitou svědkyní ve známé kauze. Musíte ji podržet, bude to potřebovat. Chápete?“

Pustil se vousu. Jestli to chápe? Vůbec netušil, o čem Carl mluví. Čert ho vem. Hlavně že to zapůsobilo.

Tloukli do dveří celou věčnost, až nakonec pootevřela a vystrčila ven vyžilý obličej.

V pokoji to smrdělo klecí domácího mazlíčka, kterou někdo dostatečně často nečistí. Carl měl tuto fázi v životě svého nevlastního syna ještě v živé paměti. Džungarští křečci se mu bez přestání pářili dnem i nocí na psacím stole. Během chvilky se jejich počet zčtyřnásobil a tak by to pokračovalo, kdyby o ně synek neztratil zájem a zvířátka se nezačala požírat navzájem. V následujících měsících, než se Carlovi podařilo zbytek křeččí populace věnovat místní školní družině, byl smrad z nevyčištěného kotce pevnou součástí jejich domácnosti.

„Koukám, že chováš krysu,“ řekl a sklonil se k obludě.

„Jmenuje se Lasso a je úplně ochočená. Mám ji vyndat, abyste si ji pochoval?“

Carlovi ztuhl úsměv na rtech. Pochovat si ji? Menší prase bez chlupů na ocase? To radši chroupat krysí žrádlo.

Rozhodl se jí ukázat odznak.

Vůbec ji nezaujal, odvrávorala ke stolu a roky prověřeným pohybem a pokud možno nenápadně hodila na stříkačku s kouskem alobalu časopis. Podle všeho šlo o heroin.

„Slyšel jsem, že znáš Kimmie?“

Kdyby ji sebrali se stříkačkou přímo v žíle nebo jak krade v obchodě nebo jak kouří kunčoftovi přímo na ulici, nehnula by ani brvou. Ale tahle otázka ji zaskočila.

Carl se stáhl k oknu s výhledem do větvoví. Stromy okolo jezera Sankt Jorgens So už byly skoro holé. Ta narkomanka tu má zatraceně pěkný výhled.

„Tine, je to tvoje nejlepší kamarádka? Prý spolu dobře vycházíte.“

Vyklonil se z okna, nad pěšinky vedoucí kolem jezera. Kdyby byla holka normální, chodila by párkrát týdně běhat, jako tamhleta, co zrovna běží pod nimi.

Sklouzl pohledem k autobusové zastávce na Gammel Kongevej, odkud se po fasádě šplhal pohled muže ve světlém kabátě. Carl ho během dlouhých let ve službě čas od času potkával. Jmenoval se Finn Aalbak. Hubeňour, co je s kolegy v Antonigade otravoval, aby schrastil nějaké informace pro svou detektivní kancelář. Neviděl ho nejmíň pět let, byl pořád stejně ošklivý.

„Znáš toho dole v tom světlým kabátě?“ zeptal se. „Nevidělas ho už někdy?“

Přistoupila k oknu, povzdechla si a pokusila se na muže zaostřit. „Viděla jsem takovýho ve stejným kabátě na hlaváku. Ale je moc daleko, abych si ho mohla pořádně prohlídnout.“

Podíval se na její obrovské zorničky. Nepoznala by ho, ani kdyby ho měla před nosem.

„A ten, cos ho viděla na nádraží, co je zač?“

Odtáhla se od okna a vrazila do stolku tak, že ji musel zachytit. „Já s váma asi nechci mluvit,“ zahuhlala. „Provedla něco?“

Odvedl ji k posteli. Žuchla na tenkou matraci.

Musíme na to odjinud, pomyslel si Carl a rozhlédl se. Místnost měla deset metrů čtverečních a byla naprosto odosobněná. Kromě krysí klece a oblečení, povalujícího se v koutech, v ní bylo jen pár věcí. Několik ulepených časopisů na stole. Hromady igelitových tašek z Irmy čpících pivem. Postel s drsnou vlněnou přikrývkou. Umyvadlo, vedle stará lednička, na ní upatlaná miska s mýdlem, sepraný ručník, převržený šampon značky Matas a hromádka sponek do vlasů. Stěny holé, okenní parapety jakbysmet.

Podíval se na ni. „Chtěla bys mít dlouhé vlasy, viď? Myslím, že by ti to moc slušelo.“

Instinktivně si sáhla za krk. Měl pravdu. Proto tu měla ty sponky.

„Sluší ti to i s polodlouhými, ale opravdu dlouhé vlasy by se k tobě, podle mě, hodily víc. Máš moc hezké vlasy, Tine.“

Neusmála se, ale měla radost. Na okamžik.

„Rád bych si tvou krysu pohladil, ale jsem alergický na hlodavce a tak podobně. Je mi to vlastně dost líto. Už si nemůžu pohladit ani naši kočku.“

Dostal ji.

„Je to moje nejmilejší krysa. Jmenuje se Lasso.“ Usmála se a odhalila zbytky toho, co kdysi bývala řada bílých zubů. „Někdy jí říkám Kimmie, ale neřekla jsem jí to. To kvůli tý kryse mi říkají Krysa Tine. To je dobrý, ne, jmenovat se po ní?“

Carl se do toho pokusil vcítit.

„Tine, Kimmie nic neprovedla,“ řekl. „Hledáme ji, protože se po ní někomu stýská.“

Kousla se do tváře. „Jenže já nevím, kde bydlí. Ale když mi řeknete, jak se jmenujete, tak jí to vyřídím, až se potkáme.“

Přikývl. Roky bojovala s úřady a naučila se opatrnosti. Úplně vyšťavená fetem, a přesto se měla neustále na pozoru. Docela úctyhodný výkon a zároveň pěkná čára přes rozpočet. Nesmí jí toho svěřit moc, mohla by to vyzvonit, čímž by věci nijak neprospěla. Kimmie by mohla zmizet, je to příliš riskantní. Deset let zkušeností a Asadův pokus ji lapit napovídaly, že by toho byla schopná.

„Dobře, Tine, budu k tobě upřímnej. Kimmiin táta je vážně nemocný. Jenže jestli se Kimmie dozví, že ji hledá policie, tak už ji táta nikdy neuvidí, a to by byla náramná škoda. Neřekla bys jí jen, ať zavolá na tohle číslo? A to, že je nemocný nebo že ji hledá policie, si nech pro sebe. Jen ať zavolá.“

Napsal číslo svého mobilní telefonu do zápisníku a podal jí vytržený list. Teď aby si koukal telefon rychle nabít.

„A kdyby se mě na vás ptala?“

„Tak řekneš, že nic nevíš, ale že jsem říkal, že bude mít radost, když zavolá.“

Tine pomalu zavřela oči. Ruce zplihle svěsila na vyhublá kolena.

„Slyšelas mě, Tine?“

Přikývla se zavřenýma očima. „Vyřídím.“

„To je dobře. To jsem rád. Už půjdu. Někdo ji na nádraží hledal. Nevíš, kdo to byl?“

Podívala se po něm, ale hlavu nezvedla. „Jen se mě ptal, jestli ji neznám. Asi taky chce, aby se spojila s tátou, ne?“

*

Dole na Gammel Kongevej překvapil Aalbaka zezadu. „Koho to sem čerti nesou,“ zahlaholil a chytil ho za rameno. „Co tu děláš, stará vojno? Dlouho jsme se neviděli, co?“ nerušeně pokračoval.

Aalbakovi zasvitlo v očích snad vše kromě radosti ze shledání.

„Čekám na autobus,“ odpověděl a odvrátil hlavu.

„Aha.“ Carl si ho prohlédl. Není to divný? Proč lže? Proč zkrátka neřekne: Mám kšeft. Někoho sleduju. Živil se tím, jak oba dobře věděli, a nikdo ho za to nesoudil. Nemusí mu přece hned vykládat, pro koho dělá.

Ale teď se prokecl. Natuty. Bylo mu jasné, že Carlovi zkřížil cestu.

A bude mu tvrdit, že čeká na autobus, takovýho vola aby pohledal.

„Ty se takhle pracovně dostaneš všude možně, viď? Nezaválo tě to náhodou včera až do Allerodu a nezasvinil jsi mi tam starou fotku? Nevíš o tom něco, Aalbaku? Nebyls to náhodou ty?“

Aalbak se pomalu otočil a upřeně se na Carla zadíval. Byl to ten typ člověka, do kterého můžete bušit a kopat, a on na sobě nedá nic znát. Carl znal jednoho chlápka, který se narodil se zakrnělými čelními mozkovými laloky a zkrátka se nedokázal rozčílit. Pokud v mozku existuje podobné centrum pro mozkovou aktivitu a stres, v Aalbakově případě zelo prázdnotou.

Carl to zkusil znovu. Co by se tak asi mohlo stát?

„Aalbaku, nechtěl bys mi říct, co tu děláš? Neměl bys být radši v Allerodu a čmárat mi hákový kříže na pelest postele? Protože to, na čem my dva pracujeme, spolu nějak souvisí, jestli se nepletu.“

Nezatvářil se právě přívětivě. „Ty ses nezměnil, viď, Morcku? Jsi pořád stejně nesnesitelný hovado. Fakt netuším, co to meleš.“

„Tak proč tu ksakru stojíš a čumíš do pátýho patra? Snad nečekáš, že se tu zastaví Lassenová, aby pozdravila Tine Karlsenovou? Protože to ty po ní slídíš na hlaváku, nemám pravdu?“ Přistoupil k Aalbakovi blíž. „Dneska jsi je spolu zahlídl, že jo?“

Vyzáblíkovi zacukaly svaly ve tváři. „Nevím, co to blábolíš, Morcku. Jsem tu, protože taťka s mamkou by rádi věděli, co jejich synáček tropí v prvním patře v sektě u moonistů.“

Carl pokýval hlavou. Dobře si pamatoval, jak se Aalbak uměl kroutit. V případě potřeby si bleskurychle dokázal vymyslet nějakou lež.

„Zajímaly by mě tvoje faktury za poslední období, to bude asi náramný čtení. Jestlipak tam nemáš alespoň jednoho chlebodárce, který by chtěl Kimmie vypátrat? Skoro bych řekl, že jo. Ale nejsem si tak úplně jistej proč. Řekneš mi to dobrovolně, nebo si mám vyžádat tvý podklady?“

„Vyžádej si, co chceš, sakra, a nezapomeň na soudní povolení.“

„Aalbaku, starouši.“ Plácl ho po zádech tak silně, až mu lopatky křísly o sebe. „Buď té lásky a vyřiď svým zaměstnavatelům, že čím víc mě budou otravovat v soukromí, tím ostřeji po nich půjdu? Rozuměls?“

Aalbak se snažil nelapat po dechu, ale jistě to udělá, hned jak Carl odtáhne. „Jasno mám jen v jednom, a sice že ti už nadobro přeskočilo, Morcku. Nech mě na pokoji.“

Carl přikývl. Šéfovat suverénně nejmenší vyšetřovací jednotce v zemi mělo i své nevýhody. Kdyby měl víc lidí, nasadil by pár nejlepších na Finna Aalbaka. Něco mu říkalo, že sledovat tu oteklou nudli by se bohatě vyplatilo, ale koho by na něj poštval? Rose?

„Ještě o mně uslyšíš,“ řekl Carl a odkráčel po Vodroffsvej.

Když zmizel z dohledu, rozběhl se co nejrychleji kolmou ulicí a za roh, aby se vynořil za budovou Codanu a skončil na Gammel Kongevej na úrovni Varnedamsvej. Několika skoky přeběhl na druhou stranu ulice a ještě zahlédl Aalbaka jak stojí u jezera a někomu telefonuje.

Nebylo snadné ho rozčílit, ale spokojeně se rozhodně netvářil.

18)

Za tu dobu, co se Ulrik živil jako burzovní analytik, díky jeho radám zbohatl mnohý investor, a to nápadně více než ostatní investoři v branži, přičemž klíčem k úspěchu byly pouze a jedině informace. V této oblasti podnikání se jmění nevydělávalo náhodou, a už vůbec ne díky štěstí.

Neexistoval okruh lidí, kde by Ulrik neměl kontakty, a v žádném mediálním koncernu mu nechyběli zprostředkovatelé. Bylo na něj spolehnutí, byl opatrný, a než ohodnotil rentabilitu akcií některého podniku zapsaného na burze, důkladně si ho všemi možnými prostředky prověřil. Někdy byl tak důsledný, že ho firmy samy žádaly, aby to, co se dozvěděl, zase raději zapomněl. Známosti s lidmi v úzkých nebo s těmi, kdo znali někoho, kdo znal zase někoho dalšího, který potřeboval vytáhnout z nepříjemné situace, se šířily jako kruhy na vodě a nakonec obsáhly celý rybník, po kterém se proháněly elity společnosti.

V zaostalejších zemích by byl Ulrik obávanou osobností, která by se pro mnohé stala nejvýhodnějším spojencem pouze s proříznutým hrdlem, ale tak to v malém Dánsku nechodilo. Tam to bylo jinak. Pokud někdo na někoho něco věděl, pak i ten druhý určitě věděl něco zničujícího na toho prvního. Takhle pěkně to bylo zařízené. Pokud se zavrženíhodné jednání nepodařilo ututlat, snadno přeskočilo z jednoho na druhého. V praxi to byl veskrze účinný princip, díky němuž nikdo o nikom a ničem nic nevěděl, i kdyby ho chytili přímo při činu, s rukou v krabici plné cukroví.

Nikdo totiž nechtěl na šest let do vězení za kartelovou dohodu. A nikdo si pod sebou nechtěl podříznout větev.

Na vrcholku finanční pyramidy se všechny spoje a sítě sbíhaly v Ulrikových rukou. V lepších kruzích se jim říkalo konexe. To kouzelné, paradoxní slovo, které sedělo pouze v případě, že síť toho absorbuje víc, než zachytí.

Ulrik se mohl pyšnit tučnými úlovky. Lidmi, o kterých se psalo. Kteří byli vážení. Smetánka. Všichni do jednoho opustili své kořeny a pohybovali se na výsluní, kde se nemuseli s nikým o nic dělit.

S takovými chodil na hon. Ruku v ruce se setkávali v lóžích. Pochopili, že nejlépe se hraje mezi svými.

V tomto ohledu byl Ulrik platným členem internátní party. Byl to kámoš, kterého všichni znali a o němž věděli, že za ním stojí kamarádi z dětství Ditlev Pram a Torsten Florin. Bylo to silné, ale zároveň nesourodé uskupení, které bylo jako triumvirát zváno na všechny akce ve městě, co za něco stály.

Dnes odpoledne začali v centru města na recepci v galerii proslulé čilými kontakty s divadelní scénou a královskou rodinou. Ocitli se na velkolepém soaré v záplavě slavnostních uniforem, vyznamenání a rytířských křížů, kde se pronášely dobře připravené řeči, sepsané nepozvanými náměstky z nižších tříd. Smyčcové kvarteto se pokoušelo společnost nadchnout pro svět Brahmsovy hudby a samochvála se šampaňským tekly proudem.

„Ulriku, je to pravda, co se říká?“ zeptal se ministr, odhadující podnapilýma očima vzdálenost od láhve ke sklenici. „Je to pravda, že Torsten v létě na honu zabil kuší pár koní? Jen tak zničehonic na otevřené louce?“ Znovu se pokusil dolít si do příliš vysoké sklenice.

Ulrik se natáhl k láhvi a pomohl mu v jeho marném úsilí. „Vždyť to znáte, nemůžete všemu věřit, lidi toho napovídají. Koneckonců proč se k nám někdy nepřidáte? Abyste si to zkusil na vlastní kůži.“

Ministr přikývl. To by moc rád, strašně by se mu to líbilo. A Ulrik to věděl. Další důležitý muž mu sedl na lep.

Otočil se k dámě na druhé straně, která se s ním již nějakou dobu snažila navázat oční kontakt.

„Moc ti to dnes večer sluší, Isabel,“ zalichotil jí a dotkl se její paže. Za hodinku pozná, o co si to tu koleduje.

Ditlev ho tím pověřil. Pokaždé se to sice nepodaří, ale tentokrát to vyjde. Isabel udělá, o co si řeknou — zdá se, že se jen tak něčeho nezalekne. Bude se sice samozřejmě trochu cukat, ale už se celé roky nudí a je neuspokojená, což jim hraje do karet. Možná se jí na rozdíl od ostatních nebude líbit Torstenův přístup k jejímu tělu, ale na druhou stranu už zažili i případy, kdy se právě díky Torstenovi staly dámy na onom prožitku závislé. Vyznal se v ženském cítění lépe než většina mužů. V každém případě se o tom nebude později nikde šířit. Ať už ji znásilní nebo ne, ani nepípne. Přece by neriskovali ztrátu přístupu k milionům jejího impotentního manžela?

Hladil ji po předloktí a hedvábném rukávu. Zbožňoval kombinaci chladivé látky a horkého ženského těla.

Kývl na Ditleva, který seděl šikmo naproti němu u jiného stolu. Ulrik mu dával znamení, ale k Ditlevovi se nakláněl nějaký chlap, který poutal veškerou jeho pozornost. Něco mu šeptal, takže se Ditlev zastavil na půl cesty k ústům s lososovou pěnou na vidličce a nic ze svého okolí nevnímal. S pohledem zabodnutým do prázdna svraštil čelo. Muž se ho nepochybně snažil před něčím varovat.

Ulrik se s omluvou odporoučel a cestou kolem Torstenova stolu mu poklepal na rameno.

Zanedbávaná ženuška bude muset počkat.

Zaslechl za sebou Torstena, jak se omlouvá své společnici. Za chvilku jí políbí ruku. Od člověka jako Torsten Florin se to očekávalo. Heterosexuál, který oblékal ženské, dobře věděl, jak je i co nejrychleji svléknout.

Všichni tři se setkali ve foyeru.

„Co to bylo za chlapa?“ zeptal se Ulrik.

Ditlev si narovnal motýlka. Ještě se z nových zpráv nevzpamatoval. „Jeden z mých lidí z Caracasu. Přišel mi říct, co Frank Helmond vykládá zdravotním sestrám. Prý jsme ho přepadli my dva.“

Přesně tohle Ulrik nesnášel. Copak ho Ditlev neujišťoval, že má všechno pod kontrolou? Neslíbila snad Thelma, že Helmond bude držet hubu, pokud rozvod a plastické operace proběhnou hladce?

„A kurva,“ neudržel se Torsten.

Ditlev se podíval z jednoho na druhého. „Helmond byl ještě pod vlivem narkózy. Nikdo se v tom šťourat nebude.“ Zapíchl pohled do země. „O to se postarám. Ale to není všechno. Předal mi i telefonický vzkaz od Aalbaka. Jak je vidět, nikdo z nás nemá zapnutý mobil.“

Podal jim lístek a Torsten četl Ulrikovi přes rameno.

„Tomu poslednímu nerozumím,“ řekl Ulrik. „Co to má znamenat?“

„Ulriku, ty teda dokážeš být natvrdlej,“ pohrdavě si ho přeměřil Torsten.

Ulrik to nenáviděl.

„Kimmie tam někde je,“ zarazil je Ditlev. „Ty to ještě nevíš, Torstene, ale dneska ji viděli na hlavním nádraží. Jeden z Aalbakových lidí slyšel, jak na ni volá nějaká narkomanka. Viděl ji jen zezadu, ale už si jí toho dne všiml. Měla na sobě drahý hadry a vypadala k světu. Proseděla hodinu až hodinu a půl v kavárně. Myslel si, že tam čeká na vlak. Dokonce těsně kolem nich prošla, zrovna když je Aalbak instruoval.“

„Do prdele práce,“ ozval se Torsten.

Poslední zmiňované neslyšel ani Ulrik. Neznělo to nejlépe. Kimmie asi tuší, že jsou jí v patách.

Do prdele. Samozřejmě že to ví. Vždyť je to Kimmie.

„Určitě nám zase proklouzne,“ řekl Ulrik.

Mysleli si to všichni.

Torstenova liščí hlavička se ještě více protáhla. „Ví Aalbak, kde ta feťačka bydlí?“

Ditlev přikývl.

„Vyřídí to s ní, ne?“

„Jo, jen jestli už nebude pozdě. Byli za ní policajti.“

Ulrik se chytil za zátylek a masíroval si krk. Ditlev má jistě pravdu. „Pořád nerozumím té poslední větě. Znamená to, že ten, kdo případ vyšetřuje, ví, kde je?“

Ditlev zavrtěl hlavou. „Aalbak ho zná jak svý boty. Kdyby se to dozvěděl, vzal by tu smažku rovnou k nim na stanici. Ale může si to pochopitelně nechat na později, takže se na tu alternativu musíme připravit. Zaměř se radši na předchozí řádek, Ulriku. Jak tomu rozumíš?“

„Že po nás jde Carl Morck, ale to už přece víme.“

„Přečti si znova, co Aalbak píše. Morck ho viděl. Jde po nás.“

„O co ti jde?“

„Že spojuje Aalbaka s námi a ten starý případ a všechny nás hází do jednoho pytle. Jak na to přišel? Jak může vědět něco o Aalbakovi? Ulriku, neudělal jsi něco, o čem nevíme? Včera jsi s ním mluvil. Cos mu řekl?“

„Nic zvláštního, jako vždycky, když nám někdo maří plány. Ať toho poldu klidně trochu postraší.“

„Ty jsi vůl,“ bědoval Torsten.

„A kdys nám to hodlal sdělit?“

Ulrik se podíval na Ditleva. Od přepadení Franka Helmonda se ještě neuklidnil. Následující den šel do práce a připadal si nepřemožitelný. Pohled na k smrti vyděšeného a krvácejícího Helmonda mu vlil sílu do žil. Všechny obchody a indexy se vyvinuly v jeho prospěch. Nezastavil by se před nikým a před ničím. Ani před pitomým policajtem, který se šťourá ve věcech, do kterých mu nic není.

„Řekl jsem Aalbakovi, ať si ho trochu podá,“ řekl. „Aby nastražil jedno dvě varování, který by na chlapa zapůsobily.“

Torsten se otočil zády a koukal na mramorové schodiště ústící do vstupní haly. Z pohledu na jeho záda bylo jasně patrné, co se v něm odehrává.

Ulrik si odkašlal a pověděl jim, co se stalo. Nešlo o nic vážného. Jen pár telefonátů, trocha kuřecí krve na fotce. Trocha haitského vúdú. Jak říkal, nic zvláštního.

Oba se na něj podívali.

„Dojdi pro Visbyho, Ulriku,“ zaskřípal zuby Ditlev.

„On je tady?“

„Je tu polovina ministerstva. Cos myslel, sakra?“

*

Vedoucí kanceláře ministra spravedlnosti Visby se dlouho ucházel o lepší místo. Nakonec se i přes zjevnou kvalifikaci musel s vidinou místa sekčního šéfa rozloučit. Už dávno se kvůli tomu vzdal slavné kariéry prvotřídního právníka, čímž si pro změnu uzavřel přístup k soudcovským místům zbývajících instancí. Proto neúnavně pátral po nových příležitostech, než ho dostihne stáří a důsledky jeho hanebných přečinů.

Seznámil se s Ditlevem na honu a uzavřeli spolu dohodu. Za pár drobných úsluh se Visby směl do budoucna těšit na místo Ditlevova právníka, v dohledné době uvolněné Bentem Krumem, který se pak zcela oddá zahálce a červenému vínu. Visby se sice nedočká významných titulů, ale zato krátké pracovní doby a víc než dobrého platu.

Naskytlo se mu již několik příležitostí, aby mohl slibu dostát, a velmi se osvědčil. Vybrali si ho dobře.

„Potřebujeme, abys nám ještě jednou pomohl,“ řekl Ditlev, když ho Ulrik přivedl do haly.

Vedoucí kanceláře se rozhlédl, jako by je sledovaly křišťálové lustry a odposlouchávaly tapety.

„Tady a teď?“ zeptal se.

„Carl Morck pokračuje v pátrání. Musíme ho zastavit, rozumíš?“ řekl Ditlev.

Visby si uvolnil tmavomodrou kravatu s hřebenatkami, znakem internátní školy, a těkal přitom pohledem po místnosti. „Udělal jsem, co jsem mohl. Víc direktiv pod cizím jménem napsat nemůžu, jestli mě nemá ministr podezřívat. Teď se to pořád ještě dá považovat za přehmat.“

„Musí to jít přes policejní ředitelku?“

Přisvědčil. „Nepřímo, ano. Víc v té věci udělat nemůžu.“

„Uvědomuješ si, co nám tu teď tvrdíš?“ zeptal se Ditlev.

Visby zatnul zuby. Ulrik na něm viděl, jak už si maloval lepší život. Žena se doma těšila, že na sebe budou mít víc času a začnou cestovat. Jako všichni.

„Mohli bychom Morcka suspendovat,“ řekl Visby. „Každopádně na nějaký čas. Po tom, co rozlouskl případ Merete Lynggaardové, to nebude jen tak. Ale na druhé straně se dost těžko sbíral z té přestřelky, do které se ani ne před rokem zapletl. Třeba by se mu to mohlo vrátit. Aspoň na papíře. Mrknu na to.“

„Přiměju Aalbaka, aby ho zažaloval za napadení,“ řekl Ditlev. „Nepomohlo by to?“

Vedoucí kanceláře přikývl. „Napadení? To by šlo! Ale bude to chtít svědky.“

19)

„Marcusi, jsem si skoro jistej, že se ke mně předevčírem vloupal Finn Aalbak,“ pronesl Carl. „Seženeš soudní rozhodnutí ty, nebo to mám udělat já, abychom se mu mohli kouknout do papírů?“

Vedoucí oddělení se nemohl odtrhnout od krvavých fotografií na stole. Přepadená žena z ulice Store Kannikestrade vypadala mírně řečeno příšerně. Měla napuchlé oči a ve tváři spoustu modřin.

„Nesouvisí to vloupání náhodou s tím tvým vyšetřováním rorvigských vražd, Carle? Nerad bych se pletl.“

„Jen bych rád věděl, kdo Aalbaka najal, nic víc.“

„Carle, s tím případem jsi skončil. Nebudeme se o tom už dál bavit.“

První osoba množného čísla? To si myslí, že jsem padlej na hlavu? A první osobu jednotného čísla nezná? Proč mu sakra nedají pokoj?

Zhluboka se nadechl. „Vždyť proto jsem za tebou přišel. Co když se ukáže, že to dělá některý z podezřelých v případu Rorvig? To ti bude jedno?“

Jacobsen odložil brýle. „Carle! Tak zaprvé, poslechneš policejní ředitelku. Ten případ je uzavřený a nahoře si přejí, aby ses věnoval něčemu jinýmu. Příště za mnou nechoď a nedělej hloupýho. To si myslíš, že lidi jako Pram a Florin a ten burzovní makléř budou tak blbí, aby si Aalbaka najali přímo? Pokud, o čemž silně pochybuju, takže pokud si ho vůbec najali. Za pár hodin mám schůzku s ředitelkou.“

„Já myslel, že to bylo včera.“

„Jo, a dneska zas. Běž už.“

*

„Hrome, Carle,“ zavolal Asad ze své kanceláře. „Pojďte se na něco podívat.“

Carl se zvedl ze židle. Od té doby, co se vrátili, se Asad tvářil jakoby nic, ale Carl nemohl zapomenout na to, jak zle se na Asada ten mladík v nádražní hale podíval, než na něho zaútočil. Jako by ho roky nenáviděl. Jak může Asad ostřílenému kriminalistovi tvrdit, že o nic nešlo? Vůbec o nic?

Překročil Rosiny napůl smontované stoly, které se válely po chodbě jako vorvani vyvržení na pláži. Ať to kouká uklidit. Carl rozhodně nebude zodpovědný za to, jestli o ten bordel někdo zakopne a něco si udělá.

Asad se smál od ucha k uchu.

„No tak, co se děje?“ zeptal se Carl.

„Máme fotku, Carle. Zkrátka a dobře máme fotku.“

„Jakou? Co na ní je?“

Asad zmáčkl na počítači mezerník a na obrazovce se objevila fotografie. Nebyla ostrá, nebyla zepředu, ale byla na ní Kimmie Lassenová. Carl ji okamžitě poznal podle starých fotografií. Kimmie, jak vypadá dnes. Z boku pořízená momentka ženy, sotva čtyřicetileté, jak se právě otáčí. Měla velmi charakteristický profil. Rovný nos, na konci lehce ohrnutý nahoru. Plný spodní ret. Pod vrstvou mejkapu prosvítaly propadlé tváře a jemné vrásky. Ostatní staré fotografie by se podle ní daly snadno upravit a doplnit o znaky stárnutí. Působila stále atraktivně, ale byla vyžilá. Kdyby si s tím odborníci trochu pohráli, dostali by prvotřídní materiál pro vyšetřování.

Chybí jim jen dostatečný důvod, proč po ní pátrat. Třeba by pomohl někdo z rodiny? Měli by to prověřit.

„Mám nový mobil, tak jsem si nebyl jistý, jestli se to povedlo. Jen jsem to zmáčknul, když mi včera utekla. Byl to takový reflex, víte? Zkoušel jsem to hned natáhnout do počítače, asi jsem něco dělal špatně, ale už se mi to podařilo.“

To snad není možné.

„Co tomu říkáte? Není to bomba, Carle?“

„Rose!“ otočil se Carl a zavolal do chodby.

„Není tu. Jela na Vigerslev Allé.“

„Vigerslev Allé,“ kroutil hlavou Carl. „Co tam ksakru pohledává?“

„Neříkal jste, aby prověřila, co se o Kimmie psalo v bulváru?“

Carl se zadíval na fotografii s Asadovými starými zapšklými tetami. Takhle budu co nevidět vypadat taky, pomyslel si.

„Až se vrátí, dáš jí tu fotku, aby podle ní nechala upravit starou fotodokumentaci. Dobře jsi ji vyblejsknul. To se ti povedlo.“ Poplácal parťáka po zádech a doufal, že mu na oplátku nabídne něco z pistáciového pamlsku, který zpracovával v puse. „Za půl hodiny máme být ve státní věznici ve Vridsloselille. Nevyrazíme?“

*

Už na ulici Egona Olsena, původně Vězeňské, si Carl všiml, že jeho parťák je celý nesvůj. Ne že by se potil nebo se tvářil otráveně. Jen nezvykle ztichl a hypnotizoval věže vstupní brány, jako by hrozily, že se na něj každým okamžikem zřítí.

Carl jeho rozrušení nesdílel. Státní věznice ve Vridsloselille pro něho ztělesňovala pohodlný způsob, jak se zbavit nejhorších grázlů v zemi a vsadit je pod zámek. Trest si tu odpykávalo téměř dvě stě padesát odsouzených, jejichž celkový úhrn výkonu trestu činil něco kolem dvou tisíc let. Promrhávali tu své životy a síly. Jedno z mála míst, kde by člověk nechtěl skončit, ale většina z nich si pobyt více než zasloužila. Carl o tom byl skálopevně přesvědčený.

„Tady musíme doprava,“ řekl, když vyřídili formality.

Asad od té doby, co prošli bránou, ani nepípnul. Navíc vyprázdnil obsah kapes, aniž ho o to kdo žádal. Slepě vykonával jednotlivé úkony, jako by znal postup zpaměti.

Carl ukázal přes dvůr na šedou budovu s bílou tabulí, označující místnost pro návštěvy.

Uvnitř už na ně čekal Bjarne Thogersen. Jistě po zuby ozbrojený vytáčkami. Za dva tři roky ho pustí. Ten se nebude chtít do ničeho namočit.

Vypadal lépe, než Carl čekal. Jedenáct let ve vězení na člověku většinou zanechá stopy. Hořké rýhy kolem koutků úst, vyhýbavý pohled, hluboké přesvědčení o tom, že vás nikdo nepotřebuje, které se nakonec promítne i do držení těla. Místo toho tu dřepěl chlap, kterému oči jen hrály. Byl pohublý a ostražitý, ale přesto nečekaně nad věcí.

Vstal a podal Carlovi ruku. Na nic se neptal, nic nechtěl vědět. Asi už ho informovali, co se chystá. Carl si toho hned všiml.

Přesto se představil: „Policejní komisař Carl Morck.“

„Bude mě to stát deset korun na hodinu,“ odvětil chlap a ušklíbl se. „Doufám, že je to důležitý.“

Asada nepozdravil, a ten po tom ani netoužil. Vzal si židli a odtáhl si ji o kousek dál.

„Pracujete v dílně?“ podíval se Carl na hodinky. Tři čtvrtě na jedenáct. Vážně přišli přímo uprostřed pracovní doby.

„O co jde?“ zeptal se Thogersen a posadil se o něco pomaleji, než bývá zvykem. I to byl dobře známý signál. Značil jistou nervozitu. Výborně.

„Nebejvám moc pohromadě s ostatníma,“ pokračoval bez vyzvání. „Takže jestli vám jde o informace, tak nemůžu sloužit. V zásadě bych proti tomu nic neměl, kdybysme se dohodli a já mohl vypadnout o něco dřív.“ Zasmál se a zhodnotil Carlovo odměřené vystupování.

„Před jednadvaceti lety jste zabil dva mladistvé, pane Thogersene. Přiznal jste se, takže o téhle části věci se bavit nebudeme. Zajímá mě ale jistá zmizelá osoba, o které byste mi mohl něco říct.“

Přikývl se zdviženým obočím. Ve správném poměru smísil lehký zájem s trochou údivu.

„Mám na mysli Kimmie. Byli jste dobří přátelé, aspoň podle toho, co jsem slyšel.“

„To sedne, chodili jsme spolu do školy a pak jsme spolu chvíli žili.“ Usmál se. „Fantastická baba.“ Po dvanácti letech bez normálního sexu by to podle mínění bachařů řekl o každé. Bjarna Thogersena nikdo nenavštěvoval. Nikdy. Dnešní návštěva je první po mnoha letech.

„Vezmeme to od začátku. Nevadí?“

Pokrčil rameny a na okamžik se zadíval do země. Jistěže mu to vadilo.

„Nevzpomínáte si, proč ji vyhodili ze školy?“

Zvrátil hlavu a zadíval se do stropu. „Něco jako že si začala s učitelem. To se nesmí.“

„Co se s ní pak stalo?“

„No, rok bydlela v podnájmu, v jednom bytě v Nastvedu. Pracovala v rychlým občerstvení.“ Zasmál se. „Starý to nevěděli, mysleli si, že pořád chodí do školy. Ale nakonec na to přišli.“

„Poslali ji do internátní školy ve Švýcarsku?“

„Jo, tam byla čtyři pět let. Nejdřív na střední, ale pak i na univerzitě. Jak se to jen kurva jmenovalo?“ vrtěl hlavou. „No to mě poser, každopádně studovala na veterinářku. Jo, už to mám, bylo to v Bernu. Na univerzitě v Bernu.“

„Takže uměla francouzsky?“

„Ne, německy. Prej to měli v němčině.“

„Dostudovala?“

„Ne, úplně ne. Nevím proč, ale z nějakýho důvodu toho nechala.“

Carl pohlédl na Asada. Zapsal si to do poznámkového bloku.

„A dál? Kde pak bydlela?“

„Vrátila se domů. Chvíli bydlela u rodičů v Ordrupu, teda u táty s macechou. Pak se přestěhovala ke mně.“

„Nějakou dobu pracovala v obchodě se zvířaty, jak víme. Nebylo to trochu pod její úroveň?“

„Proč? Vždyť neměla jako veterinářka dokončený vzdělání.“

„A vy jste se živil čím?“

„Makal jsem u táty v truhlářství. Všechno je to v protokolu, vždyť to víte.“

„Nebylo to spíš tak, že jste podnik v roce 1995 zdědil a ten krátce nato vyhořel? Potom jste byl nezaměstnaný, ne?“

Očividně se dokázal zatvářit ublíženě. Nemilované děti mají mnoho tváří, jak říkával starý kolega Kurt Jensen. Dnes si hověl v parlamentu a dvakrát se nepředřel.

„To jsou nechutný pomluvy,“ protestoval. „Nikdy mě neobžalovali ze žhářství. Co bych z toho asi tak měl? Táta to neměl pojištěný.“

No ne, vážně? pomyslel si Carl. Na to měl myslet dřív.

Seděl a rozhlížel se po zdech. Byl tady už tolikrát. Kolik lží si ty zdi musely vyslechnout? Tuny zaobalených polopravd a ubezpečování, kterým nikdo nevěřil.

„Jaký to měla doma?“ zeptal se. „Nevíte náhodou?“

Bjarne Thogersen se protáhl. Hned se cítil klidnější. Načali konverzační téma. Nešlo o něho, a to mu vyhovovalo. Byl v bezpečí.

„Na hovno,“ odpověděl na otázku. „Starý byli pěkný sráči. Fotr nebyl nikdy doma a ta mrcha, co si ji vzal, byla vypočítavá svině.“

„Jak to myslíte?“

„No jak. Nic jinýho než prachy ji nezajímalo. Zlatokopka.“ Poválel to slovo na jazyku. Obyčejně se v jeho světě nepoužívalo.

„Hádali se?“

„Jo, podle Kimmie jako koně.“

„Co dělala, když jste vraždil?“

Nečekaný návrat k tématu ho zarazil, zůstal zkoprněle civět na vzorek Carlovy kravaty. Kdyby měl Bjarne Thogersen na sobě připevněné elektrody, všechny ručičky přístroje by se prudce vychýlily.

Zmlkl a do odpovědi se mu příliš nechtělo. Nakonec řekl: „Byla spolu s ostatníma v domě Torstenova táty. Proč se na to ptáte?“

„To si na vás ničeho nevšimli, když jste přišel? Musel jste být celý od krve?“

Carl se na sebe kvůli poslední otázce zlobil. Nechtěl být tak konkrétní. Teď výslech poběží chvíli naprázdno. Thogersen zopakuje, co nabulíkoval ostatním, totiž že zachraňoval přejetého psa. Bylo to tak v protokolu, do prčic.

„Líbila se jí ta krev?“ ozval se Asad z rohu místnosti, ještě než Bjarne stačil promluvit.

Thogersen s údivem pohlédl na malého muže. Carl by čekal, že si ho pohrdavě změří, takže ho překvapilo, jak moc bylo na Thogersenovi vidět, že Asad trefil do černého. Víc vědět nepotřebují. Ať už byla historka o psu vymyšlená nebo ne, důležité je, že se Kimmie krev líbila. Trošku nemístné, jestli se chystala zasvětit svůj život záchraně zvířátek.

Carl na Asada zlehka kývl, ale jen tolik, aby dali Thogersenovi najevo, že si jeho reakce všimli. Zareagoval příliš silně a špatně.

„Líbila?“ řekl Thogersen a snažil se vyklouznout. „To bych neřekl.“

„Nastěhovala se teda k vám,“ pokračoval Carl. „V roce 1995, že, Asade?“

Přikývl z kouta.

„Ano, 29. září 1995. Chvíli jsme spolu zůstali. Fakt setsakramentská baba,“ opakoval.

„Jak to, že si to pamatujete tak přesně? Už je to pěknejch pár let.“

Rozpřáhl ruce. „A co tak zásadního se asi od tý doby v mým životě odehrálo? Je to jedna z posledních věcí, který jsem zažil, než jsem se dostal sem.“

„Aha,“ pokusil se Carl o vstřícnou reakci, ale vzápětí se jeho výraz změnil. „Byl jste otcem jejího dítěte?“

Thogersen se podíval na hodiny. Jeho světlá pleť poněkud potemněla. Najednou se mu hodina zdála nekonečná.

„To nevím.“

Carl se rozmýšlel, jestli se nemá rozčílit, ale nakonec se udržel. Nebyla na to ta pravá chvíle ani se nenacházel na správném místě. „Říkáte, že nevíte. Co tím chcete říct, Thogersene? To měla současně ještě někoho jinýho, když s vámi bydlela?“

Podíval se na něho úkosem. „Jasně že ne.“

„Takže jste to byl vy, kdo ji přivedl do jinýho stavu?“

„Vždyť se odstěhovala, ne? Jak jsem měl kurva tušit, s kým chrápe?“

„Podle našich informací potratila asi osmnáct týdnů starý plod. Takže v době, kdy otěhotněla, bydlela u vás.“

Vyskočil a otočil si židli čelem vzad. Takovým způsobům naučilo lidi vězení. Nonšalantní chůze po chodbách, potřásání uvolněnými končetinami signalizující lhostejnost, cigareta volně visící ze rtu venku na hřišti a zvyk otáčet židli, aby si další otázku vyslechl s rukama složenýma na opěradle před sebou a nohama vytrčenýma do stran. Naznačuje se tím, že jsou tázanému kladené otázky lhostejné, něco ve stylu: „Stejně ze mě, fízle, nic nedostaneš.“

„Není to kurva jedno, čí to bylo?“ zeptal se. „Má to za sebou.“

Deset ku jedné věděl, že dítě nebylo jeho.

„No, a pak zmizela.“

„Jo, zdrhla ze špitálu. Úplně na hlavu.“

„To jí bylo podobný, dělat takový hovadiny?“

Pokrčil rameny. „Jak to mám kurva vědět? Nikdy předtím nepotratila, tak co já vím?“

„Hledal jste ji?“ zeptal se Asad.

Bjarne Thogersen se zatvářil, jako by se ho to netýkalo.

„Tak hledal?“ zeptal se Carl.

„Už jsme spolu nějakou dobu nebyli, takže ne, nehledal.“

„Proč už jste spolu nebyli?“

„Prostě nebyli. Nešlo to.“

„Byla vám nevěrná?“

Thogersen se opět podíval na hodiny. Ručička se posunula jen o minutu. „A proč by měla být nevěrná zrovna ona?“ zeptal se a prokřupnul si krk.

Pět minut se babrali v jejich vztahu. K ničemu nedospěli. Byl kluzký, jako úhoř.

Asad se nenápadně přibližoval. Při každé otázce si přisunul židli o kousek blíž. Nakonec byl skoro u stolu. Nepochybně tím Thogersena dráždil.

„Měl jste docela štěstí na burze, jak je vidět, obchodujete s fondy,“ řekl Carl. „Podle daňového přiznání jste si docela finančně pomohl. Co mi k tomu můžete říct?“

Bjarne spokojeně přikývl. O tomhle jim rád povypráví. „Nestěžuju si,“ řekl.

„Kdo vám obstaral vstupní kapitál?“

„Je to v přiznání.“

„Nemám zrovna všechna vaše daňová přiznání za posledních dvanáct let po ruce, tak byste mi to snad mohl prozradit.“

„Půjčil jsem si.“

„Šikovnej. Hlavně když si člověk uvědomí, že už jste byl zavřenej. Pěkně nebojácnýho investora jste si našel. Někoho z narkomafiánů odsud?“

„Půjčil jsem si od Torstena Florina.“

Bingo, zaradoval se Carl. Rád by viděl Asadův výraz, ale nespustil z Thogersena oči.

„Jo, aha. Zůstali jste přátelé i přes vaše malé tajemství? Zabil jste dvě děti a Torstena z toho svého času kromě jiných taky podezřívali. Tomu říkám kamarádství. Nedlužil vám snad nějakou službičku?“

Thogersenovi došlo, kam Carl míří, a mlčel.

„S akciemi vám to docela jde, že?“ přisunul se Asad ke stolu. Nenápadně, jako velcí ještěři, vklouzl na své místo.

Thogersen pokrčil rameny. „Líp než většině ostatních. To asi jo.“

„Už to bude patnáct milionů.“ Asad se zasnil. „A suma dál utěšeně roste. Neporadil byste mi, jak na to?“

„Jak sledujete vývoj na trhu?“ přisadil si Carl. „Máte poměrně omezený přístup k okolnímu světu.“

„Čtu noviny a vedu korespondenci.“

„Takže asi znáte strategii koupit a držet? Nebo TA-7, nemám pravdu?“ zeptal se klidně Asad.

Carl se k němu opatrně otočil. Co je to za kecy?

Thogersen se usmál. „Mám na to nos a držím se akcií kodaňské burzy. To je tutovka.“ Opět se usmál. „Byla dobrá doba.“

„Víte, co bych řekl, pane Thogersene?“ pokračoval Asad. „Že byste si měl promluvit s mým bratrancem. Začal s padesáti tisíci korunami a po třech letech má pořád padesát tisíc korun. Byl by z vás nadšenej.“

„Váš bratranec by se měl na akcie vykašlat,“ odpověděl mu Bjarne podrážděně a obrátil se na Carla. „Poslyšte, nechtěli jste se bavit o Kimmie? Co to má co dělat s mýma akciema?“

„Máte pravdu, jen ještě jednu otázečku, pro bratránka,“ nedal se odbýt Asad. „Jsou akcie Grundfosu na kodaňské burze dobrá investice?“

„Docela ujdou.“

„Fajn. Tak dík, myslel jsem, že Grundfos na burze vůbec není, ale to byste určitě věděl.“

Zásah, pomyslel si Carl, zatímco na něj Asad nepokrytě zamrkal. Nebylo těžké si domyslet, jak asi Bjarnu Thogersenovi právě je. Investoval za něj Ulrik Dybbol Jensen. Nepochybně. Bjarne Thogersen neměl o akciích ani páru, ale musel mít pro co žít, až se vrátí z vězení. Něco za něco.

Víc ani vědět nepotřebovali.

„Chtěli bychom vám ukázat jednu fotku,“ řekl Carl a položil na stůl momentku zachycenou Asadem předchozího dne. Odborníci si s ní trochu pohráli. Byla ostrá, jako břitva.

Oba Thogersena pozorovali. Čekali trochu zvědavosti. Vždycky je zajímavé se podívat, jak vypadá bývalá láska po tolika letech. Ale s tak silnou reakcí u chlapa, který žije mezi nejhoršími kriminálníky v Dánsku, nepočítali. Deset let ponižování, život na nic, vězeňská hierarchie, homosexualita, násilí, vyhrožování, vydírání, hrubé zacházení. Nějak se mu tam dařilo proplouvat, vypadá o pět let mladší než jeho vrstevníci, i když ztratil veškerou barvu v obličeji. Těkal očima z Kimmiiny tváře ke straně a zpět. Jako diváci při popravě, kteří se dívat nechtějí, ale nemůžou si pomoct. Odehrával se v něm lítý vnitřní boj. A Carl by dal všechno na světě, aby mu dokázal porozumět.

„Nejste zrovna nadšený, že ji vidíte. Přitom jí to sluší,“ řekl Carl. „Nemyslíte?“

Bjarne pomalu přikývl a marně se snažil polknout. „Je to jen divný,“ řekl.

V návalu předstírané nostalgie se pokusil usmát, ale trápilo ho něco jiného než stesk.

„Jak jste k té fotce přišli, když nevíte, kde je?“

Ta otázka se v podstatě nabízela, ale roztřásly se mu u toho ruce. Vpustil do hlasu příliš mnoho vzduchu a oči mu plály.

Měl strach. Úplně se třásl.

Kimmie ho zkrátka k smrti vyděsila.

*

„Máte se stavit za šéfem,“ vyřídila Carlovi služba na vrátnici.

„Je u něj ředitelka.“

Stoupal po schodech a v odpovídajícím taktu si připravoval argumenty. Postaví se konstruktivní kritice čelem. Vždyť o co jde, ředitelka je obyčejná právnička, která se shodou okolností dostala na místo se soudní pravomocí.

„Ech,“ ozvalo se povzbudivě za přepážkou, kde seděla paní Sorensenová. Však on jí to její ech příště oplatí.

„To je dobře, že jdeš, Carle. Právě to tu probíráme,“ ozval se šéf z kanceláře a nabídl mu volnou židli. „Nevypadá to nejlíp.“

Carl svraštil obočí. Nepřehánějí to trošku? Pokynul ředitelce sedící v plné parádě v křesle. Dělili se s Larsem Bjornem o konvici čaje. Čaje, proboha.

„No, však víš, o co jde,“ pronesl Marcus Jacobsen. „Jen se divím, že jsi mi to neřekl dnes ráno sám.“

„O čem to mluvíš? Že jsem nepřestal pátrat po vrazích z Rorvigu? Vždyť jste mě na to přece sami nasadili. Nemám si snad případy vybírat sám? Co kdybyste mi dali pokoj?“

„Hergot, Carle, seber se, buď chlap a přestaň chodit kolem horké kaše.“

Drobný Lars Bjorn se napřímil v křesle, aby ve srovnání s impozantním tělem policejní ředitelky nezapadl. „Máme na mysli Finna Aalbaka, majitele detektivní kanceláře Detecto, kterého jsi včera napadl na Gammel Kongevej. Jeho právník nám poslal své stanovisko, tak si ho přečti, abys věděl, co se děje.“

Jak napadl? Co to melou? Carl vyškubl Larsovi papír z ruky a začal číst. Co to na něj Aalbak sakra zkouší? Černé na bílém tu stojí, že ho Carl napadl. Přece takové hovadině nebudou věřit?

Sjölund & Virksund. Na takovou nicku a jeho smyšlený historky je to zatraceně luxusní právní kancelář.

Jinak časy souhlasily. Přesně v tu dobu překvapil Carl Aalbaka na zastávce autobusu. I jejich rozmluva probíhala přibližně stejně, ale z plácnutí do zad udělali četné údery pěstí do obličeje a držení za šaty. Doložili to fotodokumentací. Aalbak byl na fotkách strašlivě zřízený.

„Rozmlácenou držku mu zaplatili Pram s Dybbol Jensenem a Florinem,“ ohradil se. „Nechal se zmlátit, abyste mě odvolali, to vám garantuju.“

„Možná jste o tom opravdu přesvědčený, pane Morcku, ale my na to musíme tak jako tak reagovat. Postup při žalobách za násilí spáchané ve službě znáte.“ Policejní ředitelka se na něj podívala způsobem, který ji vynesl do výšin, odkud bylo co přehlížet. I Carla na okamžik paralyzovala.

„Carle, nenecháme vás suspendovat,“ pokračovala. „Ještě nikdy jste nikoho nenapadl, že? Ale na jaře jste byl vystaven traumatickému a velmi smutnému zážitku. Možná vás to ovlivňuje víc, než byste řekl. A nemyslete si, že pro vás nemáme pochopení.“

Carl se útrpně usmál. Ještě nikdy jste nikoho nenapadl. Ať si tomu klidně věří.

Marcus Jacobsen se na něho zamyšleně podíval. „Bude se to pochopitelně vyšetřovat. Rádi bychom využili příležitosti a poslali tě na intenzivní terapii, aby ses dostal až na dřeň toho, čemu jsi byl vystavený za poslední půlrok. Nepřísluší ti vykonávat jiné úkoly než čistě administrativního rázu. Docházet sem můžeš, jak jsi zvyklý, ale musím tě, ač nerad, požádat, abys nám odevzdal služební průkaz a zbraň.“ A natáhl ruku. Jednoduše ho suspendovali.

„Pistoli najdete ve zbrojním skladu,“ řekl Carl a odevzdal průkaz. Tím, že mu seberou průkaz, mu v ničem nezabrání. To by měli vědět. Ale možná jim jde právě o to, aby se znemožnil, aby ho nachytali při porušování služebních předpisů. No ne? To se ho vážně chtějí takhle zbavit?

„S právníkem Timem Virksundem se znám a vysvětlím mu, že už se případu nevěnujete. To by mu mělo stačit. Moc dobře provokativní způsoby svého klienta zná a nikomu by neprospělo, kdyby věc skončila před soudem,“ uzavřela ředitelka. „Což vyřeší i váš problém s dodržováním nařízení, že ano?“ Namířila na něj ukazováčkem. „Tentokrát se z toho nevyvléknete. A taky byste měl vědět, pane Morcku, že příště, příště se s neuposlechnutím rozkazu jen tak nesmířím. Doufám, že si rozumíme. Případ byl uzavřen, pachatel odsouzen a my jsme vám dali jasně najevo, že byste se měl věnovat něčemu jinému. Kolikrát to máme ještě opakovat?“

Přikývl a na chvíli se zadíval z okna. Taková nanicovatá vysvětlení nenáviděl. Nejradši by je všechny sakumprásk vyházel z okna.

„Dovolíte, abych se zeptal, tedy pokud se vám to nebude zdát nemístné, proč se ten případ snažíte ututlat?“ vypálil místo toho. „Kdo tu direktivu poslal? Politici? A jak to odůvodnili? Pokud vím, tak v naší zemi existuje rovnost před zákonem. Což snad platí i pro podezřelé. Nebo mi snad něco uniklo?“

Všichni tři si ho přísně změřili. Carlovi připomněli zasedající inkviziční tribunál.

To se ho chystají hodit do přístavu a budou sledovat, jestli ho voda nenadnáší jako antikrista?

*

„To neuhádnete, co pro vás mám,“ nadšeně švitořila Rose. Zašilhal po chodbě. V žádném případě se ho nechystá překvapit složenými stoly.

„Doufám, že výpověď,“ vypálil nemilosrdně a svalil se do křesla ve své kanceláři.

Tou poznámkou jí ztěžkla mohutná vrstva řasenky na brvách. „Mám pro vás dvě nové židle do kanceláře.“ Podíval se na druhou stranu stolu a podivil se, jak by u všech všudy chtěla do posledních deseti centimetrů čtverečních vtěsnat dvě židle místo jedné.

„Židle počkají,“ řekl. „Co dál?“

„A dál mám pár fotek z časopisů Gossip a Hendes Liv,“ pokračovala ve stejném tónu, ale kopie výstřižků hodila na stůl o něco prudčeji, než bylo nutné.

Carl na ně zůstal hledět bez zájmu. Co je mu po tom, když mu případ vzali? Vlastně by ji měl požádat, aby to všechno pěkně sbalila a našla si nějakého pitomce, který jí za dobré slovo a pohlazení ty zpropadené stoly složí.

Nakonec si ale kopie prohlédl.

Jeden výstřižek dokumentoval Kimmiino dětství. Pocházel z ženského časopisu Hendes Liv a jeho autor popisoval život u Lassenových doma. Nadpis zněl: „Teplo domova, záruka úspěchu.“ Opěvovali krásnou manželku Willyho K. Lassena, Kassandru Lassenovou, ale fotografie nadpisu nikterak neodpovídala. Seděli na ní otec v šedém saku a úzkých kalhotách a nevlastní matka oblečená v pestrých barvách a s výrazným líčením typickým pro konec sedmdesátých let. Pěstění lidé kolem pětatřiceti let. Sebevědomí, s tvrdým výrazem ve tváři. Mezi ně byla vmáčknutá Kirsten-Marie. Nikdo jí nevěnoval pozornost, ale ona očividně všechno vnímala. Upírala na čtenáře velká ustrašená kukadla. Holčička, která nemá kam jít, a proto tam s nimi musí zůstat.

Na fotografii z Gossipu o sedmnáct let později vypadala docela jinak.

Leden 1996, stálo pod obrázkem. Téhož roku zmizela. Byli někde na tahu, pravděpodobně před podnikem Det Elektriske Hjorne, ale mohlo to být i Sommersko nebo spíš Café Victor. Kimmie byla ve výborné náladě. Na sobě těsné džíny, kolem krku boa, a i když na chodníku ležel sníh, měla hluboký výstřih. Byla úplně namol. Fotoaparát ji zachytil a zmrazil její tvář uprostřed halasení spolu s Kristianem Wolfem a Ditlevem Pramem, oběma ve velkých kabátech. Popisek zněl: „VIPíčka na tahu. Královna večera na Tři krále. Našel Kristian Wolf (29), nejžádanější partie v Dánsku, partnerku?“

„V Gossipu na mě byli děsně hodní,“ dodala Rose. „Možná toho najdou ještě víc.“

Krátce přikývl. Jestli jí hyeny z Gossipu připadaly milé, tak je naivní. „Rose, ty stoly v chodbě musíš složit, je ti to jasný? Co najdeš k případu, to mi nech venku, vezmu si to dovnitř sám, až to budu potřebovat, OK?“

Podle výrazu Rosina obličeje to rozhodně OK nebylo.

„Šéfe, co se dělo nahoře u Jacobsena?“ ptal se Asad ode dveří.

„Co by se dělo? Postavili mě mimo službu, ale stejně chtějí, abych tu zůstal. Takže pokud byste mi chtěli sdělit něco k případu, tak mi to napište na papírek a nechte mi ho na stole za rohem. Nemůžeme o tom spolu mluvit, jinak mě pošlou domů. A Asade, pomoz Rose složit ty pitomý stoly.“ Mávl rukou směrem do chodby. „A teď mě dobře poslouchejte: Kdybych vám chtěl něco k případu říct, případně vás v souvislosti s ním něčím pověřit, tak vám nechám vzkaz.“ Poklepal na hromadu formulářů. „Pro vaši informaci, smím totiž vykonávat pouze administrativní úkony.“

„To je na hovno,“ vyklouzlo Asadovi. Květnatěji by to vyjádřil jen stěží.

„A ještě mě poslali na terapii. Takže tu možná vůbec nebudu. Uvidíme, jakýho kreténa na mě poštvou tentokrát.“

„To jsem sama zvědavá,“ ozvalo se z chodby.

S obavami pohlédl ke dveřím.

No jasně, Ibsenová. Vždycky se objeví tam, kde ji člověk nejméně čeká, zrovna když má kalhoty stažený na půl žerdi.

„Čeká nás spousta práce, Carle. Dlouhodobějšího charakteru,“ upřesnila a protáhla se kolem Asada.

Podala mu ruku. Byla teplá a nechtělo se mu ji pustit.

Hladká, chyběl na ní snubní prsten.

20)

Tinin vzkaz našla přesně tam, kde se dohodly, na Skelbakgade pod nezáživnou reklamou půjčovny aut slibující slevu. Byl zastrčený za nejspodnějším šroubem. Trochu navlhl a byl maličko rozpitý.

Chudák holka se nadřela, než na tak malý kousek papíru vměstnala všechna ta velká tiskací písmena. Ale Kimmie byla na luštění zanechaných stop zvyklá.

Ahoj. Byli u mně fčera policajti — jmenoval se Carl Mörk — aj dole byl jeden, co tě schání — ten z hlaváku. Nevim kdo to je — dej si bacha — uvidíme se na lavičce.

T. K.

Několikrát si zprávu přečetla a nad každým K se zarazila jako nákladní vlak před závorami. Písmeno se jí zarývalo do mozku. Nemohla se ho zbavit. Kde se to K bralo?

Policista se jmenoval Carl, psáno s C. To už je lepší. Rozhodně lepší než K, i když znělo stejně. Jeho se nebála.

Opřela se o vínově červený nissan, který tu stál zaparkovaný celou věčnost. Tinina slova jí vzala veškerou energii. Jako ti ďáblové, co se jí proháněli v nitru a vysávali z ní život.

Z domova nepůjdu, přemítala. Mě nedostanou.

Ale jak si mohla být tak jistá? Tine očividně mluvila s lidmi, kteří ji hledají. Vyptávali se jí na nejrůznější věci, které o ní věděla jen ona. Takže Krysa Tine nebude nebezpečná jen sama sobě, ale i pro Kimmie.

Nesmí ani ceknout, přemítala. Musí jí to vysvětlit tak, aby to pochopila, až jí dá tu tisícovku.

Instinktivně se otočila a zpozorovala kolportéra bezplatných novin ve světle modré nylonové vestě.

Nasadili ho tam, aby ji špehoval? napadlo ji. Neplete se? Vědí, kde Tine bydlí. A patrně i to, že se spolu scházejí. Mohli Tine sledovat až k tabuli, za kterou nechala vzkaz? Co když si ho přečetli?

Snažila se udržet myšlenky na uzdě. Nesebrali by ho? Určitě, určitě by si ho nechali. Nebo nenechali?

Prohlédla si muže podrobněji. Proč by si cizinec tmavé pleti, snažící se vyžít z nevděčného rozdávání novin uspěchaným a otráveným lidem, nechtěl přilepšit a vydělat něco navíc? Mohl ji sledovat, jak jde po Ingerslevsgade ke kolejím. To by bez problémů zvládl, kdyby přešel ke vstupu do stanice Dybbolsbro. Lepší výhled aby pohledal. Takhle z výšky by přesně viděl, kam jde a kde mizí. K brance a jejímu domečku to nebylo dál než pět set metrů. Maximálně.

Kousla se do horního rtu a přitáhla si vlněný kabát blíž k tělu.

Nakonec se vydala k němu. „Tu máš,“ řekla a strčila muži patnáct tisícikorunových bankovek. „Můžeš to tu zabalit a mazat domů, co říkáš?“

Jen ve starých černobílých filmech dokázali černoši koulet očima, až jim vylézalo bělmo, a právě tak to předvedl i nebožák s novinami. Jako by se v drobné ruce, podávající mu bankovky, zhmotnil splněný sen. Záloha na nájem, na malý krámek, na letenku domů, k ostatním, k životu mezi vlastními pod žhavým sluncem.

„Je středa. Zavoláš zaměstnavatelům a oznámíš jim, že se vrátíš až ke konci měsíce. Rozuměls?“

*

Město, přírodu v Enghaveparku i ji samotnou pomalu zahalila mlha. Okolí se ztrácelo v bílém oparu. Nejprve okenní sloupky budovy bývalého Královského pivovaru Kongens Bryghus, pak bloky před ním, pak kupole nad pódiem v parku a nakonec vodotrysk. Vlhký vzduch s sebou přinesl pachy podzimu.

Musejí zemřít, vedly si hlasy svou.

Ráno vytáhla cihlu ze stěny a vybrala ze skrýše granáty. Dívala se na ty ďábelské nástroje a všechno se jí zdálo jasné. Zemřou každý zvlášť. Hezky jeden po druhém, aby ti zbývající dostali pořádný strach a vztek.

Sama pro sebe se zasmála a zastrčila ledové ruce hlouběji do kapes kabátu. Už se podle všeho bojí. Ty svině by teď daly nevímco za to, aby ji našly. Ať to stojí, co to stojí. Jsou jí čím dál blíž. Zbabělci jedni.

Smích ji přešel. To poslední nedomyslela.

Jsou zbabělí a zbabělci nečekají. Tak to prostě je. Běží jako o život, dokud to jde.

„Musím je vyřídit všechny najednou,“ pronesla nahlas. „Musím se jim dostat na kobylku, jinak zdrhnou. Musím je dostat.“ Věděla, že to dokáže, ale hlasy si žádaly něco jiného. Neposlouchaly ji. S tím se nedalo nic dělat. Málem z toho přišla o rozum.

Vstala z lavičky a odehnala od sebe hejno racků, které se kolem ní slétlo.

Kterým směrem se teď vydá?

Mílinka, můj maličký drobeček Mille, opakovala si v duchu donekonečna. Nemá dnes dobrý den. Musí toho tolik rozhodnout.

Podívala se na zem. Mrholilo a na botách jí ulpívaly drobounké kapičky deště. Vzpomněla si znovu na písmeno v Tinině vzkazu. T. K. Co je to pořád s tím K?

*

Stalo se to těsně před prázdninami na konci druhého ročníku, jen pár týdnů poté, co zradila Kara Bruna a pustila ho k vodě. Ublížila mu, vyčetla mu průměrné nadání a vystupování.

V následujících dnech se jí Kristian posmíval. „Netroufáš si, co, Kimmie?“ šeptal jí každý den při společném ranním zpěvu. A každý den do ní vrazil nebo jí uštědřil herdu do zad se skupinou v závěsu. „Strašpytle!“ Jenže Kimmie měla pro strach uděláno, to oni dobře věděli, a proto ji bedlivě sledovali. Pozorovali, jak se v hodinách snaží, jak se jí přes natažené nohy pod lavicí souká sukýnka nahoru a cestou ke katedře se dělají hezké ďolíčky ve tvářích. Oblékala se do průhledných blůziček a jemně formovala zabarvení hlasu. Uplynulo čtrnáct dní, než se jí podařilo vzbudit touhu v jediném učiteli na škole, kterého měli skoro všichni rádi. Vzbudila ji tak silně, až to bylo k smíchu.

Poslední přírůstek učitelského sboru. Holobrádek, a přesto pořádný mužský. Zakončil studium dánštiny na Kodaňské univerzitě údajně s nejlepším prospěchem v ročníku. Vůbec neodpovídal představě učitele elitní školy a kruhy kolem vedení školy se také v názoru na něho neshodovaly. Jako školní četbu zadal příliš různorodé texty.

Kimmie ho požádala, zda by ji nepřipravil ke zkoušce. Než uplynula první doučovací hodina, byl ztracený. Zmučený pohledem na tvary, které tak blahosklonně odhalovaly její tenké bavlněné šatičky.

Jmenoval se Klavs, psáno s „v“, což obvykle vysvětloval jako otcův nedostatek soudnosti a jeho přehnaný zájem o svět Walta Disneyho.

Nikdo si nedovolil říkat mu Klavs Krikke podle Disneyho koňské postavičky, ale Kimmie v něm probudila koňskou sílu. Po třech hodinách přestal doučování zapisovat do výkazu. Čekal na ni polonahý ve svém bytě, s radiátory puštěnými naplno. Snažil se ji polapit v záplavě polibků a dotýkat se její kůže. Neutuchající vášeň mu vypálila mozek. Nevšímal si nastražených uší, závistivých pohledů, nařízení ani hrozících postihů.

Chtěla říct řediteli, že ji k tomu donutil. Byla zvědavá, kam až to povede. Jestli se jí podaří situaci zvládnout.

Jenže se jí to nepodařilo.

Ředitel si je pozval oba najednou. Nechal je dlouho čekat v předsálí, seděli vedle sebe tiše a neklidně, gardedámu jim dělala sekretářka.

Od té doby se neviděli.

Kimmie nezajímalo, jak skončil.

*

Ředitel jí oznámil, že si může sbalit věci, za půl hodiny jí jede autobus do Kodaně. Nemusí se obtěžovat a cestovat ve školní uniformě, vlastně by ji chtěl požádat, aby to nedělala. Od tohoto okamžiku se může považovat za vyloučenou.

Kimmie si dlouze prohlížela ředitelovy rozčilením zrudlé tváře a pak se mu podívala zpříma do očí.

„Možná mi nevěříš…“ Chvíli vyčkala, protože patrně chtěla, aby se naprosto nevhodná forma oslovení navždy zachytila v prostoru. „…nevěříš mi, že mě k tomu nutil. Ale bude se na to bulvár dívat stejně? Dovedeš si představit ten skandál? Učitel na té a té škole znásilnil studentku. Tak co, umíš si to představit?“

Byla svolná mlčet pod jedinou podmínkou. Chtěla zmizet. Jednoduše se sbalit a okamžitě vypadnout. Všechno jí bylo jedno, jen když to škola neoznámí rodičům. Nic víc nechtěla.

Protestoval. Škola by dál neprávem dostávala peníze za neodvedenou službu. Bezohledně vytrhla z nejbližší knihy na stole kus stránky a na růžek napsala číslo.

„Tak,“ uzavřela. „Tady máte číslo mýho účtu. Převedete částku na mě.“

Zhluboka si povzdechl. Roky budovaná autorita vzala tím lístkem za své.

*

Zadívala se do mlžného oparu a pomalu se uklidnila. Z dětského hřiště k ní dolehl výskot, který ji vyrušil.

Byly tam jen dvě děti s chůvou. Malé a neohrabané si hrály na honěnou a batolily se mezi ztichlými hračkami.

Vynořila se z mlhy a tiše se zastavila u jednoho z nich. Holčička v pěstičce svírala něco, co by chlapeček velmi rád získal.

Takovou holčičku svého času také měla.

Všimla si, jak se chůva zvedá a nespouští z ní oči. Byla v pohotovosti od té chvíle, co se Kimmie ve špinavém oblečení a s rozcuchanými vlasy po ránu vynořila z křoví.

„Takhle jsem včera nevypadala, měla jste mě vidět,“ zavolala na chůvu.

Kdyby na sobě měla stejné šaty jako na hlavním nádraží, dopadlo by to jinak. Všechno by dopadlo jinak. Možná by se s ní chůva dala do řeči.

Popovídaly by si.

Ale takhle si nepoklábosí. Chůva se vrhla před dítě a zatarasila Kimmie rezolutně cestu. Rozpřáhla ruce a zavolala na děti. Jenže těm se nechtělo. Copak se ještě nenaučila, že mrňousové mají vlastní hlavu? Kimmie to pobavilo.

Rozesmála se chůvě přímo do obličeje.

„Tak dělejte,“ ječela ženská hystericky a dívala se na Kimmie jako na odporné svinstvo.

Proto Kimmie udělala ještě krok vpřed a udeřila ji. Zrůdu z ní dělat nebude.

Žena padla na zem a rozkřičela se, ať ji ani nenapadne se jí ještě jednou dotknout, nebo na ni někoho poštve a ten ji zmaluje k nepoznání.

A tak ji Kimmie kopla do boku. Nejdřív jen jednou, ale pak ještě jednou, aby mlčela.

„Pojď sem, ukaž mi, co to máš v ručičce, broučku,“ snažila se nalákat děvčátko. „Jestlipak tam nemáš kus větvičky?“

Ale děti zůstaly jako opařené. Ani se nehnuly, rozbrečely se a natahovaly ručičky po chůvě.

Kimmie k nim popošla. Holčička byla roztomilá, i když plakala. Měla krásné dlouhé vlásky. Hnědé, jako měla Mille.

„Pojď, broučku, ukaž mi, co to máš v tlapce,“ opakovala a opatrně se přibližovala.

Najednou za sebou zaslechla šelest, a i když se otočila včas, už nestihla odvrátit zběsilou ránu, která jí mířila na krk.

Přistála nosem na štěrku a břichem narazila do obrubníku.

Mezitím se chůva tiše prosmýkla kolem a chňapla každou rukou jedno dítě. Pravá dračice z Vesterbro v příliš těsných kalhotách a s mastnými vlasy.

Kimmie zvedla hlavu a pozorovala mizející uplakané obličejíčky v chůvině náruči za živým plotem.

Takovou malou roztomilou holčičku měla také. Teď leží v krabici pod postelí a trpělivě na ni čeká.

Brzy se opět shledají.

21)

„Chtěla bych, abychom k sobě byli tentokrát naprosto upřímní,“ řekla Mona Ibsenová. „Posledně jsme se příliš daleko nedostali, že?“

Carl se rozhlížel kolem sebe. Na stěnách visely plakáty hezkých přírodních scenerií, s palmami, horami a tak podobně, v jasných barvách zalitých sluncem. Místnost zdobilo několik židlí z ušlechtilého dřeva a pár rostlin. Vládl zde nedostižný pořádek. Nic nebylo ponecháno náhodě. Žádné rušivé drobnosti. A přesto se na lehátku cítil nesvůj a nedovedl myslet na nic jiného než na to, jak by z Mony strhal šaty.

„Vynasnažím se,“ řekl. Udělá cokoliv, co mu řekne. Po ničem jiném netouží.

„Včera jste někoho napadl. Můžete mi vysvětlit, proč jste to udělal?“

Protestoval, jak jinak? A ujišťoval ji o své nevině. Ale tvářila se, jako by mu nevěřila.

„S vámi se asi dostaneme někam dál, jen když se podíváme o kousek zpátky do minulosti. Může se vám to zdát nepříjemné, ale nedá se nic dělat, je to nutné.“

„Jen se do toho dejte,“ vyzval ji a přivřel oči tak, aby mohl pohodlně sledovat, jak se jí dmou ňadra.

„Letos v lednu jste byl na Amageru svědkem přestřelky, o které jsme se spolu už bavili. Věděl byste, kdy přesně se to stalo?“

„Bylo to 26. ledna.“

Přikývla, jako by se jednalo o zásadní datum. „Sám jste z toho vyšel poměrně lacino, ale váš kolega Anker zemřel a druhý leží ochrnutý v nemocnici. Jak se s tím, Carle, osm měsíců po tom neštěstí vyrovnáváte?“

Zahleděl se do stropu. Jak se s tím vyrovnává? To fakt netuší. Prostě a jednoduše k tomu vůbec nemělo dojít.

„Je mi to pochopitelně hrozně líto, co se tam stalo.“ Představil si Hardyho v rehabilitačním ústavu. Jeho smutné, nehybné oči. Sto dvacet kilo mrtvé váhy.

„Drásá vás to?“

„Jo, trochu.“ Pokusil se usmát, ale dívala se do papírů.

„Hardy mi vyprávěl o svém podezření, že na vás měli ti střelci na Amageru políčeno. Řekl to i vám?“

Carl to potvrdil.

„I to, že si myslí, že jste je varoval vy nebo Anker?“

„Ano.“

„Co o tom soudíte?“

Teď si ho prohlíží a on o tom soudí, že jí z očí sálá erotický žár. Jestlipak o tom ví? I o tom, jak hrozně ho to ruší?

„Možná má pravdu,“ odpověděl.

„Vy jste to samozřejmě nebyl, jak tak na vás koukám. Je to tak?“

S tím se nedá než souhlasit. Copak si myslí, že je úplně blbej? Kolik si myslí, že mu toho asi tak vyčte z obličeje?

„Ne, samozřejmě že nebyl.“

„Ale pokud to měl být Anker, tak mu to šeredně nevyšlo, ne?“

A mně nevyšlo, že jsem do tebe blázen, pomyslel si Carl. Ale zeptej se mě hergot už na něco pořádnýho, jestli to mám ještě chvíli vydržet.

„No, to jistě,“ řekl a zaslechl šepot svého vlastního hlasu. „I tuhle možnost musíme s Hardym zvážit. Až se po mně přestane vozit ta detektivní nicka a boháči mi přestanou házet klacky pod nohy, tak se do toho pustíme.“

„Na hlavní policejní stanici ten případ nazývají podle vražedné zbraně, pistole na hřebíky. Oběť byla zasažena do hlavy, viďte? Připomínalo to popravu.“

„Snad. Nestihl jsem si tehdy přirozeně všechno dopodrobna prohlédnout. Od té doby jsem se tomu případu nevěnoval, ale má pokračovatele, jak jistě víte. V Soro byli stejným způsobem zastřeleni dva mladí muži. Dá se předpokládat, že šlo o tytéž pachatele.“

Přikývla. Jistěže to věděla. „Tenhle případ vás trápí, nemám pravdu, Carle?“ zeptala se.

„Ne, neřekl bych, že mě trápí.“

„Co vás tedy trápí?“

Chytil se okraje lehátka. Teď má příležitost. „Že pokaždý, když se pokusím vás někam pozvat, tak mě odmítnete. To mě trápí, hergot.“

*

Monu Ibsenovou opustil se smíšenými pocity. Jak ta mu vynadala a pak ho podrobila nemilosrdnému výslechu, plnému osočování a pochybností, takže několikrát div nevyskočil vzteky z lehátka, aby mu konečně uvěřila. Ale zůstal ležet a vzorně odpovídal, aby se nakonec bez velkého nadšení, ale přece jen s letmým úsměvem dobrali k jejímu příslibu, že s ním zajde na večeři, až s ním, jako s klientem, bude hotová.

Asi si myslí, že se mu tím vágním slibem vykroutí, že si nikdy nebude jistý, jestli už s ním terapeuticky skoncovala. Ale na Carla si jen tak někdo nepřijde. Však on jí ten slib připomene.

Rozhlédl se po Jagersborg Allé a zničeném středu města Charlottenlund. Pět minut na vlak, další půlhodinka cesty a rozvalí se v polohovacím křesle ve svém sklepním kutlochu. Není to právě uspokojivá kulisa pro jeho nově nabytý optimismus.

Něco se musí stát, ovšem tam dole se neděje nic, nada.

Ve vyústění Lindegardsvej se zadíval na konec ulice. Moc dobře věděl, že se tam jméno města mění v Ordrup a že by dávalo smysl se po ní hned vydat.

Zvolil na mobilním telefonu Asadovo číslo a automaticky zkontroloval stav baterie. Právě nabitá, a přesto hned zpoloviny prázdná. Zatracená práce.

Asadův hlas zněl překvapeně. Copak spolu vůbec smějí mluvit?

„Nemel nesmysly. Jen se nemáme chlubit tím, jaký želízka máme v ohni. Poslechni, nemohl bys zjistit, s kým z internátu bychom si mohli promluvit? Ve velké složce je ročenka, podívej se, s kým chodili do třídy. Buď tohle, anebo najdi nějakého učitele, který tam učil v letech 1985 až 1987.“

„Už jsem se na to díval,“ namítl. Jak jinak? napadlo Carla. „Takže pár jmen už mám, ale dám se do toho, šéfe.“

„Dobře. Přepoj mě k Rose, buď tak hodný.“

Za minutu se udýchaně ohlásila. „Jo!“ Oslovení nadřízeného se v její slovní zásobě zjevně nevyskytovalo.

„Předpokládám, že montuješ stoly?“

„Jo!“ Pokud se tak krátkým slovem dá vyjádřit podráždění, výčitka, chlad a otrávenost z vyrušování od důležitějších činností, byla Rose Knudsenová ve zmíněné disciplíně jednička.

„Potřebuju adresu nevlastní mámy Kimmie Lassenové. Dávalas mi ji na papírku, ale nemám ho s sebou. Chci jen tu adresu, žádné proč a nač, díky!“

Zastavil se před Danske Bank, kde v dlouhých frontách trpělivě čekaly zachovalé nóbl dámy a dobře vypadající pánové. Takhle to vypadalo i v Brondby a Tastrupu v den výplaty, jenže tam se to ještě dalo pochopit. Proč ale u všech všudy stáli dobře zaopatření občané ve frontě v bance na takové adrese, jako je Charlottenlund 2920? Copak na to nemají lidi, aby za ně platili účty? Nebo internetové bankovnictví? Nebo mu něco z chování bohatých lidí ušlo? Nakupují akcie za drobné v den výplaty, jako bezdomovci na Vesterbro cigára a lahváče?

Každý svého štěstí strůjcem, napadlo ho. Naproti se nacházela lékárna a nad ní v okně se skvěl vývěsní štít advokátní kanceláře Benta Kruma s právem zastupovat u nejvyššího soudu. S takovými klienty, jako jsou Pram, Dybbol Jensen a Florin, takové pověření snadno využije, ušklíbl se Carl.

Povzdechl si.

Projít okolo té kanceláře bez povšimnutí by bylo jako odolat všem biblickým pokušením. V duchu slyšel čerta se smát. Jenže jestli zazvoní, vejde dovnitř a začne se vyptávat Benta Kruma, bude mít do deseti minut na drátě policejní ředitelku a s oddělením Q včetně Carla Morcka bude konec.

Chvilku váhal mezi nedobrovolným zproštěním povinností a vyčkáním na vhodnější příležitost.

Nejmoudřejší by bylo odejít, říkal si, zatímco se jeho prsty řídily vlastní intuicí a stiskly tlačítko domácího telefonu, div ho nepromáčkly. Čert aby to spral, jestli si nechá bránit ve vyšetřování. Benta Kruma vyzpovídat musí. Tak ať je to radši dřív než později.

Oklepal se a pustil knoflík. Zase se dostal tam, kde byl snad už tisíckrát: jeho prokletí od mládí ho opět dostihlo. Pokud tu má kdo rozhodovat, pak jen a pouze on sám.

Hluboký ženský hlas ho vyzval, aby měl strpení. Za chvilku se ozvaly kroky na schodech a za prosklenými dveřmi se objevila ženská postava. Vybraně oblečená s šátečkem od módního návrháře kolem ramen a v kožešinovém kabátě, který Vigga snad čtyři z pěti let jejich společného života obdivovala ve výkladní skříni Birgera Christensena na Strogetu. Jenže jí by nikdy takhle nepadl. I kdyby ho tehdy byla dostala, potkal by ho pravděpodobně trpký osud. Rozstříhala by ho na kusy, jakmile by prvnímu z jejích umělecky založených milenců chyběla draperie na nějakou odpudivou mazaninu.

Žena otevřela dveře, usmála se a oslnila ho zářivě bílým chrupem, který jinak než za peníze nedostanete.

„Je mi líto, ale právě odcházím. Můj muž tu ve čtvrtek nebývá. Snad byste si mohl domluvit jiný termín.“

„Ne, jen jsem…“ instinktivně sáhl do kapsy pro odznak, ale nahmatal jen podšívku. Chtěl říct, že vede vyšetřování a něco v tom smyslu, že by manželovi položil jen několik rutinních otázek a zda by se nemohl zastavit tak za hodinku nebo za dvě, pokud by to nevadilo. Jen na skok. Ale řekl něco docela jiného.

„Nešel váš muž na golf?“

Nechápala. „Pokud vím, tak manžel golf nehraje.“

„Aha.“ Zhluboka se nadechl. „Říkám to velice nerad, ale oba, vy i já, jsme podváděni. Váš manžel s mou ženou spolu bohužel mají poměr. A já bych rád věděl, na čem jsem.“ Pokusil se o výraz typu „ulítly mi včely“ a nenápadně se snažil zjistit, nakolik tu nevinnou ženu ranil.

„Promiňte,“ pokračoval. „Je mi to velice líto.“ Opatrně ji vzal za paži. „Neměl jsem vám to říkat, promiňte mi to, prosím.“

Stáhl se ven na chodník a odkráčel směrem k Ordrupu, mírně znepokojený, že se nechal nakazit Asadovými impulzivními výpady. Neměl to dělat, říkal si. Přinejmenším to nebylo správné.

*

Bydlela naproti kostelu na ulici Kirkevej. Ve výstavní vile, pyšnící se třemi vjezdy, dvěma věžičkami ukrývajícími schodiště, zděným zahradním domkem, stovkami metrů čerstvě natřené vysoké zídky a asi tak pěti až šesti tisíci čtverečními metry rozlohy domu, na kterém se lesklo více mosazi než na královské lodi Dannebrog. Pro skromnost a pokoru nezbylo v celkovém obrázku jaksi místo.

Za okny v prvním patře se k jeho velké radosti míhaly stíny. Situace vypadala nadějně.

Služebná se zatvářila zničeně, ale slíbila, že pokud to bude možné, pokusí se Kassandru Lassenovou dostat ke dveřím.

Slovy „dostat ke dveřím“ skutečně nepřeháněla, jak se vzápětí ukázalo.

Hlasitě projevovaný nesouhlas, doléhající z útrob vily, přerušil výkřik: „Mladý muž, říkáš?“

Naprosto věrně ztělesňovala představu o bohaté paničce, která pamatovala lepší časy i muže. Už dávno nepřipomínala štíhlou ženu z článku v Hendes Liv. Bylo zřejmé, že za třicet let se toho může opravdu hodně změnit. Měla kolem sebe tak volně nařasené japonské kimono, že saténové spodní prádlo tvořilo součást svrchního oděvu. Výrazně gestikulovala rukama s dlouhými nalakovanými nehty. Okamžitě pochopila, že má před sebou opravdového muže. Mužů se ještě nevzdala.

„Jen pojďte, pojďte už konečně dál,“ vyšla mu v ústrety. Musela pít už od včerejška, její dech byl cítit alkoholem dobrého původu. Carl hádal whisky, ale skutečný znalec by pravděpodobně odhadl i ročník, tak silný odér kolem sebe šířila.

Vzala ho pod paží a uvedla dál nebo lépe řečeno zavěsila se do něj a ukazovala cestu směrem do místnosti, kterou hlubším tónem v hlase označila za my room.

Usadila ho do křesla, přiraženého těsně naproti jejímu, odkud se mu nabízel pohled na její povislá víčka a poprsí. Nedalo se to přehlédnout.

I zde vydržela přátelská atmosféra nebo zájem pouze do chvíle, kdy jí sdělil, v jaké věci přichází.

„Vy se chcete dozvědět něco o Kimmie?“ Chytila se za srdce, čímž se pokusila vyjádřit, že buď on odejde, nebo se ona skácí.

Carl přeladil na venkovské způsoby rodné hroudy Vendsysselu.

„Dovolil jsem se na vás obrátit, jelikož váš dům předchází vynikající pověst, takže jsem doufal, že mě jistě vyslechnete, bez ohledu na to, v jaké věci jsem vás vyhledal,“ pokoušel se ji bez zjevného účinku obměkčit.

Sáhl po karafě a nalil jí sklenici whisky. Třeba roztaje.

„Copak to děcko ještě žije?“ zeptala se bez náznaku soucitu.

„Ano, žije na ulici v Kodani. Mám tu fotku, pokud byste se chtěla podívat.“

Zavřela oči a odvrátila hlavu, jako by jí pod nos strkal psí hovínko. Bože chraň, jak ta by toho ráda zůstala ušetřena.

„Mohla byste mi říct, co jste si s vaším tehdejším mužem mysleli, když jste se doslechli o podezření, které na Kimmie a její přátele padlo v roce 1987?“

Opět pozvedla ruku k srdci, tentokrát ovšem zřejmě proto, aby se mohla soustředit na myšlenku. Zamračila se. Omezený rozum a whisky spojily své síly a začaly pracovat. „Víte, upřímně řečeno, nebyli jsme do toho zcela zasvěcení. Byli jsme tehdy na cestách, chápete?“ Náhle se k němu obrátila. Chvilku trvalo, než se po tak prudkém pohybu znovu zorientovala. „Cestování je elixírem života, jak se říká. A my s manželem jsme tímto způsobem získali neuvěřitelné přátele. Na světě je přece krásně, nemyslíte, pane…?“

„Morck. Carl Morck.“ Pokývl jí. Neohrabanějšího tvora aby pohledal, s výjimkou pohádek bratří Grimmů. „Jistě, máte pravdu.“ Nemusí vědět, že kromě autobusového zájezdu na Costa Bravu, kde se Vigga stýkala s místními umělci a Carl se smažil na pláži s důchodci, se v životě nevydal dál než devět set kilometrů od Valby Bakke.

„Myslíte, že na tom podezření vůči Kimmie je něco pravdy?“ zeptal se.

Protáhla obličej ve snaze zatvářit se seriózně. „Poslyšte, Kimmie byla příšerný fracek. Dokázala uhodit. Už jako dítě. Když jí něco přelítlo přes nos, tloukla ručičkama jak paličkama do bubnu. Takhle.“ Pokusila se to názorně ukázat a cákala kolem sebe zlatavý mok.

Které normální dítě ve vývinu to nedělá? pomyslel si Carl. Zvlášť když má takového otce a matku.

„Aha. Chovala se tak, i když už byla velká?“

„Ha! Chovala se příšerně. Nadávala mi. To si vůbec nedovedete představit, jakými slovy mě častovala.“

Ale dovedl.

„A taky byla lehko k mání.“

„Jak to myslíte?“

Masírovala si jemné modré žilky na rukou. Teprve teď si všiml dny, která se jí zahryzla do končetin. Zašilhal po téměř prázdné sklenici. Úleva od bolesti má mnoho podob, pomyslel si.

„Když se vrátila ze Švýcarska, přivedla si domů kdekoho a… Co bych to neřekla na rovinu? Šukala s nima při otevřených dveřích, když jsem byla doma.“ Otřásla se. „Nebylo to pro mě vůbec snadné, když jsem zůstala sama, pane Morcku.“ Svěsila hlavu a vyčítavě se na něho zahleděla. „Willy, Kimmiin otec, už si v té době sbalil kufry a vypařil se.“ Usrkla ze sklenice. „Jako bych ho tu kdovíjak držela, toho směšnýho…“

Opět se na něj obrátila a odhalila tmavě zabarvené zuby od červeného vína. „Žijete sám, pane Morcku?“ Pohodila ramenem a celá se mu nabídla, jako v románu na pokračování.

„Ano, jsem sám,“ odpověděl a přijal výzvu. Podíval se jí do očí a nepovolil, dokud pomalu nezvedla obočí a nenapila se. Za okrajem skleničky se jen míhaly krátké mrkající řasy. Už se na ni dlouho žádný muž takhle nepodíval.

„Věděla jste, že je těhotná?“ zeptal se.

Zhluboka se nadechla a na okamžik byla duchem nepřítomná, jak se nad otázkou zadumala. Zarazila se spíš nad samotným slovem těhotná než nad vzpomínkou na zpackaný mezilidský vztah, který jí působil bolest. Sama, pokud Carl věděl, nikomu život nedala.

„Ano,“ odpověděla chladně. „Ta nána do toho spadla. A divíte se snad?“

„A dál?“

„No co dál, chtěla pochopitelně peníze.“

„A dostala je.“

„Ode mě teda rozhodně ne!“ Už jejich flirt vzdala, zmizel v hlubokém opovržení, kterým ho počastovala. „Ale její otec jí dal dvě stě padesát tisíc a požádal ji, aby ho už nevyhledávala.“

„A co vy? Už jste o ní neslyšela?“

Zavrtěla hlavou a výraz v očích potvrdil totéž.

„Nevíte, kdo byl otcem toho dítěte?“

„Ach, asi ta nula, co podpálila truhlárnu vlastního táty.“

„Myslíte Bjarna Thogersena? Ten, kterého odsoudili za dvojnásobnou vraždu?“

„Určitě. Vážně už si nepamatuju, jak se jmenoval.“

„No ne!“ Stoprocentně mu lhala. Ať už byla opilá nebo ne. Něco takového člověk jen tak nezapomene. „Kimmie tu chvilku bydlela a pro vás to nebylo jednoduché, jak říkáte.“

Nevěřícně si ho přeměřila. „Snad si nemyslíte, že jsem ten hampejz dál snášela? Ani omylem, odstěhovala jsem se na pláž.“

„Na jakou pláž?“

„Na Costa del Sol přece. Do Fuengiroly, s terasou na střeše hned naproti promenádě. Je to krásné místo. Znáte Fuengirolu, pane Morcku?“

Přikývl. Byla tam jistě kvůli dně, ale jinak se tam stahovali všichni menší nakřápnutí zbohatlíci s kostlivci ve skříni. Kdyby jmenovala Marbellu, dokázal by si to představit líp. Nedisponovala tedy velkým jměním.

„Neměla byste v domě ještě něco, co Kimmie tehdy patřilo?“ zeptal se.

Jistým způsobem ji v tom okamžiku zasáhl. Zůstala tiše sedět a věnovala se jen sklenici. Když dopila, jako by vyprázdnila i obsah svého mozku.

„Kassandra by si měla odpočinout,“ prohlásila služebná, připravená v pozadí k případnému zásahu.

Carl ji napřaženou rukou zastavil. Větřil stopu.

„Směl bych si prohlédnout Kimmiin pokoj, paní Lassenová? Jestli tomu dobře rozumím, ponechala jste ho v původním stavu, tak jak byl.“

Střílel od boku, pálil otázky, které zkušení policisté zařazují do skupiny „Za pokus to stojí“ a uvádějí je slovy „Jestli tomu dobře rozumím…“.

Je to dobrý úvod, když se člověk ocitne v úzkých.

*

Služka dostala dvě minuty na to, aby uložila paní domu do pozlaceného lůžka, a Carl se mezitím porozhlédl kolem. Ať už se jednalo o dům, kde Kimmie strávila dětství, či nikoliv, prostorově byl pro děti nevhodný. Nikde ani koutek na hraní. Všude hromady dekorativních předmětů, japonských a čínských váz. Kdyby člověk rozpažil, riskoval by případ pro pojišťovnu s šestimístnými čísly. Vládla zde velmi nehostinná atmosféra, která tam jistě panovala odjakživa. Vězení pro děti, aspoň podle Carlova názoru.

„Ano,“ odpovídala služebná cestou do druhého poschodí. „Kassandra tu vlastně jen bydlí, dům patří dceři. Proto zůstalo všechno v druhém poschodí na původním místě, tak jak to bylo, když tu naposledy bydlela.“

Takže Kassandra Lassenová byla v domě trpěna jen z Kimmiiny dobré vůle. Kdyby se Kimmie vrátila do společnosti, byl by to konec Kassandřina království. Zajímavé. Bohatá žena žije na ulici a ta chudá se válí v luxusu. Proto bydlela Kassandra Lassenová ve Fuengirole, a ne v Marbelle. Nebylo to z vlastní svobodné vůle.

„Nelekněte se, je tam nepořádek,“ varovala ho služebná a otevřela dveře. „Ale dohodly jsme se, že takhle to bude nejlepší. Aby holka nepřišla a nemohla Kassandru osočovat, že jí čmuchá ve věcech. Dělá dobře, že to tak nechala.“

Přitakal z konce červeného běhounu. Kde se v dnešní době vzala tak loajální a slepě oddaná pomocná síla? A to ani nemá cizí přízvuk.

„Znala jste ji?“

„Bože chraň, vypadám na to, že bych tu mohla být už od pětadevadesátýho?“ Srdečně se tomu zasmála.

Ale vypadala tak.

*

Byl to byt sám o sobě. Čekal pár pokojů, rozhodně ne věrnou napodobeninu podkroví z Latinské čtvrti v Paříži. Nechyběl ani balkonek ve francouzském stylu. Malá dělená okna ve zkosených plochách podkroví byla špinavá, ale jinak působil prostor útulně. Jestli služebná považovala tohle za nepořádek, potom by ji pohled na Jesperův pokojíček musel porazit.

Povalovala se tu trocha našpiněného oblečení a byl tam prach, ale jinak nic. Žádné papíry na psacím stole ani žádné drobnosti na stolku před televizí, které by nasvědčovaly tomu, že tu někdy bydlela mladá slečna.

„Můžete se tu klidně na chvilku porozhlédnout, ale vlastně bych byla ráda, kdybyste mi nejdřív ukázal svůj policejní průkaz, pane Morcku. Tak se to přece dělá, ne?“

Přisvědčil a začal si prohledávat kapsy. Zatracená ženská. Nakonec našel ošuntělou navštívenku, kterou tam nosil už snad sto let. „Je mi líto, ale zapomněl jsem si průkaz na stanici, omlouvám se. Podívejte, jsem vedoucím oddělení, takže se ven tak často nedostanu. Ale prosím, tady máte mou navštívenku, abyste věděla, s kým máte co do činění.“

Podívala se na číslo a adresu a zamnula papír v prstech jako specialistka na falzifikáty. „Okamžik, prosím,“ pronesla a zvedla sluchátko telefonu od Bang a Olufsena na psacím stole.

Představila se jako Charlotte Nielsenová a zeptala se, zda u policie znají kriminálního komisaře Carla Morcka. Přepojili ji. Podupávala a čekala na spojení.

Opakovala otázku a požádala je, aby jí popsali, jak zmiňovaný Morck vypadá.

Rozesmála se a pozorně si přitom Carla prohlížela. Nakonec s úsměvem zavěsila.

Rád by věděl, co jí připadalo tak vtipné? Deset ku jedné, že mluvila s Rose.

Odešla pryč, aniž by naznačila, co ji tak rozjařilo, a nechala ho samotného v opuštěném bytě mladé dívky, plném nezodpovězených otázek, na které nebude snadné nalézt odpovědi.

*

Všechno několikrát pečlivě prohledal. Služebná se za tu dobu několikrát zjevila ve dveřích, vzala na sebe nelehký úkol ho střežit, což činila s plným nasazením, a sledovala ho jako hladového komára, který se jí chystá usadit na ruku. Bedlivě ho pozorovala, zatím ji však nebodl. Nic nerozkramařil ani si nic nenacpal do kapes.

Místo bylo překotně opuštěno. Kimmie odcházela ve spěchu, ale přesto po sobě důkladně uklidila. Věci, které se neměly nikomu dostat do rukou, nepochybně skončily na dně popelnic pod okny, na vydlážděném vjezdu do vily.

Totéž platilo i o oblečení. Přes židli u postele visela malá hromádka, ale chybělo tam spodní prádlo. V rozích ležel prach a boty, ale žádné špinavé ponožky. Dobře si rozmyslela, co je ještě přijatelné a co už je příliš intimní. A právě to bylo kamenem úrazu celé prohlídky. Nezůstalo tu nic osobního.

Dokonce i výzdoba na stěnách, která toho obvykle o rozpoložení či vkusu majitele hodně prozradí, chyběla. V malé mramorové koupelně nebyl ani kartáček na zuby. Žádné tampony nebo vatové tyčinky do uší odhozené do koše vedle záchodové mísy. Na toaletě nebylo znát, že by ji někdo používal, ani v umyvadle nezůstaly zbytky zubní pasty.

Zanechala po sobě klinicky čistou místnost, zbavenou veškeré osobitosti. Bývala sice evidentně obývána něžným pohlavím, ale mohla v ní žít právě tak příslušnice Armády spásy z jižního Jutska jako protřelá dívka z bohaté rodiny.

Načechral ložní prádlo a pokusil se zachytit její vůni. Nadzdvihl podložku na psacím stole, jestli se pod ní neskrývá nějaký lísteček. Sáhl na dno prázdného koše na papír, prozkoumal i nejzazší prostor kuchyňských zásuvek, vrazil hlavu pod dřez, ale na nic nepřišel.

„Brzy bude tma,“ pronesla služka Charlotte, čímž naznačovala, že by se měl rychle sbalit a jít si hrát na policajta někam jinam.

„Není tu někde nahoře půda?“ zadoufal Carl. „Nějaká dvířka nebo schůdky, kterých jsem si nevšiml?“

„Ne, nic víc tu není.“

Carl vzhlédl. Dobře, takže půda nad bytem není.

„Projdu si to ještě jednou,“ řekl.

Nadzvedl všechny koberce, aby se podíval po uvolněných prknech. Odchlípl plakáty s kořením v kuchyni, zda se pod nimi neskrývá dutý prostor. Proklepal nábytek, dna šatních skříní a kuchyňských skříněk. Ale nenašel nic.

Kroutil hlavou a provokoval sám sebe. Proč by tu mělo něco zůstávat?

Zavřel za sebou dveře bytu a na chvilku se zastavil na odpočívadle. Dílem proto, aby se podíval, jestli se tam nenachází něco zajímavého, což se však nestalo, a dílem proto, aby zaplašil nepříjemný pocit, že něco přehlédl.

Vtom mu zazvonil telefon a vrátil ho do reality.

„To jsem já, Marcus,“ ozvalo se. „Carle, jak to, že nejsi u sebe v kanceláři? Jak to tam prosím tě vypadá? Na chodbě se válí bůhvíkolik rozebraných stolů. A tvoje kancelář je celá oblepená žlutými papírky. Kde jsi? Copak nevíš, že za tebou zítra přijedou ti Norové?“

„Do prdele!“ uniklo Carlovi trochu příliš nahlas. Už je to tak, blaženě na ně zapomněl.

„OK?“ ozvalo se z druhého konce. Tahle šéfova OK dobře znal. Takových by člověk moc nasbírat neměl.

„Už jsem na cestě.“ Podíval se na hodinky, byly téměř čtyři hodiny.

„Už?! Víš co, radši se nenamáhej.“ Neznělo to, jako by byl ochoten o věci diskutovat. Zjevně byl naštvaný. „Návštěvy se zítra ujmu já a do toho bordelu, co máš dole, je nevezmu.“

„Kdy že to přesně přijedou?“

„Jsou nahlášení na desátou, ale ušetři mě dalšího, Carle. Přebírám je a ty budeš k dispozici pro případné dotazy, pokud ovšem budeme mít o tvůj komentář zájem.“

Carl zůstal stát a hleděl na telefon, v němž bylo slyšet už jen třísknutí. Až do tohoto okamžiku na ty šejky solených tresek kašlal, ale nyní se to změnilo. Pokud mu je šéf chce sebrat z vlastní vůle, tak mu to nedovolí.

Utrousil několik nadávek a zadíval se skrz střešní okno, uzavírající impozantní schodiště. Venku ještě svítilo slunce a jemu se nechtělo domů, přestože už měl po službě.

Nebyl připraven — jeho hlava se necítila být připravena — vydat se po Hestestienu mezi poli domů k Mortenovu eintopfu.

Pozoroval ostré světlo dopadající na okenní rámy a uvědomil si, že se mu na čele udělala vráska.

V takhle starých domech bývaly střešní trámy vsazovány do hloubky třicet centimetrů. Ale tady byly zapuštěné hlouběji. Na každý pád nejméně padesát centimetrů. Takže dům byl podle Carlova mínění zaizolovaný dodatečně.

Zaklonil hlavu a odhalil prasklinu táhnoucí se po hraně mezi stropem a zkosenou stěnou. Sledoval ji očima, až skončil ve výchozím bodě. Je to tak, zkosené stěny se o něco sesedly; dům očividně nebyl projektovaný na tak dobře izolované zdi. Jednalo se nejméně o patnáct centimetrů izolace navíc, zakryté sádrokartonem. Musela to být strašná práce to vytmelit a zamalovat, ale praskliny se stejně po nějakém čase objeví, to se nedá svítit.

Otočil se a vrátil se zpět do bytu. Šel přímo k vnější zdi a prozkoumal všechny šikmé plochy. I tady hmota v předělu popraskala, ale na nic zvláštního nenarazil.

Musí tam být nějaká dutina, ale pravděpodobně se v ní nedalo nic schovat. Každopádně ne zevnitř.

Opakoval si pro sebe: „Ne zevnitř, každopádně!“ Vtom mu padl zrak na balkonové dveře. Vzal za kliku, otevřel je a vkročil na balkon, kde šikmé tašky vytvářely pitoreskní pozadí.

„Nezapomeň, že už je to dávno,“ šeptal si sám pro sebe a klouzal pohledem z jedné řady tašek na druhou. Sledoval severní stranu domu, kde se mech přiživil na dešťové vodě a jako divadelní rekvizita pokrýval téměř celou střechu. Pak se obrátil ke krytině z druhé strany dveří a okamžitě si všiml jedné nepravidelnosti.

Tašky byly položené správně a rovnoměrně a i zde většinu z nich obrostl mech. Rozdíl spočíval pouze v tom, že jedna z nich, přímo v místě, kde se řada napojovala na střešní konstrukci, byla povysunutá. Byla to křídlovka, která se má překrývat s ostatními a vespod se opírat výstupkem o lať, aby nesklouzla. Ale tahle se chystala spadnout. Někdo asi výstupek odrazil a ona teď jen tak volně ležela mezi ostatními.

Když ji nadzvedl, bez obtíží se uvolnila.

Carl se zhluboka nadechl ostrého zářijového vzduchu.

Zaplavil ho nezvyklý pocit, že brzy stane tváří v tvář něčemu výjimečnému. Něco podobného nejspíš prožíval Howard Carter se svými pomocníky, když vyvrtali malý otvor do dveří pohřební komory a najednou se ocitli v místě Tutanchamonova posledního odpočinku. Neboť před Carlem, v dutém prostoru pod střešní taškou, v izolaci od firmy Rockwool, spočívala nelakovaná plechová schránka o velikosti krabice od bot, zabalená do igelitu.

V tu ránu se mu zvýšil pulz. Zavolal na služebnou.

„Podívejte, co jsem našel.“

Neochotně se vyklonila a nakoukla pod střechu. „Je tam krabice, no a co to jako má být?“

„To nevím, ale můžete mi dosvědčit, že jste ji tam viděla ležet.“

Podívala se na něj úkosem. „Copak nemám oči? Z toho by mě mohl někdo osočit?“

Namířil do díry mobilní telefon a udělal pár snímků. Pak jí je ukázal.

„Shodneme se na tom, že je to právě tento prostor, který jsem teď vyfotil?“

Vrazila si ruce v bok. Radši už se jí dál na nic ptát nebude.

„Teď ji vytáhnu a vezmu ji s sebou na stanici.“ Neptal se, jen to konstatoval. Jinak by upalovala dolů a vzbudila Kassandru, z čehož by byly jen nepříjemnosti.

Poslal ji pryč. Nevěřícně kroutila hlavou nad ztrátou důvěry v inteligenci autorit.

Chvilku přemítal, zda nemá zavolat techniky, ale při představě kilometrové pásky a zástupu mužů v bílých kombinézách tu možnost rychle zavrhl. Má spoustu práce a ani minutu nazbyt. Nedá se nic dělat.

Opatrně krabici vyzvedl a tašku položil na původní místo. Vzal si krabici dovnitř a na stole ji rozbalil. Otevřel ji bez obtíží. Vše plynulo jedním nepřerušeným podvědomým pohybem.

Nahoře ležel malý plyšový medvídek. Sotva větší než krabička zápalek. Měl světlou, téměř žlutou barvu a na čumáčku a tlapkách odřenou srst. Snad to býval Kimmiin nejmilejší majetek a jediný přítel. Nebo někoho jiného. Nadzvedl noviny pod plyšovou hračkou. Berlingske Tidende z 29. září 1995, stálo v rohu. Toho dne se přestěhovala k Bjarnu Thogersenovi. Jinak na nich nic zajímavého neshledal. Obsahovaly jen dlouhý seznam pracovních nabídek.

Doufal, že najde deníky nebo dopisy, a nahlédne tak do její minulosti, myšlení a zážitků, ale místo toho objevil plastová pouzdra, do kterých si lidé obyčejně ukládají roztříděné známky nebo recepty. Instinktivně sáhl do náprsní kapsy, vytáhl bílé bavlněné rukavice, natáhl si je a celý obsah plechové krabice vyndal ven.

Proč něco takového tak pečlivě schovávala? napadlo ho, a když se propracoval k posledním dvěma pouzdrům, našel odpověď.

„Proboha!“ vyhrkl nahlas.

V ruce třímal dvě kartičky ze hry Trivial Pursuit. Každou v jednom obalu.

*

Pět minut usilovně přemýšlel, pak vytáhl blok a pečlivě si zaznamenal, jak po sobě plastová pouzdra v krabici následovala.

Potom si je jedno po druhém podrobně prohlédl.

Byly v nich pánské náramkové hodinky, náušnice, něco, co připomínalo gumičku, a konečně kapesník.

Nad kartičkami ze společenské hry ležely další čtyři předměty.

Kousl se do rtu.

Dohromady jich bylo šest.

22)

Ditlev bral schody Caracasu po čtyřech.

„Kde je?“ zařval na sekretářku a hnal se naznačeným směrem.

Frank Helmond ležel v pokoji sám. Byl nalačno, připravený na druhou operaci.

Když Ditlev vešel dovnitř, nevzbudil v pacientovi očekávaný respekt.

To je divný, pomyslel si Ditlev a prohlédl si ho od paty až k ovázané hlavě. Ten kretén tu leží a čumí na mě bez kouska pokory. Copak tu lekci nepochopil, nic se nenaučil? Neví, kdo mu ublížil a kdo ho dal zase do pořádku?

Když se to vezme kolem a kolem, tak se na všem shodli. Ošetření pěkné řádky hlubokých ran na Helmondově obličeji doplní jemným liftingem a vypnutím kůže na krku a v oblasti hrudního koše. Ditlev mu nabídl odsátí tuku a šikovné ruce svých chirurgů. A pokud se ještě vezme v potaz, že navrch přihodil svou ženu a pěkné jmění, pak dospějeme k bodu, kdy by se z Helmondovy strany dala očekávat jistá dávka ne-li vděčnosti, pak alespoň snahy úmluvu dodržet.

Ale dohoda byla porušena, protože Helmond si pustil hubu na špacír. Zdravotní sestry nevěřily vlastním uším. Co všechno si musely vyslechnout? Bude se jim to muset správně vysvětlit.

Protože nehledě na to, že byl pacient omámený, ta slova byla vyřčena. Byli to Ditlev Pram a Ulrik Dybbol Jensen.

Tohle řekl.

Ditlev šel rovnou k věci. Chlap vypadal, že leccos snese.

„Víš, jak snadné je zabít člověka v narkóze, aby se na to nikdy nepřišlo?“ zeptal se. „No tak. Každopádně tě, Franku, připraví na další operaci dnes večer a já pevně doufám, že se anesteziologovi nebudou třást ruce. Dobře mu za řádně odvedenou práci zaplatím, ne?“ Ukázal na Helmonda prstem. „Ještě jednu maličkost. Vycházím z toho, na čem jsme se dohodli, a ty to dodržíš a budeš mlčet. Jinak riskuješ, že tvoje orgány půjdou do skladu a budou čekat na mladší a lepší lidi, než jsi ty, což by se ti asi přece jen nelíbilo, viď?“

Ditlev poplácal připravenou infuzi. „Nejsem vztahovačnej, Franku, a ty bys taky neměl být, je to jasný?“

Zacloumal postelí a otočil se k němu zády. Jestli to nepomůže, může si ta veš přičíst následky sama.

Třískl za sebou dveřmi tak silně, že je kolemjdoucí portýr šel raději zkontrolovat, jakmile Ditlev odsupěl.

Vydal se rovnou do prádelny. Potřebuje víc než jen verbální uplatnění moci, aby z těla vypudil nepříjemný pocit, který v něm vzbuzovala pouhá Helmondova přítomnost.

Nejnovější přírůstek, dívku z části Mindanaa, kde lidem uříznou hlavu za to, že spal s tím nepravým, ještě nevyzkoušel. Velice se mu líbila. Přesně tak to měl rád. Uhýbala pohledem a byla si naprosto vědomá své nicotnosti. V kombinaci s bezproblémovým přístupem k jejímu tělu ho to velmi vzrušovalo a netoužil po ničem jiném, než aby už mohl svou touhu ukojit.

*

„Helmonda mám pod kontrolou,“ pronesl později toho dne. Ulrik za volantem spokojeně přikývl. Viditelně se mu ulevilo.

Ditlev pohlédl ven do krajiny, kde se před nimi pomalu začínal černat les. Uklidnil se. Nakonec ten jinak dost zmatený týden zakončil poměrně úspěšně.

„A co policii?“ zeptal se Ulrik.

„Taky. Toho Morcka z případu stáhli.“

Zastavili před Torstenovou usedlostí a padesát metrů od brány nastavili obličeje kamerám. Za deset vteřin se otevře brána schovaná o něco dál ve větvích.

Když vjeli do dvora, zvolil Ditlev v mobilním telefonu Torstenovo číslo. „Kde jsi?“ zeptal se.

„Zajeďte dolů k hospodářským budovám a zaparkujte tam. Jsem v menažerii.“

„Je ve zvěřinci,“ řekl Ulrikovi. Zmocnilo se ho napětí. Byl to nejsilnější okamžik rituálu a pro Torstena zcela jistě i ten nejzávažnější.

Torstena Florina viděli mnohokrát proplouvat mezi polonahými modelkami. I koupat se v záři reflektorů a obdivu významných osobností. Ale nikde se nezdál být spokojenější než ve zvěřinci před lovem.

Další hon proběhne ve všední den. Ještě se nerozhodli, kdy přesně to bude, ale určitě někdy příští týden. Tentokrát se zúčastní výhradně lovci, kteří už někdy vyhráli možnost složit zvláštní kořist dne. Všichni díky těmto honům získali nevšední zážitky a materiální statky. Mohli se na ně spolehnout, byli stejní jako oni.

Ulrik zaparkoval svůj rover podle instrukcí. Z budovy jim vyšel v ústrety Torsten v zakrvácené gumové zástěře.

„Vítejte,“ usmíval se od ucha k uchu. Určitě právě zabíjel.

*

Musel halu od poslední návštěvy zvětšit. Vypadala delší a světlejší, přibyly tam nesčetné prosklené části. Čtyřicet Lotyšů a Bulharů odvedlo velký kus práce a Dueholt se začal podobat tomu, co si Torsten před patnácti lety, když ve svých čtyřiadvaceti vydělal prvních pár milionů, vysnil jako své soukromé sídlo.

V budově se nacházelo snad pět set klecí se zvířaty. Všechny byly osvětlené halogenovými lampami.

Pro děti by procházka Torstenovou menažerií představovala exotičtější zážitek než celá zoologická zahrada. Dospělému s poměrně normálním vztahem ke zvířecí říši by způsobila šok.

„Koukněte,“ vybídl je Torsten. „Varan komodský.“

Zářil spokojeností a štěstím, jako by mu tělem proudily vlny orgasmu. Ditlev měl pro něho pochopení. Nebyla to obyčejná kořist, varan byl nebezpečný a chráněný.

„Až napadne sníh, mohli bychom ho vzít na Saxenholdtskou usedlost. Je tam přehledný terén a tihle bejci se umějí skvěle schovat. Dovedete si to představit?“

„Když tě kousnou, prý okamžitě dostaneš infekci, jsou v tom nejnebezpečnější na světě,“ řekl Ditlev. „Musíš ho trefit dřív, než sklapne čelisti.“

Florinem projel třas. Skutečně jim obstaral velmi pěknou kořist. Jak jen to dokázal?

„A co máš na příště?“ nevydržel zvědavý Ulrik.

Rozpřáhl ruce. Znamenalo to, mám nápad, ale co zamýšlím, to budete muset objevit sami.

„Máme z čeho vybírat,“ řekl a rozmáchl se směrem k záplavě klecí s malými zvířaty, která na ně poulila vyděšené oči.

Bylo tam až klinicky čisto. Za to, že se té spoustě zvířat s kilometry zažívacího traktu a obrovským množstvím látkové výměny nepodařilo zamořit vzduch v hale pachem moči a exkrementů, vděčil Torsten obětavé práci černých zaměstnanců. Držel si na usedlosti tři somálské rodiny. Zametali, vařili, oprašovali a kydali na jedničku, a když přijeli hosté, byli neviditelní. Florin by se nerad dostal do řečí.

V poslední řadě stálo šest vysokých klecí a v nich se choulily politováníhodné siluety.

Ditlev se usmál, když nahlédl do prvních dvou. Šimpanz byl souměrně stavěný, ale vyděšeně pošilhával po divokém dingovi v sousední kleci, který se třásl s ocasem staženým mezi nohama a po vyceněných zubech mu stékaly sliny.

Torsten byl opravdu neuvěřitelně kreativní. A naprosto se vymykal hranicím udávaným většinovou společností. Kdyby do jeho světa nahlédly organizace chránící práva zvířat, čekalo by ho vězení a milionové pokuty. Impérium by se ze dne na den zhroutilo. Sebevědomé ženy s vkusem na úrovni nosí kožichy bez uzardění, ale vystrašit šimpanze napůl k smrti dingem nebo ho uštvat v dánském listnatém lese, to se nepatří.

V posledních čtyřech klecích byla zavřena obyčejnější zvířata. Doga, ohromný kozel, jezevec a liška. Všechna kromě lišky ležela na slámě a zírala na ně, plně si vědoma svého osudu. Liška stála v rohu a třásla se.

„No, asi si říkáte, co že se to tady děje? Ale hned vám to vysvětlím.“ Florin si založil ruce za zástěru a kývl na dogu. „Koukněte, ta má sto let starý rodokmen. Stála mě pěknou sumičku peněz, rovných dvě stě tisíc korun, ale nemyslím, že by měla dál předávat svý ubohý geny a krhavý oči.“

Podle očekávání se Ulrik zasmál.

„Tohle je mimořádné zvíře, abyste věděli.“ Pokývl ke druhé kleci. „Určitě si vzpomínáte, že mým velkým idolem je advokát zemského sněmu Rudolf Sand, který si vedl přesné záznamy o trofejích po téměř pětašedesát let. Byl to skutečně legendární lovec.“ Zamyslel se a zabubnoval na mříže, takže se zvíře stáhlo a sklonilo hlavu s hrozivými rohy. „Sand skolil naprosto přesně 53 276 kusů divoké zvěře. A kozel, jako je tenhle, z nich byl nejdůležitější a největší. Je to koza šrouborohá, možná lépe známá jako pákistánský markhur. Řeknu vám, že Rudolf Sand byl na stopě samce markhura v afghánských horách skoro dvacet let, než se mu konečně, po sto pětadvaceti dnech tvrdého stíhání, podařilo zasáhnout obrovského starého kozla. Můžete si jeho zážitky přečíst na internetu, vřele doporučuju. Podobného lovce byste pohledali.“

„A tohle má být markhur?“ ušklíbl se Ulrik.

Torsten se zaradoval. „No to si piš, kamaráde, a je jenom o pár kilo lehčí než ten Sandův. O dvě a půl kila, mám-li být přesný. Krásný exemplář. Takhle se ti vyplatí kontakty s Afghánistánem. Ať žije válka.“

Zasmáli se a obrátili pozornost k jezevci.

„Jo, tak ten žil roky kus na jih od nás, ale posledně se zatoulal příliš blízko pastí. Mám k tomu trpaslíkovi osobní vztah, abyste věděli.“

Tak toho asi střílet nebudou, pomyslel si Ditlev. Toho jednou pošle do věčných lovišť Torsten sám.

„A pak tu máme lišku Ryšku. Uhádnete, co je na ní zvláštního?“

Dlouho si třesoucí se lišku prohlíželi. Vypadala vystrašeně, ale přesto k nim natáhla hlavu a bez hnutí je pozorovala, dokud Ulrik nekopl do mříže.

Bleskurychle se vymrštila a zakousla se mu do špičky boty. Oba sebou s Ditlevem trhli. A pak si všimli pěny u huby, šílenství a smrti v očích zvířete, které je už téměř celé strávily.

„Kurva, Torstene, to je síla. Neděláš si srandu? Fakt to bude příští kořist dne? Vypustíme lišku nakaženou vzteklinou,“ spokojeně se smál Ulrik a k němu se přidal i Ditlev. „Našel jsi zvíře, který zná les nazpaměť a ještě má vzteklinu. Nemůžu se dočkat, až jim to vyklopíš. Kurva, Torstene, proč nás to nenapadlo dřív?“

Torsten se přidal k rozesmátým přátelům, až se hala otřásala šramocením a kňučením zvířat, která se pokoušela skrýt v nejzazším koutku svého kotce.

„Ještě že nosíš tak solidní boty, kámo,“ smál se a ukazoval na otisk zubů v kůži pro Ulrika speciálně na zakázku šitých bot Wolverine. „Jinak bysme se museli vypravit do nemocnice v Hillerodu, kde bysme jim to asi těžko vysvětlovali, co?“

„A ještě něco,“ řekl Torsten a odvedl je do části haly, kde panovalo největší přítmí. „Mrkejte!“

Ukázal na střelnici zbudovanou v prodloužení haly. Byl to tunel přibližně dva metry vysoký a nejméně padesát metrů dlouhý. Pěkně metr po metru označený, se třemi terči na konci. Jedním pro lukostřelbu, jedním pro kuše a konečně vyztužený ocelový sběrný box na těžší kalibr.

S obdivem se rozhlédli po stěnách. Krylo je minimálně čtyřicet centimetrů zvukotěsné izolace. S výjimkou netopýrů nikdo venku střelbu neuslyší.

„Po celé délce jsou vzduchové trysky, takže si můžete nasimulovat jakékoliv větrné podmínky.“ Zmáčkl tlačítko. „Tahle síla větru si vyžádá úpravu odchylky tak o dvě tři procenta pro luk. Tabulku máte támhle.“ Ukázal na malou počítačovou obrazovku umístěnou na stěně. „Všechny tři druhy zbraní a simulaci větru si zadáte sem.“ Vstoupil do propusti. „Ale nejdřív si to vyzkoušejte na vlastní kůži. Přece s sebou nepotáhneme celej tenhle vercajk do lesa, ne?“

Ulrik ho následoval. Jeho hustá kštice se nepohnula ani o milimetr. V tomto ohledu měl Torsten na prořídlém temeni přece jen o něco citlivější detektor větru.

„Hned se k tomu dostaneme,“ pokračoval Torsten. „Vysadíme vzteklou lišku v lese. Bude šíleně agresivní, jak jste viděli, takže honci budou vybaveni chrániči od třísel po paty.“ Naznačil pohybem ruky. „Ovšem i lovci budou v nebezpečí. V dosahu bude pochopitelně zajištěná vakcína, ale samotné pokousání v takové šílené zuřivosti může být smrtelné. Však víte, co se stane, když si přetrhnete stehenní tepnu.“

„Kdy se jim to chystáš říct?“ ptal se rozradostněný Ulrik.

„Těsně předtím, než to začne, ale teď se podržte, chlapci. Hele.“

Zmizel za balíkem slámy a vytáhl zbraň. Ditlev byl jeho volbou nadšen. Byla to kuše, a dokonce s dalekohledem. V Dánsku od změny zákona o zbraních z roku 1989 naprosto nepřípustná, smrtící a úžasně přesná. Ovšem jen když s ní dotyčný uměl zacházet. Na jednu ránu, jednu dobrou ránu, protože opětovné nabití trvalo dlouho. Bude to lov s mnoha neznámými a velkým rizikem. Přesně jak má být.

„Jmenuje se Relayer Y25. Výroční model Excaliburu z jarní kolekce. Vyrobili jen tisíc kusů a pak tyhle dva. Je to bomba.“ Vytáhl druhou kuši ze zálohy a každému jednu podal.

Ditlev s ní hned napřáhl paži. Byla lehká jako pírko.

„Dostali jsme je přes hranice rozebrané. Každý díl se posílal zvlášť. Myslel jsem, že se jedna část cestou ztratila, ale nakonec včera dorazila.“ Usmál se. „Byly rok na cestě, no co tomu říkáte?“

Ulrik zadrnkal na tětivu. Zněla jako harfa. Ostrým, čistým tónem.

„Podle dokumentace utáhne dvě stě liber, ale myslím, že i víc. A s šípem 2219 ani velké zvíře zasažené z osmdesáti metrů nepřežije. Jen se podívejte.“

Torsten si vzal kuši, opřel lučiště o zem a přišlápl ho nohou. Vší silou zatáhl, napnul tětivu a zajistil ji. Očividně to nedělal poprvé.

Z toulce pod lukem vytáhl šíp a opatrně ho založil. Dlouhým, obratným a jemným pohybem, tolik odlišným od výbušné síly, která ho o pár vteřin později vyslala do čtyřicet metrů vzdáleného terče.

Že se Torsten strefí do černého, to čekali. Nečekali však, že šíp nejprve opíše ve vzduchu velký oblouk, proděraví terč skrz naskrz a nakonec zmizí.

„Až budete střílet na lišku, tak koukejte stát o něco výš, abyste netrefili honce, až skrz ni šíp proletí, protože to se natuty stane, pokud ji netrefíte přímo do lopatek, což byste neměli, že? Jinak neumře a uteče.“

Podal jim lístek.

„Tady máte internetový link o kuších, jak se mají skládat a používat. Doporučuju poctivě a důsledně zkouknout všechny videa.“

Ditlev se podíval na link: http://www.excaliburcrossbow.com/demo/listnings.php?categoryid=47, stálo na lístku.

„Proč?“ zeptali se.

„Protože losování vyhrajete vy dva.“

23)

Carl se vrátil do sklepa a na vratkých nohou ho uvítal jediný složený polohovací stůl. Vedle něho klečela Rose a nadávala nad křížovým šroubovákem. Pěkný pozadí, pomyslel si a beze slova ji překročil.

Zašilhal po sestaveném stole a se zlou předtuchou se vrhl na minimálně dvacet žlutých papírků popsaných Asadovým charakteristickým tiskacím písmem. Pět z nich byly telefonáty od Marcuse Jacobsena. Ty okamžitě zmačkal. Zbytek splácal dohromady na lepivou hromádku a nacpal si ji do kapsy.

Nahlédl do Asadovy kukaně, vydávající se za kancelář, ale modlitební kobereček na zemi i kancelářská židle zely prázdnotou.

„Kde je?“ zeptal se Rose.

Neuráčila se mu odpovědět. Ukázala Carlovi za záda.

Nahlédl do své kanceláře. Asad seděl na židli, nohy na stole v záplavě papírů a náruživě četl, zcela odtržen od světa. Horlivě pokyvoval hlavou do taktu hudby neurčitého původu, linoucí se ze sluchátek. Nahoře na hromadě případů, které Carl označoval za kategorii číslo 1: pachatel neznámý, stála kouřící sklenice s čajem. Veskrze příjemné pracovní prostředí si tu zařídil.

„Co se to tu sakra děje?“ zařval Carl jako tur. Asad sebou zacukal jako hadrový panák. Akta začala plavným pohybem klouzat ze stolu, čajová sklenice se převrhla a zalila svým zkázonosným obsahem celou plochu stolu.

Asad se vyděšeně vrhl přes stůl a snažil se rukávy vysušit tu spoušť. Až když ho Carl vzal přátelsky za rameno, vyměnil strhaný výraz ve tváři za dobře známý šelmovský úsměv, kterým se omlouval, že je mu to líto a že za to nemůže, a prozrazoval, že má žhavou novinku. Konečně si sundal sluchátka.

„Promiňte, že sedím u vás, Carle, ale u mě je ten její rámus strašně slyšet.“

Ukázal palcem do chodby, kde Rosin neutuchající proud nadávek a kleteb připomínal burácení v kilometrech kanalizačního potrubí, táhnoucího se sklepním prostorem.

„Neměls jí s tím pomoct?“

Položil si prst na plná ústa. „Chce sama. Fakt jsem to zkoušel.“

„Rose, pojď sem na chvilku, prosím tě,“ zavolal Carl a hodil nejpromáčenější stoh papírů do kouta na zem.

Zjevila se s očima metajícíma blesky a rukou tak pevně sevřenou kolem rukojeti křížového šroubováku, až jí zbělely klouby.

„Rose, máš deset minut, abys tu udělala místo na ty svý židle,“ řekl Carl. „Asade, pomůžeš jí je vybalit.“

*

Usadili se před ním jako dva školáci hořící nedočkavostí. Židle byly ucházející, i když on sám by asi zelené nohy nevybral. Chvilku mu potrvá, než si na ně zvykne.

Řekl jim o objevu v Ordrupu a položil před ně otevřenou plechovou krabici.

Rose se tvářila netečně, Asadovi naopak málem vypadly oči z důlků.

„Pokud budou na kartičkách ze hry otisky prstů, které odpovídají jednomu nebo oběma zavražděným v Rorvigu, pak bych řekl, že na ostatních předmětech doličných najdeme otisky osob, které byly vystaveny podobnému násilí,“ pronesl a chvilku posečkal, dokud se nezdálo, že pochopili, s čím se jim právě svěřil.

Rozložil před nimi plyšového medvídka a šest plastových desek. Kapesník, hodinky, náušnici, gumičku a dvě hrací karty ze společenské hry Trivial Pursuit.

No ne, ten je ale sladkej, prozrazovaly Rosiny oči upnuté na medvídka. Co jiného od ní mohl čekat?

„Všimli jste si, co je na těch pouzdrech nejpozoruhodnějšího?“ zeptal se.

„Jsou tu dvě pouzdra s kartičkou z Trivialu,“ vyrazila Rose bez zaváhání. Tak přece dávala pozor. Byl by přísahal, že nedávala.

„No právě, Rose, správně. A to znamená?“

„No, logicky vzato to znamená, že každé pouzdro představuje jednoho člověka, a ne událost,“ řekl Asad. „Jinak by byly karty spolu v jednom, ne? Vraždy v Rorvigu měly dvě oběti, takže proto dva obaly.“ Rozhodil rukama a usmál se od ucha k uchu. „Na každý pouzdro jeden člověk.“

„Přesně,“ řekl Carl. Na Asada byl spoleh.

Rose sepjala ruce a pomalu je zvedla k ústům. Buď prozřela, nebo utrpěla šok. Anebo obojí, těžko říct.

„Chcete tím říct, že došlo k šesti vraždám?“ zeptala se.

Carl praštil do stolu. „Šest vražd. Tu máš!“ zaburácel. Všichni tři toho teď vědí stejně.

Rose se opět zadívala na roztomilého medvídka. Nějak jí do toho všeho nezapadal, nedařilo se jí ho zařadit. Nebylo to jednoduché.

„No,“ ujal se opět slova Carl. „Tenhle prďous bude mít asi zvláštní význam, když byl uložený jinak než ostatní důkazy.“

Chvíli na něj mlčky hleděli.

„Pochopitelně nevíme, jestli všechny důkazy souvisí s vraždami, ale ta možnost se nabízí.“ Natáhl ruku přes stůl. „Asade, podej mi ten Jacobsenův seznam. Visí za tebou na nástěnce.“

Položil ho na stůl tak, aby na něj oba viděli, a ukázal na dvacet událostí, které zaznamenal Johan Jacobsen.

„Je víc než pravděpodobné, že tyhle případy s tím rorvigským nějak souvisejí. No, možná mezi nimi není žádná vnitřní spojitost. Ale když je systematicky projdeme a narazíme na spojitost alespoň s jedním předmětem, možná to bude stačit. Hledáme další případ, se kterým by mohla být internátní partička spojovaná. Když ho najdeme, máme vyhráno. Co říkáš, Rose, pustíš se do toho?“

Spustila ruce a nezatvářila se právě příjemně. „Vysíláte dost zmatečný signály, Carle. Nejdřív spolu nesmíme mluvit a vzápětí jsme v plný parádě. Tak mám, anebo nemám montovat ty stoly? Co teda? Co z vás vypadne za deset minut?“

„Počkej, brzdi, Rose, to je nedorozumění. Jistě že máš skládat stoly, vždyť sis je objednala.“

„Dva chlapi mě to nechají dělat samotnou, to fakt není normální.“

Vtom se do toho vložil Asad. „No, já bych rád, copak jsem ti to nenabízel?“ pokoušel se.

Ale Rose si vedla svou. „Carle, víte, jak je to těžký, se všema těma kovovejma tyčkama? Pokaždý se tam nějaká zadrhne.“

„Ty sis je objednala a zítra budou v chodbě. Složený, a to všechny! Přijede k nám návštěva z Norska, copak jsi zapomněla?“

Odtáhla se, jako by trpěla zapáchajícím dechem. „A už je to tu zas. Jaká návštěva?“ Rozhlédla se kolem sebe. „Jaká návštěva z Norska? Vždyť to tu vypadá jak ve frcu a u Asada rovnou omdlí.“

„Tak s tím něco udělej.“

„Cože? To mám dělat úplně všechno? Není to trošku moc úkolů najednou? Nechtěl byste náhodou, abysme tu zůstali přes noc?“

Nerozhodně zavrtěl hlavou. Je to jedna z možností.

„To ne, ale mohli bysme se tu sejít v pět ráno,“ opáčil.

„V pět!“ Vyrazilo jí to dech. „No ne, vy jste se snad fakt úplně pomátl!“ hubovala, zatímco Carl uvažoval, koho by se na stanici City zeptal, jak mohli s tou fúrií vydržet déle než týden.

„Ale no tak, Rose,“ pokusil se Asad zklidnit situaci. „Ale no tak, Rose, všechno to tak nějak vyplynulo, protože jsme s případem tak hnuli.“

Na to vyletěla ze židle. „Asade, ty se do toho nemíchej, nekaz nám dobrou hádku a nech si všechny ty svoje blbý no tak. Dej s tím pokoj, když telefonuješ, tak se bez nich taky bez problémů obejdeš.“

Obrátila se ke Carlovi a ukázala přitom na Asada. „Ať to složí a já se postarám o zbytek. Zítra přijdu až na půl šestou, protože dřív mi nejede žádný autobus.“ Chňapla po medvídkovi a nacpala ho Carlovi do náprsní kapsy.

„A tomuhle najdete páníčka sám, domluveno?“

Asad s Carlem nezvedli oči od stolu, když vyrazila ze dveří. Yvonne z filmu Olsenova banda měla v Rose důstojnou nástupkyni.

„No tak…“ Asad se zarazil, zda má jím užité no tak ve větě nějaké opodstatnění. „No tak jsme oficiálně zase ve hře, Carle?“

„Ne, ještě ne. Uvidíme zítra.“ Zamával nad hlavou slepencem žlutých lístků. „Koukám, žes nezahálel. Našel jsi někoho z internátu, s kým bychom si mohli promluvit. Kdo je to?“

„Právě jsem nad tím seděl, když jste přišel.“ Natáhl se přes stůl a podal Carlovi několik fotokopií ze školní ročenky.

„Zavolal jsem tam, ale netvářili se příliš nadšeně, když jsem chtěl mluvit s někým o Kimmie a ostatních. Nelíbilo se jim to spojení s vraždami, řekl bych. Taky bych myslel, že tenkrát zvažovali, jestli kvůli vyšetřování nemají vyhodit i Prama, Dybbol Jensena, Florina a Wolfa.“ Zavrtěl hlavou. „Moc jsem toho z nich nedostal, ale pak mě napadlo poohlédnout se po někom, kdo chodil do třídy s tím klukem, co spadl a umřel na koupališti Bellahoj. A pak jsem ještě navíc našel učitele, který byl na škole současně s Kimmie a spol. Možná si s námi rád promluví, když se tam ohřál jen takovou chvilku.“

*

Bylo téměř osm večer, když se Carl ocitl u Hardyho prázdného lůžka v rehabilitačním ústavu.

Odchytil první osobu v bílém plášti, která mu zkřížila cestu. „Kde je?“ zeptal se s obavami.

„Jste z rodiny?“

„Ano,“ odvětil poučen předcházejícím neúspěchem.

„Hardy Henningsen má vodu na plicích. Převezli jsme ho, abychom se mu mohli více věnovat.“

Ukázala na dveře jednotky intenzivní péče. „Zkraťte to,“ nabádala ho. „Je velmi unavený.“

Nebylo pochyb o tom, že se Hardymu přitížilo. Respirátor běžel na plné obrátky. Ležel s podepřenými zády v posteli, s obnaženým hrudníkem, ruce složené na peřině, masku skoro přes celý obličej, hadičky v nose, infuzi a všude samé přístroje.

Měl otevřené oči, ale byl příliš vysílený na to, aby se usmál, když Carla zaznamenal.

„Nazdar, starouši,“ pohladil ho Carl opatrně po ruce. Ne že by Hardy něco ucítil, ale stejně. „Co se děje? Máš prý vodu na plicích?“

Něco odpověděl, ale hlas zanikl v masce a šumění přístrojů. Carl se k němu sklonil blíž. „Zopakuj to ještě jednou, prosím.“

„Dostaly se mi do plic žaludeční šťávy,“ ozvalo se dutě.

Fujtajbl, pomyslel si Carl a stiskl ochrnutou ruku. „Musíš se uzdravit, Hardy, slyšíš?“

„Ten bod v nadloktí se zvětšil,“ zašeptal Hardy. „Někdy to pálí jako oheň, ale nikomu jsem to neřekl.“

Carl věděl proč, a nedělalo mu to dobře. Hardy doufal, že rozhýbe jednu ruku natolik, aby mohl uchopit nůžky na gázu a vrazil si je do krční tepny. Otázkou zůstává, zda by s ním měl člověk tu naději sdílet.

„Mám problém, Hardy. Musíš mi pomoct,“ řekl Carl a přitáhl si židli blíž k němu. „Znáš Larse Bjorna o dost líp než já, ještě z Roskilde. Nemohl bys mi vysvětlit, o co teď u nás vlastně jde?“

V krátkosti mu pověděl, jak je mu bráněno ve vyšetřování, a dodal, že podle Baka to má na svědomí Lars Bjorn, a jak to policejní ředitelka plně podpořila.

„Vzali mi průkaz,“ zakončil slovy.

Hardy koukal do stropu. Kdyby to byl starý Hardy, zapálil by si cigaretu.

„Lars Bjorn nosí vždycky tmavomodrou kravatu, viď?“ ozvalo se po chvíli s velkými obtížemi.

Carl zavřel oči. Jo, má pravdu. Ta kravata byla jeho nedílnou součástí a vážně byla modrá a nikdy jiná.

Hardy se pokusil odkašlat, ale místo toho ze sebe vydal zvuk připomínající syčení hrnce, ze kterého se vyvařila všechna voda.

„Chodil na tu internátní školu, Carle,“ ozvalo se slabě. „Má na kravatě čtyři malý hřebenatky, nosí školní kravatu.“

Carl ztuhl. Před několika lety došlo na škole ke znásilnění, které jim málem zničilo dobrou pověst. Co by pak způsobil jejich případ?

Zatraceně. Lars Bjorn je absolvent. Jestli se tentokrát aktivně zapojil, bránil tím instituci nebo koho vlastně? Jednou žák — navždy žák, jak se říká.

Pomalu pokýval hlavou. Samozřejmě, jak prosté.

„No teda, Hardy,“ řekl a zabubnoval prsty na povlečení. „Ty jsi fakt génius.“ Pohladil kolegu po vlasech. Byly vlhké a na dotek mrtvolné.

„Nezlobíš se na mě, Carle?“ ozvalo se z masky.

„Proč bych se měl zlobit?“

„Však víš, kvůli té záležitosti s pistolí na hřebíky, co jsem nakecal psycholožce.“

„Prosím tě, Hardy, hned jak se ti uleví, tak to spolu rozlouskneme, jasný? Chápu, že jak tu ležíš, napadají tě divný věci. Fakt ti rozumím!“

„To nejsou žádný divný věci, Carle. Něco v tom bylo a Anker v tom měl prsty. Jsem si tím čím dál víc jistej.“

„Vyřešíme to spolu, až přijde čas, co říkáš?“

Hardy se odmlčel a nechal respirátor pracovat. Carl se nedokázal soustředit na nic jiného než na Hardyho zvedající se a klesající hrudník.

„Nemohl bys pro mě něco udělat?“ přerušil Hardy mlčení.

Carl se napřímil v židli. Právě toho okamžiku se cestou za Hardym obával. Věčně opakovaného přání, aby mu Carl pomohl vzít si život. Jemně řečeno provést eutanazii, jinými slovy zabít ho ze soucitu. Obojí znělo strašně.

Carl se nebál trestu ani etického zdůvodnění. Jen to zkrátka nedokázal.

„Ne, Hardy, už mě o to prosím nežádej. Nemysli si, že jsem tu možnost nezvážil. Je mi to vážně líto, starouši, ale já to nedokážu.“

„O to nejde, Carle.“ Navlhčil si suché rty, aby z nich snadněji vyklouzlo sdělení. „Chtěl jsem se tě zeptat, jestli bych nemohl k tobě domů, abych už nemusel zůstávat tady.“

Následovalo srdcervoucí ticho. Carl zůstal jako opařený. Všechna slova se mu zadrhla na půl cesty v krku.

„Napadlo mě,“ pokračoval Hardy tiše, „jestli by se o mě nemohl starat ten tvůj podnájemník…“

Jeho zoufalství se do Carla zabodlo jako dýka.

Carl neznatelně zavrtěl hlavou. Morten Holland a ošetřovatel? U něho doma? To je šílenství.

„Za domácí ošetřování jsou velký peníze, Carle. Informoval jsem se. Několikrát za den dochází zdravotní sestra, o to nic, to se neboj.“

Carl hleděl do země. „Hardy, nemám na to vhodný bydlení. Nemám žádný velký dům. A Morten bydlí ve sklepě, což se už vůbec nesmí.“

„Ležel bych v obýváku,“ zachroptěl Hardy. Znělo to, jako by se zuby nehty bránil pláči, ale možná to byl standardní stav. „Obývák máš přece velký? Stačil by roh, to o sklepě a Mortenovi se nemusí nikdo dozvědět. Nemáte nahoře tři pokoje? Postavili byste tam jen postel a mohl by klidně zůstat ve sklepě, no ne?“ Ten urostlý dlouhán žadonil jako malé dítě, velký i malý zároveň.

„Ach, Hardy,“ Carl to málem nepřenesl přes srdce. Představa obrovské postele se všemi možnými přístroji v jeho obývacím pokoji ho vyděsila. Bál se potíží, které by mu rozvrátily domácnost. Tu trochu, která z ní zbývala. Morten by odjel. Jesper by neustále na všechny a všechno nadával. Nejde to, za žádnou cenu, to není možné, i kdyby — teoreticky — i kdyby chtěl sebevíc.

„Jsi moc nemocný, Hardy. Kdyby ti jen bylo líp.“ Na dlouhou dobu se odmlčel a doufal, že ho Hardy z bolestivé situace vysvobodí, ale ten nic neříkal. „Nejdřív ještě koukej nasbírat víc sil a trochu citu, Hardy,“ řekl nakonec Carl. „A pak uvidíme.“

Díval se, jak přítel pomalu zavírá oči. Zmařená naděje v něm uhasila jiskru.

Carl mu řekl uvidíme.

Hardy neměl na vybranou.

*

Tak brzy jako následujícího rána se Carl v práci neobjevil od dob, kdy byl ještě zelenáč. Přestože byl pátek, hillerodská dálnice byla poměrně volná. V garážích lidé rozespale bouchali dveřmi aut, z vrátnice voněla káva z termosky a všichni měli dost času.

V podzemí na něho čekalo překvapení. Ve sklepě na chodbě stála vyrovnaná řada stolů, pěkně zdvižených do výše loktů, a vítala ho v království oddělení Q. Spousty papírů byly vyrovnány do úhledných hromádek a seřazeny podle systému, kvůli kterému si spolu ještě vážně promluví. Na stěně visely tři nástěnky s nejrůznějšími výňatky z případů a pod posledním stolem na modlitebním koberečku snil svůj nejsladší sen Asad a pěkně u toho chrápal.

Z Rosiny kanceláře se linuly tóny Bachovy Air pískané na hubu. Něco pro návštěvníky koncertů vážné hudby s předplatným děděným z generace na generaci.

O deset minut později se s kouřícími hrnky usadili v Carlově kanceláři, změněné k nepoznání.

Rose Carla bedlivě pozorovala, když si svlékl bundu a přehodil ji přes opěradlo židle. „Máte pěknou košili,“ poznamenala. „A přendal jste si medvěda, to je báječný!“ Ukázala na bouli v náprsní kapse.

Přikývl. Medvěd mu měl připomenout, že jakmile se mu naskytne první vhodná příležitost, má Rose šupem poslat na jiné nebohé oddělení.

„Co tomu říkáte, šéfe?“ zeptal se Asad a rozmáchl se rukou po místnosti lahodící oku. Vyznavači feng-šuej by byli nadšení. Čisté linky nic nenarušovalo, ani na zemi.

„Podařilo se nám přemluvit Johana, včera se vrátil do práce a pomohl nám,“ vysvětlovala Rose. „Koneckonců to všechno začalo kvůli němu.“

Carl se s námahou pokusil o vřelejší úsměv. Měl z nich radost, jen ho trochu překvapili.

*

O čtyři hodiny později seděli každý na svém místě a očekávali norskou delegaci. Každý měl přidělenou roli. Projednali seznam přepadení a potvrdilo se, že otisky prstů na kartičkách stolní hry se shodovaly se dvěma lehce identifikovatelnými otisky zabitého Sorena Jorgensena a jedním hůře zachovalým otiskem jeho sestry. Otázkou zůstávalo, kdo kartičky z místa činu odnesl. Pokud by to udělal Bjarne Thogersen, jak by se dostaly do Kimmiiny krabice v Ordrupu? A pokud se v chatě kromě samotného Thogersena nacházel ještě někdo další, zásadně by se to rozcházelo s právním vysvětlením vedoucím k odsouzení pachatele.

V kanceláři Rose Knudsenové zavládla euforie a zmutovaného Bacha nahradila horečná touha vypátrat co nejvíce materiálu ohledně smrti Kristiana Wolfa. Asad se pustil po stopě K. Jeppesena, učitele dánštiny Kimmie & spol. — kde pracuje, bydlí a tak dál.

Než přijdou Norové, mají práce až nad hlavu.

V deset dvacet Carlovi došlo, kolik uhodilo.

„Oni k nám nepřijdou, jestli pro ně nezajdu,“ řekl a hmátl po pouzdrech.

Na jeden zátah vyběhl po kamenném schodišti do druhého patra.

„Jsou uvnitř?“ ptal se za pochodu vyčerpaných kolegů, snažících se rozmotat gordický uzel vražd žen v ulicích s dvouslovným názvem. Přikývli.

V místnosti bylo nejméně patnáct osob. Předně vedoucí oddělení vražd, jeho náměstek Lars Bjorn, Lis jako zapisovatelka, několik mladých panáků v nudných oblecích, které Carl odhadl na zaměstnance ministerstva spravedlnosti, a pak pět pestře vystrojených chlapíků, kteří ho na rozdíl od ostatních přivítali vřelým úsměvem. Aspoň jedno bezvýznamné plus pro návštěvníky z Oslostánu.

„Á, tady ho máme, zavítal mezi nás sám Carl Morck. Jak milé překvapení,“ pronesl vedoucí oddělení silně ironickým tónem.

Carl potřásl každému rukou, i Lis. Norům se představil obzvláště důkladně, ale sám jim nerozuměl ani ťuk.

„Za chvilku se přesuneme do nižších sfér,“ oznámil a Bjorna metajícího blesky si nevšímal. „Ale nejprve bych vám jako vedoucí nově zřízené jednotky, oddělení Q, rád nastínil své principy.“

Postavil se před schéma, které pravděpodobně právě probírali, a zeptal se: „Rozumíte, chlapci, co vám tady vykládám?“ Zaznamenal horlivé přikyvování a čtyři mušličky hřebenatky na tmavomodré kravatě Larse Bjorna.

V následujících dvaceti minutách krátce popsal odhalení v případu Merete Lynggaardové, se kterým byli Norové podle výrazu ve tvářích dobře obeznámeni, a na závěr stručně nastínil nový případ, kterým se právě jeho oddělení zabývá.

Lidé z ministerstva byli očividně zmatení. Ještě o něm podle všeho neslyšeli.

Nakonec se obrátil na vedoucího.

„Včera jsme při vyšetřování získali nezvratné důkazy, ať již přímé či nepřímé, o účasti jednoho člena studentské skupiny, a to Kimmie Lassenové, na vraždách.“ Vysvětlil okolnosti a všechny ujistil o spolehlivé svědkyni, která byla vyjmutí schránky přítomna. Lars Bjorn se mračil čím dál víc.

„Schránku jí mohl dát do úschovy Bjarne Thogersen, se kterým tehdy bydlela!“ namítl zcela oprávněně vedoucí oddělení vražd. Tuto možnost ve sklepě již zvážili.

„Ano, ale nemyslím si to. Podívejte se na datum v novinách. Je ze dne, kdy se podle Bjarna Thogersena k němu Kimmie nastěhovala. Řekl bych, že je schovala a uložila, protože si nepřála, aby je viděl. Ale dalo by se to vysvětlit i jinak. Doufejme, že Lassenovou brzy najdeme a podrobíme ji výslechu. V této souvislosti bychom rádi zahájili rozsáhlé pátrání a posílili naše stavy ve sledování okolí kodaňského hlavního nádraží, narkomanky Tine a v neposlední řadě i pánů Prama, Dybbol Jensena a Florina.“ Uštěpačně se ohlédl po Bjornovi a pak se obrátil opět k Norům. „Ti tři studenti internátní školy byli ve své době podezřelí z dvojnásobné vraždy v Rorvigu. Dnes jsou z nich v Dánsku známé osobnosti, požívající úcty vážených občanů v nejvyšších společenských kruzích,“ dodal na vysvětlenou.

I vedoucí svraštil čelo.

„Jak vidíte,“ obrátil se Carl přímo na Nory, kteří se pustili do kávy, jako by právě přestáli šedesátihodinový let bez kapky tekutiny na palubě nebo přinejmenším pocházeli ze země, kde od dob německé invaze neviděli ani zrnko kávy. „Jak z vlastní zkušenosti a zpravidla chvályhodné práce kriminální policie v Oslu jistě víte, podobné šťastné náhody často pomůžou odhalit jiné zločiny, které ve své době nebyly vyřešeny nebo dokonce ani nebyly klasifikovány jako zločin.“

Jeden z Norů se přihlásil a zpěvným tónem položil Carlovi otázku, kterou mu musel několikrát zopakovat, než mu ministerský úředník přispěchal na pomoc.

„Komisař Tronne by se rád dozvěděl, jestli máte seznam zločinů, které by ve spojitosti s rorvigskými vraždami připadaly v úvahu,“ přeložil dotaz.

Carl způsobně přisvědčil. Jak z toho pelmelu ksakru dokázal vytáhnout souvislou větu?

Vyndal z desek seznam Johana Jacobsena a připíchl ho na tabuli. „Na této části pátrání se podílel i vedoucí oddělení vražd.“ S díky se obrátil na Marcuse, který se pěkně, ale nechápavě na všechny usmíval.

„Dal totiž oddělení Q k dispozici výsledky pátrání civilního zaměstnance, a bez takových dobrých kolegů, jako je on a jeho lidé, a bez mezioborové spolupráce bychom se v tak krátkém čase nikdy nedostali tak daleko. Musíme si uvědomit, že se tímto dvacet let starým případem zabýváme zatím pouhých čtrnáct dní. Takže díky, Marcusi.“

Pozvedl imaginární číši a naprosto přesně věděl, že tohle se mu jednou vrátí jako bumerang.

*

Přestože se někteří — zejména Lars Bjorn — pokusili Carlův plán zhatit, nakonec se mu přece jen podařilo vmanévrovat Nory do sklepa.

Úředník z ministerstva spravedlnosti se zhostil tlumočení komentářů bratrského národa. Obdivovali, jak v Dánsku dokázali i za tak skromných podmínek, jako je nedostatek prostředků a pracovních sil, dospět k vynikajícím výsledkům, tlumočil úředník. Tohle vysvětlení se asi nesetká s velkým nadšením, až se donese k uším pánů nahoře.

„Jeden z nich se na mě nalepil, pořád se na něco ptá, ale já mu nerozumím ani ň. Umíš norsky?“ pošeptal Carl Rose, zatímco se Asad rozplýval nad integrační politikou dánské policie a s přehledem osvětlil problém otrocké práce.

„Zde máme klíč, podle kterého postupujeme,“ vysvětlila Rose a probrala stoh případů, který v noci uspořádala, a pronesla to tou nejkrásnější a nejnesrozumitelnější norštinou, jakou Carl kdy slyšel.

Ač nerad, musel uznat, že se vytáhli.

Když dospěli do Carlovy kanceláře, běžela na obrazovce komentovaná prohlídka sluncem zalitého norského národního lyžařského a skokanského areálu Holmekollen. Asad založil do přehrávače dévédéčko s pamětihodnostmi Osla, které před deseti minutami přinesl z knihkupectví Politiken, a ani jedno oko nezůstalo suché. Ministr spravedlnosti bude blýskat umělým chrupem, až se u něj za hodinku usadí k obědu.

Vedoucí norské skupiny mermomocí zval Carla na oplátku do Osla nebo alespoň na oběd na ministerstvo, a když mu Carl řekl, že nemá čas ani na to, tak mu alespoň potřásl pravicí, protože si to skutečně zaslouží.

*

Když odešli, počastoval své pomocníky něčím, co by se při troše dobré vůle dalo vyložit jako vroucí pohled plný vděčnosti. Ne proto, že bezpečně provedli Nory celým systémem, ale proto, že si ho pravděpodobně co nevidět zavolají do druhého patra, aby jim vše blíže vysvětlil, a vrátí mu odznak. A pokud mu ho vrátí, pak se suspendování rozplyne jako pára nad hrncem ještě dřív, než skutečně vstoupilo v platnost. A tím pádem pak nebude muset docházet na terapii k Moně Ibsenové, a jakmile se zbaví té povinnosti, tak s ním Mona bude muset jít na večeři. A co se stane po večeři, to se uvidí.

Měl by jim říct pár hezkých slov, ne je snad přímo chválit, ale jaksi vyjádřit, že by dnes výjimečně mohli jít o hodinu dřív domů.

Když vtom zazvonil telefon.

Asad nechal na gymnáziu v Rodovre vzkaz a výsledkem bylo, že právě volal jistý lektor Klavs Jeppesen.

Souhlasil s tím, že se s Carlem setká, a potvrdil, že to skutečně byl on, kdo v polovině osmdesátých let vyučoval na internátní škole. Dobře si na to pamatuje.

Nebylo to nejlepší období jeho života.

24)

Našla Tine zalezlou pod schody v jednom domě na Dybbolsgade poblíž náměstí Enghave. Špinavou, zmlácenou, k smrti toužící po dávce. Proseděla tam už skoro celý den a noc a nechtěla se odtamtud hnout, jak tvrdil jeden z bezdomovců na náměstí.

Seděla v tom nejzazším koutě, kam až se dalo vlézt. V úplné tmě.

Trhla sebou, když se Kimmie naklonila dovnitř.

„Bože, jsi to ty, zlato?“ vyjekla s ulehčením a vrhla se jí do náručí. „Ahoj, Kimmie. Ahoj, zlato, tebe jsem chtěla vidět ze všech nejvíc.“ Třásla se jako osika a cvakala zuby.

„Co se stalo?“ zeptala se Kimmie. „Co tu děláš a co se ti stalo?“ Pohladila ji po napuchlé bradě. „Kdo tě zmlátil, Tine?“

„Našla jsi můj vzkaz?“ Stáhla se zpátky a pozorovala ji zakalenýma očima s popraskanými žilkami.

„Jo, mám ho. Díky, Tine.“

„Dáš mi teda tu tisícovku?“

Kimmie přikývla a otřela jí z čela pot. Měla strašlivě zřízený obličej. Jedno oko skoro zavřené, zkřivená ústa, podlitiny a žlutozelené modřiny, kam se člověk podíval.

„Nesmíš chodit na svý místa, Kimmie.“ Založila si rozklepané ruce přes prsa, aby zklidnila třesavku, ale moc to nepomohlo. „Byli za mnou nějaký chlapi a špatně to dopadlo. Radši bych zůstala tady, jo?“

Chtěla se jí zeptat, co se stalo, když vtom vrzly vchodové dveře. Jeden z obyvatel domu se vracel ze supermarketu Netto s cinkající kořistí v igelitové tašce. Nepřistěhoval se do čtvrti v poslední vlně. Na obou předloktích měl podomácku vyrobená tetování.

„Tady nemáte co dělat,“ osopil se na ně zle. „Vypadněte, kurvy zasraný.“

Kimmie se zvedla.

„Jdi si po svým a nás si nevšímej,“ odpověděla mu a vystoupila z přítmí.

„Protože jinak co?“ odložil igelitku na zem.

„Protože jinak tě seřežu.“

V jeho uších to znělo jako rajská hudba, to se nedalo přehlédnout. „Hohó, co to meleš, ty čubko? Seber se i s tou feťáckou troskou a vypadni, anebo pojď ke mně nahoru. Co ty na to? Pro mě za mě, ať si tu klidně chcípne, když půjdeš se mnou.“

Pokusil se na ni sáhnout, když se mu do břicha jako do kynutého těsta zabořila pěst. Udeřila ho podruhé a zdeformovala mu překvapený obličej. V chodbě to zadunělo, když klesl na kolena.

„Jauuu,“ zasténal s čelem opřeným o zem. Kimmie se vrátila zpět pod schody.

„Kdo za tebou přišel? Jaký cizí chlapi? Kde tě našli?“

„Ty z hlaváku. Přišli za mnou do bytu a začali do mě bušit, když jsem o tobě nechtěla mluvit.“ Pokusila se usmát, ale přes otoky na levé straně obličeje jí to nešlo. Přitáhla si kolena k bradě. „Zůstanu tady, kašlu na ně.“

„O kom to mluvíš? O policajtech?“

Zavrtěla hlavou. „Ale houby, ten policajt se ke mně choval hezky. Tohle byli nějaký sráči, který tě chtěj dostat, protože jim někdo dobře zaplatil. Dej si na ně bacha.“

Chytla Tine za vyhublou paži. „Třískali do tebe jak do vrat od stodoly, nevyklouzlo ti nic? Pamatuješ si vůbec něco?“

„Kimmie, zlato, já fakt potřebuju dávku.“

„Neboj, Tine, tisícovka je tvoje, ale neřeklas jim o mně nic?“

„Netroufnu si teď na ulici, musíš mi ji sehnat sama, uděláš to pro mě, viď? A přines taky Cocio a pár cigaret. A nějaký pivko, však víš.“

„To víš, že jo, všechno ti donesu, ale jen mi odpověz. Cos jim řekla?“

„Nemohla bys pro to nejdřív skočit?“

Kimmie se na Tine zadívala. Bylo vidět, jak se bojí, že nedostane, po čem touží, až Kimmie prozradí, co chce slyšet.

„No tak, Tine, nedělej drahoty!“

„Ale slibuješ?!“ Obě stvrdily slib přikývnutím. „No tak mě začali řezat a vůbec nemínili přestat, Kimmie. Řekla jsem jim, že se občas scházíme na lavičce, a taky jsem řekla, že jsem tě několikrát viděla odcházet po Ingerslevsgade a že si myslím, že tam někde bydlíš.“ Omluvně se na ni podívala. „Nebydlíš tam, viď že ne?“

„Víc jsi neřekla?“

Tine špatně artikulovala a stále víc se třásla. „Ne, přísahám. Víc jsem neřekla.“

„A pak vypadli?“

„Jo. Možná se vrátí, ale víc už jim neřeknu. Nic jinýho už taky nevím.“

V příšeří se setkaly pohledem. Chtěla, aby jí Kimmie věřila, ale poslední větou udělala chybu.

Ještě něco věděla.

„Jaký víc, Tine?“

Abstinenční příznaky se projevovaly na nohou, které se neúnavně odrážely od podlahy i v poloze skrčence. „Už jen to s Enghaveparkem. Že tam sedáváš a koukáš se na děti, jak si hrají. Nic víc.“

Oči a uši měla bystřejší, než by Kimmie čekala. Sháněla kunčofty dál než na Skelbakgade nebo v části Istedgade mezi hlavním nádražím a Gasvarksvej. Třeba jim kouřila právě v parku, křoví je tam dost.

„A dál, Tine?“

„Uf, nech toho. Já si všechno nepamatuju. Na nic jinýho než na fet teď nemám ani pomyšlení, chápeš?“

„A co potom? Až si šlehneš, vzpomeneš si na něco o mně?“ usmála se na Tine.

„Jo, to bych mohla.“

„Kam chodím a kde jsi mě viděla? Jak vypadám? Kde nakupuju? Kdy bývám na ulici? Že nemám ráda pivo? Že si chodím prohlížet výklady na pěší zónu? Že neopouštím město? Na takový věci si vzpomeneš?“

Tine se ulevilo, že jí napověděla. „Jo, tak nějak, nic takovýho bych jim příště nevyprávěla.“

*

Kimmie obezřetně zamířila na Istedgade. Vstoupila na nepřátelské území plné nástrah. Nebezpečí na ni číhalo na každém kroku.

Byli všeho schopní, jak se právě doslechla, a pravděpodobně nešetřili sil a námahy mnohých, aby ji vypátrali.

Dostala se do bodu nula, následující okamžiky rozhodnou o všem. Opět se přiblížila tomu okamžiku, ve kterém dojde k obratu a jí se otevřou nové cesty.

Kolikrát už se jí to poštěstilo? Neopakovatelná změna? Zvrat?

Mě nedostanou, pomyslela si a přivolala taxi.

„Zavezte mě na roh Dannebrogsgade.“

„Cože?“ Řidič se natáhl za sedadlo spolujezdce a stiskl kliku zadních dveří.

„Vystupte si,“ vybídl ji a otevřel dveře. „To vás mám vézt tři sta metrů?“

„Tady máte dvě stovky a nezapínejte taxametr.“

To pomohlo.

Vyskočila na Dannebrogsgade a bleskově se přesunula na Letlandsgade. Zdálo se, že ji nikdo nesleduje. Obešla Litevské náměstí podél domů, až se dostala zpět na Istedgade, přímo proti zelináři.

„Ještě pár kroků a jsem tam,“ mumlala si pro sebe.

„Dobrej, už jste tu zas?“ pozdravil ji zelinář.

„Je tu Mahmúd?“ zeptala se.

Seděl vzadu za závěsem a spolu s bratrem sledoval vysílání arabské televizní stanice. Záběry pokaždé ze stejného televizního studia v pokaždé stejném bezbarvém provedení.

„No ne,“ podivil se menší z nich, Mahmúd. „Došly granáty? A co pistole, slušnej kousek, ne?“

„Nevím, už ji nemám. Potřebuju novou, tentokrát s tlumičem, a pár dávek hodně dobrýho heroinu. Fakt dobrýho, jestli mi rozumíš?“

„Teď? Nezbláznila jste se, madam? Přijít si jen tak z ulice, chtít takový věci a ještě k tomu tlumič! Víte vůbec, o čem to mluvíte?“

Vytáhla z kalhot svazek bankovek, bylo v něm víc než dvacet tisíc. „Počkám venku v krámě. Dvacet minut a už mě nikdy neuvidíš, bereš?“

Ve vteřině vypnuli televizi a oba zmizeli.

V obchůdku jí nabídli židli a mohla si vybrat mezi ledovým čajem a kolou, ale nedala si nic.

Za půl hodiny přišel chlapík, který podle všeho patřil do rodiny a nenechával nic náhodě.

„Pojď sem, musím s tebou mluvit!“ poručil jí.

„Dala jsem jim nejmíň dvacet tisíc. Máš to pro mě?“

„Počkej,“ zadržel ji. „Neznám tě, tak nejdřív zvedni ruce.“

Udělala, co jí přikázal, a dívala se mu přitom do očí, když jí rukama přejížděl po lýtkách, vnitřní straně stehen až do rozkroku, kde se na chviličku zastavil. Pak mu ruce zkušeně klouzaly dál přes stydkou kost dozadu na záda, zpět na břicho, pod prsa, zajel až do záhybu pod ně, vedl ruce opět kolem zad až ke krku a k vlasům. Zjemnil dotek a ještě jednou prohmatal kapsy a záhyby oblečení, a nakonec rukama spočinul na jejích ňadrech.

„Jmenuju se Chálid,“ představil se. „Jsi čistá, žádný mikrofony jsem nenašel. A jsi fakt senza stavěná.“

*

Jako první si její fantastické postavy všiml Kristian Wolf, který odhalil, jaký enormní potenciál se v ní skrývá. Stalo se to ještě před napadením v lesíku u školy, než svedla mluvčího ročníku a než ji vyhodili za poměr s učitelem. Trochu si ji oťukal a zjistil, že to, co by se dalo považovat za city, byla bez dalšího schopná přetavit do masivního sexuálního výboje.

Stačilo, aby jí jen lehce přejel rukou po krku a zašeptal, že ji chce, a dostalo se mu vášnivých polibků a všeho možného dalšího, o čem šestnácti nebo sedmnáctiletý kluk sní.

Kristian se naučil, že pokud se s ní chce vyspat, nesmí se jí dlouze vyptávat. Zkrátka se do toho pustí.

Torsten, Bjarne a Ditlev to od něj rychle odkoukali. Jen Ulrik to nepochopil. Byl slušně vychovaný a pevně věřil, že se o ni nejprve musí vážně ucházet. Proto mu nikdy nedala.

Kimmie to všechno dobře věděla. I to, jak strašlivě se Kristian rozlítil, když později zalovila i mezi hochy mimo skupinu.

Některé spolužačky dokonce tvrdily, že ji sleduje.

Což Kimmie ani v nejmenším nepřekvapilo.

Když učitel i mluvčí ročníku zmizeli ze scény a Kimmie se odstěhovala do vlastního bytu v Nastvedu, trávila pětice hochů každou volnou chvilku u ní. Vše probíhalo podle zavedeného rituálu. Nejdřív se dívali na film plný násilí, pak se zkouřili hašišem a probírali přepadení. Jakmile měli volný víkend, kdy se teoreticky měli vracet ke svým citově deprivovaným rodinám, nasedli do Kimmiiny světle červené mazdy a vyjeli nazdařbůh, kam je kola vezla. V parku nebo v lese si natáhli rukavice a masky a vrhli se na prvního, kdo se jim namanul, bez ohledu na věk a pohlaví.

Když to byl muž, který by se jim mohl postavit na odpor, popošla Kimmie dopředu, stáhla si masku, rozhalila kabát i blůzu a rukama v rukavicích si zakryla ňadra. Kdo by při takovém pohledu neztratil hlavu?

Později velmi rychle odhadli, která kořist bude mlčet a koho budou muset umlčet navždy.

*

Tine uvítala Kimmie jako anděla spásy. „Je to dobrej matroš?“ Zapálila si cigaretu a zalovila prstem v prášku.

„V pohodě,“ ohodnotila materiál, když si lízla. Změřila si pytlíček.

„Tři gramy, viď?“

Kimmie přikývla.

„Nejdřív mi řekni, co mi chtěli policajti.“

„Jen něco s rodinou, ne jako ty druhý, fakt.“

„S mou rodinou? Jak to?“

„No, něco s tvým tátou, je nemocnej, ale prý se s ním nechceš jen tak vidět. Je mi to líto.“ Pokusila se ji chytit za ruku, ale nepodařilo se jí to.

„Můj táta?“ Samotné slovo ji na jazyku pálilo jako jed. „Copak ještě žije? Tomu nevěřím. A i kdyby, tak ať klidně chcípne.“ Kdyby se na chodbě ještě válel ten tlusťoch s nákupem, kopla by ho do žeber. Jednou za tátu a jednu by přidala navrch.

„Ten polda chtěl, abych si to nechala pro sebe, a já ti to teď vyklopila. Promiň.“ Toužebně mžourala po igelitové tašce v Kimmiině ruce.

„Jak že se ten fízl jmenoval?“

„To si nepamatuju, ale není to teď jedno? Nenapsala jsem to do vzkazu?“

„Jak víš, že to byl policajt?“

„Ukázal mi odznak. Řekla jsem si o něj.“

Kimmiiny vnitřní hlasy se předháněly v názorech, čemu má uvěřit a čemu ne. Šla jí z toho hlava kolem. Že by za ní vyslali policistu, který ji měl informovat o nemocném otci? To je nesmysl. Policejní odznak si sežene každý, i Florin a spol.

„Jak jsi dokázala sehnat tři gramy za tisícovku? Je to vážně čistý? Jasně že není, jsem já to ale blbá.“ Omluvně se na ni usmála. Víčka jí padala, byla vyhublá na kost a třásla se jako osika.

Kimmie jí úsměv opětovala a podala jí kakaové mléko Cocio, bramborové lupínky, lahvové pivo, pytlíček s heroinem, láhev vody a injekční stříkačku.

Zbytek zvládne sama.

*

Počkala do setmění, celou cestu od DGI k drátěnému plotu běžela. Věděla, co ji čeká, a byla z toho velmi rozrušená.

Během několika minut vybrala ze skrýší peníze a kreditní karty, dva ruční granáty položila na postel a jeden si dala do tašky.

Naházela věci do kufru, na ně složila plakáty ze dveří a zdí a nakonec zpod postele vytáhla krabici a otevřela ji.

Malý plátěný balíček skoro zhnědl a nic nevážil. Hmátla po láhvi whisky a celou ji do sebe obrátila, ale hlasy se jí tentokrát utišit nepodařilo.

„No jo pořád, vždyť už jdu,“ brumlala si pro sebe a uložila uzlíček opatrně nahoru do kufru a přikryla ho přehozem přes postel. Zakryté místo něžně pohladila a zaklapla víko.

Zavazadlo vytáhla nahoru k Ingerslevsgade a nechala ho tam připravené v pohotovosti.

Ve dveřích se ještě jednou obrátila a rozloučila se s místem, které bylo jejím domovem.

„Díky za všechno,“ zašeptala a pozpátku vykročila z domu, v ruce odjištěný granát, který přihodila na postel ke dvěma zbývajícím.

Když domek vyletěl do povětří, byla už pěkný kus za drátěnou brankou.

Kdyby to nebyla Kimmie, bylo by to poslední, co v životě ucítila, rána letícím kusem cihly.

25)

Na ústředí kodaňské policie se výbuch mocně opřel do oken kanceláře vedoucího oddělení vražd.

Oba se na sebe s Carlem podívali. To nebyla žádná silvestrovská rachejtle.

„No to si snad…“ vyklouzlo vedoucímu. „Doufám, že nikoho nezabili.“

Projevil se jako skvělý, empatický člověk, který víc než na případné oběti myslí na blaho svých přetěžovaných zaměstnanců.

Obrátil se zpět ke Carlovi. „Ať už tě nikdy nenapadne zopakovat to, cos předvedl včera. Chápu, co se tím snažíš říct, ale příště přijď nejdřív za mnou, jinak ze mě uděláš vola. Je ti to jasný?“

Carl dostatečně důrazně přitakal a nastínil své podezření vůči Larsi Bjornovi. Do Carlova vyšetřování zasáhl patrně z osobních důvodů. „Takže si budeme muset Larse zavolat, ne?“

Marcus Jacobsen si povzdechl.

*

Snad tušil, co ho čeká, snad ještě doufal, že se z toho vyseká, každopádně na sobě Bjorn poprvé neměl svou oblíbenou kravatu.

Jacobsen šel rovnou k věci. „Doslechl jsem se, Larsi, že jsi v této věci fungoval jako spojka mezi ministerstvem a policejní ředitelkou. Najdeš v sobě tolik cti, abys mi to sám vysvětlil?“

Bjorn chvíli otálel a mnul si bradu. Vzděláním byl voják s klasickým životopisem bez poskvrnky. Odpovídal věkem, ve volném čase si rozšiřoval vzdělání na Kodaňské univerzitě studiem práv. Jak jinak. Vykazoval dobré administrativní schopnosti. Oplýval množstvím kontaktů a velmi ucházející průpravou v základní policejní práci. A teď se dopustil očividné, přímo školácké chyby. Zatáhl do práce politiku. Vpadl kolegům do zad a mařil vyšetřování, se kterým v podstatě neměl co do činění. Proč? Kvůli solidaritě se vzdělávacím ústavem, který opustil před mnoha lety? Kvůli starému přátelství? Co na to říct? Všichni dobře věděli, že stačí jediné slovo a končí.

„Chtěl jsem nás ochránit, abyste nepřišli o zdroje,“ řekl, a vzápětí toho litoval.

„Jestli nepřijdeš s něčím lepším, tak tady končíš, je ti to jasný?“ Carl si dobře povšiml, jakou bolest tím vedoucímu způsobil. Byli s Bjornem sehraný tým, ať už si Carl o zástupci myslel cokoliv.

Bjorn si povzdechl. „Mám dnes jinou kravatu, jak jste si patrně všimli…“

Oba přisvědčili.

„Chodil jsem svého času na stejnou školu.“

To už si spočítali — jak viděl.

„A před pár lety došlo k nechutné mediální kampani ve spojitosti se znásilněním, no a další rozvíření negativních konotací by jim nepřidalo.“

I to věděli.

„A starší bratr Ditleva Prama se mnou chodil do třídy. Dnes sedí ve školské radě.“

Tohle Carlově pozornosti naopak ušlo.

„Jeho žena je sestra jednoho ze šéfů kanceláře ministerstva spravedlnosti. A tenhle vedoucí kanceláře podpořil policejní ředitelku při prosazení reforem.“

Zatracená práce, pomyslel si Carl. To je jak z knížek Mortena Korcha. Nakonec se ukáže, že všichni jsou nevlastní děti sedláka z Fynu.

„Tlačili na mě z obou stran. Staří spolužáci ze školy jsou jak pokrevní bratři a já jsem pochopitelně i v tomto ohledu udělal chybu. Ale myslel jsem, že vedoucí kanceláře jedná v souladu s přáním ministra spravedlnosti a že to nemůže být úplně špatně. Nepřeje si, aby se případ znovu otevřel, zčásti kvůli podezřelým osobám, které nejsou jen tak někdo a během původního vyšetřování nebyly obviněny, a zčásti proto, že za to byl už někdo odsouzen a trest si téměř odpykal. Přišlo mi, že se snaží vyhnout procesu, který by posuzoval, zda nedošlo k procedurálnímu pochybení, a ve kterém by se začala vytahovat nejrůznější špína. Nevím, proč jsem si to u ministra neověřil, až při včerejším obědě se ukázalo, že o tom vyšetřování nic netuší, a tudíž s věcí nemá nic společného. To jsem nevěděl.“

Marcus Jacobsen pokýval hlavou. Byl připraven udělat špinavou práci. „O ničem z toho jsi mě neinformoval, Larsi. Jen jsi řekl, že policejní ředitelka vydala rozkaz zastavit vyšetřování oddělení Q. Rozumím tomu tak, žes jí poradil, aby direktivu vydala, poté cos ji osobně lživě instruoval. Cos jí napovídal? Že o nic nejde? A že se Morck v případu rýpe jen tak pro legraci?“

„Byl jsem za ní spolu s vedoucím kanceláře ministra spravedlnosti. Do věci ji zasvětil on.“

„Taky bývalý spolužák?“

S bolestným výrazem ve tváři přikývl.

„Ve skutečnosti to mohl být Pram a spol., kdo to celé zpunktovali. Larsi, copak to nechápeš? Naléhal na tebe Pramův brácha! A vedoucí kanceláře si taky ostudně zalobboval!“

„Ano, jsem si toho vědom.“

Jacobsen mrštil propiskou o stůl. Byl opravdu rozzlobený. „Odteď jsi mimo službu. Buď tak hodný a sepiš zprávu, kterou bych mohl předložit ministrovi. A nezapomeň tam zmínit i vedoucího kanceláře.“

Lars Bjorn snad ještě nikdy nevypadal hůř. Carl by ho málem politoval, kdyby ho odjakživa nepovažoval za osinu v zadku.

„Mám nápad, Marcusi,“ přerušil je Carl.

Bjornovi svitla v očích titěrná jiskřička naděje. Nikdy se neměli rádi a tyto pocity byly vzájemné.

„Vykašleme se na to suspendování. Vždyť nám pořád chybějí lidi, ne? To by se neututlalo, vrhli by se na nás novináři s celým svým aparátem. Řvali by nám pod okny a podezřelí by si začali dávat větší pozor, a o to fakt nestojím.“

Lars Bjorn na každý argument nevědomky pokyvoval hlavou. Chudák malá.

„Dej mi Larse Bjorna k dispozici, Marcusi. Jen na pár dní, na výpomoc. Sami to nezvládneme, obyčejné pátrání, sledování a tak. Jsme na stopě, copak to nevidíš? Stačí málo a snad se nám podaří osvětlit další vraždy.“ Praštil dlaní do seznamu Johana Jacobsena. „Jsem o tom skálopevně přesvědčený, šéfe.“

*

Při výbuchu na drážních pozemcích v Ingerslevsgade se nikdo nezranil, ale zpravodajci z TV 2 v helikoptéře dělali, jako by se svou sílu pokusilo demonstrovat aspoň sedmnáct teroristických buněk.

Moderátorka byla na první pohled nesnesitelně exaltovaná. Nejlepší zprávy pro ni byly ty, které se daly podávat vážně a budily velké obavy. Opět muselo vše ustoupit senzační zprávě a opět to byli zaměstnanci hlavního sídla dánské policie, kdo se dostal pod tlak médií.

Carl vše sledoval na obrazovce ve sklepě. Byl rád, že to s ním tentokrát nemá co dělat.

Vstoupila Rose. „Lars Bjorn nám uvolnil pátrací oddíl. Poslala jsem jim fotku a Asad je informoval, co během sledovačky zjistil. Hledají i Tine Karlsenovou. Ta se teda fakt ocitla v oku hurikánu.“

„Jak to myslíš?“

„Oni sídlí ve Skelbakgade a tam přece Tine šlape, ne?“

Dal jí za pravdu a obrátil se zpět ke svým poznámkám.

Seznam úkolů přibýval geometrickou řadou a on musel vybrat to nejdůležitější.

„Tady máš úkoly, Rose. Vezmi to hezky odshora dolů.“

Vzala si lístek a deklamovala nahlas:

1) Najdi policisty, kteří se podíleli na vyšetřování rorvigských vražd v roce 1987.

2) Najdi spolužáky party. Sežeň výpovědi očitých svědků o jejich chování.

3) Vrať se na Bispebjerg. Najdi doktora nebo sestru z gynekologie, kteří tam ošetřovali Kimmie.

4) Zjisti okolnosti smrti Kristiana Wolfa.

Do večera, díky!

Myslel si, že posledním slovem vše zachrání. To se ovšem spletl.

„Jenže to bych tu — pánbu mě netrestej — musela bejt od čtyř od rána a ne až od půl šestý,“ zvýšila hlas. „Vy jste se snad už úplně pomátl, chlape. Copak jste nás právě nepustil o hodinu dřív domů?“

„Ale jo, jenže to bylo před hodinou.“

Spráskla nešťastně ruce. „No a???“

„No, takže teď už jsme někde jinde. Co děláš o víkendu?“

„Cože?“

„Rose, konečně můžeš ukázat, co v tobě vězí, a naučit se správně vyšetřovat a pak se s náma rozloučit.“

Odfrkla si. Kdyby měla chuť vtipkovat, přidala by z vlastního soudku.

Zazvonil telefon a současně vstoupil Asad. Volal Marcus Jacobsen.

Carl se zamračil. „Čtyři lidi z letiště, ale stejně to nakonec nepůjde, nebo jak to mám chápat?“

Bylo to tak.

„To není možný, že nemáš nikoho, kdo by nám pomohl ve sledování. Co když zjistí, že vyšetřování pokračuje? Kde myslíš, že pak budeme Prama a Florina s Dybbol Jensenem nahánět? Těžko asi někde poblíž, počítám tak minimálně v Brazílii.“ Zhluboka se nadechl a nesouhlasně vrtěl hlavou. „Já vím, že nemáme žádný důkaz o jejich účasti, ale máme indicie, Marcusi! Všechno tomu přece nasvědčuje, ne?“

Carl seděl v kanceláři, zíral do stropu a příšerně nadával. Chrlil ze sebe vše, na co si vzpomněl. Osvěžil si repertoár, který získal v roce 1975 od jednoho kluka z Frederikshavnu na skautském táboře. Baden-Powell se musel hrůzou obracet v hrobě.

„Co říkal? Dostaneme posily?“ vyptával se Asad.

„Co říkal? Že musí nejdřív vyřešit přepadení ve Store Kannikestrade a pak bude mít na rozdávání. Jo, a ještě by teda měli nějak vysvětlit ten výbuch na dráze.“ Carl si povzdechl, už v tom začínal být mistr. Je to pořád jedno s druhým.

„Asade, posaď se na chvilku,“ řekl nakonec. „Musíme si ověřit, jestli ty Johanovy seznamy jsou co k čemu.“

Otočil se k tabuli a napsal na ni:

14.6.1987: Kare Bruno, žák internátu, spadne na koupališti z desetimetrového můstku a zemře.

2.8.1987: Rorvigské vraždy.

13.9.1987: Přepadení, Nyborg Strand. Poblíž viděno pět mladíků a dívka. Oběť žena v šoku. Nevypoví.

8.11.1987: Dvojčata, hřiště, Tappernoje. Dva ustřižené prsty. Zmláceni.

24.4.1988: Manželský pár, Langeland. Zmizí. Různé jejich osobní věci se objeví v Rudkobingu.

Když sepsal všech dvacet případů, upřeně se zadíval na Asada.

„Mají všechny ty události něco společného? Co myslíš, Asade?“

„Všechny se udály v neděli.“

„Správně, to jsem si myslel. Jsi si jistý?“

„Naprosto.“

Logicky vzato to bylo samozřejmé. Jestliže byli žáky internátní školy, neměli jinou možnost. Život ve škole byl podřízen pravidlům.

„A taky se na všechna ta místa dá z Nastvedu za pár hodin dojet autem,“ doplnil Asad. „Například tu není ani jedno přepadení z Jutska.“

„Co tě ještě zaujalo?“ ptal se dál Carl.

„V období mezi lety 1988 a 1992 žádná z obětí nezmizela.“

„Jak to myslíš?“

„Tak jak to říkám. Šlo jen o násilná přepadení. Zmydlili je a hotovo. Žádný mrtvoly ani pohřešovaní.“

Carl si seznam dlouho prohlížel. Vypracoval ho civilní zaměstnanec policie a byl ve věci osobně zaujatý. Jak si mohli být jistí, že nepostupoval příliš selektivně? Každý rok došlo v Dánsku k tisícům napadení.

„Skoč pro něho,“ vyzval Asada a dál listoval v dokumentech.

Mezitím zavolá do obchodu se zvířaty, kde pracovala Kimmie. Doplní si její profil, o čem snila a jaký měla žebříček hodnot. Snad se mu podaří domluvit schůzku na ráno nebo zítra dopoledne. Navečer se sejde s učitelem gymnázia v Rodovre. Mají ten den školní slavnost pro absolventy. Říkají tomu Posoza, poslední sobota v září, 28. září 2007 si to pěkně užijí na pohodičku, jak říkal.

„Už je na cestě,“ vyřídil Asad a vrátil se k seznamu na zdi.

„Kimmie byla v té době ve Švýcarsku,“ zahuhlal za chvíli.

„Jakže?“

„V období mezi lety 1988 až 1992.“ Byl si jistý. „V době, kdy byla ve Švýcarsku, nikoho nezabili a ani nikdo nezmizel,“ opakoval nahlas. „Rozhodně ne z tohohle seznamu.“

*

Johan nevypadal nejlépe. Dřív vesele poskakoval po chodbách hlavní policejní budovy jako mladé tele, kterému se šťavnatá pastvina zdá nekonečná a nevyčerpatelná. Teď připomínal zvíře, které nikdy neopustí své stání za mřížemi, bez možnosti pohybu a jakékoliv změny.

„Chodíš ještě k psycholožce, Johane?“ zeptal se Carl.

Chodil. „Je dobrá, jen mi zkrátka není nejlíp,“ odpověděl.

Carl se zadíval na fotografii sourozenců na nástěnce. Nebylo divu.

„Johane, jak jsi vybíral ty případy na seznamu?“ zeptal se Carl. „Co když jsou jich ještě stovky, které jsi tam nezařadil?“

„Vzal jsem všechny násilný činy z let 1987 až 1988, který byly spáchaný v neděli a který nebyly nahlášený samotnými oběťmi a zároveň se staly do sto padesáti kilometrů od Nastvedu.“ Tázavě se na Carla zadíval. Chtěl si být jistý, že ho stoprocentně vnímá.

„Poslechněte! Přečetl jsem o těch školách snad všechno. Na přání a touhy jednotlivců se tam neberou ohledy. Dodržuje se určitý rytmus, kdy se především plní úkoly a povinnosti, a to v přesně určený čas. Celý týden. Cílem je naučit je disciplíně a vytvořit společného skupinového ducha. Z toho jsem vydedukoval, že násilný přepadení ve všedních dnech školního roku nebo o víkendech před snídaní nebo kdykoliv po večeři mě nemusejí zajímat. Jednoduše řečeno, parta v tu dobu měla jiné starosti. To je klíč k mému seznamu. Neděle od snídaně do večeře. Tehdy se to mělo udát.“

„Podle tebe přepadali lidi v neděli za bílého dne.“

„Myslím, že jo.“

„V tom časovém rozpětí se dál než pár set kilometrů nedostali, aby stihli najít oběť a provést čin.“

„Během školního roku jistě, ale o prázdninách to bylo něco jiného.“ Zahleděl se do země.

Carl zapátral v paměti. „K vraždám v Rorvigu došlo taky v neděli. Byla to náhoda, nebo se to stalo jakousi značkou party?“

Johan zesmutněl. „Myslím, že to byla náhoda. Bylo to těsně před začátkem školy. Třeba měli pocit, že si prázdniny ještě dostatečně neužili. Vážně nevím, neměli to v hlavě v pořádku.“

*

Potom jim Johan vysvětlil, že seznam z pozdějších let sestavoval intuitivně. Ne že by se Carlovi na něm něco nezdálo, ale pokud se měl spolehnout na intuici, pak radši na svou vlastní. Což znamená soustředit se pouze na roky před Kimmiiným odjezdem do Švýcarska.

Jakmile je Johan opustil, aby se věnoval své běžné práci, Carl si seznam dlouho pročítal. Pak zavolal kolegům na policii v Nyborgu. Dozvěděl se, že bratři dvojčata, přepadení na pláži v roce 1987, před mnoha lety emigrovali do Kanady. Z menšího dědictví postavili strojovnu, vyprávěl policista ve službě hlasem osmdesátiletého pamětníka. Víc se toho na stanici nedozvěděli. Nikdo už nic bližšího z jejich života nevěděl. Stalo se to už dávno.

Potom se Carl zaměřil na datum zmizení starších manželů z ostrova Langeland. Asad mu k tomu připravil složku. Jednalo se o učitelský pár z Kielu, přeplavili se do Rudkobingu a odtud putovali od penzionu k penzionu a naposledy přenocovali ve Stoense.

Z policejního záznamu vyplývalo, že byli spatřeni v rudkobingském přístavu v den zmizení a pravděpodobně si vyjeli na loďce na Smalandshavet a ztroskotali. Jenže téhož dne je někdo zahlédl v zálivu Lindelse Nor a v přístavu u jejich lodi viděli pár mladíků. Ve výpovědi je výslovně zmíněno, že se jednalo o dobře vypadající mladé chlapce, žádné místní kluky s kšiltovkami od benzinky s nápisem Castrol nebo BP, ale mladíky v nažehlených košilích a s pěkně ostříhanými vlasy. Někteří se domnívali, že na loďce si vyjeli právě oni, a ne její majitelé, ale byly to jen dohady.

Protokol jasně uváděl i některé předměty doličné, které se našly na pláži u Lindelse Nor a o kterých se příbuzní domnívali, že patřily pohřešovaným, ale s jistotou se to tvrdit nedalo.

Carl si poprvé přečetl seznam předmětů. Prázdná termoska neznámé značky, šál, ponožky a jedna náušnice. Ametyst vsazený ve stříbře. Náušnice se jen prostrčila uchem, zapínání neměla. Tvořil ji jen stříbrný háček s kamínkem.

Nebyla popsaná příliš podrobně, asi tak, jak ji viděl mužský zástupce policejního sboru, ale popis navlas odpovídal šperku v plastovém pouzdře ležícím na stole hned vedle kartiček ze hry Trivial Pursuit.

V tento převratný okamžik vstoupil dovnitř Asad a zářil štěstím jako vánoční stromeček.

Ukázal na gumičku v pouzdře vedle náušnice.

„Právě jsem se dozvěděl, že takové gumičky používali na koupališti Bellahoj, aby člověk věděl, jak dlouho byl ve vodě.“

Carl se pokusil vrátit do reality. V myšlenkách odplul příliš daleko. Co by se vyrovnalo jeho neuvěřitelnému objevu s náušnicí?

„Ty se používají všude, Asade, i dneska.“

„No, to jo,“ přisvědčil. „Ale když našli Kara Bruna rozsekaného na fašírku, tak mu ta jeho chyběla.“

26)

„Čeká nahoře ve vrátnici, Carle,“ hlásil Asad. „Nechcete, abych tu zůstal, až přijde?“

„Ne,“ odmítl Carl. Asad měl dost své vlastní práce. „Ale mohl bys nám sem hodit kafe, jen prosím tě ne tak silné.“

Asad si pohvizdoval do klidného sobotního rána, kdy i odpadové roury snížily lomoz na polovinu. Carl si v publikaci Kdo je kdo v Dánsku rychle zjistil, kdo se to k němu vlastně chystá.

Jmenuje se Mannfred Sloth, je mu čtyřicet a bydlel v pokoji s Karem Brunem, zemřelým mluvčím studentů elitní internátní školy, ročník 1987. Brannou povinnost si odsloužil v jednotce královniny osobní stráže, dnes je důstojníkem v záloze. Má titul Cand. merc. MBA a od svých třiatřiceti řediteluje pěti továrnám. Zastává místo v šesti správních radách, jedno z nich ve veřejné instituci. Inicioval a sponzoroval několik výstav moderního portugalského umění. Od roku 1994 je ženatý s Agustinou Pessoa. V Portugalsku a Mosambiku zastával úřad vyslance. Může se pochlubit rytířským křížem i mezinárodními řády.

„Nemám víc než čtvrthodinku,“ prohlásil při stisku ruky. Přehodil si nohu přes nohu, rozevřel podzimní plášť a popotáhl si puky, aby si nevytlačil kolena. Vypadal na to, odkud pocházel. Představit si ho s vlastními dětmi na pískovišti bylo o něco horší.

„Kare Bruno byl můj nejlepší přítel, a nebyl to ten typ, který by chodil na koupaliště, takže je skutečně zvláštní, že ho našli na Bellahoj. Na taková místa chodí kdekdo, jestli mi rozumíte,“ prohlásil a myslel to vážně. „Navíc jsem ho nikdy neviděl skákat z můstku, natož z deseti metrů.“

„Domníváte se, že nešlo o nehodu?“

„Jakápak nehoda? Kare nebyl hloupý. Jen tak by se tam neochomýtal, když každý věděl, jak je to nebezpečné.“

„A nemohla to být sebevražda?“

„Sebevražda? A proč? Zrovna jsme odmaturovali. Dostal od otce Buicka Regal z limitované edice, model coupé, jestli mi rozumíte.“

Carl opatrně přikývl, vůbec netušil, o čem to mluví. Buick bylo auto a hotovo.

„Měl jít do Ameriky na práva. Na Harvard, jestli mi rozumíte. Tak proč by dělal takovou pitomost? Nedává to smysl.“

„Z nešťastné lásky?“ navrhl Carl opatrně.

„Pche, ten mohl mít každou, na kterou ukázal.“

„Pamatujete si na Kimmie Lassenovou?“

Zašklebil se. Nevzpomínal na ni v dobrém.

„Zranilo ho, když ho pustila k vodě?“

„Zranilo? Byl bez sebe. Nechtěl být ten opuštěný, kdo by taky chtěl?“ Usmál se bezkrevnými rty a odhrnul si z čela vlasy, pochopitelně jemně dobarvené a čerstvě ostříhané.

„A co s tím mínil dělat?“

Mannfred Sloth si upravil kabát, smetl z něj pomyslné smítko. „Přišel jsem, protože patrně sdílíme stejný názor, a sice že byl zavražděn. Shodili ho z můstku. Proč byste se jinak obtěžovali mě po dvaceti letech kontaktovat, že ano?“

„Nemůžeme to s určitostí tvrdit, ale máme samozřejmě své důvody, proč se k případu vracíme. Kdo si myslíte, že ho strčil?“

„Netuším. Kimmie měla ve třídě divný kamarády. Kroužili kolem ní jako vosy, udělali, co si zamanula. Pěkný kozy, jestli mi rozumíte. Tits rules, no nemám pravdu?“ Vyrazil ze sebe krátký, suchý smích, který se k němu nehodil.

„Nepokusil se ten vztah obnovit? Nevíte o tom něco?“

„Už měla spadeno na učitele. Troubu z předměstí, neměl žádnou úroveň, nevěděl, že má dát od žákyně ruce pryč.“

„Nepamatujete si, jak se jmenoval?“

Zavrtěl hlavou. „Vydržel tam jen chvilku. Myslím, že učil v několika třídách dánštinu. Nebyl to ten typ, kterého byste si zapamatoval, pokud vás neučil. Byl…“ Vtom vytrčil ukazovák do vzduchu a přimhouřil oči na znamení soustředění. „Počkat, vzpomínám si, jmenoval se Klavs. Psáno s vé, bože můj.“ Odfrkl si. „Už jen to jméno!“

„Klavs, říkáte? Klavs Jeppesen?“

Zpozorněl. „Ano, Jeppesen, to je ono.“ Pokýval hlavou.

Štípněte mě, jestli se mi to nezdá, pomyslel si Carl. S tím chlapem se má sejít dnes večer.

„Polož to tady, Asade. Díky za kávu.“

Počkal, až vyjde ze dveří.

„No teda, to vám povím,“ vyslovil se Carlův host a ušklíbl se. „Vypadá to tu uboze, ale lidi si koukám držet umíte.“ Opět se nepříjemně zasmál a Carl si dovedl živě představit, jak se asi choval k domorodcům v Mosambiku.

Ochutnal kávu a po prvním doušku měl dost.

„No,“ nechal se slyšet, „pořád by ji ještě bral a nebyl sám, kdo by si dal říct. Takže když ji vyhodili, chtěl ji jen pro sebe. Bydlela tehdy v Nastvedu.“

„Nechápu, proč nakonec přišel o život na Bellahoj.“

„Když jsme odmaturovali, přestěhoval se k prarodičům. Už u nich pobýval dřív. Bydleli v Emdrupu. Moc milí lidé na úrovni, často jsem je navštěvoval.“

„Rodiče nežili v Dánsku?“

Pokrčil rameny. Děti Mannfreda Slotha jistě také navštěvovaly internátní školu, aby se mohl plně věnovat svým záležitostem. Čert aby ho vzal.

„Nevíte, jestli někdo z party ze druhého ročníku nebydlel poblíž koupaliště?“

Zadíval se skrz Carla. Teprve teď mu došla vážnost situace, všiml si složek se starými případy, fotografií na nástěnce, seznamu přepadení, kde na prvním místě stálo jméno jeho přítele Kara Bruna.

A sakra, napadlo Carla, když si všiml, kam se dívá.

„Co to tam máte?“ zeptal se Mannfred Sloth výhružně a napřáhl ruku směrem k seznamu.

„Ech,“ vyklouzlo Carlovi. „Ty případy spolu nijak nesouvisejí, jen jsme je chronologicky seřadili.“

Debilněji už to vysvětlit nešlo, vyčítal si Carl. Jak je jen mohlo napadnout psát to na nástěnku, nestačilo vyskládat složky vedle sebe na polici?

Mannfred Sloth se dál neptal. Takovou otročinou se v životě nezabýval, tak jak by mohl znát základní postupy?

„Máte co dělat,“ řekl.

Carl rozhodil bezmocně rukama. „Proto je tak důležité, abyste mi na kladené otázky odpovídal co možná nejpřesněji.“

„Na co jste se to ptal?“

„Jestli někdo ze skupiny kolem Kimmie nebydlel blízko Bellahoj.“

Bez zaváhání přikývl. „Kristian Wolf. Rodiče měli dole u jezera krásnou funkcionalistickou vilu, připadla Kristianovi, když vyhodil otce ze sedla ve firmě. Myslím, že tam ještě bydlí jeho žena s novým manželem.“

Víc z něho nedostal, ale spokojil se i s tím málem.

„Rose,“ zavolal do chodby, když utichly tvrdé údery Mannfredových kožených lloydek.

„Co víš o smrti Kristiana Wolfa?“ zeptal se.

„Haló?“ Zaťukala si poznámkovým blokem na hlavu. „Nechytil jste Alzheimera? Dal jste mi čtyři úkoly a tenhle byl až na posledním místě. Tak co bych o tom asi tak mohla vědět?“

Carl si to neuvědomil. „Kdy mi budeš schopná něco říct? Nemohla bys změnit pořadí?“

Opřela si ruce v bok, jako italská matrona chystající se vyčinit manželovi, kterému skočil gauč na záda. Ale najednou se usmála. „Čert to vem, já se neudržím.“ Naslinila si prst a zalistovala v poznámkách. „Snad si nemyslíte, že můžete rozhodovat o všem? To si pište, že jsem si to vybrala jako první, bylo to nejjednodušší.“

*

Kristianu Wolfovi bylo sotva třicet let, a když zemřel, byl nesmírně bohatý. Loďařskou společnost založil jeho otec, ale Kristian ho z ní vyštípal a otce zruinoval. Říká se, že otec sklidil, co zasel. Vychovával syna bez špetky citu, a ten mu to oplatil.

Byl bohatý a nezadaný, proto vyvolalo senzaci, když se v červnu oženil s komtesou Marií, třetí dcerou hraběte Saxenholdta. Štěstí netrvalo ani čtyři měsíce, jak psaly noviny, když Kristian Wolf podlehl zranění způsobenému nešťastnou náhodou při honu 15. září 1996.

Celá věc nedávala žádný smysl, a proto o tom noviny psaly velmi vytrvale. Vyšlo o něm víc článků než o novém autobusovém terminálu zřízeném před kodaňskou radnicí a téměř tolik, kolik se jich věnovalo Bjarnu Riisovi po vítězství v Tour de France pár měsíců předtím.

Kristian se šel na své lollandské venkovské usedlosti časně ráno projít. Patrně měl v úmyslu se po půlhodině přidat ke zbytku lovecké společnosti, ale našli ho až za další dvě hodiny, s ošklivou ranou od střelné zbraně ve stehně. Vykrvácel a podle pitevního protokolu musela smrt nastat rychle.

Což odpovídalo, Carl se už s něčím podobným setkal.

Všichni se divili, jak mohl tak zkušený lovec tak zle dopadnout. Někteří jeho lovečtí přátelé si to ovšem vysvětlovali jeho zvykem chodit s odjištěnou zbraní, protože Kristianovi jednou v Grónsku utekl lední medvěd. Měl příliš prokřehlé prsty na to, aby pušku odjistil, a nemínil to riskovat podruhé.

Každopádně zůstávalo záhadou, jak se mohl trefit do vlastního stehna. Snad zakopl o vyoraný řádek a omylem zmáčkl spoušť. Rekonstrukce ukázala, že se to tak mohlo stát.

Novomanželka věc nijak nezveličovala, což se víceméně neoficiálně připisovalo tomu, že manželství již začala litovat. Byl koneckonců o tolik starší a jiný a dědictví představovalo vcelku snesitelnou náplast na bolístku.

*

Vila stála téměř těsně u jezera. Takových tu mnoho nebylo, takže výrazně navyšovala hodnotu okolních budov.

Čtyřicet milionů dánských korun před propadem trhu s nemovitostmi, odhadoval Carl. Dnes byla neprodejná. Zajímalo by ho, zda její obyvatelé přesto nevolili právě tu vládu, která vytvořila předpoklady současného stavu. Ale stejně jsou to hergot jen kecy. Kdo z takových kruhů by se zajímal o přemrštěně spotřební způsob života a jeho důsledek, předimenzovanou ekonomiku?

A jestli ne, tak si za to můžou sami.

Otevřel mu nanejvýš osmiletý nebo devítiletý chlapec v županu a pantoflích. Měl pořádnou rýmu a zarudlý nos. V obrovské hale, kde velkoobchodníci a finančníci přijímali své hosty, působil nepatřičně.

„Nesmím nikomu otvírat,“ podařilo se mu ze sebe vymáčknout spolu s bublinami u nosu. „Máma se vrátí za chvíli, jela do Lyngby.“

„Nemohl bys jí zavolat a říct jí, že by si s ní přála mluvit policie?“

„Policie?“ zadíval se na Carla nevěřícně. V této situaci by oboustranné důvěře pomohla dlouhá černá kožená bunda ve stylu Borga Baka nebo šéfa mordparty.

„Hele,“ řekl Carl. „Koukni na můj odznak. Zeptej se mámy, jestli můžu počkat vevnitř.“

Kluk mu přibouchl dveře před nosem.

Zůstal půl hodiny na schodech před domem a pozoroval hemžení na druhé straně vody. Zčervenalí občané tu na pěšinkách zuřivě třepali rukama nohama. Byla sobota dopoledne a bohaté, rozvinuté Dánsko si užívalo svého blahobytu.

„Hledáte někoho?“ zeptala se ho žena vystupující z auta. Byla obezřetná. Stačil jeden falešný pohyb, mrskla by nákupy na schody a vyrazila k zadnímu vchodu.

Poučen nezdarem okamžitě vytáhl průkaz.

„Carl Morck, oddělení Q. Jak vám volal syn.“

„Syn je nemocný a leží v posteli,“ přepadly ji obavy. „Nebo neleží?“

Takže jí nevolal, hajzlík jeden.

Ještě jednou se jí představil a s nevolí byl vpuštěn dovnitř.

„Frederiku!“ zavolala do prvního poschodí. „Máš tu ten párek v rohlíku.“ Působila mile a přirozeně, což by člověk od pravé, nefalšované komtesy nečekal.

Jakmile kluk v hale zaznamenal Carla, hned svůj sešup po schodech zabrzdil. Vyděsila ho dětská představa o tom, co by se mohlo stát, když do puntíku neuposlechl výzvy policie. Usoplený obličejíček se mu zkřivil hrůzou. Rozhodně se necítil připraven nést následky svého přečinu.

Carl na něho mrkl, jako že je všechno v pořádku.

„Ty jsi nemocný a musíš pěkně ležet v posteli, Frederiku?!“

Chlapec opatrně přikývl, čapl párek v rohlíku a v tu ránu byl pryč, podle rčení sejde z očí, sejde z mysli. Měl za ušima.

Carl přešel rovnou k věci.

„Nevím, jestli vám budu nějak nápomocná,“ obrátila se na něj přátelsky. „Vlastně jsme se s Kristianem příliš neznali. Nedokážu vám říct, co se mu tehdy honilo hlavou.“

„Vdala jste se znovu?“

„Nemusíme být tak formální,“ usmála se. „Ano, potkala jsem svého současného muže Andrewa ještě ten rok, kdy Kristian zemřel. Máme tři děti. Frederika, Susanne a Kirsten.“

Dali jim běžná jména. Carl by měl přehodnotit své předsudky ohledně toho, jak se vládnoucí třída projevuje navenek.

„Frederik je nejstarší?“

„Ne, je nejmladší, dvojčatům je jedenáct,“ předešla ho v otázce věku děvčátek. „Ano, Kristian je jejich biologickým otcem, ale odmalička se o ně stará můj nynější muž. Obě jsou v krásné internátní škole blízko usedlosti manželových rodičů v Eastbourne.“

Řekla to tak sladce, nenuceně a beze studu. Mladá, zajištěná žena. Jak to krucinál může těm dětem udělat? Je jim jedenáct a už je vyexpedovali na venkov do Anglie, aby se podvolily řádu.

Obrátil se na ni s nově utuženými základy své třídní příslušnosti. „V době, kdy jste byla vdaná za Kristiana Wolfa, nezmínil se někdy o Kirsten-Marii Lassenové? Jmenuje se stejně jako jedna z vašich dcer a Kristian ji velmi dobře znal. Říkalo se jí Kimmie. Chodili spolu jeden čas do školy. Neříká vám to nic?“

Zamračila se.

Chvilku seděl a čekal, až sama začne, ale nedočkal se.

„Můžete mi říct, co se to s vámi právě děje?“ zeptal se.

Napřáhla před sebe ruce s roztaženými prsty, jako na obranu. „O tomhle se prostě odmítám bavit.“ Ani to nemusela říkat nahlas. Jednoznačně to vyplynulo ze situace.

„Myslíte, že vás s ní podváděl? Přestože jste tehdy byla těhotná?“

„Nevím, co s ní měl, a radši to ani vědět nechci.“ Založila si ruce pod ňadry a zvedla se. Za vteřinu ho požádá, aby odešel.

„Dneska je z ní bezdomovkyně. Žije na ulici.“

To sdělení ji nijak neupokojilo.

„Kristian mě pokaždé zbil, když s ní mluvil, jste spokojený? Nevím, co tu pohledáváte, ale už byste měl jít.“

Takže se tomu nevyhne.

„Přišel jsem za vámi, protože vyšetřuji vraždu,“ nadhodil zkusmo.

Odpověď na sebe nedala dlouho čekat. „Jestli si myslíte, že jsem Kristiana zabila, tak to se pletete. Ne že bych k tomu neměla chuť.“ Oklepala se a vyhlédla ven z okna na jezero.

„Proč vás manžel bil? Byl to sadista? Pil?“

„Jestli byl sadista?“ Podívala se směrem do chodby, aby se ujistila, jestli z ní každou chvíli nevykoukne malá střapatá hlava. „Tak na to můžete vzít jed.“

*

Než nasedl do auta, ještě jednou se na dům zadíval. Nepanovala v něm nejlepší nálada. Komtesa se mu krůček po krůčku svěřila, co dokáže velký třicetiletý muž provést drobné dvaadvacetileté ženě. Jak se milostné poblouznění promění v noční můru. Počáteční nadávky přejdou ve vyhrožování a pak eskalují dál. Byl opatrný, aby na ní nezanechal žádné viditelné stopy, protože večer musela ve velké toaletě reprezentovat. Proto si ji vzal. Jen proto.

Takhle se projevil Kristian Wolf, do kterého se ve vteřině zamilovala a pak se na něho po celý zbytek života snažila zapomenout. Vymazat z paměti, co dělal a jakými lidmi se obklopoval. Přála si s tím vším jednou provždy skoncovat.

V autě Carl zavětřil, zda neucítí pach benzinu, a zavolal na oddělení Q.

„Prosím,“ nenamáhal se Asad, vynechal oddělení Q, asistent policejního komisaře Háfiz al-Asad nebo něco podobného. Omezil se na prosím!

„Asade, musíš se představit a uvést oddělení, když bereš telefony,“ pronesl Carl bez představení.

„Dobrý den, Carle. Rose mi půjčila svůj diktafon. Je fantastickej. Chce s vámi mluvit.“

„Rose se přece jen dostavila?“

Zaznělo volání, chodbou zaduněly rychlé kroky a už se chápala sluchátka. „Našla jsem vám sestřičku z Bispebjergu,“ pronesla suše.

„No, tomu říkám rychlost.“

Neměla chuť to komentovat.

„Pracuje v soukromé nemocnici v Arreso.“ Dala mu adresu. „Našla jsem ji snadno, když jsem se konečně dobrala toho, jak se jmenuje. Takový jméno byste pohledal.“

„Kdes ho našla?“

„V Bispebjerské nemocnici, pochopitelně. Prošla jsem jim archiv. Pracovala na gynekologii, když tam byla Kimmie hospitalizovaná. Zavolala jsem jí a vzpomněla si. Prý by si podle ní vzpomněli všichni, kdo tam tehdy pracovali.“

*

Nejkrásnější dánská nemocnice, tvrdila Rose podle webové stránky.

Carl se rozhlédl po sněhobílých budovách a zatnul zuby. Vše bylo pohádkově udržované. Dokonce i teď na podzim byl trávník připravený minimálně na Wimbledon. Velkoryse naplánované okolí hostilo před několika měsíci samotný regentský pár.

Ve srovnání s královským zámkem Fredensborgem by místo jistě obstálo.

Jistý kontrast vytvářela postava vrchní sestry Irmgard Dufnerové. Usměvavá a mohutná jako bitevní loď mířící ke břehu se vydala Carlovi naproti. Lidé v její blízkosti se nenápadně rozestupovali do stran. Měla pážecí sestřih podle rendlíku, stehna zvíci špalků a do podlahy se opírala tunovými botami.

„Pan Morck, hádám!“ zasmála se a potřásla mu rukou, divže z něj nevytřásla duši a veškerý obsah jeho kapes.

Jestliže zevnějškem působila impozantně, nedala se zahanbit ani uvnitř. Měla sloní paměť, o jaké si policisté nechávají zdát.

Byla vrchní sestrou na oddělení, kde ležela Kimmie, a přestože neměla službu, když pacientka zmizela, na tak zvláštní a tragické okolnosti nikdy nezapomněla.

„Když ji k nám přivezli, byla dost zřízená, takže jsme počítali s tím, že o dítě přijde, ale dostala se z toho. Tolik to dítě chtěla. Týden si u nás poležela a vlastně jsme se ji chystali propustit.“

Našpulila rty. „Jenže jednoho rána, byla jsem tehdy po noční, potratila. Šlo to rychle a už se to nedalo zastavit. Doktor se domníval, že situaci vyprovokovala sama. V každém případě měla na břiše modřiny. Nechtěli jsme tomu uvěřit, když se tolik těšila. Jenže v těchhle případech člověk nikdy neví. Zůstat sama s neplánovaným dítětem, to člověku zamotá hlavu.“

„Nevzpomenete si, čím by si ty modřiny tak mohla způsobit?“

„Někteří si mysleli, že židlí, která v pokoji stála. Vzala si ji do postele a tloukla se s ní do břicha. Židle se každopádně válela na zemi, když ji našli v bezvědomí, s plodem v kaluži krve mezi nohama.“

Carl si ten smutný pohled představil.

„Embryo bylo už tak velké, že bylo patrné?“

„No jejej, v osmnáctém týdnu už je to pěkný malý človíček, velký asi tak čtrnáct až patnáct centimetrů.“

„Má ruce a nohy?“

„Všechno má. Plíce ještě nejsou dostatečně vyvinuté a oči také ne, ale jinak má v podstatě všechno.“

„Měla ho mezi nohama?“

„Ano, normálně porodila, dítě vyšlo i s placentou.“

„Když mluvíme o placentě, nebylo na ní něco zvláštního?“

Přikývla. „To je jedna z věcí, na které člověk nezapomene, kromě toho, že embryo ukradla. Kolegové ho zakryli rouškou a snažili se zastavit krvácení. Když se po krátké přestávce vrátili, byla pacientka pryč i s embryem. Placenta tam zůstala. Díky tomu jeden z lékařů diagnostikoval poškození. Byla v půlce přetržená.“

„Stalo se to při potratu?“

„Někdy se to stává, ale jen velmi zřídka. Možná to způsobilo násilí v břišní krajině. Rozhodně je to vážná komplikace, pokud se placenta zcela neodstraní.“

„Myslíte kvůli infekci?“

„Ano, zejména v minulosti to býval velký problém.“

„A když se neodstraní?“

„No, pak je pacientka v ohrožení života.“

„Aha. Můžu vás ubezpečit, že přežila. Nevede se jí sice nejlépe, poněvadž skončila na ulici, ale pořád tu je.“

Složila ruce jako lopaty v klíně. „To je mi líto, některé ženy se z toho nikdy nevzpamatují.“

„Myslíte, že by ji trauma způsobené tak tragickými okolnostmi potratu mohlo dohnat k úplnému vyloučení ze společnosti?“

„Ach, těžko říct. V takové situaci je všechno možné. To se děje dnes a denně, že se lidi začnou naprosto šíleně obviňovat a nedokážou s tím přestat.“

*

„Tak si myslím, že je načase si všechno pěkně shrnout. Co tomu říkáte?“ podíval se Carl tázavě na Rose a Asada, kteří hořeli nedočkavostí podělit se o vlastní postřehy, a teď budou muset čekat.

„Máme partu mladistvých, tvořenou výraznými osobnostmi, rozumějme ve smyslu, že za každých okolností provedou, co si zamanou. Pět kluků rozličných vlastností a jedno děvče, které má ve skupině zcela zásadní postavení.

Je šikovná, hezká a začne si s premiantem školy Karem Brunem, který podle mého pevného přesvědčení přijde o život vinou party. Jeden z předmětů ze skryté plechové skříňky Lassenové poukazuje rozhodně tímto směrem. Může v tom být žárlivost nebo boj muže proti muži, ale může se samozřejmě jednat i o pouhou nešťastnou náhodu a nalezený pásek je jen jakousi trofejí. Samotná gumička rozhodně jednoznačně nevypovídá o otázce viny, i když budí podezření.

Skupina se po Kimmiině odchodu z gymnázia nerozpadne, naopak tato situace přímo či nepřímo vyústí ve vraždu dvou patrně zcela náhodně vybraných mladistvých v Rorvigu. K zabití se přizná Bjarne Thogersen, ovšem udělá to zřejmě proto, aby kryl jednoho či více členů skupiny. Vše nasvědčuje tomu, že mu za to byla přislíbena velká finanční odměna. Pochází z poměrně chudé rodiny, jeho vztah s Kimmie byl u konce, takže měl pro takové řešení důvod. Každopádně dnes víme, že někdo z party měl v té věci prsty, protože jsme v Kimmiině skrýši našli předměty s otisky prstů zavražděných.

Naše oddělení Q do věci vstupuje na základě podezření soukromé osoby o zinscenovaném odsouzení Thogersena. Nejdůležitější v této souvislosti je seznam Johana Jacobsena, který mapuje případná přepadení a zmizení, do kterých byla skupina pravděpodobně zapletená. Ze seznamu vyplývá, že v období, kdy se Kimmie zdržovala ve Švýcarsku, docházelo pouze k fyzickým napadením, žádným úmrtím či zmizením. O seznam se nemůžeme beze zbytku opřít, ale Jacobsenova základní analýza se zdá být správná.

Skupina se dozvěděla, že věc vyšetřuji. Nevím jak, ale jistě přes Aalbaka, a pokoušejí se vyšetřování bránit.“

Asad se přihlásil. „Tvrdíte, že vyšetřování brání, to se ho zastávají?“

„Nebrání ho, ale jemu, Asade. To znamená, že ho brzdí. Což svědčí o tom, že jde o víc než o pošpinění dobré pověsti několika vlivných osob.“

Oba přikývli.

„Výsledkem jsou výhrůžky v mém vlastním domě, automobilu a konečně i na pracovišti. Mají je podle všeho na svědomí členové skupiny. Využili bývalých spolužáků z internátní školy jako prostředníků, aby nám byl případ odebrán, nicméně toto spojení je přerušeno.“

„Takže stačí dát si pozor a moc se o tom nešířit,“ zamumlala Rose.

„Správně. Máme klid na práci a skupina by se o tom neměla dozvědět. Zejména proto, že se podle nás Kimmie Lassenová nachází v situaci, kdy bychom ji ideálně měli vyslechnout jako první a díky ní získat přehled o činnosti celé skupiny.“

„Nic neřekne,“ skočil mu do řeči Asad, „aspoň podle toho, jak se na mě podívala na hlavním nádraží.“

Carl se kousl do rtu. „No, však uvidíme, uvidíme. Lassenová nemá s největší pravděpodobností všech pět pohromadě, jak by taky ne, když spí na ulici a přitom vlastní dům jako kráva v Ordrupu? Potratila za zvláštních okolností, kdy na ní bylo opětovně pácháno násilí, které patrně celou situaci zavinilo.“ Chtěl si zapálit cigaretu, ale Rose z něj nespouštěla černě zmalované oči. „Kristian Wolf, člen skupiny, zemřel několik dní po zmizení Lassenové, ovšem nevíme, zda spolu obě události souvisejí. Wolfova vdova dnes popsala Kristianovy sadistické sklony a zároveň naznačila možný poměr s Lassenovou.“ To by stačilo, hmátl Carl po krabičce cigaret.

„Nejdůležitější stopa poukazuje na další zločiny, nejen na dvojnásobnou vraždu v Rorvigu, které členové skupiny spáchali. Lassenová uschovala důkazy, které se s jistotou vztahují ke třem přepadením, která skončila smrtí, a další tři předměty v plastových pouzdrech jsou podezřelé.

Pokusíme se najít Kimmie Lassenovou, sledovat zbývající podezřelé a najít odpovědi na naše jasně formulované otázky. Máte k tomu co dodat?“ Zapálil si cigaretu.

„Máte v kapsičce ještě toho medvídka,“ nespouštěla Rose oči z cigarety.

„Jo, něco dalšího?“

Zavrtěli hlavou.

„Dobře. Tak, Rose, pověz nám, co máš. Na cos přišla?“

Sledovala kouř, který se vinul jejím směrem. Za chvilku začne hystericky mávat rukama. „Moc toho není, ale přesto je toho dost.“

„To zní lákavě, tak spusť.“

„Kromě Klaese Thomasena jsem našla jen jednoho policistu, který se podílel na vyšetřování. Jistého Hanse Bergstroma z tehdejší výjezdovky. Dnes dělá něco jiného a mimo to je s ním strašný jednání.“ Pokusila se odehnat kouř.

„Zase další, se kterým se nedá mluvit,“ vpadl jí do řeči Asad. „Naštval se, když jsi mu řekla, že ví hovno.“ Usmál se, když se ohradila. „Ba jo, Rose, já to dobře slyšel.“

„Zakrývala jsem si sluchátko rukou, nemohl nic slyšet. Já za to nemůžu, že se mnou nechce mluvit. Zbohatnul na patentech. A ještě něco jsem na něho našla.“ Zamrkala a znovu zamávala rukou.

„A sice?“

„Taky s nima chodil do školy. Nic z něj nedostaneme.“

Carl zavřel oči a nakrčil nos. Soudržnost je pěkná věc, ale přílišná oddanost jakékoliv skupině je mor. Pekelná nákaza.

„To je stejné jako s bývalými spolužáky partičky. Nikdo se s námi bavit nebude.“

„Kolik jsi jich sehnala? Musí být roztroušení do všech koutů světa a dívky se navíc jmenují jinak.“

Demonstrativně odháněla kouř a Asad se raději stáhl z jejího dosahu. Vypadala nebezpečně. „Kromě těch, kteří bydlí na druhé straně zeměkoule a právě teď chrápou, jsem se většině dovolala. Myslím, že bych toho měla nechat. Nic neřeknou, i kdyby se nakrásně rozhodli s námi prohodit pár slov. Jen jeden trošku nakousl, co byli zač.“

Tentokrát Carl vyfoukl kouř mimo dosah Rose. „No ne? Co ti napovídal?“

„Byli to prý pěkný čísla a dost podváděli. Chodili do lesa za školu kouřit hašiš, ale jinak se mu zdáli v pohodě. Poslyšte, nemohl byste to během porady típnout?“

Zbývalo tak deset šluků, to by mohla skousnout.

„Kéž bychom si mohli promluvit přímo s někým ze skupiny,“ povzdychl si Asad. „Jenže to nejde.“

„Jakmile je budeme kontaktovat, vysmeknou se nám.“ Carl zamáčkl nedopalek do hrnečku od kávy, což Rose očividně znechutilo. „Ne, s tím budeme muset počkat. A co pro nás máš ty, Asade? Jestli tomu dobře rozumím, tak ses zaměřil na Johanův seznam. Dospěl jsi k něčemu?“

Asad zdvihl černé obočí. Na první pohled bylo vidět, že na něco přišel, a s potěšením s tím dělal drahoty.

„Tak dělej, kakaovej věnečku, nenech se prosit,“ vybídla ho Rose a zamrkala černočernými řasami.

Zadíval se rozpačitě do poznámek. „No, našel jsem ženu přepadenou v Nyborgu 13. září 1987. Je jí padesát dva let a jmenuje se Grete Sonneová. Má na Vestergade obchod s oblečením, pod názvem Mrs. Kingsize. Nemluvil jsem s ní, protože jsem si říkal, že by bylo lepší za ní rovnou zaskočit. Mám tu policejní protokol, ale není v něm nic, co bychom už nevěděli.“

Podle Asadova výrazu přesto obsahoval mnohé.

„Ženě bylo tehdy na podzim dvaatřicet let a na pláži v Nyborgu venčila psa. Vytrhl se jí a utíkal směrem k lázním Skarven, kde se léčí děti s cukrovkou. Běžela za ním, aby ho odchytla, protože podle všeho to byla pěkná bestie. Než ho dostihla, lapili ho nějací mladíci a vedli jí ho naproti. Bylo jich tak pět nebo šest. Nic víc si nepamatuje.“

„Fujtajbl,“ otřásla se Rose. „Tak to ji museli pěkně zřídit.“

Jo, anebo trpí výpadkem paměti ze zcela jiných důvodů, napadlo Carla.

„Šlo o velmi kruté zacházení. Podle protokolu ji nahou zbičovali, zlomili jí několik prstů a psa našli mrtvýho vedle ní. Byla tam spousta stop, ale všechny končily ve slepé uličce. Říkalo se, že v osadě Sommerbyen stálo před hnědou chatou hned u moře zaparkované středně velké červené auto.“ Asad se zahleděl do papírů. „Bylo to před číslem 50. Parkovalo tam několik hodin a řidiči si v době přepadení všimli na cestě několika puberťáků. Policie prověřila pasažéry na trajektu, prodej lístků, ale ani tady stopy nikam nevedly.“

Omluvně pokrčil rameny, jako by sám nesl odpovědnost za vyšetřování.

„Později, po čtyřech měsících strávených na psychiatrickém oddělení Fakultní nemocnice v Odense, Grete Sonneovou propustili a případ odložili jako nevyřešený. To je vše!“ usmál se líbezně.

Carl složil hlavu do dlaní. „Dobře jsi to našel, ale prosím tě, Asade, co ti na tom připadá tak báječnýho?“

Znovu pokrčil rameny. „Že jsem ji našel a že tam budeme za dvacet minut. Obchody ještě nezavřely.“

*

Módní butik Mrs. Kingsize, vzdálený šedesát metrů od hlavní nákupní třídy Strogetu, byl skutečně ambiciózní podnik. I ta nejneforemnější bytost zde našla přiléhavou róbu z hedvábí, taftu či jiné drahé látky.

Grete byla v obchodě jediná, kdo měl běžnou postavu. Přirozená rusovláska s trochou lesku ve vlasech navíc, poměrně šmrncovní, elegantně oblečená, ve srovnání s bombastickými modely pro boubelky, které prodávala.

Hned jak vstoupili, pozorně si je prohlédla. Na transvestity a mistry převleků takových proporcí byla zvyklá, ale ten obyčejný mužský s malým, spíše kulatějším, ale ne tlustým společníkem do této kategorie nespadali.

„Víte,“ pronesla s pohledem upřeným na hodinky, „sice už zavíráme, ale pokud pro vás můžu něco udělat, zdržím se.“

Carl se postavil mezi dvě řady ramínek obtěžkaných zhůvěřilostmi. „Kdyby vám to nevadilo, tak bychom počkali, až zavřete. Chtěli bychom vám položit pár otázek.“

Podívala se na předložený odznak a zvážněla, jako by vzpomínky už léta vyčkávaly, aby se na ni konečně mohly vrhnout. „Ale tak to já zavřu hned,“ rozhodla se, instruovala své dva obtloustlé prodavače ohledně pondělka a na cestu jim popřála hezký víkend.

„V pondělí se chystám na nákup do Flensborgu, takže…“ pokusila se o úsměv a obávala se nejhoršího.

„Promiňte, že jsme se neohlásili předem, ale jednak máme naspěch a jednak jde jen o několik otázek.“

„Jestli vám jde o krádeže ve čtvrti, tak se zeptejte radši obchodníků v Lars Bjornsstrade, ti vědí líp, kde se co šustne,“ započala rozhovor, i když věděla, že je to marné.

„Poslechněte, vím, že jste to s tím přepadením před dvaceti lety neměla lehké a určitě k tomu nemáte co dodat, tak nám prosím jen na naše otázky odpovězte ano, nebo ne. Souhlasíte?“

Zbledla, ale zůstala stát rovně jako svíčka.

„Stačí, když přikývnete nebo zavrtíte hlavou,“ pokračoval, když se mu nedostalo odpovědi. Ohlédl se po Asadovi. Měl blok i diktafon v pohotovosti.

„Přepadení jste si nepamatovala, je to tak dodnes?“

Po krátké, ale přesto nekonečné přestávce přikývla. Asad pohyb šeptem zaznamenal do diktafonu.

„Myslíme si, že víme, kdo to byl. Šest mladistvých z internátní školy na Sjallandu. Můžete potvrdit, že jich bylo šest, Grete?“

Nereagovala.

„Pět chlapců a dívka. Ve věku od osmnácti do dvaceti let. Dobře oblečení, řekl bych. Ukážu vám fotografii dívky, která tam byla.“

Podal jí kopii fotky z Gossipu. Kimmie před kavárnou spolu s dalšími z party.

„Je to o pár let později, móda se trochu změnila, ale…“ Podíval se na Grete, vůbec ho neslyšela. Jen zírala na obrázek kodaňského nočního života a očima těkala z jednoho rozjařeného boháče na druhého.

„Na nic si nevzpomínám a nechci se k tomu vracet,“ pronesla odměřeně. „Velmi bych ocenila, kdybyste mě nechali na pokoji.“

Vtom k nim přikročil Asad. „Podle daňového přiznání jste na podzim v roce 1987 získala najednou větší obnos peněz. Byla jste zaměstnaná v mlékárně v…“ Asad zapátral v bloku, „…v Hesselageru. A pak jste najednou dostala pětasedmdesát tisíc korun, je to tak? Zařídila jste si obchod nejprve v Odense a pak tady v Kodani.“

Carlovi překvapením povyskočilo jedno obočí. Kde a kdy to sakra vyšťáral? V sobotu? A proč mu o tom cestou sem nic neřekl? Času měli dost.

„Paní Sonneová, mohla byste nám říct, kde jste vzala tolik peněz?“ zeptal se Carl a pokusil se seřídit obočí do obvyklé polohy.

„Dostala jsem…“ pokoušela se o staré známé vysvětlení, ale fotografie z bulvárního časopisu jí zkratovala vnitřní okruh.

*

„Jak jsi to hergot mohl vědět?“ zeptal se Carl cestou po Vester Voldgade. „Dneska ses přece do přiznání podívat nemohl, nebo jo?“

„Ne, jen jsem si vzpomněl na přísloví, který vymyslel náš táta. Je to asi takhle: Když chceš zjistit, co ti velbloud včera štípnul z kuchyně, nepárej ho, ale koukni se mu do zadku.“ Usmál se od ucha k uchu.

Carl si to ještě jednou v duchu zopakoval. „A co to má znamenat?“ zeptal se.

„No, proč se namáhat víc, než je nutný? Vygoogloval jsem si, jestli v Nyborgu nebydlí nějaká Sonneová.“

„A pak jsi tam zavolal a oni ti hned vyklopili podrobnosti o Gretině ekonomické situaci?“

„Ne, vy jste to přísloví pořád ještě nepochopil. Fígl je v tom dostat se věci na kobylku zezadu, ne?“

Carl stále nezabíral.

„Takže! Nejdřív jsem zavolal sousedům Sonneových. Tím se nedá nic zkazit. Mohla to být jiná rodina stejnýho jména anebo noví sousedi,“ rozhodil rukama. „No vážně.“

„A narazil jsi na starýho souseda pravých Sonneových?“

„Jo! Teda ne hned, ale bydleli v jednom vchodě, takže jsem si mohl vybrat z pěti čísel.“

„A?“

„No, dovolal jsem se paní Balderové z druhýho patra a ta mi řekla, že tam bydlí už čtyřicet let a zná Grete od dob, kdy chodila v plazované sukýnce.“

„Plizované, prosím tě, plizované. A dál?“

„No, a pak mi to všechno vyklopila. Grete měla štěstí a dostala peníze od nějakého anonymního dárce z Fynu, kterému se jí zželelo. Pětasedmdesát tisíc korun, což stačilo přesně na obchod, který si chtěla otevřít. Paní Balderová se z toho radovala a všichni v domě se radovali, protože chudák Grete, co ta zkusila s tím přepadením.“

„To se ti povedlo.“

Získali totiž novou, velmi důležitou informaci.

Skupina se za způsobené násilí dokázala odvděčit dvojím způsobem: spolupracující oběti, které k smrti vystrašili, jako Grete Sonneovou, uplatili. Nespolupracující nedostali nic.

Jednoduše se po nich slehla zem.

27)

Carl ukusoval sladké pečivo z listového těsta, které Rose mrskla na stůl. Na obrazovce běžela reportáž o vojenském režimu v Barmě. Purpurová roucha mnichů působila jako toreadorova rudá pláštěnka, takže dánští vojáci na afghánské misi se stáhli.

Premiérovi to jistě nevadilo.

Za několik hodin se měl Carl na gymnáziu v Rodovre setkat s bývalým učitelem internátní školy. Chlápkem, se kterým měla podle absolventa elitního ústavu Mannfreda Slotha Kimmie poměr.

Zalil ho zvláštní iracionální pocit, který mnozí vyšetřovatelé dobře znají.

Ani když mluvil s Kimmiinou nevlastní matkou, která ji znala od dětství, necítil se jí být blíž než nyní.

Zadíval se do prázdna. Zajímalo by ho, kde je.

Na obrazovce naskočil již podvacáté drážní domek u Ingerslevsgade vyhozený do povětří. Vlaková spojení byla přerušena, elektrické vedení zničeno. V pozadí stály žluté údržbové vozy, připravené opravit výbuchem vytrhané koleje.

V záběru se objevil policejní inspektor a Carl zesílil zvuk.

„Víme pouze to, že se v domku pravděpodobně po jistou dobu zdržovala bezdomovkyně. Zaměstnanci drah ji v uplynulých měsících občas zahlédli plížit se z domku, ale ani po ní, ani po nikom jiném jsme žádné stopy nenašli.“

„Dá se hovořit o zločinu?“ zeptala se reportérka s přehnaně účastným výrazem, který z podružné reportáže udělá společensky převratnou událost.

„Každopádně se dá říct, že podle informací vedení drah se v domku nenacházelo nic, co by mohlo způsobit explozi, natož v takové síle, jejíž následky zde vidíme.“

Reportérka se otočila na kameru. „Vojenští odborníci na trhaviny již několik hodin pilně pracují.“ Obrátila se zpátky. „Co našli? Dá se to v současném okamžiku říci?“

„No… Tedy, nejsme si zatím jistí, jestli se to tím dá úplně zdůvodnit, ale rozhodně jsme zajistili úlomky ručních granátů z výstroje naší armády.“

„Explozi tedy způsobily ruční granáty?“

Opravdu dokázala celou věc zatraceně dobře protahovat.

„Je to možné.“

„A co ta žena, ví se o ní něco bližšího?“

„Ano, byla místní. Nakupovala nahoře v Aldi,“ ukázal na Ingerslevsgade. „Jednou za čas se chodívala sprchovat do DGI.“ Otočil se a ukázal směrem k budovám dánské tělocvičné jednoty. „Apelujeme na obyvatele z okolí, aby kontaktovali policii, pokud je jim o ní něco známo. Nemáme přesný popis, domníváme se, že se jedná o ženu ve věku třicet pět až čtyřicet pět let, přibližně sto sedmdesát centimetrů vysokou, průměrné postavy. Různorodě oblečenou, ovšem se stopami zanedbání v důsledku života na ulici.“

Carlovi zůstal šáteček trčet z úst, protože zapomněl kousat.

*

„Patří ke mně,“ nahlásil u zábran a prosmýkl se s Asadem kolem policistů a vojenských techniků.

V kolejišti se pohybovala spousta lidí, hledali odpověď na tisíce otázek. Šlo o sabotáž? Chtěli zasáhnout jeden jediný, určitý vlak? Nejely v některém vlaku prominentní osoby? Otázky se množily, stejně jako dohady a fámy, a novináři napínali uši.

„Asade, začneš támhle,“ poručil Carl a ukázal za dům. Okolo se povalovaly velké i malé kusy cihel, rozlámané dřevo ze dveří a krovu, úlomky střešní krytiny a okapy roztrhané na cucky. Něco z toho vyvrátilo drátěný plot. V dírách živého plotu stáli připravení fotografové a novináři, kdyby se někomu podařilo z trosek vylovit kus mrtvoly.

„Kde jsou ti železničáři, co ji viděli?“ zeptal se Carl kolegy z hlavní stanice. Ten mávl rukou směrem k hloučku, který svým reflexním bezpečnostním oblečením připomínal zásahovou jednotku.

Prokázal se odznakem a dva z nich spustili najednou.

„Počkat! Nechte toho,“ zarazil je a pokynul jen jednomu z nich: „Tak prosím, jak vypadala?“

Tvářil se spokojeně, za hodinu bude mít padla a dnes to byla příjemná změna.

„Neviděl jsem jí do obličeje, ale chodívala obvykle v dlouhé sukni a vatované bundě, ale dokázala se taky najednou objevit v něčem úplně jiným.“

Jeho kolega přitakával: „Jo, a často za sebou vlekla kufr.“

„Aha! Jakej kufr? Černej? Hnědej? Na kolečkách?“

„No, na kolečkách. Velkej. Různý barvy, to se měnilo, myslím.“

„Jo,“ přisvědčil druhý. „To je fakt. Viděl jsem ji rozhodně s černým a zeleným, mám dojem.“

„Pořád se ohlížela, jako by jí byl někdo v patách,“ poznamenal první.

Carl přikývl. „Taky že jo. Jak to, že ji v tom domku nechali, když jste si jí všimli?“

První si odplivl do hromady střepů pod sebou. „Hergot, vždyť jsme to nepoužívali. V dnešní době se zkrátka musíte smířit s tím, že to některý lidi nezvládnou.“ Zavrtěl hlavou. „Nechtěl jsem ji prásknout. Co bych z toho kurva měl?“

Druhý přizvukoval. „Máme takových domků odsud do Roskilde kolem padesáti. Jen si představte, kolik lidí by v nich našlo útočiště.“

Carl si to radši ani nepředstavoval. Pár opilých pobudů a na trati by zavládl chaos.

„Jak se dostala do drážního prostoru?“

Oba se ušklíbli. „Prostě si odemkla.“ A ukázali na torzo branky v plotě.

„Těbůh. A kde vzala klíč? Nechybí někomu? Neztratil ho někdo?“

Krčili rameny, div si nesrazili žluté přilby, a jen se smáli, čímž nakazili zbytek hloučku. Jak to mají sakra vědět? O žádných zámcích nerozhodují.

„Ještě někdo něco?“ zeptal se Carl a rozhlédl se po shromážděných.

„Jo,“ ozval se jeden z nich. „Myslím, že jsem ji tuhle zahlídl na stanici Dybbolsbro. Bylo už docela pozdě, jel jsem domů drezínou.“ Ukázal na vůz na kolejích. „Stála támhle na nástupišti, obrácená čelem do kolejiště. Jako Mojžíš, než se před ním rozestoupilo moře. Napadlo mě, jestli se nechystá skočit pod vlak, ale neskočila.“

„Viděl jste jí do obličeje?“

„Jo, to já jsem řekl policii, kolik si myslím, že jí je.“

„Odhadoval jste třicet pět až čtyřicet pět let, je to tak?“

„Jo, ale čím víc nad tím přemýšlím, tím víc si říkám, že jí bylo spíš těch pětatřicet než pětačtyřicet. Jenže byla tak smutná, a to pak člověk působí starší, nepřijde vám?“

Carl přikývl a vytáhl z kapsy Asadovu fotografii. Momentka vytištěná laserovou tiskárnou už byla trochu ošoupaná, zejména v místě přehybu. „Je to ona?“ zeptal se a strčil ji chlapovi pod nos.

„No jo, hergot, je to vona.“ Vypadal překvapeně. „Takhle sice nevypadala, ale to mě…, jestli to není ona. Poznám ji podle obočí. Tak široký jen tak někdo nemá. Do prdele, té to na tý fotce ale sekne.“

Všichni se nahrnuli k obrázku a hlasitě ho komentovali. Carl se zahleděl na zničenou stavbu.

Co se to tu ksakru dělo, Kimmie? pomyslel si. Kdyby ji byl býval našel o den dřív, dostali by se o tolik dál.

„Vím, o koho se jedná,“ řekl Carl o něco později kolegům v černých kožených bundách, kteří nutně potřebovali někoho, kdo by tuto větu pronesl.

„Oznamte prosím pátracímu oddělení na Skelbakgade, že hledaná je zde pobývající Kirsten-Marie Lassenová, přezdívaná Kimmie. Mají rodné číslo a bližší informace k její osobě. Jestli zjistíte něco nového, budu první, kdo se to dozví, rozumíme si?“ Měl se k odchodu, ale rozmyslel si to. „Ještě maličkost. Ty hyeny odnaproti,“ mínil novináře, „se za žádných okolností nesmí dozvědět jméno, jasný? Jinak by ovlivnili vyšetřování. Pošlete to dál!“

Carl se rozhlédl po Asadovi, téměř ležel na břiše a přehraboval se v suti. Technici si ho kupodivu nevšímali a nechávali ho na pokoji. Pravděpodobně už balili svoje fidlátka, protože podezření z teroristického útoku se nepotvrdilo. Zbývalo o tom přesvědčit exaltované novináře.

Ještě že to nemusí dělat on.

Přeskočil zbytky dveří, širokou, těžkou zelenou desku posprejovanou bílým graffiti, a protáhl se dírou v plotě na ulici. Objevit cedulku na galvanizované tyči u branky nebylo složité. Gunnebo, Logstrup Hegn, stálo na ní a pod tím byla spousta telefonních čísel.

Vytáhl mobilní telefon a pár jich bezvýsledně obvolal. Zatracenej víkend, odjakživa je nenáviděl. V tomhle se nedá pracovat, když jsou všichni v pytli!

Asad jim bude muset zavolat v pondělí, přemítal. Třeba mu prozradí, jak přišla k těm klíčům.

Mávne na něho, protože stejně nic nenajde, technici asi nic nepřehlédli. Vtom vedle něho zaskřípěla kola a z auta vyskočil jako čertík z krabičky šéf. Na sobě černou koženou bundu jako všichni ostatní, jen o něco delší, lesklejší a nepochybně i o kapánek dražší.

Co ten tady ksakru pohledává? pomyslel si Carl a sledoval ho očima.

„Žádný mrtvý nenašli,“ zavolal na něho. Marcus Jacobsen se kývnutím hlavy pozdravil s kolegy za zničeným plotem.

„Poslechni!“ počkal šéf, než k němu Carl došel. „Našli jsme tu narkomanku, kterou hledáš, tak si naskoč, protože je dočista mrtvá.“

*

Nebylo to poprvé, co našel pod schody mrtvolu, bledou a schoulenou. Zcuchané vlasy rozhozené po zbytcích alobalu ve špíně. Zkrachovalá existence s oteklým obličejem od bití. Sotva víc než třicet let.

Převržené čokoládové mléko Cocio se kutálelo po bílé igelitové tašce.

„Předávkovala se,“ pronesl lékař a vytáhl diktafon. Samozřejmě ji odvezou na pitvu, ale soudní lékař znal své pappenheimské. Ze zápěstí jí ještě trčela injekční stříkačka.

„Souhlas,“ řekl šéf. „Jenže…“

Oba spolu na sebe s Carlem mrkli. Marcus si myslel totéž. Sice se předávkovala, ale proč? Taková stará smažka jako ona?

„Tys byl u ní v bytě, Carle, že? Kdy to bylo?“

Carl se obrátil na tiše se usmívajícího Asada, zcela nezasaženého ponurou náladou pod schody.

„V úterý, šéfe.“ Ani se nepodíval do bloku. Vážně ho děsil. „V úterý pětadvacátého odpoledne,“ doplnil. Snad se nechystá pokračovat a upřesnit od 15.32 do 15.59? Kdyby neviděl Asada krvácet, myslel by si, že je robot.

„To je dávno, od té doby se toho mohlo stát,“ mínil vedoucí oddělení vražd. Klekl si a podrobně si prohlédl modřiny na ženině obličeji a krku.

Kdepak, rozhodně k nim došlo až po Carlově návštěvě.

„Shodneme se na tom, že ke zraněním nepřišla bezprostředně před smrtí?“

„Tak den předem, řekl bych,“ doplnil lékař.

Ze schodiště k nim dolehl hluk a jeden z bývalých Bakových lidí přivedl osobu, kterou by si do přízně přál skutečně jen málokdo.

„Tady pan Viggo Hansen mi právě řekl něco, co vás určitě bude zajímat.“

Pořízek loupl okem po Asadovi, který mu to oplatil přiměřeně povýšeným pohledem. „Co ten tady dělá?“ vyštěkl bez okolků a obnažil potetovaná předloktí. Pár kotev, hákový kříž a jeden KKK. Vcelku prima chlapec.

Když procházel kolem Asada, strčil do něj pupkem a Carl obrátil oči v sloup. Ať se parťák opováží na to reagovat.

Asad přikývl a spolkl, co měl na jazyku. Skvělá práce, brachu.

„Viděl jsem tu špínu včera ještě s jednou šlapkou.“

Popsal ji a Carl vytáhl ošuntělou fotografii.

„Nebyla to ona?“ zeptal se a zatajil dech. Z chlapa se linul zápach zamřelého potu a moče, doprovázený lihovým odérem, vycházejícím z násoskových úst plných zkažených zubů.

Zamnul si oči plné nechutných ospalků a přikývl, až se mu rozhoupala dvojitá brada. „Ta kurva se do tý děvky pustila, jen se podívejte, jak ji zřídila, až jsem se do toho musel vložit a vyhodit ji. To byla strašná držka, ta svině,“ marně se vytahoval.

Takovej blbec, komu se tu snaží co namluvit?

K šéfovi přispěchal jiný kolega a něco mu neslyšně pošeptal.

„Jasně,“ odpověděl Marcus Jacobsen. Podíval se káravě na idiota s rukama v kapsách, jako by se chystal vytáhnout želízka.

„Pane Hansene, jste známá firma, jak jsem se právě dozvěděl. Dohromady jste si odseděl minimálně deset let za ublížení na zdraví a sexuální obtěžování. A teď se mi tu snažíte namluvit, že jste viděl tu ženu útočit na zemřelou. Nechcete si tu hovadinu ještě radši rozmyslet, když máte s policií tak bohaté zkušenosti?“

Zhluboka se nadechl. Snažil se vrátit do příhodnějšího výchozího bodu a málem se mu to podařilo.

„Jednoduše spusťte, jak to bylo. Viděl jste je spolu mluvit, což je v pořádku. Ještě něco?“

Sklopil oči. Viditelně trpěl. Možná to bylo kvůli Asadovi. „Ne.“

„Kolik bylo hodin?“

Pokrčil rameny. Pod vlivem alkoholu přestal vnímat čas, musel takhle žít už dlouho.

„Pak jste se napil a doteď nepřestal?“

„To já jen tak ze srandy,“ zkusil se usmát, ale nebyl to pěkný pohled.

„Pan Hansen doznává, že si tady pod schody vzal pár lahvových piv,“ vmísil se do hovoru policista, který ho sem přivedl z bytu. „Pár piv a pytlík chipsů.“

Těch si chudák Tine už moc neužila.

Požádali ho, aby se po zbytek dne nevzdaloval z bytu a omezil spotřebu alkoholu. Od zbývajících nájemníků se už nic nového nedozvěděli.

Smutné na celé věci bylo, že Tine Karlsenová zemřela. Pravděpodobně sama, nikomu chybět nebude, až na velkou hladovou krysu jménem Lasso, které občas říkala Kimmie. Zapadne jako další číslo do statistiky, a nebýt policie, nikdo po ní zítra ani nevzdechne.

Technici strnulou mrtvolu otočili a našli pod ní jen tmavou loužičku moči.

„To by mě zajímalo, co by nám řekla?“ mumlal si Carl pro sebe.

Marcus pokyvoval hlavou. „No, rozhodně máme o důvod víc vypátrat Lassenovou. Otázkou zůstává, jestli zrovna tohle pomůže.“

*

Vysadil Asada na místě výbuchu a požádal ho, aby se tam trochu porozhlédl a zjistil, zda neobjevili něco nového. Pak se měl vrátit na stanici a podívat se, jestli Rose nepotřebuje s něčím pomoct.

„Zkusím nejdřív ten obchod se zvířaty a pak zajedu na gymnázium do Rodovre,“ volal za Asadem, mizejícím mezi pyrotechniky a policisty, stále se rojícími v kolejišti.

*

V malé křivolaké uličce, která bude brzy muset ustoupit neprodejným luxusním králíkárnám, zářil jako svěží zelená oáza mezi ostatními předválečnými budovami obchod Nautilus Trading, a. s. Po celé délce fasády ho zdobily velké stromy s křiklavě žlutými dubovými listy a plakáty exotických zvířat. Podnik byl výrazně větší, než si Carl představoval a než taky pravděpodobně za Kimmiiných časů býval.

A pochopitelně měli zavřeno. Vládl tu sobotní klid.

Obešel budovu a pod cedulí Příjem zboží našel odemčené dveře. Otevřel si a po deseti metrech se ocitl v tropickém ptačím pekle. Začal se potit.

„Je tu někdo?“ zavolal každých dvacet vteřin cestou kolem akvárií a terárií, ohlušen rajským zpěvem ptáků, linoucím se ze stovek klecí v hale o velikosti průměrného supermarketu.

Teprve ve čtvrtém oddělení, u klecí s malými i většími domácími mazlíčky, narazil na člověka. Čistil velkou klec pro jednoho až dva lvy.

Carl se přiblížil a těžký, nasládlý vzduch mu připomněl pach šelem. Takže to možná bude pro lva.

„Promiňte,“ řekl tiše, ale muž málem umřel leknutím a upustil kbelík i koště.

V rukavicích po lokty na Carla vyděšeně zíral a pod ním se rozrůstala mydlinková kaluž.

„Promiňte,“ omluvil se ještě jednou Carl s odznakem v napřažené ruce. „Carl Morck, oddělení Q z hlavní policejní stanice. Měl jsem zavolat předem, ale byl jsem poblíž.“

Mohlo mu být tak šedesát nebo nanejvýš pětašedesát let, měl bílé vlasy a kolem očí vrásky. Jistě od toho, jak se usmíval na ochmýřená zvířecí mláďátka. Zatím se netvářil příliš nadšeně.

„To je pořádná klec, co čistíte,“ pokusil se Carl prolomit ledy a znalecky poplácal lesklé ocelové mříže.

„To jo, musí se jen blejskat. Zítra ji posíláme majiteli.“

*

Carl mu v přilehlé místnosti, kde přítomnost zvířat působila o něco tlumeněji, vysvětlil, v jaké záležitosti se na něho obrací.

„Ale to víte, že jo,“ ubezpečil muž Carla, „na Kimmie si dobře pamatuju. Podílela se na tomhle všem, když jsme začínali. Myslím, že tu byla tři roky, a právě v těch letech jsme rozšířili sortiment, kromě dovozu děláme i na zprostředkování.“

„Jaké zprostředkování?“

„No, když má třeba sedlák v Hammeru čtyřicet lam nebo deset pštrosů, kterých se potřebuje zbavit, tak může využít našich služeb. Nebo kdyby se farma s norky chtěla adaptovat na činčily. Kontaktují nás i malé zoologické zahrady. Máme zoologa i veterináře.“ Usmál se a obličej mu pokryly vrásky. „Dále jsme největší velkoobchod se všemi certifikovanými zvířaty v severní Evropě. Seženeme cokoliv od velblouda po bobra. A za to všechno vlastně vděčíme Kimmie, to ona s tím začala. Měla tehdy ze všech zaměstnanců největší přehled.“

„Vzděláním byla veterinářka, je to tak?“

„No, víte, skoro. Byla šikovná obchodnice, věděla, kde zvíře hledat, jak ho sem dostat a ještě mít papíry v pořádku.“

„Proč skončila?“

Zavrtěl nerozhodně hlavou. „Hm, už je to dávno, ale něco se tehdy muselo stát, hned jak u nás začal nakupovat pan Florin. Evidentně se znali z dřívějška a ona skrze něj potkala nějakýho mužskýho.“

Carl z chovatele nespouštěl oči. Působil důvěryhodně, měl dobrou paměť, nic nepopletl. „Myslíte Torstena Florina z módní branže?“

„Jo, toho. Hrozně se zajímá o zvířata. Je to náš nejlepší zákazník.“ Nevěřícně potřásl hlavou. „Dneska už to vlastně neplatí, protože vlastní většinu akcií Nautilu, ale tehdy se tu objevil jako zákazník. Vážně zajímavý a úspěšný mladý muž.“

„Aha. Určitě se náramně zajímá o zvířátka,“ podíval se na klec. „Říkáte, že už se znali. Jak se to projevovalo?“

„No, já u toho zrovna nebyl, když sem přišel poprvé. Asi se setkali při placení, o to se tenkrát starala Kimmie. Nezdálo se, že by z toho měla bůhvíjakou radost.“

„Ten chlapík, kterého Florin znal, nebyl to náhodou Bjarne Thogersen? Nevzpomenete si?“

Pokrčil rameny. Evidentně si to nepamatoval.

„Rok u něj bydlela, abyste věděl,“ vysvětloval Carl. „U Bjarna Thogersena. Musela tu už tehdy pracovat.“

„Hm, možná jo. Nikdy o svým osobním životě nemluvila.“

„Nikdy?“

„Ne. Ani jsem nevěděl, kde bydlí. Osobní papíry si dělala sama, takže to vám fakt nepovím.“

Podíval se do klece, odkud se k němu s důvěrou obracela malá černá očka. „To je můj favorit,“ vysvětlil zřízenec a vytáhl opičku o velikosti palce. „Moje ruka je pro ni jako strom.“ Vyzdvihl ji nad hlavu a mrňousek se zuby nehty držel jeho prstů.

„Neřekla, proč v Nautilu končí?“

„Řekl bych, že chtěla v životě něco dokázat, žádný konkrétní důvod neměla. Vy to víte?“

Carl si odfrkl tak silně, až se opička schovala za prsty. Co je to sakra za otázky a kdo tady koho vyslýchá?

Zatvářil se nespokojeně. „Vy víte, proč odešla, tak laskavě mluvte.“

Ošetřovatel strčil ruku do klece a nechal opičku zmizet ve tmě.

Obrátil se na Carla, ale už nevypadal jako pohádkový bělovlasý dědeček s bílým vousem. Vlasy mu trčely okolo hlavy a vytvářely jakousi aureolu vzdoru a odporu. Rysy v obličeji mu neztvrdly, ale zatvářil se rozhodně. „Myslím, že už byste měl jít,“ řekl. „Snažil jsem se vám vyjít vstříc. Tak přestaňte naznačovat, že vás tu krmím báchorkama.“

Tak takhle by to rád, pomyslel si Carl a omluvně se usmál.

„Něco mě napadlo,“ řekl. „Kdy jste tu měli naposledy kontrolu? Nemáte klece moc těsně u sebe? Ventilaci máte v pořádku? Kolik zvířat vám zemře při převozu? A kolik tady?“ Díval se z jedné klece do druhé, kde se v rozích vyplašeně tísnila malá, zrychleně oddychující tělíčka.

Chovatel odhalil krásný, drahý umělý chrup. Bylo jasné, že si Carl může říkat, co chce. Nautilus Trading, a. s., byl za vodou.

„Chcete vědět, proč skončila? Zeptejte se Florina. Tomu to tu koneckonců patří!“

28)

Byla sobota večer, nic se nedělo a ve zprávách lhostejně informovali o narození malého tapíra v umělém deštném pralese v Randersu a o výhrůžkách předsedy strany Pravice, že dá zavřít ta zařízení, která předtím nechal sám vybudovat.

Carl zvolil číslo v mobilním telefonu a pokochal se výhledem na zapadající slunce nad hladinou moře. Utěšoval se, že bohudíky existují oblasti, do kterých předseda Pravice zasahovat nemůže.

Asad hovor přijal. „Kde jste, šéfe?“

„Právě jsem přejel přes most Sjallandsbroen, jsem na cestě na gymnázium do Rodovre. Měl bych o tom Klavsi Jeppesenovi něco vědět?“

Když Asad přemýšlel, málem to bylo slyšet nahlas. „Je to frustrák, Carle, víc nic.“

„Frustrák?“

„No frustrovanej. Působí jako zpomalenej ve vývinu, ale to budou určitě jen city, který mu brání svobodně se vyjadřovat.“

Já mu dám, svobodně se vyjadřovat. Příště se rozletí na křídlech myšlenky.

„Ví, o co jde?“

„V zásadě jo. Carle, proseděli jsme s Rose celý odpoledne nad tím seznamem a chce vás k telefonu.“

Carl se pokusil ohradit, ale Asad už byl pryč.

Když si Carl představil Rosin ječák, nejraději by utekl taky.

„Jak slyšíte, tak jsem ještě tady,“ vytrhla ho z přemítání. „Celý den nad tím sedíme a myslím, že jsme přišli na něco použitelnýho. Nechtěl byste si to poslechnout?“

Co asi hergot jinýho?

„Jistě, rád,“ odpověděl a málem přejel odbočku na Folehavn.

„Vzpomínáte na ty zmizelý manžele z Langelandu?“

Copak je dementní, nebo co?

„Jistě,“ odpověděl.

„Dobře. Pocházeli z Kielu a zmizeli. U Lindelse Nor se našly nějaký předměty, který jim mohly patřit, ale nepodařilo se to dokázat. Trochu jsem se v tom pohrabala a už to vypadá docela jinak.“

„Co tím chceš říct?“

„Našla jsem jejich dceru. Bydlí v domě po rodičích v Kielu.“

„A dál?“

„Počkejte, nechte mě to trochu protahovat, když jsem odvedla tak skvělej kus práce.“

Doufal, že Rose přeslechne zoufalý povzdech, který se mu dral z plic.

„Jmenuje se Gisela Niemüllerová a je dost v šoku z toho, jak celá věc v Dánsku proběhla.“

„Co to má znamenat?“

„Vzpomínáte si na tu náušnici?“

„Rose, nepřej si mě, vždyť jsme o ní mluvili dopoledne.“

„Před jedenácti nebo dvanácti lety kontaktovala dánskou policii a řekla jim, že může s určitostí identifikovat náušnici nalezenou v zálivu Lindelse Nor jako matčinu.“

Carl málem najel do Peugeota 106 se čtyřmi mladíky v nejlepší náladě. „Cože?“ zařval do telefonu a dupl na brzdy.

„Moment,“ omluvil se a zajel k chodníku. „Tenkrát ji nedokázala identifikovat, tak jak je možný, že pak to najednou šlo?“

„Byla na oslavě u příbuzných v Albersdorfu ve Šlesvicku a ti měli doma staré fotky rodičů taky z nějaké oslavy. A co byste řekl, že měla na sobě její máma?“ Zachrochtala blahem. „Správně, měla ty zatracený náušnice!“

Carl zavřel oči a sevřel volant, až mu zbělely klouby. Jo, je to doma! ohlušil ho vnitřní hlas. Přesně takhle se musel cítit testovací pilot Chuck Yeager, když poprvé překročil rychlost zvuku.

„To je bomba.“ Otřepal se. Byl to průlom. „Do prčic, Rose, to se ti teda povedlo! Skvělý! Máš kopii té fotky?“

„Ne, tvrdila mi, že ji někdy v pětadevadesátém poslala na policii do Rudkobingu. Mluvila jsem s nimi a prý jsou teď všechny starý archivy ve Svendborgu.“

„Neposlala jim doufám originál?“ Modlil se, aby to nebyla pravda.

„Poslala.“

Čert aby to spral. „Ale nechala si pro sebe kopii nebo negativ anebo to má někdo z rodiny, že jo?“

„Ne, to si nemyslí. Taky proto byla tak příšerně naštvaná. Už se jí neozvali.“

„Okamžitě zavoláš do Svendborgu, viď?“

Opovržlivě si odfrkla. „To byste mě urazil, pane komisaři.“ A třískla telefonem.

Za deset vteřin jim volal znovu.

„Dobrej, Carle,“ ozval se Asadův hlas. „Co jste jí řekl? Tváří se nějak divně.“

„Nevšímej si toho, jen jí řekni, že jsem na ni pyšnej.“

„Teď hned?“

„Jo, teď hned.“

Asad odhodil sluchátko.

Pokud policejní archiv ve Svendborgu vydá fotku zmizelé ženy s náušnicí v uchu a pokud experti potvrdí, že nalezená náušnice z pláže v zálivu Lindelse Nor pochází ze stejného páru jako náušnice, kterou nalezl v Kimmiině skrýši, a navíc je to tatáž náušnice jako na snímku, mohli by případ otevřít. Měli by podklady k soudnímu přelíčení. U sta hromů, vzali to za správný konec. Už je to dvacet let, ale stejně. Protáhnou Florina, Dybbol Jensena a Prama dlouhou a špinavou cestou soudní mašinerie. Zbývá najít Kimmie, vždyť právě u ní našli tu plechovou krabici. Sice se to snáz řekne než udělá a ta mrtvá narkomanka jim věc nijak neulehčí, ale najít ji zkrátka musejí.

„Haló,“ ozval se najednou Asad na druhém konci. „Úplně vypěnila a něžně mě oslovila ty malej písečnej červe.“ Rozesmál se, až ve vedení zapraskalo.

Kdo jiný by si takovou urážku vyložil jako on?

„Jenže, Carle, já nemám tak dobrý zprávy jako Rose,“ řekl, když se dosyta nasmál. „Nepočítejte s tím, že by s námi Bjarne Thogersen ještě někdy promluvil. Co budeme dělat?“

„Snažíš se mi říct, že nás odmítl přijmout?“

„Naprosto jednoznačně.“

„To nevadí, řekni Rose, ať kouká sehnat tu fotku. Zítra si dáme všichni voraz, bez výjimky.“

*

Když Carl odbočoval na Hendriksholms Boulevard, mrkl na hodinky. Je tu v předstihu, ale snad to nebude vadit. Klavs Jeppesen působil jako člověk, který přijde radši dřív než později.

Gymnázium v Rodovre tvořil shluk nízkých budov, vyrůstajících z asfaltu jako houby po dešti. Byly dost chaoticky rozmístěné a přecházely jedna v druhou, podle toho, jak je bylo potřeba přistavět v letech, kdy touha po maturitním vysvědčení zachvátila i dělnické rodiny. Tady je spojovací chodba, támhle tělocvična, staré i nové cihlové přístavby, které měly mladým ze západní části země dopomoci k již dávno obsazeným privilegiím severního pobřeží.

Sledoval šipky ukazující cestu na oslavu absolventů a před aulou našel Klavse Jeppesena, třímajícího plnou náruč papírových ubrousků, v družném rozhovoru s několika roztomilými absolventy něžného pohlaví. Hezký chlapík, ovšem profesně příšerně zřízený sametovým sáčkem a plnovousem. Pravý gymnaziální profesor s velkým P.

Tónem signalizujícím starého mládence a slovy „Uvidíme se později“ své posluchačky propustil a odvedl Carla chodbou plnou dalších absolventů, surfujících na vlnách nostalgie.

„Víte, proč jsem tady?“ zeptal se Carl a dostalo se mu kladné odpovědi. Kostrbatě se vyjadřující kolega ho informoval.

„Co byste chtěl vědět?“ zeptal se Klavs Jeppesen a nabídl Carlovi místo ve sborovně, na architektem navržené zasloužilé židli.

„Chtěl bych se dozvědět všechno o Kimmie Lassenové a o lidech, kterými se obklopovala.“

„Váš kolega naznačil, že jste znovu otevřeli starý rorvigský případ. Je na tom něco pravdy?“

Carl přikývl. „Důvodně se domníváme, že někteří z internátní party se podíleli i na dalších násilných činech.“

Jeppesen mocně nasál vzduch, jako by se mu nedostávalo kyslíku.

„Násilné činy?!“ Zadíval se do prázdna a nereagoval, ani když do místnosti nahlédla kolegyně.

„Postaráš se o muziku, Klavsi?“ zeptala se.

Jako v transu se obrátil jejím směrem a bezduše přikývl.

„Strašně jsem se do Kimmie zamiloval,“ řekl, když opět osaměli. „Toužil jsem po ní jako po žádné jiné. Byla anděl s ďáblem v těle. Drobná a mladá a hebká, jako kočka, a naprosto dominantní.“

„Bylo jí sedmnáct nebo osmnáct, když jste s ní navázal vztah. A ještě k tomu to byla vaše studentka! Nehrál jste zrovna podle pravidel!“

Podíval se na Carla úkosem. „Taky na to nejsem dvakrát pyšný,“ řekl. „Nemohl jsem si tenkrát pomoct. A dodneška cítím dotek její kůže, chápete? Přitom už uplynulo dvacet let.“

„Ano, a před dvaceti lety byla spolu s dalšími podezřelá z vraždy. Co mi k tomu můžete říct? Mohli to spáchat společně, co myslíte?“

Klavs Jeppesen se zašklebil. „Mohl to udělat kdokoliv. Vy byste zabít nedokázal? Vy jste už možná i zabil?“ Odvrátil tvář a tlumeně pokračoval. „Událo se několik věcí, které jsem si nedokázal vysvětlit, ještě během vztahu s Kimmie i poté, co odešla. Jednalo se zejména o jednoho žáka školy, pamatuji si na něho naprosto přesně. Nafoukaný zmetek, který možná jen dostal, co si zasluhoval. Ale stalo se to za zvláštních okolností. Jednoho krásného dne chtěl zkrátka pryč. Tvrdil, že upadl v lese, ale já moc dobře vím, jak to vypadá, když vás někdo zbije.“

„Co to má společného se skupinou?“

„Nevím, co to s nimi má společného, ale Kristian Wolf se na toho kluka, poté co odjel, každý den ptal: Kam se poděl? Neslyšeli jsme o něm něco? Kdy se vrátí?“

„Mohlo ho to vážně zajímat, nebo ne?“

Otočil se na Carla. Tak tomuhle učiteli rodiče v dobré víře svěřovali výchovu svých potomků. Strávil s nimi několik let. Ale zatvářil se snad někdy takhle na třídních schůzkách? To by shromážděné pěkně vyděsil, okamžitě by vzali dítě ze školy. Kdepak, obličej takhle zkřivený nenávistí, utrpením a touhou po pomstě jistě neukazoval příliš často.

„Kristian Wolf nejevil zájem o nikoho kromě sebe,“ pohrdavě zasyčel. „Ten byl schopen všeho, věřte mi. Ale strašně se podle mě bál konfrontace s důsledky svého jednání. Proto se chtěl ubezpečit, jestli ten kluk zmizel navždycky.“

„Uveďte prosím nějaký příklad,“ vyzval ho Carl.

„Tu skupinu dal dohromady on, na to můžete vzít jed. Byl zapálený pro zlo a jeho zkažená duše kolem sebe rychle šířila svůj jed. To on mě a Kimmie udal. Kvůli němu jsem musel ze školy a ona taky. To on ji nasazoval na kluky, kterým chtěl ublížit. Když se zamotali do jejích sítí, zase ji odstavil. Byla jeho pavoučí samička, ale za nitky tahal on.“

„Wolf je mrtvý, jak jistě víte. Zemřel nešťastnou náhodou při honu.“

Přitakal. „Možná si myslíte, že mě to těší, ale ani v nejmenším. Ze všeho, co způsobil, vyvázl příliš lacino.“

Z chodby zazněl smích a on se na chvilku vzpamatoval. Pak ho ale opět přemohl hněv a zkřivil mu tvář utajovanou zlobou. „Přepadli toho kluka v lese, proto musel pryč. Zeptejte se ho sám. Možná ho znáte. Jmenuje se Kyle Basset. Dneska žije ve Španělsku a najdete ho jednoduše. Vlastní jednu z největších španělských stavebních firem, KB Construcciones S. A.“ Carl si jméno zapsal. „A zabili Kara Bruna. Věřte mi,“ uzavřel výčet.

„Taky nás to napadlo, ale proč si to myslíte vy?“

„Bruno mě navštívil, když mě vyhodili. Bývali jsme rivalové, ale pak jsme se stali spojenci. On a já proti Wolfovi a zbytku skupiny. Svěřil se mi, že má z Wolfa strach. Znali se už z dřívějška, Wolf bydlel poblíž Karových prarodičů a nikdy si nenechal ujít příležitost, aby mu vyhrožoval.“

Klavs Jeppesen si sám pro sebe pokyvoval hlavou. „Moc toho nevím, ale mělo by to stačit. Wolf Brunovi vyhrožoval a Bruno zemřel.“

„Zdá se, jako byste o tom byl přesvědčený. Ale faktem zůstává, že už jste s Kimmie nebyl, když Bruno zemřel a když došlo k přepadení v Rorvigu.“

„Ano, ale předtím jsem si dobře všiml, jak se ostatní studenti partičce vyhýbají, když jdou po chodbě. Viděl jsem, co dovedli lidem udělat, když byli pohromadě. Spolužákům ne, protože soudržnost je to první, co se ve škole naučí, ale všem ostatním. A toho kluka přepadli, to mi nikdo nevymluví.“

„Jak to můžete vědět?“

„Kimmie u mě několikrát o víkendu zůstala přes noc. Spala neklidně, něco ji trápilo. Volala ho jménem.“

„Koho?“

„No toho kluka, Kyla!“

„Zdála se v šoku, nebo spíš zdrcená?“

Zasmál se. Ne však vstřícně, jako při podání ruky, spíš si kolem sebe vytvořil jakýsi ochranný štít. „Zdrcená tedy nebyla, to vůbec ne, to snad ani neuměla.“

Carla napadlo, že by mu mohl ukázat plyšáčka, ale vyrušilo ho zachroptění kávovaru na skříňce. Jestli ho tu takhle nechají až do konce oslavy, zbude jim na dně jen vrstva téru.

„Nedáme si šálek?“ zeptal se a nečekal na odpověď. Hrnek dobré kávy by mu mohl nahradit oněch sto hodin, kdy nevzal nic pořádného do úst.

Ne, děkuji, signalizoval Jeppesen posunky.

„Byla Kimmie zlá?“ Carl si nalil a nasál kávové aroma.

Nikdo mu neodpověděl.

Otočil se s šálkem u úst, nosní dírky rozšířené lahodnou vůní kolumbijské kávy, a hledí na prázdnou židli.

Audience skončila.

29)

Kroužila podél jezera a vzdálenost mezi planetáriem a Vodroffsvej překonávala na deset různých způsobů. Vylézala a slézala po schodech a stezičkách vedoucích od jezera ke Gamle Kongevej a na Vodroffsvej. Cestou tam i zpět se vyhýbala autobusové zastávce naproti divadelní pasáži, kde by na ni mohli číhat pronásledovatelé.

Jednou za čas si odpočinula na terase před planetáriem, usadila se zády k proskleným stěnám a sledovala třpytící se odraz slunce v jezerní fontáně. Náhodný kolemjdoucí by si scenerii jistě pochvaloval, ale Kimmie byla naprosto lhostejná. Už rok se ničemu podobnému neoddala. Snažila se jen přijít na to, kdo ublížil Tine, zachytit stopu svých pronásledovatelů a zjistit, kdo těm třem sviním slouží.

Ani na okamžik nezapochybovala, že se vrátí. Přesně toho se Tine bála a nepochybně měla pravdu. Jestli chtějí Kimmie dostat, jen tak se nevzdají.

A Tine byla spojovacím článkem. Byla, a už není.

*

Když se ozvala pekelná rána a domek vyletěl do povětří, rychle zmizela. Snad ji zahlédlo pár dětí, jak peláší kolem bazénu, ale jinak nikdo. Chráněná za budovami v Kvagtorvsgade ze sebe strhla kabát a nacpala ho do kufru. Oblékla si semišovou bundu a na hlavu uvázala černý šátek.

Za deset minut už stála před nablýskanou recepcí hotelu Ansgar v Colbjornsensgade a prokázala se portugalským pasem, který našla před několika lety v ukradeném kufru. Nebyla si příliš podobná, ale kdo by se za šest let od vydání pasu nezměnil?

„Do you speak English, Mrs. Teixeira?“ zeptal se jí příjemný portýr a zbytek již byly pouhé formality.

Na hodinku se posadila do zahrady ve dvoře pod plynové lampy a dopřála si pár drinků, aby si ji zapamatovali.

Pak prospala téměř dvacet hodin v kuse s pistolí pod polštářem a vzpomínkou na třesoucí se Tine.

Odtud se vydala na pozorování k planetáriu, kde se po osmi hodinách čekání dočkala. Našla, co hledala.

*

Chlapík byl hubený, téměř vyzáblý, s pohledem přikovaným k Tininým oknům nebo ke vchodu do pasáže.

„To si počkáš, ty prašivej pse,“ mumlala si pro sebe na lavičce před planetáriem.

Před jedenáctou večer ho vystřídal kolega. Nepochybně měl nižší status než ten, který pozici opouštěl. Už jen to, jakým způsobem se blížil. Jako pes, který by se rád nažral, ale nejprve musí zjistit, jestli ho neodeženou.

Proto na něj vyšla šichta v sobotu večer a proto se taky rozhodla sledovat toho prvního.

Pozorovala ho zpovzdálí a naskočila za ním do autobusu těsně předtím, než se dveře zavřely.

Až tam si všimla, jak má zřízený obličej. Prasklý spodní ret, sešité obočí a podlitiny táhnoucí se od kořínků vlasů ke krku, jako by si při barvení vlasů špatně smyl barvu.

Když nastoupila, díval se ven z okna. Bedlivě sledoval dění na chodníku, doufal, že ještě v posledním okamžiku zahlédne svou kořist. Teprve na Peter Bangs Vej se uvolnil.

Má volno a nikam nespěchá, napadlo ji. Nikdo na něho doma nečeká. Bylo to na něm vidět. Všechno mu bylo jedno. Kdyby na něj čekala malá holčička nebo štěně nebo přívětivý obývací pokoj, kde by se bavil s ostatními, nadechoval by se hlouběji a volněji. Kdepak, šrámy na duši a úder na solar člověk jen tak nerozdýchá. Ten se nemá ke komu vracet. Nemá kam spěchat.

Jako by to neznala.

*

Vystoupil před zábavním podnikem Damhuskro, čtením programu se nijak nezdržoval a vyrazil rovnou do nočního klubu. Očividně měl zpoždění. Mnozí už si někoho našli a vydávali se vstříc dobrodružství s partnerem na jednu noc. Odložil si kabát a bez velkých iluzí vešel do sálu. Jak by si taky mohl dělat iluze, s takovou vizáží? Objednal si jedno točené a usadil se na baru, odkud pošilhával ke stolům a pátral, jestli by se v té spoustě lidí nenašla žena, jakákoliv, která by se podívala jeho směrem.

Sundala si šátek i bundu a požádala šatnářku, aby jí dávala bedlivý pozor na kabelku. Pak se vydala do lokálu. Sebevědomě zatáhla ramena a vypjala hruď, jako jemný signál pro všechny, kdo ještě byli schopni zaostřit. Na pódiu vyhrávala neznámá, ale hlasitá kapela a doprovázela opatrně se muchlující párečky na parketu. Nezdálo se, že by pod nebesy z křišťálových skleněných trubek někdo našel toho pravého.

Ucítila na sobě pohledy a také neklid, šířící se od stolu ke stolu a po barových stoličkách.

Konstatovala, že je střídměji nalíčená než většina ostatních žen. Na obličeji měla méně mejkapu a na stehnech méně tuku.

„Nepozná mě?“ pomyslela si a pomalu klouzala pohledem po žadonících výrazech, až se zastavila u hubeného muže. Stejně jako všichni ostatní byl připraven vyskočit, kdyby mu dala znamení. Nonšalantně se opřel loktem o bar a povytáhl hlavu. Profesionálním pohledem odhadoval, jestli na ni někdo čeká, nebo zda je volná.

Když se na něj v půlce cesty mezi stoly usmála, zhluboka se nadechl. Nemohl tomu uvěřit, ale u sta hromů, jak ten byl rád.

Ani ne za dvě minuty ji po parketu roztáčel první ubožák.

Ale hubeňour si všiml, jak se na něj podívala a že si ho vybrala. Narovnal se, upravil si kravatu a snažil se, aby jeho vyzáblý, ranami zarudlý obličej působil aspoň trochu atraktivně.

Přistoupil k ní v půlce písničky a vzal ji za paži. Trochu neohrabaně ji objal kolem ramen a přitiskl zády k sobě. Všimla si, že nemá zběhlé prsty. Cítila, jak mu silně bije srdce.

Bude to snadná kořist.

*

„Tak tady jsem doma,“ pokývl rozpačitě do obývacího pokoje s nezáživným výhledem na rodovreskou stanici příměstského vlaku, parkoviště a spleť silnic.

U vchodu mezi fialovými dveřmi výtahu ji upozornil na jmenovku s nápisem Finn Aalbak. Ujistil ji, že věžák je naprosto bezpečný, přestože ho budou brzy bourat. Vzal ji za ruku a vyvedl ji na chodbu v pátém patře jako rytíř svou dámu po visuté lávce nad zpěněnou bystřinou. Držel se těsně vedle ní, aby ji snad náhodou nenapadlo utéct. Už už si představoval kradmé dotyky pod peřinou, uspokojivou erekci a další pikantnosti, které mu našeptávala fantazie, zjitřená nabytým sebevědomím.

Vyzval ji, aby se pokochala výhledem z balkonu, a poklidil stolek před pohovkou, rozsvítil lávové lampy, zapnul CD přehrávač a bryskně odzátkoval láhev ginu.

Mezitím si Kimmie uvědomila, že už je to víc než deset let, co byla naposledy sama s mužem v jedné místnosti.

„Cos dělal?“ zeptala se a natáhla ruku k jeho obličeji.

Zdvihl obočí. Jistě to dlouho trénoval před zrcadlem. Myslel si, že se tváří šarmantně. Ale to ani náhodou.

„Jo, tohle myslíš? Narazil jsem ve službě na nějaký provokatéry. Dostali co proto.“ Ušklíbl se. I tenhle úsměv měl nacvičený. Lhal, jako když tiskne.

„Co vlastně děláš, Finne?“ zeptala se konečně.

„Já? Jsem soukromý detektiv,“ odpověděl tak, že ze slova soukromý zavanulo upachtěné slídění a nepatřičné čmuchání v soukromí. Nevyznělo to ani trochu exoticky nebo nebezpečně, s nádechem mystiky, jak pravděpodobně zamýšlel.

Podívala se na láhev, kterou šermoval kolem sebe, a stáhlo se jí hrdlo. Hlavně klid, šeptaly hlasy. Drž se.

„Nedáš si gin s tonikem?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Neměl bys whisky?“

Zdál se překvapený, ne však nespokojený. Ženský, co pijou whisky, nejsou žádný fifleny.

„No to se podívejme, jakou tys měla ale žízeň,“ poznamenal, když do sebe sklenku obrátila na jedno polknutí. Znovu jí nalil a nalil i sobě, aby s ní udržel krok.

Když do sebe chrstla třetí za sebou, byl namol.

Zeptala se zdánlivě mimochodem, na čem teď pracuje, a sledovala, jak díky alkoholu ztratil zábrany a sune se k ní blíž a blíž. Tupě se usmíval a hladil ji po stehně.

„Hledám jednu ženskou, která by mohla ublížit spoustě lidí,“ odpověděl jí.

„Prosím tě, to je zajímavý. Průmyslová špionka nebo call-girl nebo tak něco?“ zeptala se a svůj zájem stvrdila tím, že ho chytila za ruku a pomalu mu ji vedla na vnitřní stranu stehna.

„Od každýho trochu,“ řekl a pokusil se jí roztáhnout nohy.

Podívala se mu na rty a bylo jí jasné, že jestli se ji pokusí políbit, tak se pozvrací.

„Kdo je to?“ zeptala se.

„To je služební tajemství, drahoušku. Nesmím to říct.“

Oslovil ji drahoušku! Opět se jí zvedl žaludek.

„A kdo si tě na něco takovýho objednal?“ Dovolila mu probojovat se o kousek výš a snášela na krku jeho horoucí dech prosycený alkoholem.

„Lidi z nejvyšších míst,“ zašeptal a snažil se tím pojistit nejvýhodnější místo samečka při páření.

„Nedáme si ještě jednu?“ zeptala se v okamžiku, kdy jeho prsty překonaly přehradu její stydké kosti.

Trochu se odtáhl a s úšklebkem, znetvořujícím oteklou část obličeje, si ji změřil. Nepochybně si to všechno pěkně naplánoval. Nechá ji, aby se opila, bude jí dál dolívat, až bude úplně na kaši a připravená.

Jistě by mu vůbec nevadilo, kdyby se opila do bezvědomí, bylo mu úplně jedno, co z toho bude mít. O to tady nešlo, to jí bylo jasné.

„Dneska nemůžeme,“ řekla. Svraštil obočí a zamračil se. „Mám menstruaci, ale sejdeme se jindy, jo?“

Samozřejmě lhala, ale z duše si přála, aby to byla pravda. Naposledy krvácela před jedenácti lety. Zůstaly jí v břiše jen křeče, které neměly tělesné opodstatnění. Roky jí to nedalo spát.

Potratila a málem umřela. Od té doby je neplodná a nic s tím nenadělá.

Nebýt toho, všechno mohlo skončit jinak.

Opatrně mu přejela prstem po roztrženém obočí, ale na jeho vzrůstající zlosti a frustraci tím nic nezměnila.

Bylo na něm vidět, co si myslí. Přitáhl si domů tu nepravou, ale odmítal se s tím smířit. Proč sakra leze do tanečního klubu pro nezadaný, když má krámy?

Sledovala, jak se přemáhá. Přitáhla si kabelku, zvedla se, vykoukla z balkonu na zádumčivou pustou krajinu řadových domků a vzdálené věžáky. Nebylo vidět světýlka, jen chladnou zář pouličních lamp o něco dál.

„Zabil jsi Tine,“ řekla tiše a vsunula ruku do tašky.

Slyšela ho, jak se souká z gauče. Za vteřinu na ni skočí. Neměl v hlavě jasno, ale probudil se v něm lovecký instinkt.

Zvolna se otočila a vytáhla pistoli s tlumičem.

Sledoval ji a marně se pokoušel vymotat zpoza stolku před pohovkou, až se ocitl zcela volný a překvapený, vydaný napospas potupě své profesionální hrdosti. Působilo to směšně. Tuhle směs překvapení a strachu milovala.

„Tak,“ řekla. „To se ti moc nepovedlo, dovést si sledovaný objekt nevědomky domů.“

Sklonil hlavu a zahleděl se jí do tváře. Snažil se poopravit si obrázek o těžce zkoušené ženě žijící na ulici. Zapátral v paměti. Jak si toho mohl nevšimnout? Jak se mohl nechat obalamutit převlekem a zfamfrnět se do bezdomovkyně?

Dělej, ozývaly se hlasy. Jdi po něm. Je to jen jejich poskok, nic jinýho! Vraz mu jednu!

„Nebejt tebe, byla by moje kamarádka ještě naživu.“ Alkohol v útrobách ji začal pálit. Podívala se na láhev. Zlatavě se leskla a byla ještě z poloviny plná. Stačil by jeden doušek, hlasy by zmlkly a oheň ustal.

„Nikoho jsem nezabil,“ namítl s pohledem pátravě upřeným na spoušť a pojistku pistole. Hledal cokoliv, co by ho utvrdilo v naději, že něco přehlédla.

„Je ti jako kryse zahnaný do kouta?“ zeptala se. Otázka byla zbytečná, ale odmítl odpovědět. Nechtěl si to přiznat, ostatně komu by se chtělo?

Byl to Aalbak, kdo zmlátil Tine. To on ji vyděsil k smrti, díky Aalbakovi se stala zranitelnou a pro Kimmie nebezpečnou. Jistěže ji zabila Kimmie, ale ruku jí vedl Aalbak a za to zaplatí.

Spolu s těmi, kdo mu to přikázali.

„Vím, že jsou za tím Ditlev s Ulrikem a Torstenem,“ řekla zcela zmámená blízkostí láhve, jejím konejšivým obsahem.

Nedělej to, varoval ji jeden z hlasů, ale nemohla si pomoci. Natáhla se po láhvi a jeho těla si všimla, až když rozvlnilo vzduch jako třesoucí se hromada šatstva, ze kterého vyrazily dvě paže a vrhly se na ni.

Strhl ji k zemi. Kopni muže do rozkroku a získáš nepřítele na život a na smrt, jak se naučila. Byla to pravda. Chtěl se jí odvděčit za nenasytné pohledy a podlézavost, kterých se dopustil, aby ji dostal k sobě domů. Za to, že se jí otevřel a ukázal svou zranitelnost.

Mrštil s ní o radiátor, až temenem narazila na žebrování. Strhl dřevěnou sochu, stojící hned vedle, a udeřil ji s ní do boku. Chytil Kimmie za ramena a obrátil ji na břicho. Tlačil jí hrudník k zemi, zkroutil ruku s pistolí za záda, ale odmítala ji pustit.

Zaryl jí prsty do nadloktí. Nebylo to poprvé, co v životě pocítila fyzickou bolest, ale nevydala ani hlásku, to by musel přitlačit.

„Ty se do mě nemáš co navážet, dělat si ze mě srandu nebudeš,“ cedil mezi zuby a bil ji pěstmi do ledvin. Podařilo se mu vyrazit jí pistoli z ruky a ta se odporoučela do kouta místnosti. Zajel jí rukou pod šaty a strhl jí punčocháče i s kalhotkami.

„Do hajzlu, ty krávo blbá, žádný krámy nemáš,“ zařval. Hmátl pod ni, hrubě ji otočil a udeřil ji do obličeje.

Klekl si na ni, díval se jí do očí a tloukl ji hlava nehlava. Objímal ji šlachovitými stehny v oblýskaných polyesterových kalhotách. Žíly na předloktí, kterými do ní bušil, měl napjaté k prasknutí.

Mlátil ji, dokud nepřestala klást odpor a nezačala se vzdávat.

„Už máš dost, ty děvko?“ křičel a hrozil jí pěstí, připravený pokračovat v udílení lekce. „Nebo chceš dopadnout jako tvoje kámoška?“

Jestli má dost, ptá se?

Dost bude mít, až vydechne naposled.

Věděla to líp než kdo jiný.

*

Kristian ji znal ze všech nejlépe. Věděl, co ji vzrušuje. Kdy jí chemie vyslala do mozku signál a ona měla pocit, že se vznáší nad podložkou a ze spodní části těla jí do všech buněk proudily vlny slasti.

Když se dívali na Mechanický pomeranč, ukázal jí, kam až ji slast může dovést.

Kristian Wolf byl nejzkušenější. Už nějaké dívky měl. Znal klíčová slova otvírající vstup do říše nejtajnějších myšlenek. Věděl, jak otočit klíčkem v pásu cudnosti. Takže se najednou ve skupince ocitla nahá a všichni si ji chtivě prohlíželi v záři obrazovky, odrážející hrůzné obrazy na její kůži. Ukázali jí a všem ostatním, jak si užít v mnoha směrech najednou. Jak můžou jít násilí s požitkem ruku v ruce.

Bez Kristiana by se nikdy nenaučila používat své tělo jako vějičku při lovu. Nepočítal s tím, že by se kdy opovážila tímto způsobem ovlivňovat dění kolem sebe na vlastní pěst.

Když se vrátila ze Švýcarska, byla mistrem ve svém oboru.

Spala s náhodnými známostmi, bila je a pak je vyhodila. Takovým způsobem trávila noci.

Dny trávila rutinně. Z citově chladného prostředí kolem nevlastní matky odcházela do práce ke zvířatům v obchodě Nautilus Trading. Věnovala se zákazníkům a víkendy trávila s partou. Příležitostně někoho přepadli.

A pak se sblížila s Bjarnem, který ji přivedl na nové myšlenky. Tvrdil jí, že je něco víc, než si o sobě myslí. Ujistil ji, že stojí za víc a že jeho i ostatní obohacuje. Za své činy nemůže a její otec je svině. A měla by se vyhýbat Kristianovi. Co bylo, bylo.

*

Aalbak nabyl dojmu, že se vzdala, a začal si rozepínat kalhoty. Vtom se na něj usmála. Třeba se jí to takhle líbí, pomyslel si, a všechno jde podle plánu, možná je komplikovanější, než se na první pohled zdálo, a bití bylo součástí rituálu.

Jenže Kimmie se usmála, protože se jí právě vydal napospas. Usmívala se, když se obnažil, přitiskl jí úd na nahé stehno, ale nebyl dostatečně vzrušený.

„Počkej chvilku, pak se do toho dáme,“ zašeptala a podívala se mu do očí. „Ta pistole byla jen hračka. Chtěla jsem tě trochu postrašit, jak sis určitě všiml.“ Pootevřela rty, aby působily plněji. „Myslím, že se ti to se mnou bude líbit,“ dodala a přivinula se k němu.

„Taky bych řekl,“ zůstal jí tupě zírat do záňadří.

„Máš sílu, to se mi líbí.“ Povytáhla ramena, připravená nechat se polaskat, a on povolil kolena. Podařilo se jí vymanit jednu paži a stáhnout si jeho ruku mezi nohy. Úplně roztál. Druhou rukou ho vzala za přirození.

„Pramovi a spol. o tomhle ale vyprávět nebudeš, že ne?“ zeptala se a dál ho zpracovávala, až bezmocně lapal po dechu.

O tomhle skutečně hlášení podávat nemínil.

Zbytečně je dráždit se nevyplácí, jak věděl.

*

Kimmie s Bjarnem bydlela půl roku, když Kristian odmítl novou situaci akceptovat.

Všimla si toho, když jednoho dne partu vylákal na přepadení, které se vyvinulo zcela jiným způsobem, než byli zvyklí. Kristian nad Kimmie ztratil kontrolu a ve snaze znovu ji získat proti ní obrátil ostatní.

Ditlev, Kristian, Torsten, Ulrik a Bjarne. Jeden za všechny a všichni za jednoho.

*

Všechno si to do puntíku vybavila, když se jí netrpělivý Aalbak pokusil zmocnit násilím.

Nesnášela to i zbožňovala zároveň. Nic člověku nedodá větší sílu než nenávist. Nic nenechá věc vystoupit v tak jasných barvách jako touha po pomstě.

Vší silou se odtáhla a zpola se posadila, zády opřená o stěnu, dřevěnou sochu, kterou ji uhodil, měla pod sebou. Znovu se chopila jeho napůl ztopořeného údu, ale on zaváhal. Nicméně stačilo, aby ho vytrvale zpracovávala dál, a za chvíli málem plakal rozkoší.

Když jí konečně vystříkl na stehno, zatajil dech. Dnes večer byl několikrát přemožen. Pamatoval i lepší časy a mezitím zapomněl na rozdíl mezi osamělou onanií a přítomností ženy. Co ta dokáže způsobit! Nebylo mu pomoci. Zpotil se, obrátil oči v sloup a marně na stropě hledal odpověď, jak jen mu mohla vyklouznout a stále s roztaženýma nohama mu zamířit pistolí na tepající podbřišek.

„Užij si to, protože je to naposled, ty svině,“ řekla a vstala. Semeno jí stékalo po stehně. Byla plná pohrdání a nepříjemného pocitu pošpinění.

Jako když ji zradili ti, na které spoléhala.

Jako když ji otec bil za nevhodné chování. Jako když se na ni snesly macešiny nadávky a facky za to, že se nechala unést a něco s nadšením vyprávěla. Jako škrábající prsty zpité matky, která už ani nevěděla, kterým směrem se má ohnat a proč. Používala slova jako korektní, stručný, ohleduplný. Jejich důležitost si malá Kimmie osvojila dřív než skutečný význam.

A pak to, co jí provedli Kristian s Torstenem a ostatními. Ti, kterým věřila ze všech nejvíc.

Dobře ten pocit pošpinění znala a toužila po něm. Vypěstovala si na něm závislost. Vedla přes něho cesta ven. Dodal jí schopnost jednat.

„Vstaň,“ poručila mu a otevřela dveře na balkon.

Venku bylo ticho a vlhko. Z řadovek naproti se nesl křik v cizím jazyce a jako pulzující ozvěna se rozléhal betonovou džunglí.

„Dělej, zvedej se.“ Zamávala pistolí. Zkřivil úsměv v napuchlém obličeji.

„Copak to není atrapa?“ zeptal se a pomalu k ní vykročil, zapínaje si kalhoty.

Namířila na sošku na zemi a vystřelila. Kulka se jí překvapivě tiše zavrtala do zad, jen to tichounce luplo.

I Aalbaka to překvapilo.

Stáhl se zpět, ale znovu mu ukázala směrem k balkonu.

„O co ti jde?“ zeptal se vážně ve dveřích, přidržuje se zábradlí.

Podívala se dolů. Pod nimi zela temná propast, schopná všechno pohltit. Aalbak to věděl a roztřásl se.

„Všechno mi to pověz,“ vybídla ho a stáhla se do stínu zdi.

Poslechl. Mluvil pomalu, ale události řadil správně tak, jak po sobě následovaly. Přesně zaznamenaná profesionální pozorování. Proč by něco skrýval? Byla to jen zakázka, ale teď šlo o víc.

Kimmie si vybavila bývalé přátele, zatímco Aalbak bojoval o život. Ditlev, Torsten a Ulrik. Mocní vládnou prostřednictvím bezmoci druhých, jak se říká, i své vlastní. Dějiny nám neustále skýtají další a další příklady.

Když už neměl co říct, chladně ho vybídla:

„Máš dvě možnosti. Buď skočíš, nebo tě zastřelím. Je to pět poschodí. Když skočíš, máš šanci přežít. Dole je křoví, jak víš. Nesází ho snad proto tak nahusto?“

Zavrtěl hlavou. Jestli něco nedávalo smysl, tak tohle. Už toho zažil tolik, a tohle nemohla být pravda.

Zmohl se na ubohý úšklebek. „Dole žádný křoví není, jen tráva a beton.“

„Čekáš slitování? Slitoval ses snad nad Tine?“

Neodpověděl, zaraženě vraštil čelo a ze všech sil se snažil přesvědčit sám sebe, že to tak nemyslí. Vždyť se s ním právě málem pomilovala nebo něco v tom smyslu.

„Skoč, nebo tě střelím do břicha, a to nepřežiješ, na to můžeš vzít jed.“

Vykročil směrem kupředu a s hrůzou sledoval, jak sklonila pistoli a ohnula prst na spoušti.

Nebýt pulzujícího alkoholu v žilách, jistě by to skončilo výstřelem.

Ale takhle se odvážně přehoupl přes zábradlí a snad by se mu i podařilo sklouznout na balkon o patro níž, kdyby ho rukojetí pistole neuhodila přes prsty, až to zapraštělo.

Následoval jen tupý úder, jak přistál dole. Ani nevykřikl.

Otočila se a vrátila se do pokoje. Z koberce se na ni šklebila znetvořená socha. Usmála se na ni, sehnula se pro prázdnou nábojnici a hodila ji do kabelky.

Když za sebou práskla vchodovými dveřmi, byla spokojená. Během hodiny tam všechno pečlivě umyla, sklenici, láhev i ostatní věci. Sošku postavila zpátky vedle radiátoru a pěkně ji zavinula do utěrky.

Jako šéfkuchaře, připraveného uvítat ve svém podniku další hosty.

30)

Z obývacího pokoje se ozývaly rány, praštění a lomoz, jako by se do Carlova těžce zkoušeného nábytku z Ikea usadilo stádo slonů.

Jesper si zase pozval kamarády.

Carl si promnul spánky a připravil se na delší proslov.

Ohlušující rány neustávaly, ani když se mu po otevření dveří naskytl pohled na Mortena s Jesperem, každého usazeného v jednom rohu pohovky před zapnutou televizí.

„Co se to tu sakra děje?“ zařval Carl, zmatený všudypřítomným rámusem a prázdnou místností.

„Surround sound,“ vysvětlil mu Morten pyšně, když na dálkovém ovladači stáhl zvuk.

Jesper se rozmáchl kolem dokola a odhalil šik reproduktorů, poschovávaných za křesly a knihovnami. Bomba, co? svítily mu oči.

S klidem a mírem u Morcků je nadobro konec.

Podali mu zteplalý tuborg a pokusili se ho rozveselit vyprávěním o aparatuře, kterou dostal Morten darem od rodičů jednoho svého kamaráda, protože pro ni neměli využití.

Veskrze moudré rozhodnutí.

Carl dostal chuť jim to oplatit.

„Mortene, mám ti něco vyřídit! Hardy se ptá, jestli by ses o něj nechtěl starat tady u nás doma. Za peníze, pochopitelně. Postel by mu postavili tady do rohu, kde máte teď ten nadupanej reprák. Mohli bychom ho šoupnout za postel, aspoň bude na co položit pytlík s močí z cévky.“

Usrkl a s potěšením očekával, jak budou reagovat, až jim sdělení pronikne k příslušným centrům v sobotně zlenivělém mozku.

„Za prachy?“ zopakoval Morten.

„Hardy bude tady?“ přerušil je Jesper s nešťastným výrazem. „No, mně je to jedno. Jestli nedostanu co nejdřív místo na koleji v Gammel Amtsvej, přestěhuju se k mámě do zahrádkářský kolonie.“

Povídali, že mu hráli.

„Kolik bys řekl, že to hodí?“ pokračoval Morten.

Carla z nich rozbolela hlava.

Za půl druhé hodiny se probudil, na radiobudíku svítilo SUNDAY 01:39:09 a v hlavě se mu míhaly obrazy stříbrných náušnic s ametysty, jména Kyla Basseta, Kara Bruna a Klavse Jeppesena.

Z Jesperova pokoje se ozývaly zvuky, jako by mu tam ožili rapující gangsteři z New Yorku, a Carl měl pocit, že se nadýchal vysoké dávky zmutovaného chřipkového viru. Měl vyschlé sliznice, pálily ho oči a byl unavený, jeho tělo i s končetinami jako by vážilo tunu.

Zůstal ještě dlouho ležet, až konečně s největším vypětím sil přehodil nohy přes okraj postele a posadil se. Zvažoval, zda by alespoň část démonů nezahnala na ústup horká sprcha.

Jenže místo sprchy zapnul rádio na budíku a ve zprávách se dozvěděl, že našli další zmlácenou, polomrtvou ženu v kontejneru na odpadky. Tentokrát ve Store Sondervoldstrade, ale okolnosti přesně odpovídaly Store Kannikestrade.

Zvláštní shoda ve dvouslovném názvu ulic, začínajícím slovem Store a končícím na strade, přemítal a snažil se vzpomenout, zda jich v oblasti spadající pod oddělení A není ještě více.

Proto byl vzhůru, když zavolal Lars Bjorn.

„Měl bys na sebe něco hodit a zajet za mnou do Rodovre,“ řekl.

Carl se chystal namítnout něco pádného v tom smyslu, že Rodovre není jejich rajon, a ještě něco o nákazách a epidemiích, ale Bjorn ho uzemnil zprávou o soukromém očku Finnu Aalbakovi, kterého našli mrtvého před domem, pod jeho vlastním balkonem v pátém patře.

„V obličeji si je podobný, ale tělo má o půl metru kratší. Dopadl patrně přímo na paty. Páteř má vraženou do půli lebky,“ vyjádřil se pregnantně.

Ať tak či onak, Carla přestala bolet hlava anebo spíš na bolest úplně zapomněl.

*

Carl našel Bjorna před věžákem. Graffiti o velikosti dospělého člověka Kill your Mother and rape your fucking dog! mu na náladě nepřidalo.

Bjorn neměl na západ od Valby Bakke vůbec co dělat a bylo to na něm vidět. Snažil se napravit své hříchy.

„Larsi, co tady vůbec děláš?“ zeptal se Carl a zahleděl se směrem k Avedore Havnevej, na rozsvícená okna v nízkých budovách za zpola opadanými stromy ani ne sto metrů od nich. Stálo tam rodovreské gymnázium, odkud se vrátil bezmála před chvílí. Večírek absolventů se protáhl.

Měl divný pocit. Před šesti hodinami tam rozmlouval s Klavsem Jeppesenem a teď tu na druhé straně ulice leží mrtvý Aalbak. Co se to tu sakra děje?

Bjorn na něj vážně pohlédl. „Carle, vzpomínáš si, jak zde přítomnému blíže nejmenovanému spolupracovníkovi hrozila obžaloba za napadení zesnulého? Rozhodli jsme se sem s Marcusem oba vydat, abychom se podívali, o co jde. Nevíš náhodou?“

To je ale nepříjemný tón v tak nevlídnou zářijovou noc.

„Kdybyste ho nechali sledovat, jak jsem žádal, věděli bysme víc,“ zavrčel Carl a snažil se dešifrovat, co z uzlíčku zavrtaného deset metrů do hloubky v trávě patřilo nahoru a co dolů.

„Našli ho támhle ti blbečci,“ ukázal Bjorn na hlouček kluků z přistěhovaleckých rodin v teplákách se třemi pruhy a bledých dánských holek v ultratěsných džínách. Očividně to všichni nepovažovali za super zábavu. „Chtěli se jít flákat na hřiště jeslí nebo školky nebo co to tu mají. Ale nedošli tam.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Carl lékaře, který se chystal balit.

„No, tak dneska večer je docela zima, ale ležel v závětří, tak takový dvě až dvě a půl hodiny?“ řekl unaveně. Už se viděl pod peřinou přitisknutý k hřejivým zádům své ženy.

Carl se obrátil na Bjorna. „Byl jsem přímo tady naproti na gymnáziu kolem sedmý, abys věděl. Mluvil jsem s bývalým milencem Kimmie Lassenové. Je to naprostá náhoda, ale zaprotokoluj to, že jsem ti to řekl sám.“

Bjorn vytáhl ruce z kapes kožené bundy a vyhrnul si límec. „Tys tam byl!“ podíval se mu zpříma do očí. „Nebyls někdy u něj nahoře v bytě, Carle?“

„Ne, to teda nebyl, to tě ubezpečuju.“

„Seš si naprosto jistej?“

Na psí uši, pomyslel si Carl a cítil, jak bolest hlavy polevuje.

„Na psí uši,“ řekl nakonec, protože ho nic lepšího nenapadlo. „To je nesmysl. Už jste tam byli?“

„Nahoře jsou teď chlapi z glostrupský policie se Samirem.“

„Jakým Samirem?“

„Samirem Ghazim. Dostali jsme ho za Baka. Je původně odsud z Rodovre.“

Samir Ghazi? Že by Asadovi našli kamaráda, se kterým by se mohl dělit o svůj tlamolep?

*

„Nenašli jste dopis na rozloučenou?“ zeptal se Carl, když přišli nahoru, a stiskl hrubou tlapu, kterou by každý sjalandský policista po několika letech služby neomylně připsal policejnímu komisaři Antonsenovi. Na pár vteřin v jeho sevření se nezapomínalo. Jednou mu Carl poví, že by mohl trochu ubrat.

„Jako od sebevraha? Ne, nic takovýho tu nebylo. A dám krk na to, jestli mu někdo nepomohl.“

„Jak to?“

„Skoro na ničem nejsou žádný otisky. Na klice od balkonu ani jeden, na skleničkách v první řadě v kuchyni ani na hraně stolku v obýváku, nikde nic. Zato máme ukázkový otisky na balkonovým zábradlí, zaručeně Aalbakovy, ale proč by se hergot držel zábradlí, když se rozhodl skočit?“

„Třeba si to rozmyslel, nebyl by první.“

Antonsen se kvokavě rozesmál. Dělal to vždycky, když se setkal s vyšetřovateli z jiného okrsku. Velmi smířlivou formou tak vyjadřoval své pohrdání, pokud se taková reakce vůbec dala vysvětlit.

„Na zábradlí je krev. Ne moc, jen malá šmouha, ale to mě podrž, jestli nebude mít zpřerážený pracky, až za chvilku slezeme dolů. Kdepak, hele, tohleto tady pěkně smrdí.“

Poslal několik techniků do koupelny a přitáhl ke Carlovi a Bjornovi pohledného snědého mladíka.

„Jeden z mých nejlepších a vy mi ho chcete odloudit. Jen nám to řekněte pěkně do očí, co máte za lubem.“

„Samir,“ představil se muž a podal Bjornovi ruku. Takže se ještě neznají.

„Jen říkám, že jestli se k němu nebudete chovat slušně, tak budete mít co dělat se mnou,“ uzavřel Antonsen a praštil svého chráněnce do zad.

„Carl Morck,“ představil se Carl a potřásl mu rukou tak, že by si s bývalým šéfem nezadal.

„Jo, to je von,“ potvrdil Antonsen Samirův tázavý pohled. „Tenhle chlap vyřešil případ Merete Lynggaardové a prej zmaloval tuhle Aalbaka.“ Zasmál se. Finn Aalbak neměl nejlepší pověst ani tady v oblasti západního předměstí Kodaně.

„Tady ty třísky na koberci,“ upozornil jeden z techniků na drobné úlomky před balkonovými dveřmi, „se tu asi nepovalují dlouho. Leží skoro nahoře na vrstvě špíny.“ Klekl si v bílé kombinéze na zem a prohlédl si je zblízka. Policejní technici jsou podivíni, ale šikovní, to se jim musí nechat.

„Nemohly by pocházet ze špalku nebo z něčeho podobného?“ zeptal se Samir.

Carl se rozhlédl a nenašel nic podezřelého, kromě dekorativní postavičky stojící u dveří na balkon s utěrkou kolem pasu. Pěkně vyřezaný tlusťoučký Hardy v buřince se vším všudy. Jeho kumpán Laurel stál zapomenutý v koutě. Působilo to nesourodě.

Proto se Carl sklonil, rozvázal utěrku a posunul sošku o něco dopředu. Vypadalo to nadějně.

„Otočte si ji sami, ale z toho, co vidím, bude asi trochu chabrus na záda.“

Seběhli se kolem a posuzovali velikost díry po zásahu a množství zdeformovaného dřeva.

„Poměrně malá ráže. Projektil ani neprošel skrz, zůstal tady,“ řekl Antonsen a technici přikyvovali.

Carl s ním souhlasil. Určitě to byla dvaadvacítka. Smrtící, pokud by si to člověk přál.

„Sousedi nic neslyšeli? Volání, ránu?“ zeptal se Carl a přičichl k prohlubni.

Zavrtěli hlavou.

Bylo i nebylo to divné. Věžák byl v hrozném stavu a z větší části byl opuštěný. Na celém patře bylo jen pár nájemníků. Nad bytem i pod ním zjevně nikdo nebydlel. Dny červeného paneláku byly sečteny. Kdyby to celé při další bouřce spadlo, nikomu by to nevadilo.

„Je to čerstvý,“ řekl Carl a odtáhl hlavu. „Střílelo se z bezprostřední blízkosti, co myslíte? A to dnes večer a přímo tady.“

„Určitě,“ potvrdil technik.

Carl vyšel na balkon a podíval se dolů. Zatracená výška.

Zíral na záplavu světel v nízkých budovách naproti. Ze všech oken se vykláněli lidé, zvědavost je neopouštěla ani v takové tmě.

Carlovi zazvonil telefon.

Nepředstavila se, stejně by to bylo zbytečné.

„To mi nebudete věřit,“ řekla Rose. „Noční směna ve Svendborgu našla tu náušnici. Služba hned přesně věděla, kde ji mají. Není to bájo?“

Podíval se na hodinky. Bájo na tom bylo Rosino přesvědčení, že by chtěl tu novinku slyšet právě v tuto denní dobu.

„Nevzbudila jsem vás náhodou?“ zeptala se, ale na odpověď nečekala. „Jedu na stanici, vyfotí ji a pošlou mailem.“

„Nepočkalo by to, až bude světlo nebo až do pondělka?“ Začala mu zase třeštit hlava.

„Nenapadá tě, kdo by ho mohl shodit dolů?“ zeptal se Antonsen, když Carl zaklapl mobilní telefon.

Zavrtěl hlavou. Ptá se ho, kdo by to tak mohl být? Někdo, komu Aalbak svým čmucháním zničil život. Kdo si myslel, že toho moc ví. Ale mohl to být i někdo z party. Carl měl spoustu nápadů, ale žádný z nich nemohl nijak doložit.

„Prošli jste mu kancelář?“ zeptal se Carl. „Složky klientů, schůzky v kalendáři, vzkazy na záznamníku, e-maily?“

„Poslali jsme tam pár lidí, ale ti tvrdí, že je to jen prázdná stará bouda se schránkou na dopisy.“

Carl svraštil obočí a rozhlédl se kolem sebe. Šel k psacímu stolu, našel Aalbakovu vizitku a zavolal na číslo detektivní kanceláře.

Za tři vteřiny zazvonil mobil v předsíni.

„Tak! A hned víme, kde měl kancelář,“ shrnul Carl. „Je to přímo tady.“

Člověk by si toho vůbec nevšiml. Nestály tu žádné pořadače, žádné desky s účtenkami. Nic takového. Jen publikace knižního klubu, pár cetek a spousty cédéček s Helmutem Lottim a jemu podobnými.

„Obrátíme to tu naruby,“ rozhodl se Antonsen pro časově náročné řešení.

*

Se všemi příznaky chřipky, které se mu vrátily, se Carl v posteli neohřál ani tři minuty, když mu znovu volala Rose. Tentokrát s hlasivkami v plném nasazení.

„Je to vona, ta náušnice, Carle. Patří k té, co se našla u Lindelse Nor. Můžeme Kimmiinu náušnici z plastového pouzdra spojit se zmizelými osobami z Langelandu, no není to úžasný?“

Jistě že je, dařilo se mu s ní držet krok.

„A to není všechno, Carle. Dostala jsem odpověď na pár e-mailů, které jsem rozeslala v sobotu večer. Můžete si promluvit s Kylem Bassetem, není to skvělý?“

Carl vytáhl ramena až k uším a znaveně se povysunul na polštáři. Kyle Basset? Ten šikanovaný kluk ze školy? Jo, to teda… byla fakt bomba.

„Můžete se s ním setkat dneska odpoledne. Máme štěstí, protože obyčejně v kanceláři nebývá, ale v neděli odpoledne tam zrovna bude. Máte to domluvený na druhou hodinu a zpátky stihnete let v 16.20.“

Vyletěl z postele jako čert z elektriky. „Jakej let?! Co to ksakru meleš, Rose?“

„No, je to v Madridu. Vždyť přece víte, že tam má kancelář.“

Carl vytřeštil oči. „V Madridu?! Nikam neletím. Zbláznila ses?“

„Už jsem vám zarezervovala letenku, poletíte se SASem v 10.20. Sejdeme se na letišti hodinu a půl před odletem. Odbavení jsem už vyřídila.“

„Ne, ne, ne, já nikam nepoletím.“ Pokusil se polknout knedlík, který se mu usazoval na mandlích. „V žádným případně, ani omylem!“

„No ne, Carle! Snad se nebojíte lítat?“ Rozesmála se na celé kolo, že jí nebylo možné rozumně odpovědět.

Žádnej strach neměl, alespoň si to myslel, protože letěl jen jednou v životě na oslavu do Aalborgu a preventivně se před cestou tam i zpět tak opil, že si Vigga div nestrhala záda, když ho podpírala. Ještě čtrnáct dní poté se jí v noci držel jako klíště. Koho se chytne teď?

„Nemám pas a nikam neletím. Zruš to.“

Zase se zasmála. Bolest hlavy, hlodající strach a Rosin trylkující smích opravdu nebyla příjemná kombinace.

„Pas jsem vám vyřídila s letištní policií,“ řekla. „Něco pro vás mají. Nebojte, dám vám nějaký frisium proti úzkosti. Jen tam buďte hodinu a půl předem, u terminálu tři. Jede tam metro a nemusíte si brát ani kartáček na zuby. Jen si nezapomeňte kreditku, OK?“

A třískla telefonem. Carl zůstal sedět sám ve tmě. Neschopen si vybavit, kdy se to celé zvrtlo.

31)

„Vemte si dvě tabletky,“ poradila mu a nacpala mu do pusy pár pidiprášků. Zbytek na zpáteční cestu přidala do náprsní kapsy k medvídkovi.

Zděšeně se rozhlížel kolem sebe a v letištní hale nebo za přepážkami hledal nějakou autoritu, která by proti němu mohla něco namítnout. Třeba že je nevhodně oblečen nebo nevhodně působí na ostatní, cokoliv, co by ho vyřadilo z přepravy, co by mu znemožnilo vyjet po odporném eskalátoru vstříc záhubě.

Předala mu detailní popis cesty s adresou firmy Kyla Basseta a maličkým slovníčkem a kladla mu na srdce, aby si zbývající tablety nebral dřív, než ho na zpáteční cestě bezpečně usadí v letadle. A ještě spoustu dalších věcí. Za čtyři minuty nebude Carl vědět ani polovinu z toho, co říkala. Jak by taky mohl, když celou noc nespal, a navíc se mu bouří střeva?

„Bude se vám po nich asi chtít trochu spát,“ uzavřela proslov. „Ale jinak fungují, fakt. Nebudete se bát vůbec ničeho. I kdybyste se řítili k zemi, tak to s váma ani nehne.“

Všiml si, jak si poslední poznámku vyčítala, a nechal se odvést k eskalátoru, v ruce pas s omezenou platností a palubní vstupenku.

*

Již v polovině startovací dráhy se z Carla začal řinout pot, košile nabyla tmavšího odstínu a nohy v botách mu klouzaly. Pilulky začaly působit, ale přesto mu srdce tlouklo jako o život, takže by klidně mohl umřít na infarkt. Vůbec by ho to nepřekvapilo.

„Není vám nic?“ zeptala se ho opatrně sousedka a podala mu ruku.

Na každých deset tisíc metrů se pokoušel zadržet dech. Jediné, co byl schopen vnímat, bylo nevysvětlitelné vrzání a strašlivé rány v trupu letadla.

Pustil si na sebe větráček a zase ho zavřel. Narovnal se v sedadle. Zkontroloval, jestli má pod sebou záchrannou vestu, a vždycky když se přiblížila letuška, řekl ne, děkuji.

A pak najednou odpadl.

„Podívejte, jsme nad Paříží,“ promluvila z veliké, převeliké dálky jeho spolucestující. Otevřel oči, vybavil si včerejší noc, jak je unavený a jak na něho leze chřipka. Nějaká ruka mu ukazovala šmouhy, které její majitelka považovala za Eiffelovu věž a Place d’Étoile.

Carl přikývl, ale bylo mu to srdečně jedno. Paříž si můžete strčit víte kam. Jen už si to přál mít za sebou.

Pochopila a znovu ho vzala za ruku. Carl se jí nepustil, dokud se s leknutím neprobudil, když letadlo dosedlo na přistávací plochu v Barajas.

„Vy jste byl dobře mimo,“ ocenila a ukázala mu cestu k metru.

Poklepáním na náprsní kapsu si zkontroloval, jestli je v ní talisman a peněženka, a rozhodoval se, zda se má v tak daleké cizině odvážit použít svou kartu Visa.

„Je to jednoduché,“ řekla mu ještě sousedka z letadla. „Támhle si koupíte jízdenku a sjedete po eskalátorech dolů. Jeďte směrem na Nuevos Ministerios, tam přestoupíte na linku číslo šest a pojedete na Cuatro Caminos, odtud pak dvojkou k Opeře a pak už jen jednu stanici pětkou na Callao. Odtud to máte na schůzku už jen sto metrů.“

Carl se rozhlížel po lavičce, na kterou by složil své znavené údy a olověnou hlavu a oddal se kratochvíli z nejmilejších, totiž spánku.

„Ukážu vám kudy, mám stejnou cestu. Všiml jsem si, jak vám v letadle bylo,“ promluvil na Carla čistou dánštinou přátelský hlas a současně se před ním zjevil muž nesporně asijského původu. „Jmenuji se Vincent,“ představil se a zvolna vykročil, následován příručním zavazadlem na kolečkách.

Když se Carl před deseti hodinami ukládal ke spánku, takhle si volnou neděli opravdu nepředstavoval.

*

Téměř nevědomky proplul systémem metra, které ho svým labyrintem chodeb vyneslo na povrch ve stanici Callao. Pohled na monumentální stavby v ulici Gran Via mu málem vyrazil dech. Snažil se zorientovat ve stavebních stylech impozantních kolosů, které si pro sebe roztřídil na neoimpresionistické, funkcionalistické a klasicistní. Nikdy nic podobného neviděl, nezažil takový hluk, necítil podobné pachy a vedro a nikdy ho nezaplavila pekelná změť pospíchajícího tmavovlasého národa. Dovedl se vcítit jen do jednoho účastníka obrazu, téměř bezzubého žebráka, který seděl přímo před ním na ulici za hromadou plastových krabiček. Do každé mu bylo možné přispět na něco jiného. Byly v nich mince a bankovky různých měn. Carl rozuměl jen z poloviny, oč se jedná, ale sebeironii v mužových očích pochopil dokonale. No, vyber si, říkaly. Přispěješ mi na pivo, víno, kořalku, nebo na cigára? Tak si vyber.

Kolemjdoucí se usmívali a někdo se zeptal, jestli si ho může vyfotit. Žebrák se bezzubými dásněmi usmál od ucha k uchu a vytáhl odněkud ceduli.

Fotos 280 euro.

To zabralo. Nejen na kolemstojící, ale i na Carlovu otupělou duši a zanedbávaný úsměv. Vybuchl smíchy a bral to jako veskrze příjemné překvapení. Taková sebeironie překračovala veškeré meze. Žebrák mu dokonce vrazil do ruky vizitku, na které měl uvedené i webové stránky www.lazybeggars.com. Carl jen kroutil hlavou a smál se. Sáhl do kapsy, přestože lidi žebrající na ulici jinak nesnášel.

V tu ránu se vrátil zpátky do reality, sužován palčivou touhou na hodinu vyrazit nejmenovanou zaměstnankyni oddělení Q.

Stojí tu, hergot, v cizí zemi, nadopovaný prášky, které mu oblbují mozek, klepe se jak ratlík, protože mu imunitní systém pracuje na plné obrátky, a v kapse nemá ani floka. Celý život se směje lehkovážným turistům, a teď přišla řada i na něho, na policejního komisaře, který počítá s pofiderními existencemi na každém rohu. Jak mohl být tak blbej? A ještě k tomu v neděli.

Status quo: nemá notýsek ani kapsu. Dvacet minut v našlapaném metru ho přišlo draho. Nemá kreditní kartu, pas, řidičský průkaz, peníze, jízdenky na metro, telefonní seznam, kartičku zdravotního pojištění ani letenku.

Hlouběji klesnout nemohl.

*

V KB Construcciones S. A. mu donesli do odlehlé kanceláře se zaprášenými okny kávu a nechali ho spát. Před čtvrt hodinou ho ve foyeru Gran Via číslo 31 zastavil portýr a dlouho si odmítal ověřit domluvenou schůzku, protože Carl se nemohl prokázat žádným dokladem. Huba portýrovi jen jela, ale rozumět mu nebylo ani slovo. Nakonec Carl zlostně potřásl hlavou a vypálil mu nejméně desetkrát do obličeje: „Vytři ty tři trychtýře.“

To zapůsobilo.

„Kyle Basset,“ dolehl ke Carlovi na kilometry vzdálený hlas, poté co usnul.

Opatrně otevřel oči. Bál se, jestli neskončil v očistci, soudě podle toho, jak mu třeštila hlava a bolel ho celý člověk.

Další kávu mu přinesli do Bassetovy kanceláře za gigantickými bílými dělenými okny, takže se jakžtakž vzpamatoval. Ocitl se tváří v tvář třicátníkovi, který si byl dobře vědom toho, co ztělesňuje. Bohatství, moc a nezměrné sebevědomí.

„Vaše kolegyně mě zasvětila do situace,“ řekl Basset. „Vyšetřujete několik vražd, pravděpodobně spojených s osobami, které mě svého času napadly v internátní škole. Je to tak?“

Mluvil dánsky, ale s přízvukem. Carl se rozhlédl po kanceláři. Byla obrovská. Viděl ven na Gran Via, kde lidé proudili dovnitř i ven z obchodů Sfera a Lefties. Byl to skoro zázrak, že v takovém prostředí nezapomněl dánsky úplně.

„Ty vraždy spolu můžou souviset, ale ještě to nevím jistě.“ Carl vypil kávu. Chutnala velmi výrazně, ovšem nezdála se mít blahodárný vliv na jeho vzpouzející se střeva. „Tvrdíte bez obalu, že vás přepadli. Proč jste se nepřihlásil, když proti nim probíhal proces?“

Usmál se. „To jsem dávno udělal. Řekl jsem to tomu pravému.“

„A sice komu?“

„Svému otci. Chodili spolu s Kimmiiným tátou do školy.“

„Aha. Co jste z toho měl?“

Pokrčil rameny a otevřel stříbrné cizelované pouzdro na cigarety. Copak taková ještě existují? Nabídl Carlovi. „Kolik máte času?“

„Letím v 16.20.“

Podíval se na hodinky. „Aj, tak to moc času nemáme. Pojedete taxíkem?“

Carl zhluboka nasál kouř. To pomohlo. „Mám menší problém,“ řekl bez náznaku hrdosti.

Zasvětil Basseta do situace. Okradli ho kapsáři v metru. Nemá peníze, pas ani letenku.

Kyle Basset zmáčkl tlačítko interního telefonu. Jeho rozkazy nezněly příliš přátelsky, spíš jako by úkoloval lidi, kterými pohrdá.

„Zkrátím to.“ Zadíval se na bílou budovu naproti. Snad se mu v očích zračily bolestné vzpomínky, těžko říct, tak byl zatvrzelý a chladný.

„Můj otec a otec Kimmie se domluvili, že až nastane vhodná chvíle, tak ji potrestají. Nespěchali a mně to vyhovovalo. Willyho K. Lassena jsem taky znal, vlastně se známe dodnes. Bydlí jen dvě minuty ode mě v Monaku a je poměrně nekompromisní. Člověk by si to s ním jen nerad rozházel, rozhodně ne dřív, než je bezpodmínečně nutné. Teď je smrtelně nemocný. Moc života už v tom starém pardálovi nezbývá.“ Usmál se. Byla to poněkud zvláštní reakce.

Carl sevřel rty. Kimmiin táta je tedy skutečně nemocný, jak namluvil narkomance Tine. No vida. Skutečnost s fantazií se občas prolnou. To je dobré vědět.

„Proč právě Kimmie?“ zeptal se. „Jmenoval jste jen ji. Ostatní se k ní nepřidali? Ulrik Dybbol Jensen, Bjarne Thogersen, Kristian Wolf, Ditlev Pram, Torsten Florin? Copak u toho tehdy nebyli všichni?“

Basset sepjal ruce, dýmající cigareta mu visela v koutku úst. „Myslíte, že si mě vybrali záměrně za oběť?“

„O tom nic nevím, tedy nic bližšího.“

„Tak já vám to povím. Byla to náhoda, že zmlátili právě mě, jsem o tom přesvědčený. I to, jak se to pak celé vyvinulo, byla náhoda.“ Položil si ruku na prsa a opřel se do křesla. „Tři zlomená žebra, zbytek se mi oddělil od klíčních kostí. Několik dní jsem močil krev. Málem mě zabili. A že k tomu nedošlo, byla úplná náhoda, aby bylo jasno.“

„Aha, ale kam tím míříte? Nevysvětlil jste mi, proč jste veškerou svou nenávist namířil pouze proti Lassenové?“

„Víte, pane Morcku, něco jsem se ten den, kdy mě ty svině přepadly, naučil. Vlastně jsem jim za to určitým způsobem vděčný.“ Každé slovo v následující větě podpořil úderem do stolu. „Naučil jsem se, že když se člověku naskytne příležitost, tak udeří. Ať už náhodou nebo ne, bez ohledu na přiměřenost nebo vinu či nevinu ostatních. Je to alfa a omega ve světě obchodu, chápete? Naostři své zbraně a neváhej je použít. Udeř. Mou zbraní byl v tomto případě vliv na Kimmiina otce.“

Carl se zhluboka nadechl. Na to, že Kyle Basset pocházel z venkova, nepůsobil právě nejsympatičtějším dojmem. Carl musel zavřít oči. „Asi to pořád ještě celé nechápu.“

Basset zavrtěl hlavou. Ani to nečekal. Byli každý jako z jiné planety.

„Jen říkám, že když jsem dostal příležitost se pomstít, tak jsem ji využil.“

„Ostatní vám byli lhostejní?“

Pokrčil rameny. „Kdybych měl možnost, vrátil bych jim to taky, kdykoliv. Jen jsem ji nedostal. Pohybujeme se takříkajíc každý v jiném světě.“

„Takže ona nebyla aktivnější než ostatní? Kdo byste řekl, že to tehdy celé vedl?“

„Kristian Wolf, pochopitelně. Ale když se na člověka sesypali všichni najednou, asi bych se držel co nejdál hlavně od ní.“

„Jak to myslíte?“

„Na začátku se držela zpátky. Nejvíc mě bili Florin, Pram a Wolf. Ale když se trochu stáhli, protože mi tekla krev z ucha a oni dostali strach, tak nastoupila ona.“

Rozšířily se mu nosní dírky, jako by dodnes cítil její přítomnost. „Dráždili ji, abyste rozuměl. Hlavně Wolf. On s Pramem ji osahávali, až zaklonila hlavu, a pak ji postrčili směrem ke mně.“ Zatnul ruce v pěst. „Nejdřív mě jen plácala, ale pak přidávala víc a víc. Když viděla, jak mě to bolí, rozšířily se jí zorničky, prohloubil se jí dech a tloukla mě silněji a silněji. To ona mě kopla špičkou boty do rozkroku.“ Uhasil cigaretu v popelníku připomínajícím bronzovou sochu na protější střeše. Basset měl ve tváři spoustu vrásek. Carl si toho všiml teprve teď, když ho viděl z profilu v ostrém slunečním světle. Není na vrásky ještě příliš mladý?

„Kdyby Wolf nezasáhl, nenechala by toho, dokud bych nevypustil duši. Jsem o tom naprosto přesvědčený.“

„A co ostatní?“

„Co ostatní?“ opakoval si pro sebe. „Řekl bych, že se nemohli dočkat další příležitosti. Byli jako obecenstvo na býčích zápasech. Věřte mi, vím, o čem mluvím.“

Svižným krokem vešla sekretářka, která Carlovi předtím přinesla kávu. Slušelo jí to, byla v tmavém, což jí ladilo s barvou vlasů a řas. V ruce nesla malou obálku, kterou mu podala. „Tady máte pár eur a palubní vstupenku na cestu domů,“ řekla anglicky a přátelsky se na něho usmála.

Pak se obrátila na svého nadřízeného a podala mu kus papíru, který ve vteřině přeletěl očima. Výbuch zlosti, který následoval, připomněl Carlovi obraz Kimmiiných rozšířených očí, přesně jak mu to před chvílí vylíčil Basset.

Bez zaváhání papír rozcupoval na kousky a zahrnul sekretářku lavinou nadávek. Cloumal s ním vztek a obličej mu pokryly ještě hlubší vrásky. Žena se v reakci na jeho výbuch roztřásla a zahanbeně se dívala do země. Nebyl to hezký pohled.

Když za sebou zavřela dveře, tvářil se Basset jakoby nic a usmál se na Carla. „Je to jen hloupá kancelářská krysa. Nevšímejte si jí. Zvládnete to domů?“

Tiše přikývl a pokusil se vyjádřit svou vděčnost, ale nebylo to snadné. Kyle Basset se choval stejně jako ti, kteří mu ublížili. Nedokázal se do nikoho vcítit. Právě to názorně předvedl, přímo Carlovi před nosem. Čert aby ho a jemu podobný vzal, takový tupý hovada.

„A trest?“ zeptal se Carl konečně. „Jak jste Kimmie potrestal?“

Zasmál se. „Ech, to byla učiněná náhoda. Potratila a byla na dně, příšerně zmlácená, v dost bídném stavu, a požádala otce o pomoc.“

„A té se jí nedostalo, předpokládám.“ Představil si mladou ženu, která je v nejvyšší nouzi a vlastní otec jí nepomůže. Nezračil se nedostatek lásky v obličeji malé holčičky již na fotografii v Gossipu, kde sedí vměstnaná mezi otce a macechu?

„Brr, bylo to nechutný, jak jsem slyšel. Její táta tehdy bydlel v hotelu D’Angleterre, jako vždycky, když je v Dánsku, a ona za ním přilezla na recepci. Co sakra čekala?“

„Dal ji vyhodit?“

„Šla hlavou napřed, to si pište.“ Smál se. „Hodil po ní pár tisícovek, víc nic, goodbye and farewell for good.“

„Patří jí vila v Ordrupu. Nevíte, proč se tam nenastěhovala?“

„Ale nastěhovala, jenže tam s ní zacházeli stejně.“ Basset zavrtěl hlavou. Bylo mu to úplně jedno. „Tak, pane Morcku, kdybyste chtěl vědět víc, musel byste letět později. Tady si totiž musíte vyřídit check in s předstihem, a jestli to chcete stihnout na 16.20, tak už byste měl vyrazit.“

Carl se zhluboka nadechl. Už teď se mu při vyhlídce na otřásající se letadlo sevřely strachem útroby. Vzpomněl si na tabletky v náprsní kapse. Vyndal medvídka, vylovil ze dna kapsy prášky, odložil medvěda na kraj stolu a chystal se léky zapít douškem kávy.

Přes okraj hrnku pozoroval nepořádek na psacím stole. Kalkulačka, plnicí pero, zpoloviny zaplněný popelník, zaťaté pěsti Kyla Basseta s bílými klouby. Teprve potom se mu podíval do obličeje. Hleděl na muže, kterého poprvé po dlouhé době přemohla vzpomínka na palčivou bolest, jakou dokážou sami sobě i ostatním způsobit jen lidé, kteří jsou v tomto ohledu mistři.

Basset nemohl od maličkého, baculatého, nevinného plyšového zvířátka odtrhnout oči. Jako by ho zasáhl blesk a všechny potlačované city se přihlásily o svá práva.

Carl se znovu posadil.

„Vy toho medvídka znáte?“ zeptal se s tabletkami přilepenými v krku, někde mezi hlasivkami a jícnem.

Přikývl a chvilku přemáhal zlost, která mu přispěchala na pomoc. „Ano, Kimmie ho ve škole nosila jako náramek. Nevím proč. Kolem krku míval červenou hedvábnou mašličku, kterou si ho přivazovala.“

Carl si na okamžik pomyslel, že povolí a rozbrečí se, ale Bassetovi ztuhly rysy ve tváři a vrátil se do role šéfa, který bez milosti rozmáčkne každou kancelářskou krysu.

„Moc dobře si na něho pamatuju. Měla ho na ruce, když mě bila. Kde jste k němu sakra přišel?“

32)

Byla neděle, téměř deset hodin dopoledne, když se probudila ve svém pokoji v hotelu Ansgar. U paty postele ještě poblikávala televize, opakování nočních zpráv na kanálu TV 2. Navzdory velkému nasazení se zatím nepodařilo objasnit výbuch u stanice Dybbolsbro, a proto zprávu zatlačili do pozadí. Věnovali se americkému bombardování povstalců v Bagdádu a Kasparovově kandidatuře na prezidenta, a v neposlední řadě i záhadnému úmrtí před sešlým červeným věžákem v Rodovre.

Podle vyjádření mluvčího policie se mohlo jednat o vraždu. Nasvědčovalo tomu několik skutečností, zvláště pak fakt, že se oběť přidržovala zábradlí balkonu a někdo ji udeřil tupým předmětem přes prsty. Mohlo se jednat o pistoli, ze které vyšel téhož večera výstřel a zasáhl dřevěnou sošku v bytě oběti. Policie byla na podrobnosti skoupá a zatím žádného podezřelého nezadržela.

Alespoň to tvrdili.

Přitáhla si k sobě svůj malý uzlíček.

„Už to vědí, Mille. Klukům musí být jasný, že po nich jdu.“ Pokusila se usmát. „Myslíš, že jsou teď spolu? Že se Torsten, Ulrik a Ditlev domlouvají, co si počnou, až se na ně máma vypraví? Asi mají pěkně nahnáno, viď?“

Něžně chovala malý zámotek. „Já myslím, že po tom, co nám provedli, mají v kalhotách, co myslíš? A víš ty co, Mílinko? Zaslouží si to.“

Na obrazovce se kameraman pokoušel zaostřit na detail a zachytit zblízka záchranáře lopotící se s mrtvolou, ale byla příliš velká tma.

„Víš, Mille, neměla jsem jim o té plechové krabici tenkrát říkat. To jsem zvorala.“ Osušila si oči. Najednou se jí z nich řinuly slzy.

„Neměla jsem jim to říkat. Co mě to jenom napadlo?“

*

Nastěhovala se k Bjarnovi a tím se dopustila svatokrádeže. Když se chtěla s někým vyspat, muselo to být buď tajně, anebo s celou partou, jinou možnost neměla. Dopustila se osudného prohřešku proti všem pravidlům. Nejenže dala přednost jen jednomu ze skupiny, ale ještě ke všemu si vybrala toho posledního z posledních, podle jejich hierarchie.

To vůbec nebylo v pořádku.

„Bjarne?“ vyváděl Kristian. „Co si s tou nickou do prdele počneš?“ Přál si, aby všechno zůstalo při starém, jako vždycky. Dál se budou vydávat na výpravy za násilím a Kimmie jim bude kdykoliv po vůli, jen jim a nikomu jinému.

I přes Kristianovy výhrůžky a nátlak zůstala neoblomná. Vybrala si Bjarna a ostatní se s tím budou muset smířit.

Chvíli pokračovali jako dřív. Scházeli se zhruba každou čtvrtou neděli, šňupali kokain, dívali se na filmy plné násilí a jezdili v Torstenově nebo Kristianově džípu na výpravy za něčím nebo někým, koho by mohli šikanovat a zbít. Někdy s oběťmi uzavřeli dohodu a dali jim bolestné za způsobené ponížení a utrpení, jindy na ně zaútočili zezadu, a dřív než mohli být odhaleni, zmlátili nebožáky do bezvědomí. Velice zřídka, jako když objevili osamoceného starce chytajícího ryby u Esrumského jezera, jim bylo všem zničehonic jasné, že živý odtud neodejde.

Poslední způsob přepadení měli nejraději. Pokud se naskytly vhodné podmínky a oni se mohli dopustit krajního činu. Když se jim všem podařilo vyžít se ve své roli naplno.

Ale na jezeře Esrum to dopadlo špatně.

Už cestou si Kimmie všimla Kristianova neklidu. Pokaždé byl u vytržení, ale tentokrát se mračil a byl zaťatý. Přivřená víčka a vzrušením lehce pootevřené rty se nekonaly. Svou frustraci obrátil proti sobě, tiše, pasivně pozoroval pohyby ostatních, jak se Kimmie lepí šaty na tělo, když táhli muže na hloubku.

„Tak už si ji vem, Ulriku,“ zařval zničehonic, když se usadila na břehu na bobku, s koleny od sebe, a z letních šatů jí crčela voda proudem. Pozorovala mrtvolu, jak klesá ke dnu. Ulrikovi zajiskřilo v očích radostí a zároveň i strachem ze selhání. Než odjela do Švýcarska, musel pokus do ní proniknout několikrát vzdát a uvolnit místo druhým. Jako by mu koktejl namíchaný z násilí a sexu nevyhovoval stejně jako ostatním. Musel se nejprve uklidnit, aby mu pulz opět mohl vyšplhat do závratných výšek.

„No tak dělej,“ volali ostatní a Bjarne protestoval, aby toho nechali. Vtom ho Ditlev s Kristianem chytili a už ho nepustili.

Viděla, jak si Ulrik rozepnul kalhoty a projednou se zdál být velmi připraven. Už ale nezahlédla Torstena, který se na ni vrhl zezadu a povalil ji na zem.

Kdyby nebylo Bjarnových nadávek a kdyby se jim nevytrhl a Ulrikovo mužství poté nezvadlo, byli by ji tam tehdy v rákosí znásilnili.

Netrvalo dlouho a Kristian ji začal systematicky pronásledovat. Bjarne mu byl lhostejný, ostatní jakbysmet. Jen když dala jemu, pak byl spokojený.

Bjarne se změnil. Když spolu mluvili, působil nesoustředěně. Už jí neoplácel laskání jako dřív a často nebýval doma, když měla volno. Utrácel peníze, které nemohly být jeho. Telefonoval, když si myslel, že Kimmie spí.

Kristian jí začal nadbíhat. V Nautilu, cestou do práce a z práce, u Bjarna doma, když ho ostatní pověřili drobným úkolem a on měl cestu kolem.

A Kimmie se mu posmívala. Posmívala se Kristianu Wolfovi pro jeho závislost a proto, že nepochopil situaci.

Brzy si všimla, jak v něm kypí zlost. Jak ji provrtává pohledem, jak se osten nenávisti v jeho očích stává čím dál ostřejší.

Jenže se ho nebála. Mohl by jí udělat něco, co jí už tolikrát předtím neprovedl někdo jiný?

*

Nakonec k tomu došlo jednoho březnového dne, kdy byla na dánské obloze dobře patrná kometa Hyakutake. Bjarne dostal od Torstena teleskop a Ditlev mu dal k dispozici svou plachetnici. Měl si tam užívat s basou lahvového piva, zatímco Kristian, Ditlev, Torsten a Ulrik vnikli k nim do bytu.

Jak si obstarali klíč, to se nikdy nedozvěděla, ale najednou byli uvnitř, panenky o velikosti špendlíkové hlavičky a pod nosem naprášeno od kokainu. Nic neříkali, jen se na ni vrhli, přitiskli ji ke zdi a svlékli jí, co bylo potřeba, aby na ni mohli.

Ani necekla. Jen by je tím ještě víc rozdráždila, to jí bylo jasné. Věděla, jak to probíhá, když se na někoho vrhli.

Hoši v partě si na fňukání nepotrpěli, stejně jako ona.

Hodili ji na stolek v obývacím pokoji, ani z něj předtím nesmetli věci, a znásilnění zahájili tím, že si jí Ulrik sedl obkročmo na břicho, chytil ji velkými pazourami za kolena a roztáhl jí nohy. Nejprve se ho zkoušela tlouct do zad, ale drogy a vrstva tuku na zádech rány oslabily. A k čemu by jí to koneckonců bylo? Věděla, jak to má Ulrik rád. Rány, ponižování a donucení. Cokoliv, co by pohoršilo obecnou morálku. Ulrik žádná tabu neuznával. Neostýchal se vyzkoušet žádný fetiš. Žádný. Přesto se mu jen tak bez dalšího nepostavil jako ostatním.

Kristian zaujal pozici mezi jejíma nohama a prosadil si svou, až se mu protočily panenky, ukázalo se bělmo a uspokojením se mu zkřivila ústa. Po něm nastoupil Ditlev, rychle si odbyl své a zakončil jako obvykle zvláštním křečovitým třasem. Pak přišel na řadu Torsten.

Právě když se v ní zmítal hubeňour, stanul najednou ve dveřích Bjarne. Dívala se mu do očí, ale soudržnost skupiny mu zlomila vaz a oni ho naprosto ovládli. Kimmie na něho volala, aby šel pryč, ale Bjarne zůstal.

A když Torsten skončil, hoši říjeli nadšením, protože se přidal i Bjarne.

Dívala se mu do nepřístupného, brunátného obličeje a poprvé v životě si jasně uvědomila, kam to dopracovala.

Pak rezignovala, zavřela oči a odpoutala se.

Poslední, co slyšela, než zmizela v bezpečných mlhách nevědomí, byl Ulrikův další marný pokus, kterému se všichni smáli.

Tehdy to bylo naposledy, kdy je viděla všechny pohromadě.

*

„Koukni, broučku, co pro tebe máma má.“

Vyprostila malého človíčka z látky a něžně si holčičku prohlížela. Zázrak božího stvoření. Ty malinkaté prstíčky na rukou a na nohou, s miniaturními nehtíky.

Rozbalila balíček a ukázala jeho obsah vysušenému tělíčku.

„Podívej se, Mille, už jsi někdy něco takového viděla? Nehodilo by se nám to, právě v takový den, jako je dnes?“

Pohladila ji prstem po ručičce. „Jsem úplně rozpálená, viď?“ podotkla. „No jo,“ rozesmála se. „Mámě je vždycky nesnesitelný horko, když se něco chystá. Vždyť to znáš.“

Podívala se ven z okna. Byl konec září. Jako když se před dvanácti lety nastěhovala k Bjarnovi. Tehdy ovšem nepršelo.

Pokud ji paměť neklame.

*

Znásilnili ji a nechali ležet na stole. Sami se rozložili dokola na koberci a šňupali kokain, dokud úplně neodpadli. Smáli se jako pominutí a Kristian ji několikrát hrubě poplácal po nahých stehnech. Myslel to asi jako smířlivé gesto.

„No tak se nedělej, Kimmie,“ zavolal na ni Bjarne. „Vždyť jsme to jen my.“

„Já končím,“ zavřískla. „Je konec.“

Zdálo se, že jí nevěří. Domnívali se asi, že je na nich příliš závislá a za nějaký čas ještě ráda přileze. Ale to se pletli. To by neudělala, nikdy. Ve Švýcarsku si poradila bez nich a dokáže to zase.

Chvíli jí trvalo, než se zvedla. Mezi nohama ji pálilo, vazy na stehnech měla namožené, bolelo ji za krkem a těžce na ni dolehlo ponížení.

Ten pocit v ní velkou měrou osvěžila Kassandra, když ji s posměchem uvítala v ordrupské vile se slovy: „Existuje na světě jedna jediná věc, kterou bys dokázala udělat správně?“

Druhého dne zjistila, že Torsten koupil firmu Nautilus Trading, kde několik let pracovala, a tím pádem se ocitla bez práce. Od zaměstnance, se kterým se dříve přátelila, dostala šek. Vysvětlil jí, že bohužel musí odejít. Změnu personálu si podle něho vyžádal pan Florin. Takže kdyby si chtěla stěžovat, musí rovnou za ním.

Když si chtěla v bance šek uložit, zjistila, že jí Bjarne vybral a zrušil konto.

Za žádných okolností ji nehodlali pustit ze spárů a měli připravený plán.

Další měsíce strávila nahoře u sebe v pokoji. Pro jídlo do kuchyně si chodila v noci a přes den spala. Skrčená s medvídkem v ruce proležela celé dny. Za dveřmi často ječela Kassandra, ale Kimmie přestala okolní svět vnímat.

Nikomu nic nedlužila a byla těhotná.

*

„Měla jsem takovou radost, když jsem zjistila, že tě čekám, to bys nevěřila,“ usmívala se na mrňouska. „Hned jsem věděla, že budeš holčička a jak se budeš jmenovat. Byla jsi od začátku Mille. Není to trochu zvláštní a legrační?“

Trochu se s ní pomazlila a zase tělíčko zabalila do hadříku. Zavinutá v bílém kousku látky vypadala jako droboučký Ježíšek v jesličkách.

„Tolik jsem se na tebe těšila, jak spolu budeme bydlet a žít jako úplně normální lidi. Chtěla jsem si najít práci, hned jak se narodíš, a být jen s tebou, až si tě vyzvednu z jeslí.“

Přitáhla si k sobě na postel tašku a na dno nacpala hotelový polštář, aby z něj vytvořila útulný pelíšek.

„Chtěla jsem s tebou zůstat v domě a Kassandry se zbavit.“

*

Kristian Wolf jí začal poslední týdny před svou svatbou telefonovat. Šílel z pomyšlení na svázanost, která ho čeká, a z toho, že ho Kimmie stále odmítá.

Léto bylo šedivé, ale příjemné a Kimmie dostávala svůj život pomalu pod kontrolu. Ty strašlivé věci, které dělali, zavrhla. Cítila se zodpovědná za nový život.

Minulost zemřela.

Teprve když jednoho dne objevila u Kassandry v obývacím pokoji Ditleva s Torstenem, kteří tam na ni čekali, uvědomila si, jak je její počínání marné. Zvědavě si ji prohlíželi a ona si vzpomněla, jak dokážou být nebezpeční.

„Přišli tě navštívit staří známí,“ švitořila Kassandra v téměř průhledných letních šatech. Odmítala se vzdálit do svého teritoria označovaného za my room, ale to, co se chystalo, nebylo pro cizí uši.

„Nevím, proč jste přišli, ale chtěla bych, abyste zase odešli,“ řekla nejprve, plně si vědoma toho, že tím zahájila jednání kdo s koho.

„Jsi do toho příliš zapletená, Kimmie,“ řekl Torsten. „Nemůžeme to tak nechat. Kdo ví, co by tě mohlo napadnout?“

Zavrtěla hlavou. „Co tím chceš říct? Že bych se mohla pokusit o sebevraždu a zanechat po sobě ošklivý dopis na rozloučenou?“

Ditlev přikývl. „Například. Napadají nás ale i jiný věci, co bys mohla udělat.“

„Jako třeba co?“

„A není to jedno?“ řekl Torsten a přistoupil k ní blíž.

Jestli se jí dotkne, vezme ho po hlavě tou hnusnou, ale dostatečně těžkou čínskou vázou, co stojí v rohu.

„Hlavní je, abysme věděli, kde tě máme, až budeš s náma. Neobejdeš se bez toho, tak už si to konečně přiznej, Kimmie,“ pokračoval.

Ušklíbla se. „Třeba z tebe bude táta, Torstene. Nebo z Ditleva.“ Nechtěla to říct, ale pohled na jejich zkoprnělé obličeje za to stál. „Proč bych se bez toho nemohla obejít?“ Položila si ruku na břicho. „To si myslíte, že by to pro dítě bylo dobrý? Neřekla bych.“

Když se na sebe podívali, hned jí došlo, co si myslí. Oba měli děti a několik rozvodů a skandálů za sebou. O jedno pozdvižení víc nebo míň, na tom nesešlo. Trápil je výhradně její vzdor.

„To dítě si necháš vzít,“ řekl Ditlev nečekaně tvrdě.

Řekl necháš vzít. Ta dvě slova Kimmie přesvědčila, že dítě je v nebezpečí.

Instinktivně napřáhla ruku, aby si udržela odstup.

„Starejte se o svý a nechte mě na pokoji. Necháte mě bejt, je vám to jasný?“

Spokojeně konstatovala, že její změna názoru je donutila přimhouřit oči.

„Jestli mě neposlechnete, tak si pište, že mám krabici, která vám nadobro zničí život. Ta schránka je moje životní pojistka. Jestli se mi něco stane, někde se objeví, na to vemte jed.“ Nebyla to pravda, žádnou takovou pojistku neměla. Krabici sice schovala, ale nikdy neměla v úmyslu ji prezentovat na veřejnosti. Byly to její osobní trofeje. Malý předmět za každý zmařený život. Jako indiánské skalpy, mozek obětí Inků či uši pokořeného býka, které připadnou toreadorovi.

„Jakou krabici?“ zeptal se s obavami Torsten a zachmuřil lasičkovitý obličej.

„Nechala jsem si drobnosti z místa činu. Všechno, co jsme provedli, se dá na základě obsahu skříňky odhalit, a jestli na mě nebo na mý dítě vztáhnete ruku, chcípnete za mřížema, to mi věřte.“

Ditlev jí na to skočil. Torsten se naopak zatvářil skepticky.

„Jmenuj jednu jedinou věc,“ vybídl ji.

„Mám náušnici té ženské z Langelandu. Nebo gumičku Kara Bruna. Vzpomínáte, jak ho Kristian chytil a skopl dolů z můstku? Tak si asi taky vzpomenete, jak se pak před koupalištěm na Bellahoj smál s Karovou gumičkou v ruce. Podle mě ho přejde smích, až se dozví, že gumička dělá společnost kartičkám z rorvigskýho Trivial Pursuitu, nemyslíte?“

Torsten se od ní znechuceně odvrátil. Jako by se chtěl ujistit, že je za dveřmi nikdo neposlouchá.

„Ne, to máš pravdu,“ řekl. „To mu fakt nebude připadat vtipný.“

*

Kristian za ní přišel jednou v noci, kdy se Kassandra zpila do němoty a dávno upadla do kómatu.

Zničehonic se zjevil vedle její postele a pomalu kladl důraz na slova, která se jí jedno po druhém zarývala do mozku.

„Kimmie, řekni mi, kde máš tu krabici, jinak tě na místě zabiju.“

Brutálně ji zmlátil, bil ji, dokud nepřestal vládnout pažemi. Tloukl ji do břicha a do hrudníku, až v ní kosti praštěly, ale skrýš nevyzradila.

Nakonec šel pryč. Nezbyla v něm ani stopa agrese a odešel přesvědčen, že svůj úkol splnil a že krabice s důkazy byl jen prachsprostý výmysl.

Když se vzpamatovala z bezvědomí, sama si zavolala sanitku.

33)

Probudila se s prázdným žaludkem, neměla ani trochu chuť k jídlu. Byla neděle odpoledne a ona se stále ještě nacházela v hotelu. Hodinu snila o tom, jak se všechno konečně vyřeší. Kdo by v takovou chvíli pomýšlel na jídlo?

Přitáhla si k sobě tašku s uzlíčkem, ležící vedle ní na posteli.

„Dneska ode mě dostaneš dárek, Mille. Rozhodla jsem se, že dostaneš to nejlepší, co jsem v životě měla. Dostaneš mýho medvídka,“ řekla. „Máma na to často myslela a dneska ti pro něj dojde. Máš z toho radost?“

Věděla, že vnitřní hlasy pouze dřímají a čekají na příležitost, ale sáhla do tašky a laskala se s uzlíčkem.

„Neboj se, drahoušku, je mi fajn. Nic se mnou nehne. Dneska nám nikdo neublíží.“

*

Když ji hospitalizovali se silným krvácením z podbřišku, vyzpovídal ji personál Bispebjerské nemocnice hned několikrát, jak se jí taková hrůza přihodila. Hlavní lékař navrhoval, že zavolají policii, ale ona ho od toho zrazovala. Rány na těle si přivodila pádem z dlouhých příkrých schodů, snažila se všechny uklidnit. V poslední době se jí občas udělalo mdlo a tentokrát k tomu došlo zrovna nahoře na schodech. Nikdo jí neusiluje o život, ujišťovala je. Žije v domě sama s nevlastní matkou. Byla to jen ošklivá nešťastná náhoda.

Druhého dne ji sestry uklidnily, že dítě přežije. Ale když jí vyřídili pozdravy od bývalých spolužáků ze školy, začala být ostražitá.

Čtvrtý den za ní na jednolůžkový pokoj přišel Bjarne. Nevyslali ho náhodou. Zaprvé nebyl jako ostatní známá osobnost a zadruhé nikdo nedokázal tak dobře jako on zavést hovor až na samu podstatu věci, kde výmluvnost ani lhaní nejsou nic platné.

„Máš prý proti nám nějaký důkazy, Kimmie? Je to pravda?“

Neodpověděla. Jen koukala z okna na pompézní, omšelé budovy.

„Kristian se ti za to, co provedl, omlouvá. Vzkazuje, jestli nechceš převézt do soukromé nemocnice. Dítě je v pořádku, ne?“

Zle se na něj podívala a přiměla ho sklopit oči. Moc dobře věděl, že nemá právo se na něco takového ptát.

„Kristianovi vyřiď, že to bylo naposledy, kdy se mě nebo něčeho, co má se mnou něco společnýho, dotknul, je to jasný?“

„Vždyť ho znáš, toho se jen tak nezbavíš. Tvrdí, že nemáš žádnýho právníka ani nikoho jinýho, komu bys o nás řekla. Taky změnil názor, už prý ti věří, že máš ty věci, jak říkáš. Že prý je ti to podobný. Vlastně se smál, když mi to říkal.“ Bjarne se bez úspěchu pokusil napodobit Kristianovo zachrochtání, ale Kimmie to nechalo chladnou. Kristian se nikdy nesmál tomu, co ho mohlo ohrozit.

„A s kým by ses asi tak mohla dát do kupy, když ne s právníkem, ptal se dál. Žádný kamarády, kromě nás, jak všichni dobře víme, nemáš.“ Dotkl se její ruky, ale ucukla. „Jen si myslím, že bys nám měla říct, kam jsi tu krabici dala. Je někde v domě, Kimmie?“

Mrskla sebou na druhý bok. „Copak jsem blázen?“

Uvěřil jí.

„Vyřiď Kristianovi, ať se ode mě drží dál. Klidně si pro mě za mě pokračujte v tom, na co jste zvyklí. Jsem těhotná, Bjarne, copak to nechápete? Jestli se ty věci dostanou ven, budu v tom namočená i já s dítětem, nemyslíš? Krabice je jen nejzazší, nouzový řešení.“

Poslední slova si měla odpustit.

Jediné, čeho se Kristian kdy obával, byl výraz nouzové řešení.

Od Bjarnovy návštěvy v noci nespala. Ležela ve tmě s rukou na břiše a druhou svírala zvonek na sestru.

*

V noci na druhého srpna vešel do pokoje v bílém plášti.

Jen na vteřinku zdřímla a probudila se s rukou na ústech. Kristian jí klečel na prsou a vyjádřil se jasně: „Kdo ví, kam zmizíš, až tě pustí, Kimmie? My tě hlídáme, ale přesto, člověk nikdy neví. Řekni, kde je ta krabice, a jsi z toho venku.“

Neodpověděla mu.

Tvrdě ji udeřil do podbřišku, a když stále neodpovídala, mlátil ji dál hlava nehlava, až jí začaly stahy, roztřásly se nohy a celá postel se rozkymácela.

Byl by ji zabil, kdyby se vedle postele neskácela židle a nezpůsobila v jinak tichém pokoji pekelný hluk. Kdyby zvenku dovnitř nezasvítila světla sanitky a neodhalila ho v celé jeho hrůzostrašné ubohosti. Kdyby nezvrátila hlavu a neupadla do stavu šoku.

Kdyby si nemyslel, že právě umírá.

*

Z hotelu se odhlásila. Nechala kufr kufrem a vzala si jen tašku s uzlíčkem a pár dalších drobností. Od hlavního nádraží ji dělilo pár kroků. Byly téměř dvě hodiny odpoledne. Vyzvedne medvídka pro Mille, jak slíbila. A pak dokončí rozdělanou práci.

Byl jasný podzimní den, příměstský vlak byl plný rozdováděných dětí z mateřské školky s pedagogickým dozorem. Snad se vracely z návštěvy muzea nebo měly namířeno do obory. Večer se asi vrátí k rodičům s rozpálenými tvářičkami, plné dojmů z barevného listí a stád jelenů v severní části obory Eremitagesletten.

Až se s Mille zase spojí, bude to ještě hezčí. V nebíčku. Budou se na sebe dívat a smát se.

Na věky věků.

Pokyvovala hlavou a pohledem zabloudila za kasárny Svanemolle, k Bispebjerské nemocnici.

Před dvanácti lety se zvedla z nemocničního lůžka a z nerezového stolku překrytého rouškou v nohách postele vzala drobného človíčka. Jen na malý okamžik ji nechali v místnosti samotnou. Žena ve vedlejším pokoji začala rodit a došlo ke komplikacím.

Zvedla se, oblékla a zabalila dítě do roušky. Za hodinu ji pokořil otec v hotelu D’Angleterre a ona se, stejně jako dnes, vydala stejnou cestou do Ordrupu.

Nemínila v domě zůstat. Parta jí byla v patách a příště by to dopadlo ještě hůř.

Ale potřebovala pomoc, protože ještě krvácela a bolest v břiše se zdála neskutečná a naháněla jí hrůzu.

Proto chtěla Kassandru požádat o další peníze. Aby jí dala, kolik potřebuje.

Toho dne opět pocítila, čeho jsou lidé se jménem začínajícím na písmeno K schopni.

Rozzlobená Kassandra jí strčila ubohé dva tisíce. Dva tisíce od ní a deset tisíc od otce, to bylo všechno, čím ji Kassandra a její takzvaný otec Willy K. Lassen dokázali podpořit. A to bylo žalostně málo.

Když ji Kassandra požádala, aby opustila dům, ocitla se Kimmie sama před domem na cestičce, v náručí tiskla malý uzlík, mezi nohama jí vložkou prosakovala nahromaděná krev, a tehdy přísahala, že jednou za to všichni ti, kdo ji zneužili a pokořili, zaplatí.

Nejdříve Kristian, pak Bjarne. Torsten, Ditlev, Ulrik, Kassandra a otec.

*

Po mnoha letech se opět ocitla před domem na Kirkevej a všechno vypadalo jako dřív. Kostelní zvony patrně dodnes svolávaly vyšší střední třídu k nedělní bohoslužbě a domy se tvářily stále stejně nestydatě a povýšeně. I domovní dveře šly otevřít jen ztuha.

Okamžitě poznala Kassandřin udržovaný obličej, i reakci, kterou v ní Kimmiina přítomnost vyvolávala.

Nepamatovala si, kdy mezi nimi vzniklo nepřátelství. Patrně hned zpočátku, kdy Kassandra nepochopila, v čem spočívá výchova dítěte, a v důsledku toho zavírala Kimmie do skříně, nadávala jí a hubovala slovy, kterým neměla šanci porozumět. Že Kassandra sama v tom chladném domě trpěla nedostatkem lásky, to byla jiná věc. Kimmie ji sice do jisté míry chápala, ale omlouvat ji nedokázala. Kassandra byla vtělený ďábel.

„Dovnitř tě nepustím,“ zasípala Kassandra a pokusila se jí přirazit dveře před nosem. Přesně jako tehdy po potratu, když se na ni obrátila zraněná a zoufalá s uzlíčkem v náručí.

*

Tehdy ji Kassandra poslala do horoucích pekel a to, co na ni čekalo, bylo od pekla skutečně k nerozeznání. Navzdory hrůznému stavu, který jí hrubým zacházením přivodil Kristian, a následnému potratu se několik dní potulovala shrbená po ulicích, aniž by jí kdo pomohl nebo se k ní jen přiblížil.

Lidé vnímali jen její okoralé rty a rozcuchané vlasy. Vyhýbali se jí kvůli odpudivému uzlíčku, zhnědlému sraženou krví, který svírala v náručí. Neviděli člověka v nouzi, blouznícího v horečkách. Neviděli člověka na pokraji zkázy.

Kimmie to považovala za jí vyměřený trest. Za osobní očistec, kterým musí projít, aby odčinila své zlé skutky.

Zachránila ji narkomanka ze čtvrti Vesterbro. Jen vyzáblá Tine se dokázala povznést nad zápach, linoucí se ze zámotku a zaschlých slin v koutcích Kimmiiných úst. V životě už viděla horší věci, a tak ji zavedla do postranní uličky v Sydhavnu, kde bydlel narkoman, který býval na úsvitu věků lékařem.

Vyčistil jí dělohu a naordinoval léky, čímž ji zbavil infekce a zastavil krvácení. Ovšem pravidelné krvácení se jí už nikdy neobnovilo.

Po týdnu, přibližně v době, kdy uzlíček přestal zapáchat, byla připravena pro nový život na ulici.

Zbytek byl minulostí.

*

Vstoupit do místností prosycených Kassandřinými těžkými parfémy, kde na Kimmie ze všech koutů vykukovala strašidla a vysmívala se jí, bylo jako ustrnout uprostřed noční můry.

Kassandra zvedla cigaretu k ústům, ze kterých tucty předchozích cigaret smyly rtěnku. Ruce se jí slabě třásly, ale za vyfukovaným kouřem napjatě sledovala, jak si Kimmie odkládá tašku na zem. Kassandra se cítila očividně nesvá. Za chvíli začne nervózně těkat očima po místnosti, protože takhle si to nepředstavovala.

„Co tu chceš?“ zeptala se. Použila stejná slova jako před dvanácti lety. Po znásilnění a potratu.

„Kassandro, chceš tu dál bydlet?“ opáčila Kimmie.

Macecha se opřela do křesla, chvilku se nehýbala a přemýšlela, zvadlá zápěstí jí visela přes opěradla a kolem šedivějící hlavy tančil modrý oblak kouře.

„Proto jsi tu? Přišlas mě vykopnout, to chceš?“

Byl to úžasný pocit vidět ji, jak se přemáhá, aby zachovala klid. Tenhle člověk dostal možnost chytit malou holčičku za ruku a vyprostit ji ze stínu necitelné matky. Tahle mizerná, egocentrická ženská, která nenávidí sama sebe, ji psychicky týrala a každý den ji úskočně zrazovala. Kassandra z ní zformovala to, čím je dnes. Nedůvěřivou, nenávistnou, citově chladnou osobu, neschopnou jakéhokoli vcítění.

„Chci se tě na něco zeptat, Kassandro, a uděláš dobře, když mi v krátkosti odpovíš.“

„A pak zas půjdeš?“ Nalila si sklenku portského z karafy, kterou se patrně pokoušela vyprázdnit, než Kimmie přišla. Přihnula si zvláště obezřetným pohybem.

„Nic neslibuju,“ odpověděla Kimmie.

„Na co se chceš zeptat?“ Kassandra nasála kouř z cigarety tak hluboko do plic, že se po vydechnutí neobjevil ani obláček.

„Kde je moje máma?“

Kassandra zvrátila hlavu a pootevřela rty. „Ech, bože můj. To se mě ptáš teď?“ Obrátila se prudce na Kimmie. „No, je přece mrtvá. Už třicet let, nebožačka jedna. Copak jsme ti to nikdy nevyprávěli?“ Pohodlně se uvelebila v křesle za doprovodu zvuků, které měly symbolizovat překvapení. Pak se znovu otočila ke Kimmie. Tentokrát se tvářila chladně a nemilosrdně. „Tvůj táta jí dal peníze, protože pila. Nemusím snad víc říkat? To je neuvěřitelný, že jsme ti to nikdy neřekli. Tak, teď to víš. Spokojená?“

Slovo spokojená se jí zarylo do morku kostí. Spokojená?!

„Co táta? Neslyšela jsi o něm? Kde je?“

Kassandra moc dobře věděla, že se na to zeptá, a otřásla se hnusem. Samo slovo táta jí stačilo. Jestli někdo Willyho K. Lassena z duše nenáviděl, pak to byla ona.

„Nechápu, proč to chceš vědět. Klidně by se mohl smažit v pekle, co je ti po tom? Nebo se chceš jen ujistit, jestli to tak vážně je? Tak to tě můžu ubezpečit, holčičko, vážně se teď dusí ve vlastní šťávě.“

„Je nemocný?“ zeptala se Kimmie. Možná ten policajt Tine přece jen nelhal.

„Nemocnej?“ Kassandra uhasila cigaretu a protáhla si roztažené prsty s oprýskaným lakem. „Je prolezlej rakovinou, má ji ve všech kostech. Nemluvila jsem s ním, ale slyšela jsem, jak hrozně trpí.“ Našpulila rty a zhluboka vydechla, jako by z ní právě vyšel samotný pán pekel. „Má strašlivé bolesti a do Vánoc nevydrží, což mě nijak netrápí. Chápeš?“

Upravila si šaty a přisunula sklenici s portským vínem blíž k sobě.

Takže zbývají už jen Kimmie, ta maličká a Kassandra. Dvě proklatá K a ten malý andílek strážný.

Kimmie zvedla ze země tašku a postavila ji na stůl vedle Kassandřiny karafy s portským.

„To ty jsi ke mně pustila Kristiana, když jsem tehdy čekala malou? Odpověz!“

Kassandra sledovala, jak otvírá zavazadlo.

„Bože můj! Snad nemáš ten hnus v tašce?“ Z Kimmiina výrazu vyčetla, že se nemýlí. „Zbláznila ses? Okamžitě to dej pryč.“

„Proč jsi ho pustila dovnitř? Kassandro, proč jsi ho ke mně pouštěla? Vědělas, že jsem těhotná, říkala jsem ti přece, že mě máte nechat na pokoji.“

„Proč? Byli jste mi i s tím bastardem šumafuk. Co sis myslela?“

„Klidně jsi zůstala sedět v obýváku, zatímco mě mlátil. Muselas to přece slyšet. Určitě ti došlo, že mě bije. Proč jsi nezavolala policii?“

„Protože sis to zasloužila.“

Řekla, že si to zasloužila, a Kimmiiny hlasy spustily strašlivý tartas.

Vzpomněla si na rány, které jí macecha sama uštědřila, na tmavé kouty, kam ji zavírala, jak se jí vysmívala a neustále ji z něčeho obviňovala. Kimmie hučelo v hlavě a nastala chvíle, aby tomu učinila přítrž.

Jedním skokem se přenesla ke Kassandře, čapla ji za vyčesané vlasy, zvrátila jí hlavu dozadu a obrátila do ní zbytek portského. Kassandra zmateně a překvapeně vypoulila oči, víno jí zateklo do dýchacích cest a ona se rozkašlala.

Kimmie jí přitlačila ruku na ústa a držela jí hlavu jako ve svěráku. Kašel se stupňoval a přešel v dávení.

Kassandra chytila Kimmie za ruku a snažila se ji odtáhnout, jenže život na ulici člověka zocelí a takovou postarší dámu, zvyklou jen komandovat, strčí bezdomovkyně lehko do kapsy. Kassandra vytřeštila oči, sevřel se jí žaludek a vyslal do oblasti hrozící katastrofy mezi dýchací a trávicí trubici kyselé šťávy.

Několikrát se rychle nadechla nosem, čímž se těla zmocnil další záchvat paniky, a pokusila se všemi údy vyprostit ze sevření. Kimmie nepovolovala, naopak jí uzavřela veškerý přísun životodárného kyslíku. Kassandru zachvátily křeče, hrudník se jí hekticky třásl a zoufalé kňourání zvolna ztrácelo na síle.

Nakonec zvadla.

Kimmie ji nechala padnout přesně tam, kde dobojovala, takže rozbitá sklenka na víno, stržený polštář z pohovky a zvratky, vytékající ženě z koutků úst, promlouvaly jasnou řečí.

Kassandra Lassenová si v životě nic neodpírala a i ve smrti jí bylo dáno sejít tím, čím zacházela.

Snad by se to dalo označit za nešťastnou náhodu, která se dala — podle mínění některých — předvídat.

*

Právě těmito slovy citovali mnozí Kristianova starého přítele z loveckého okruhu, když Wolfa našli na lollandské usedlosti s prostřelenou tepnou. Jistě, bylo to neštěstí, ale dalo se předvídat. Kristian zacházel s brokovnicí velmi neopatrně. Jednoho krásného dne to bouchnout muselo, nechal se dotyčný slyšet.

Jenže o neštěstí nešlo.

Kristian ovládal Kimmie od prvního dne, kdy mu na ni padl zrak. Donutil ji podílet se s ostatními na jeho hrách a do sytosti si užíval jejího těla. Vmanévroval ji do vztahu, ze kterého ji vzápětí vytrhl. Přiměl ji vylákat Kara Bruna pod záminkou opětovného navázání vztahu na koupaliště Bellahoj. Provokoval ji tak dlouho, až zaječela, aby ho shodil dolů. Znásilnil ji, zmlátil poprvé a pak ještě podruhé tak strašně, že přišla o dítě. Mnohokrát jí změnil život a pokaždé k horšímu.

Po šesti týdnech strávených na ulici ho zahlédla na titulní straně ranního vydání novin. Usmíval se, uzavřel několik báječných obchodů a teď se chystal pár dní odpočívat na své usedlosti na ostrově Lolland. „Pokud se mi dostane na mušku, nemůže si být žádná zvěř na mých pozemcích jistá svým osudem,“ pronesl.

Ukradla první kufr v životě, převlékla se do nenápadného oblečení a vydala se vlakem do Sollestedu, kde vystoupila, a posledních pět kilometrů, než se ocitla na dohled od domu, urazila za soumraku pěšky.

Noc přečkala v křoví. Slyšela Kristiana zevnitř hulákat a viděla jeho mladou ženu, jak nakonec odešla do patra samotná. Přespal v obývacím pokoji a za pár hodin byl připraven vybít si své osobní nedostatky a zásadní frustrace na vysazených bažantech a všem živém, co se mu dostane na dostřel.

V noci byla zima, ale Kimmie chlad necítila. Představa Kristianovy už zanedlouho prolité krve za spáchané hříchy ji hřála u srdce a vlila jí do žil sílu.

Od školy věděla, že Kristianovi nedá neklidné nitro spát a že vstane jako první. Několik hodin před zahájením honu chodíval na obchůzku, seznámit se s terénem, aby mohli honci s lovci co nejlépe spolupracovat. Dlouhá léta po vraždě si dokázala jasně vybavit ten pocit, který ji zaplavil, když Kristiana zahlédla, jak vyšel z brány a vydal se cestou do polí. Jeho vybavení odpovídalo představám vyšších tříd o tom, jak by měl správný lovec vypadat. Čistě oholený a přehnaně vybraně a módně oblečený kráčel v nablýskaných vysokých šněrovacích botách vstříc svému osudu. Boháči neměli o podobě skutečného zabijáka ani ponětí.

Sledovala ho zpovzdálí, kráčela rychle ve stínu živého plotu, občas ji vylekaly praskající větvičky. Kdyby ji spatřil, neváhal by vystřelit. Vysvětlil by to jako nešťastnou náhodu. Nedorozumění. Mylně se domníval, že se křovím prodírá vysoká.

Jenže ji nezaslechl. Teprve v okamžiku, kdy se vymrštila a vrazila mu nůž do rozkroku.

Přepadl dopředu a začal se zmítat po zemi. Třeštil oči na obličej, který se nad ním skláněl a o kterém věděl, že bude to poslední, co v životě spatří.

Vzala mu brokovnici a nechala ho vykrvácet. Byla to otázka chvilky.

Pak ho obrátila, schovala ruce do rukávů a otřela jimi střelnou zbraň, vložila ji mrtvole do rukou, namířila hlaveň do oblasti genitálií a stiskla spoušť.

Výsledek označili za nechtěný výstřel a příčinou smrti se stala přetržená tepna s následným vykrvácením. Nejvíce propírané neštěstí toho roku.

Bylo z toho neštěstí, ne však pro Kimmie. Tu zalil nevídaný klid.

Horší to bylo pro ostatní členy skupiny. Zmizela z povrchu zemského a všem bylo jasné, že Kristian by takhle přirozenou cestou ze světa nikdy nesešel.

Kristianova smrt byla obecně nevysvětlitelná.

Hoši z internátu tomu však nevěřili.

*

Tehdy se přiznal Bjarne.

Snad tušil, že je na řadě, nebo se domluvil s ostatními, to nebylo důležité.

Dočetla se o tom v novinách. Vzal na sebe vinu za dvojnásobnou vraždu v Rorvigu, a tím byla pro ni záležitost vyřešena.

Zavolala Ditlevovi a navrhla mu, že pokud by se také chtěli vyrovnat s minulostí, musejí jí zaplatit.

Domluvili se na způsobu, jak to provedou, a dodrželi slovo.

Bylo to moudré, získali tak několik let navíc, než je osud dostihne.

*

Dívala se na Kassandřinu mrtvolu a divila se, proč jí to nepřináší větší uspokojení.

Protože ještě nejsi hotová, vysvětloval jeden z hlasů. Nikdo nepocítí radost na půl cesty do ráje, přidal se další hlas.

Třetí nepromluvil.

Přikývla, vyndala z tašky uzlík a pomalu se vydala nejistým krokem nahoru do poschodí. Cestou vyprávěla drobečkovi, jak si na schodech dřív hrávala, a když ji nikdo neviděl, klouzala se po zábradlí. Jak si pokaždé prozpěvovala tutéž písničku, když ji Kassandra s otcem neslyšeli.

Dělila se o své drobné zážitky z dětství.

„Hezky si tu, drahoušku, lehni, než ti máma najde méďu,“ řekla a opatrně položila zámotek na polštář.

V pokoji se nic nezměnilo. Proležela tu několik měsíců a pozorovala, jak jí roste bříško. Dnes je tu naposled.

Otevřela dveře francouzského okna a v houstnoucím soumraku nahmatala volnou tašku. Našla ji přesně tam, kde si ji pamatovala. A překvapivě lehce povolila, to by nečekala. Jako čerstvě namazané dveře. Zmocnila se jí zlá předtucha, až ji zamrazilo. Pak ji polilo horko, když rukou vklouzla do prázdného prostoru a nic v něm nenašla.

Těkala očima po střešní krytině kolem uvolněného kusu, ale věděla, že to nemá smysl.

Nadzdvihla správnou tašku a pátrala ve správné skulině. Krabice tam nebyla.

Všechna odporná K se teď proti ní sešikovala, hlasy ječely, jako když je na nože bere, hystericky se smály a nadávaly jí. Kyle, Willy K., Kassandra, Kare, Kristian, Klavs a všichni ostatní, kteří se jí připletli do cesty. Kdo se opovážil tentokrát a vzal jí krabici? Ti, kterým chtěla narvat důkazy do chřtánu? Přeživší Ditlev, Ulrik a Torsten? Snad ji vážně nenašli?

Otřáslo jí, když se hlasy spojily v jeden. Na hřbetě ruky jí viditelně vystoupily žíly. Naposledy se to stalo před rokem, kdy se hlasy shodly.

Zbývající tři členové party musí zemřít. Projednou byly naprosto jednotné.

Znaveně se svalila na postel vedle uzlíčku. Přemohly ji vzpomínky na všechna ponížení a ústrky, kterým se musela podrobit. Vzpomněla si na první tvrdé rány, které jí uštědřil otec, na pach alkoholu linoucí se z ohnivě nalíčených matčiných rtů. Na její ostré nehty, když ji štípala a tahala za kůži. Jak ji krákala za jemné vlasy.

Když jí hodně natloukli, zalezla si někam do rohu a třesoucíma se rukama svírala malého plyšového medvídka. Mohla si s ním povídat, a to ji ukonejšilo. Ač byl méďa malinkatý, pronášel velká slova.

Neboj se, Kimmie. Jsou to jenom zlí lidé, kteří se jednoho dne vypaří, jednoduše zmizí.

Když povyrostla, změnil tón. Poradil jí, aby si to bití nenechala líbit. Jestli se má někdo rozmáchnout, tak ať je to ona. Ať si nenechá nic líbit.

Jenže teď je pryč. To jediné, na co měla z dětství alespoň trochu hezkou vzpomínku.

Obrátila se k uzlíčku a něžně ho pohladila, rozlítostněná, že nemůže svůj slib dodržet.

„Broučínku, je mi to strašně líto, ale méďu bohužel nedostaneš.“

34)

Jako obvykle byl s nejnovějším vývojem nejlépe obeznámen Ulrik, však taky nestrávil celý víkend nácvikem, jak správně zacházet s kuší, jako Ditlev. Byli odjakživa každý jiný a na tom se nic nezměnilo. Ulrik dával přednost lehkomyslnějšímu životnímu stylu, pokud mu to okolnosti dovolovaly.

Když Ditlevovi zazvonil telefon, stál obrácený čelem k oresundu a pálil na terč jeden šíp za druhým. Zpočátku mu to nešlo a šípy vesele končily v moři, ale poslední dva dny se jen málokterý z nich nezaryl přesně tam, kam měl. Dnes bylo pondělí a Ditlev se právě bavil rozmísťováním šípů uprostřed terče do kříže, když mu Ulrikův vyděšený hlas zkazil zábavu.

„Zabila Aalbaka,“ hlásil Ulrik. „Slyšel jsem to ve zprávách. Určitě to byla ona, o tom není pochyb.“

Na setinu vteřiny Ditleva ta novinka ohromila. Znělo to jako poslední varování před smrtí.

Napjatě poslouchal Ulrikovu krátkou a dosti nesouvislou historku o Aalbakově osudném pádu a další podrobnosti.

Ulrik z mediálního zpracování mlhavých informací od policie vytušil asi tolik, že sebevraždu nelze jednoznačně potvrdit. Což ve skutečnosti znamenalo, že nelze vyloučit ani vraždu.

To byla rozhodně znepokojivá zpráva.

„Musíme táhnout za jeden provaz, rozumíš?“ šeptal Ulrik, jako by mu už byla v patách. „Jestli nebudeme držet spolu, vykostí nás jednoho po druhým.“

Ditlevovi se na ruce houpala kuše, připevněná koženým řemínkem.

Ulrik měl pravdu. Ode dneška bude všechno jinak.

„Dobře,“ řekl. „Prozatím se budeme držet toho, na čem jsme se dohodli. Sejdeme se zítra ráno před honem u Torstena a poradíme se. Uvědom si, že udeřila poprvé po víc než deseti letech. Podle mě máme ještě čas, Ulriku.“

Zahleděl se na moře a přestal vnímat, na co se dívá. Schovávat hlavu do písku jim nepomůže, tentokrát to budou buď oni, nebo ona.

„Poslechni, Ulriku,“ řekl Ditlev. „Zavolám Torstenovi a zasvětím ho do situace. Mezitím bys mohl obtelefonovat pár kontaktů a zjistit podrobnosti. Brnkni například Kimmiině maceše a vysvětli jí, co se stalo, co říkáš? Řekni lidem, ať se ti ozvou, kdyby na něco přišli, na cokoliv.“

„Jo, a Ulriku,“ pospíšil si, ještě než zavěsil, „moc nevycházej ven, dokud se nesejdeme, jasný?“

Ještě ani nestihl vrátit telefon do kapsy, když opět zazvonil.

„Tady Herbert,“ ozval se nevýrazný hlas.

Starší bratr Ditlevovi nikdy nevolal. Když policie vyšetřovala rorvigské vraždy, Herbert mladšího brášku okamžitě prokoukl, ale nikdy se o tom ani slovem nezmínil. Nikomu se se svým podezřením nesvěřil a nijak se do věci nevměšoval. Ovšem k jejich vzájemné lásce to nikterak nepřispělo. Ne snad že by k sobě někdy chovali vřelé city. City nebyly komoditou, kterou by se v rodině Pramových příliš plýtvalo.

A přesto se, když na to přišlo, dalo s Herbertem počítat. Nikdy ho neopouštěla hrůza z nenapravitelného skandálu. Nedokázal překonat strach, že by to, co zosobňuje, bylo pošpiněno.

Proto byl Herbert tím pravým nástrojem, když Ditlev zavětřil možnost zmrazit činnost oddělení Q.

A proto taky teď Herbert volal.

„Chtěl jsem ti říct, že oddělení Q je opět v plné práci. Bližší informace ti poskytnout nemůžu, protože můj kontakt na hlavní stanici se stáhl a vedoucí vyšetřování Carl Morck už ví, že jsem se pokusil ovlivnit vyšetřování. Je mi to líto, Ditleve. Dej si pozor.“

Tentokrát zachvátila panika i Ditleva.

*

Módního guru Torstena Florina zastihl v autě, právě když vyjížděl z parkoviště budovy Brand Nation. Také už se doslechl novinu o Aalbakovi a stejně jako Ditlev s Ulrikem se domníval, že to byla Kimmiina práce. Nevěděl však, že oddělení Q v čele s Carlem Morckem je opět ve hře.

„Do prdele, vždyť je to čím dál tím horší,“ ulevil si rozčileně.

„Chceš odvolat hon?“ zeptal se Ditlev.

Rozhostilo se dlouhé, výmluvné ticho.

„To by nešlo! Liška by nám umřela,“ řekl nakonec Torsten. Ditlev si to dokázal živě představit. Torsten jistě celý víkend s nadšením sledoval, jak se zběsilé zvíře trápí. „Uvidíš zítra,“ řekl, „je úplně šílená. Ale nech mě chvíli přemýšlet,“ dodal.

Ditlev Torstena dobře znal. Sváděl vnitřní boj mezi vražednými sklony a zdravým rozumem, kterým se řídil v pracovním životě a od svých dvaceti let utěšeně budoval své impérium. Za chvilku se tiše pomodlí. I to k němu patřilo. Když si nevěděl rady, obrátil se k některému z božstev.

Ditlev k telefonu připnul sluchátko a strčil si ho do ucha, napnul tětivu a vytáhl z toulce nový šíp. Založil ho a zamířil na kůl vyčnívající z moře v místech, kde původně stávalo molo na koupání. Právě se na něm usadil pták a čistil si peroutky od slané vody. Ditlev vzal v úvahu vzdálenost a sílu větru a pak jemně stiskl spoušť, jako by hladil dítě po tváři.

Pták ani nepípl. Provrtaný šípem skrz naskrz sklouzl do vody, kde se chvíli pohupoval na hladině. Z druhého konce telefonního spojení se ozývaly Torstenovy tlumené litanie.

Ten divotvorný zápas přiměl Ditleva, aby zakročil.

„Lovit se bude, Torstene,“ řekl. „Večer shromáždíš všechny svý Somálce a vysvětlíš jim, aby si odteď dali na Kimmie pozor. Rozestavíš hlídky. Ukážeš jim její fotku a slíbíš pořádnej bonus, jestli ji zmerčí.“

„Tak dobře,“ souhlasil Torsten po chvilkovém zaváhání. „Co honitba? Kruma a všechny ty další pitomce tam pustit nemůžeme.“

„Co to meleš? Můžeme tam pustit kohokoliv. Jestli se k nám přiblíží, koupí to z kuše a svědci se budou hodit.“

Ditlev spokojeně poplácal kuši a dal sbohem malému bílému flíčku, zvolna mizejícímu pod hladinou.

„Jo,“ pokračoval tiše, „bude veskrze vítaná. Co ty na to, na tom se shodneme, ne?“

Odpověď neslyšel, protože na něj z terasy Caracasu zavolala sekretářka. Na tu vzdálenost rozeznal jen to, že mává rukama a zvedá je k uším.

„Poslyš, Torstene, shánějí se po mně, musím končit, ale uvidíme se zítra ráno, jo? Drž se.“

Zavěsili současně a za vteřinu Ditlevovi telefon zazvonil znovu.

„Vy jste si zase vypnul funkci přerušení hovoru?“ telefonovala Ditlevova sekretářka z terasy. „To prosím nedělejte, protože vás pak nemám šanci sehnat. Je tu zmatek. Otravuje nás nějaký chlap, který tvrdí, že je policejní komisař Carl Morck, a do všeho strká nos. Co máme dělat? Promluvíte s ním? Soudní příkaz nám neukázal a vážně pochybuju, že nějaký má.“

Ditlev ucítil v obličeji závan slaného větru. Nic víc nevnímal. Od prvních přepadení uplynulo už dvacet let a po celá ta léta vnímal zvláštní neklid a latentní obavu jako neutuchající pramen energie.

Teď ovšem necítil nic, což mu nebylo milé.

„Ne,“ odpověděl. „Řekněte, že jsem na cestách.“

Nad rackem se definitivně zavřela voda.

„Řekněte mu, že jsem pryč, a postarejte se, aby šel ke všem čertům.“

35)

Pondělí začalo Carlovi deset minut poté, co ulehl do postele.

Celou neděli byl nepoužitelný. Většinu letu prospal a letuškám se ho po přistání nepodařilo vzbudit. Z letadla ho musely vynést a pozemní personál ho na elektrickém vozíku dopravil na ambulanci.

„Kolik že jste toho spolykal?“ ptali se, ale než jim stihl odpovědět, zase usnul.

A teď se paradoxně vzbudil ve stejném okamžiku, kdy ulehl.

„Kde jsi dneska byl?“ zeptal se Morten, když se Carl jako zombie dopotácel do kuchyně. Než stihl s díky odmítnout, přistálo před ním na stole martini a celý rozhovor se protáhl.

„Měl by sis najít ženskou,“ vydedukoval Morten ve čtyři hodiny ráno, poté co se domů vrátil i Jesper a přispěl se svou troškou do mlýna v podobě několika dobře míněných rad na téma ženy a láska.

Tak krutě se Carl poučil o účincích frisia. Nechal si v milostných záležitostech radit od šestnáctiletého rádobypankáče a nepřiznaného homosexuála. Ještě chybělo, aby se do toho vložila Jesperova máma Vigga. Jako by ji slyšel. „Co je to s tebou, Carle? Jestli máš v nepořádku metabolismus, měl by sis svařit rozchodnici růžovou. Ta je dobrá skoro na všechno.“

*

Nahoře na strážnici potkal Larse Bjorna a ani ten nevypadal nejlépe.

„To ty zatracený přepadení s kontejnery,“ vysvětlil Bjorn.

Pokývli policistovi za sklem a vydali se společně sloupořadím.

„Asi jste si všimli podobnosti ve jméně ulic Store Kannikestrade a Store Sondervoldstrade. Zajistili jste podobné ulice?“

„Ano, nepřetržitě sledujeme jak Store Strandstrade, tak Store Kirkestrade. Jsou tam policistky v civilu, tak uvidíme, jestli se násilník nechá zlákat. Nemůžeme ti proto uvolnit žádný lidi, doufám, že to chápeš.“

Carl přitakal. Bylo mu to upřímně řečeno jedno. Nechápal, jak někdo může s nadšením cestovat, když časový posun způsobuje, že je člověk nevyspaný, zpitomělý a cítí se jako vycpaný. Cestování je hrůza, žádná procházka růžovou zahradou.

*

Sklepní chodbou mu kráčela v ústrety usměvavá Rose. Však on ji ten smích brzy přejde, o to se Carl postará. „Tak jak bylo v Madridu?“ byla její první slova. „Stihl jste zaskočit na flamenco?“

Neměl chuť jí odpovídat.

„No tak, Carle. Co jste viděl?“

Obrátil k ní ztěžklá víčka. „Co jsem viděl? Kromě Eiffelovky a Paříže a víček zevnitř jsem neviděl vůbec nic.“

Jala se protestovat. To přece nemyslí vážně, divila se.

„Rose, na rovinu. Ještě jednou něco takovýho zpunktuješ a s oddělením Q se rozloučíš, dřív než řekneš švec.“

Obešel ji a zaplul do své kanceláře. Těšil se do křesla. Postačí mu čtyři pět hodin spánku s nohama na stole a bude zase jako rybička.

„Co se to tu děje?“ zeptal se Asad právě v okamžiku, kdy Carl začal zabírat.

Pokrčil rameny. Co by, jen se snaží usnout, copak je slepý?

„Rose je nějaká špatná. Vy jste jí řekl něco ošklivýho?“

Málem se znovu rozčílil, ale všiml si dokumentů, které svíral Asad pod paží.

„Co mi neseš?“ zeptal se unaveně.

Asad se usadil v Rosině kovové hrůze. „Lassenovou ještě nenašli. Pátrají po ní, kde se dá, je to jen otázka času.“

„Něco nového z místa výbuchu? Nenašli nic?“

„Ne, nic. Pokud vím, jsou hotoví.“ Vytáhl papíry a začal je studovat.

„Jsem v kontaktu s lidmi z Logstrup Hegn,“ řekl. „Jsou opravdu neuvěřitelně milí. Museli projít celé oddělení, než našli někoho, kdo by o klíčích k brance něco věděl.“

„Hm,“ zavřel Carl oči.

„Někdo si objednal zámečníka na Ingerslevsgade, aby pomohl paní z ředitelství Dánských drah, která chtěla nějaké klíče navíc.“

„Máš popis té paní? Protože to asi byla Kimmie.“

„Ne, nepřišli na to, kterýho zámečníka tam poslali, takže popis nemám. Nahlásil jsem to nahoře. Třeba by rádi věděli, kdo měl k vybuchnutému domku přístup.“

„Fajn, Asade. Takže to bychom měli.“

„Co bychom měli?“

„Ale nic, to je jedno. Mám pro tebe další úkol, a sice že založíš každému z party složku: Ditlevovi, Ulrikovi a Torstenovi. Chtěl bych informace nejrůznějšího druhu. Jak odvádějí daně, jak mají vybudované firmy, kde bydlí, v jakém rodinném uspořádání žijí a tak podobně. A založ ty složky hezky potichoučku polehoučku, piánko.“

„Koho mám vzít jako prvního? Už toho mám dost ke všem třem.“

„Dobře. Nemáš ještě něco, co bychom měli probrat?“

„Mám seshora z vražd vyřídit, že Aalbak volal často Ditlevu Pramovi.“

No pochopitelně.

„Dobře. Takže s případem souvisí a my to použijeme jako záminku, až se za nimi vydáme.“

„Záminku? To je druh zámku? K čemu?“

Carl se probral a zadíval se do nechápavých oříškových očí. Popravdě řečeno to bylo občas náročné. Snad by několik soukromých hodin dánštiny ubouralo pár metrů jazykové bariéry. Na druhou stranu by tím riskoval, že Asad začne mluvit jako všichni ostatní.

„A taky jsem našel Klavse Jeppesena,“ řekl Asad, když mu Carl neodpověděl.

„Dobře.“ Pokusil se vzpomenout, kolikrát už řekl dobře, nerad by způsobil inflaci tak pěkného slova. „A kde ho máš?“

„V nemocnici.“

Carl se narovnal. Jak to?

„No to víte.“ Asad naznačil říznutí přes zápěstí.

„Hergot už ale! Co ho to napadlo? Přežije to?“

„Jo. Byl jsem za ním. Stalo se to včera.“

„Výborně, Asade. A dál?“

„No, nic. Ten chlap nemá páteř.“

Carl nevěřícně zavrtěl hlavou. Na něho v životě žádná ženská takhle nezapůsobila, bohužel.

„Víc neřekl?“

„Nemyslím. Sestry mě vyhodily.“

Carl se unaveně usmál. Už by si na to mohl pomalu zvyknout.

Náhle se Asadův výraz v obličeji změnil. „Všiml jsem si dneska ve druhým patře někoho novýho. Tipoval bych ho na Iráčana. Nevíte, co tu dělá?“

Carl přikývl. „Nahradí Baka. Poslali ho z Rodovre, potkal jsem ho včera v noci ve věžáku. Možná ho znáš. Jmenuje se Samir. Příjmení si nepamatuju.“

Asad polkl naprázdno a kolem očí se mu udělaly vrásky, ale nebyly to vějířky od smíchu. Na chvíli se zdál být duchem nepřítomný.

„Aha,“ řekl tiše a pomalu pokýval hlavou. „Zaskakuje za Baka, takže tu zůstane?“

„Řekl bych, že jo. Něco se ti nezdá?“

Asad najednou obrátil list. Uvolnil se a pohlédl na Carla svým bezstarostným výrazem. „Koukejte se s Rose zase udobřit, Carle. Je pilná a tak milá. Víte, co mi dneska ráno řekla?“

Nedá si to vzít, řekne mu to, ať chce nebo nechce.

„Že jsem její nejoblíbenější beduín. Kam na to ta holka chodí?“ Odhalil předkus a nevěřícně zakroutil hlavou.

Ironie nebyla jeho nejsilnější stránka.

*

Carl zasunul mobilní telefon do nabíječky a otočil se k tabuli. Jako další krok by měl následovat přímý kontakt s jedním či více členy party. Musí s sebou vzít Asada, aby měl svědka, kdyby promluvili.

Navíc má ještě k dobru právníka skupiny.

Poškrábal se na bradě a kousl se do tváře. Proč si jen, blbec, neodpustil tu scénku s manželkou Benta Kruma. Tvrdit jí, že Krum má poměr s jeho ženou! Kam dal rozum? Rozhodně nebude snadné si s ním smluvit schůzku.

Podíval se na tabuli, našel advokátovo číslo a zavolal mu.

„Agnete Krumová,“ ozvalo se ve sluchátku.

Odkašlal si a spustil výše položeným hlasem. Být poznáván se hodí, když je člověk známý. Jen nesmí být nechvalně známý.

„Ne,“ řekla. „Ne, už tu nebydlí. Jestli mu něco chcete, zavolejte mu prosím na číslo mobilního telefonu.“ Nadiktovala mu číslo a její hlas zněl smutně.

Okamžitě zvolil získané číslo a poslechl si hlasovou schránku. Bent Krum je na lodi, ale zítra ho lze telefonicky zastihnout mezi devátou a desátou.

Zatracená práce, pomyslel si Carl a znovu zavolal ženě. Loď má v přístavu v Rungstedu, vysvětlila mu.

Ne že by ho to překvapilo.

*

„Asade, připrav se, jdeme si pro auto,“ zavolal přes chodbu. „Jen si musím vyřídit ještě jeden telefonát, jo?“

Zavolal svému bývalému kolegovi a rivalovi Branduru Isaksenovi na stanici City, sídlící na náměstí Halmtorv. Byl napůl Faeřan a napůl Gróňan, tělem i duší patřil severnímu Atlantiku. Říkali mu Rampouch z Halmtorvu.

„Co chceš?“ zeptal se.

„Rád bych se zeptal na jistou Rose Knudsenovou, kterou jsem od vás přebral. Slyšel jsem, že jste s ní měli nějaký nesrovnalosti. Nemohl bys mi říct, o co šlo?“

Následující výbuch smíchu Carla opravdu zaskočil.

„Tak to tys ji schytal?“ řehonil se Isaksen. Slyšet jeho smích bylo stejně nezvyklé jako slyšet od něho milé slovo.

„No, to ti milerád osvětlím,“ pokračoval. „Nejdřív nacouvala svoje daihatsu do tří soukromých aut kolegů. Pak postavila netěsnící konvici z Bodumu na šéfovy ručně psaný poznámky k týdennímu hlášení. Komandovala sekretářky a vyšetřovatele jakbysmet. Míchala se jim do práce a nakonec se podle všeho vyspala se dvěma kolegy na vánočním večírku.“ Připadalo mu to tak směšné, že málem spadl ze židle. „To snad není možný, žes ji vyfasoval zrovna ty, Carle. Hlavně jí nedávej nic pít, to ti radím.“

Carl se zhluboka nadechl. „Ještě něco?“ zeptal se.

„Jo, má dvojče, teda ne jednovaječný, ale skoro stejně praštěný.“

„Hm, a co jako?“

„No, až začne z práce volat ségře, tak si něco vyslechneš. Když to shrnu, tak je nešikovná, nezvladatelná a příležitostně i dost vzpurná.“

Takže nic, co by už nevěděl, kromě té záležitosti s alkoholem.

Carl položil sluchátko a zadíval se do prázdna. Napínal přitom sluch, aby zjistil, co se děje v Rosině kanceláři.

Nakonec vstal a vyplížil se na chodbu. No vida, zrovna s někým telefonuje. Přitiskl se k veřejím a natočil ucho do vchodu.

„Jo,“ slyšel ji tiše přisvědčit. „Jo, to se musí nechat. No jejej. Fakt… no tak fajn,“ a pokračovala dál a dál ve stejném stylu.

Carl se zjevil ve dveřích a přísně se na ni podíval. Doufal, že to bude mít kýžený efekt.

Za dvě minuty zavěsila. Tolik ke kýženému efektu.

„Tak co, užíváš si s kamarádkama po telefonu?“ zeptal se lišácky.

Ale holka jakoby nic.

„Tak s kamarádkama, jo?“ nadechla se zhluboka. „I tak by se to dalo říct. Byl to vedoucí kanceláře ministerstva spravedlnosti odnaproti. Dostali z kriminálky v Oslu mail, ve kterým chválí naše oddělení a tvrdí, že jsme to nejzajímavější, co v historii severské kriminologie za posledních pětadvacet let zažili. Ministerstvo jen chtělo vědět, proč z vás neudělali policejního inspektora.“

Carlovi se podlomila kolena. Už zase začínají s tou šaškárnou? On se jim nikde vzdělávat nebude, ani náhodou, s Marcusem to má dávno domluvené.

„Cos jim řekla?“

„Já? Nic, spustila jsem o něčem jiným. Co jsem jim asi tak měla říct?“

Šikovná holka, pomyslel si.

„Poslyš, Rose,“ vyloudil ze sebe s vypětím všech sil, protože omlouvat se nebylo pro lidi z Bronderslevu jednoduché. „Posledně jsem to trochu přehnal. Zapomeň na to. Výlet do Madridu byl vcelku ucházející. Chci tím říct, že jsem se docela dobře bavil, když si na to teď vzpomenu. Viděl jsem bezzubýho žebráka, ukradli mi peněženku a nejmíň dva tisíce kilometrů jsem se držel za ruku úplně cizí ženské. Ale radši mě příště na podobný věci upozorni předem, jo? Buď tak hodná.“

Usmála se.

„A ještě jednu věc, abych nezapomněl. To tys mluvila se služkou Kassandry Lassenové? Neměl jsem odznak, když jsem tam byl, a ona sem, jestli si vzpomínáš, volala, aby si ověřila mou totožnost.“

„Jo, to jsem brala já.“

„Chtěla, abys mě popsala. Pověz mi, cos jí řekla?“

Prozradily ji ďolíčky ve tvářích.

„No, jen jsem se zeptala, jestli ten chlápek nevypadá tak trochu nemastně neslaně, má sešlapaný černý křápy velikost pětačtyřicet a k tomu hnědý kožený pásek. A jestli jo, tak že to s největší pravděpodobností budete vy. A pokud má temeno lysý jako koleno, tak že jste to stoprocentně vy.“

Panebože, ta je nemilosrdná, zaúpěl v duchu Carl a přičísl se.

*

Benta Kruma našli u mola číslo jedenáct. Seděl v polstrovaném křesle na zadní palubě motorové lodi, která měla jistě větší hodnotu než celý Bent Krum dohromady.

„Je to V42,“ pronesl chlapeček před thajskou restaurací na promenádě. Měl skutečně vybrané vzdělání.

Nadšení advokáta Kruma při pohledu na muže zákona, vstupujícího do jeho bělostného ráje s osmahlým exponentem alternativní dánské kultury v závěsu, skutečně nebylo velké.

Nedali mu šanci jim v tom profesionálně zabránit.

„Mluvil jsem s Valdemarem Florinem,“ řekl Carl. „Poslal mě za vámi. Jste podle něj nejpovolanější ohledně záležitostí jeho rodiny. Máte pět minut?“

Bent Krum si postrčil sluneční brýle do vlasů. Klidně by je tam mohl nechat, protože po slunci nebylo ani památky. „Jen pět minut, víc ne. Doma na mě čeká žena.“

Carlovi se po tváři rozlil úsměv od ucha k uchu. No ne, naznačoval, a Bent Krum, ta protřelá krysa, si toho hned všiml. Třeba už si další lži odpustí.

„V šestaosmdesátém jste spolu s Valdemarem Florinem jeli za mladými na policejní stanici do Holbaku, když je podezírali z vražd v Rorvigu. Naznačil, že někteří členové z party vybočovali a vy že byste mi k tomu mohl říct nějaké podrobnosti. Nevíte, co měl v této souvislosti na mysli?“

Ač Krum seděl na slunci, byl bledý. Netrpěl nedostatkem pigmentu, spíše chudokrevností. Vyčerpaly ho všechny ty ničemnosti, které za tolik let vymyslel a naplánoval. Carl se s tím setkával dnes a denně. Nikdo nepůsobil bezkrevněji než právě policisté s mnoha nevyřešenými případy na hrbu a advokáti s mnoha vyřešenými případy na svědomí.

„Kteří se vymykali? Řekl bych, že všichni. Neobyčejní mladí lidé, jak se ukázalo. Všichni to někam dotáhli, nemyslíte?“

„Mno,“ řekl Carl, „ani bych neřekl. Jeden se střelil do slabin, druhej futruje ženský botoxem a silikonama, třetí honí po molech podvyživený dívenky, aby na ně lidi mohli zírat, čtvrtej je ve vězení na doživotí, pátej se specializuje na boháče, kteří vydělávají na nevědomosti drobných střádalů, a konečně poslední člen žije už dvanáct let na ulici. Vážně nevím, co bych k tomu dodal.“

„Takhle byste se na veřejném místě neměl vyjadřovat,“ varoval Krum, hotov Carla žalovat.

„Veřejném?“ zeptal se Carl a rozhlédl se po teakovém dřevě, naleštěných skleněných plochách a chromu. „Existuje snad někde méně veřejný prostor než tady?“ Rozpažil a usmál se, jako by mu vysekl poklonu.

„Jak je to s tou Lassenovou?“ pokračoval Carl. „Nelišila se nějak? Nebyla rozhodující člen skupiny? Nebylo by pro Florina, Dybbol Jensena a Prama výhodné, kdyby zmizela z povrchu zemského?“

Bent Krum se usmál a celý obličej se mu nakrabatil. Nebyl to pěkný pohled. „Dovolil bych si podotknout, že zmizela z vlastní vůle!“

Carl se obrátil k Asadovi. „Máš to, Asade?“

Parťák souhlasně zamával tužkou ve vzduchu.

„Díky,“ řekl Carl. „To je vše.“

Zvedli se k odchodu.

„Jak prosím?“ podivil se Krum. „Co jestli má? Co to tu právě proběhlo?“

„No, řekl jste přece, že skupina měla zájem na tom, aby Kimmie Lassenová zmizela.“

„Ne, to jsem neřekl.“

„Asade, tak řekl?“

Malý mužík horlivě přikyvoval. Byl skutečně loajální.

„Máme různé indicie a všechny poukazují na skupinu a její účast v Rorvigu,“ řekl Carl. „A tím nemyslím pouze Bjarna Thogersena. Ještě se uvidíme, pane Krume. Mimoto se setkáte s mnoha lidmi, o kterých jste už možná slyšel, možná ještě ne. Každopádně jde o velmi zajímavé osoby s dobrou pamětí. Například o Mannfreda Slotha, přítele Kara Bruna.“

Na toho Krum nereagoval.

„Dále o učitele internátní školy Klavse Jeppesena, nemluvě o Kylu Bassetovi, kterého jsem včera vyslýchal v Madridu.“

Vtom Krum zareagoval. „Tak moment,“ chytil Carla za paži.

Carl se s odporem podíval na Krumovu ruku a ten ho okamžitě pustil.

„No ano, pane Krume,“ řekl. „My to víme, jak moc vám leží blaho party na srdci. Sedíte například v dozorčí radě soukromé nemocnice Caracas. I to by byl dostatečný důvod, proč si můžete dovolit pobývat v tak pěkném prostředí, jako je tady.“ Ukázal kolem dokola, na honosné přístavní restaurace a dále do průlivu.

Bent Krum nepochybně začne za chvilku žhavit dráty a bude informovat členy skupiny.

Aspoň budou připraveni, až za nimi Carl přijde. Budou načatí.

*

Asad s Carlem nakráčeli do Caracasu a sebejistě se rozhlíželi, kde by si eventuálně mohli nechat odsát pár gramů tuku. Recepční by je jistě zastavila, ale Carl si to cíleně namířil přímo do míst, kde předpokládal administrativní oddělení.

„Kde je pan Pram?“ zeptal se sekretářky, když konečně objevil dveře se jmenovkou ředitele Ditleva Prama.

Když jí ukázal odznak a počastoval ji takovým úsměvem, jaký by i jeho velmi zemitá matka považovala za neodolatelný, strnula s rukou na sluchátku, připravená volat ochranku. „Promiňte, že jsme sem tak vpadli, ale nutně si potřebujeme promluvit s panem Pramem. Kdybyste nám ho mohla zavolat, byli bychom vám velmi vděční.“

Na to mu neskočila.

„Bohužel tu dnes není,“ pronesla rázně. „Ale najdu vám náhradní termín. Co třeba 22. října v 14.15, nehodilo by se vám to?“

S Pramem si tedy jako s prvním asi nepromluví. K čertu.

„Díky, zavoláme,“ odtáhl Asada pryč.

Očividně Prama kryla. Vzápětí vyšla na terasu s mobilním telefonem v ruce. Šikovná sekretářka.

„Posílají nás sem,“ řekl Carl recepční a ukázal na lůžkové oddělení.

Cestou je bedlivě sledovali, což jim opláceli přátelskými úsměvy.

Když prošli operačním oddělením, zastavili se a počkali, zda se Pram neobjeví. Pak pokračovali dál chodbou plnou dveří, ze kterých se linuly povětšinou tóny klasické hudby, a skončili v obslužném zázemí, kde se pohybovali méně zachovalí lidé v méně reprezentativních uniformách.

Pozdravili kuchaře a nakonec se ocitli v prádelně, kde je vyděšeně pozorovaly velmi asijsky vypadající dívky.

Jestli se Pram dozví, že se Carl dostal až sem, vsadí boty, že se všech žen do hodiny zbaví.

*

Cestou zpět Asad zarytě mlčel. Teprve v blízkosti Klampenborgu se obrátil na Carla. „Kam byste šel, kdybyste byl na Kimmiině místě?“ zeptal se.

Carl pokrčil rameny. Jak to má vědět? Chovala se dost nepředvídatelně. Dokázala se protlouct jako málokdo. Mohla být kdekoliv.

„Shodneme se, že mohla mít velký zájem na tom, aby ji Aalbak přestal špehovat. Chci tím říct, že se s partou zrovna nekaramádila.“

„Nekamarádila, Asade, to teda ne.“

„Na vraždách mi tvrdili, že Aalbak byl v sobotu večer v nějaký tančírně jménem Damhuskro. Neříkal jsem vám to?“

„Ne, ale už jsem to slyšel.“

„A odcházel s nějakou ženskou, že jo?“

„Tak to se mi nedoneslo.“

„Takže, Carle, jestli zabila Aalbaka, tak z toho zbytek skupiny nebude nadšený.“

Jemně řečeno.

„Takže mezi nimi vypukla válka.“

Carl unaveně souhlasil. Posledních pár dní se začínalo neblaze projevovat jak na jeho myšlení, tak na celé motorice. Sešlápnout plyn se mu najednou zdálo neuvěřitelně obtížné.

„Nemyslíte, že by se vrátila domů pro důkazy proti ostatním?“

Carl pomalu přikývl. Je to jedna z možností. Jiná možnost by byla zajet ke krajnici a trochu se prospat.

„Neměli bysme tam teda zajet?“ vydedukoval Asad.

*

Dům našli zavřený a temný. Několikrát zvonili. Našli číslo a zatelefonovali. Slyšeli vyzvánění, ale telefon nikdo nezvedal. Carl se v tomto ohledu nechystal nic dalšího podnikat. Staří lidé mají taky právo občas vytáhnout paty z domu, no ne?

„Pojď, půjdeme,“ řekl Carl. „Můžeš řídit a já si zatím zdřímnu.“

*

Když se Carl s Asadem vrátili na stanici, byla Rose už na odchodu. Chtěla domů a nemínila se vrátit dřív než pozítří. Byla unavená, tvrdě pracovala jak v pátek večer, tak v sobotu a částečně i v neděli. Víc z ní nedostanou.

Carl se cítil úplně stejně.

„Mimochodem,“ řekla, „spojila jsem se s univerzitou v Bernu. Našli složku Kirsten-Marie Lassenové.“

Takže Rose stihla splnit všechny zadané úkoly, uvědomil si Carl.

„Ve Švýcarsku platila za dobrou studentku. Až na to, že přišla o přítele. Neštěstí na lyžích. Jinak by se její pobyt dal podle dokumentů považovat za úspěšný.“

„Říkáš nehoda na lyžích?“

„Jo, trochu zvláštní, říkala švýcarská paní sekretářka. Vlastně se o tom docela dost mluvilo. Chodila s jedním velmi dobrým lyžařem, který by do skalnatého terénu mimo sjezdovku jen tak nejel.“

Carl přikývl. Pěkně nebezpečný sport.

*

Na dvoře potkal Monu Ibsenovou, přes rameno vlekla velkou tašku a tvářila se jako ne děkuji, ještě než stihl otevřít pusu.

„Vážně uvažuju, že bych si vzal Hardyho domů,“ řekl tiše. „Ale nevím, jaký by to na něho a na nás doma mělo vliv.“

Podíval se na ni unavenýma očima. Evidentně trefil do černého, protože když se jí pak zeptal, zda by s ním nešla na večeři, aby spolu mohli probrat důsledky tak vážného rozhodnutí na všechny zúčastněné, dostalo se mu kladné odpovědi.

„Hm, to bychom možná mohli,“ řekla a usmála se, až ho zabolelo v podbřišku. „Stejně mám hlad.“

Carl zatajil dech. Nevěděl, co by měl říct. Jen se jí díval do očí a doufal, že na ni zapůsobí jeho šarm.

Seděli u jídla asi hodinu, Mona pomalu roztávala a Carla zaplavil pocit úlevy, uvolnil se — a zničehonic náhle ve vteřině usnul.

Ustlal si pěkně na talíři mezi plátkem hovězího a brokolicí.

36)

V pondělí ráno hlasy mlčely.

Kimmie se pomalu probouzela a zmateně mžourala po svém starém pokoji. Na chvíli uvěřila, že je jí třináct a že zase zaspala. Kolikrát ji vyhnali z domu bez snídaně a na cestu dostala pouze tátovy a Kassandřiny výtky a nadávky. Kolikrát jí ve škole v Ordrupu kručelo v břiše hlady a přála si být někde jinde?

Vtom si vzpomněla, co se stalo předešlého dne, vzpomněla si na Kassandřiny doširoka otevřené, bezduché oči.

Začala si broukat písničku z dětství.

Když se oblékla, vzala raneček a sešla dolů. Podívala se do obývacího pokoje na Kassandřinu mrtvolu a pak se posadila v kuchyni a šeptala malé návrh ranního menu.

Pořád tak ještě seděla, když zazvonil telefon.

Nahrbila se a zvedla sluchátko. „Prosím,“ ohlásila se chraplavým, afektovaným hlasem. „Kassandra Lassenová. Kdo volá?“

Poznala ho podle prvního slova. Byl to Ulrik.

„Ehm, promiňte, tady Ulrik Dybbol Jensen, možná si na mě vzpomínáte?“ řekl. „Paní Lassenová, obáváme se, že se za vámi chystá Kimmie. Buďte prosím opatrná a určitě se na nás obraťte, hned jak se objeví.“

Kimmie se zahleděla ven z kuchyňského okna. Jestli se chystají tudy, neuvidí ji, když zůstane za dveřmi. A kuchyňské nože měla Kassandra vždycky kvalitní. Porcovaly lehce tuhé i křehké maso.

„Paní Lassenová, dávejte si zatracený pozor, jestli přijde. Pusťte ji dovnitř a zdržte ji. Když nám zavoláte, přispěcháme vám na pomoc.“ Zasmál se opatrně, aby svým slovům dodal váhu, ale na Kimmie si jen tak někdo nepřijde. Jestli se objeví, nebude Kassandře pomoci. Jak se už ostatně ukázalo.

Nadiktoval jí tři čísla mobilního telefonu, která neznala. Ditlevovo, Torstenovo a svoje vlastní.

„Díky za varování,“ řekla a myslela to vážně, když si čísla poznamenala. „Jen mi prosím ještě řekněte, kde budete? Abyste to do Ordrupu vůbec stihli, kdyby bylo potřeba… Nebylo by lepší zavolat rovnou policii, kdyby to bylo nutné?“

Dovedla si Ulrikův výraz živě představit. Takhle by ho dokázal znechutit jedině krach na burze. Policie! Jak odporné slovo v této souvislosti.

„Ne, to bych neřekl,“ odpověděl. „Copak nevíte, že policii to může trvat až hodinu? Pokud vůbec zareagují. To už je dneska taková doba, paní Lassenová, ne jako dřív.“ Posměšně si odfrkl, aby ji přesvědčil o pochybné efektivitě pořádkových sil. „Nejsme od vás daleko, paní Lassenová. Dnes jsme v práci a zítra budeme v Ejlstrupu u Torstena Florina. Jedeme na lov do hájku v Gribskovu, který patří k jeho usedlosti, ale všichni tři budeme mít zapnuté mobily. Zavolejte kdykoliv, budeme tam dřív než policie.“

V Ejlstrupu u Florina, říkal. Věděla přesně, kde to je.

Všichni tři najednou. Výborně.

Tak to nemusí spěchat.

*

Cvaknutí zámku u hlavních dveří neslyšela, ale zaslechla nějaký ženský hlas.

„Dobrý den, Kassandro, to jsem já, vstávejte,“ hlaholila ta osoba, až se okna třásla, a Kimmie celá zkoprněla.

Z haly vedly čtvery dveře. Jedny přímo do kuchyňského oddělení, jedny na toaletu, kde právě byla Kimmie, další do jídelny a dále do obývacího pokoje, kde se nacházelo Kassandřino ztuhlé tělo, a konečně poslední vedly do sklepa.

Jestli je té ženské život milý, tak ať si vybere kterékoliv kromě těch, co vedou do jídelny a obývacího pokoje.

„Dobrý den,“ zavolala a rychle si natáhla spodní kalhotky.

Přede dveřmi se kroky zastavily, a když Kimmie otevřela, zmateně na ni poulila oči cizí ženská.

Neznala ji. S největší pravděpodobností se jednalo o pomocnici v domácnosti, podle modré zástěry, kterou si právě uvazovala.

„Dobrý den, já jsem Kirsten-Marie Lassenová, Kassandřina dcera,“ představila se a podala jí ruku. „Kassandra je bohužel nemocná, odvezli ji do nemocnice, takže vás dnes nebudeme potřebovat.“

Chytila váhající hospodyni za ruku.

Nepochybně o Kimmie slyšela. Letmo jí ruku stiskla, oči na stopkách. „Charlotte Nielsenová,“ odpověděla chladně a nahlédla jí přes rameno do pokoje.

„Mámu pustí asi ve středu nebo ve čtvrtek, ještě bych vám zavolala. O dům se zatím postarám sama,“ řekla a slovo máma ji pálilo na rtech. To slovo v životě v souvislosti s Kassandrou nepoužila, ale teď se jí jevilo jako nezbytné.

„Je tu trochu nepořádek,“ komentovala hospodyně Kimmiino spodní prádlo přehozené přes židli ve stylu Ludvíka XIV. v předsíni. „Jen to tu rychle proběhnu. Měla jsem tu být celý den.“

Kimmie jí zatarasila cestu do jídelny. „Och, to je od vás moc milé, ale dnes opravdu ne, děkujeme.“ Položila ženě ruku na rameno a odvedla ji zpět k jejímu plášti.

Hospodyně odešla bez pozdravu, se zvednutým obočím.

Radši se té staré kůže zbavím, přemítala Kimmie a rozhodovala se, jestli ji má zakopat v zahradě, nebo rozčtvrtit. Kdyby měla Kimmie nebo Kassandra auto, věděla by o jezeře na severu Sjalandu, kam by se ještě jedna mrtvola vešla.

Vtom se zarazila. Zaposlouchala se do hlasů a vzpomněla si, co je za den.

Proč to tak komplikuješ? ptaly se. Zítra se všechno vyřeší.

*

Právě se chystala jít nahoru, když vtom zaslechla řinčení skla v Kassandřině pokoji.

Během vteřiny se přemístila do obývacího pokoje a střízlivě odhadovala, že jestli se hospodyně chystá prosadit svou vůli, bude zakrátko spočívat vedle Kassandry, se stejně překvapeným výrazem ve tváři.

Železná tyč, kterou žena rozbila dveře, jí prosvištěla kolem obličeje. „Tys ji zabila, ty zvíře. Zabilas ji,“ ječela pořád dokola se slzami v očích.

Jak se člověku jako Kassandra podařilo v někom vzbudit takovou oddanost? To bylo nepochopitelné.

Kimmie se stáhla ke krbu. Chceš se prát? napadlo ji. Tak tos narazila na tu pravou.

Násilí a vůle k sobě neodmyslitelně patří, o tom by mohla vyprávět. Byly to dvě síly v životě, které dokonale ovládala.

Uchopila mosaznou figurku ve stylu art deco a potěžkala ji v ruce. Šikovně vržená, špičatými, ladně do vzduchu nataženými pažemi napřed, provrtá cokoliv. Tak silnou lebku zase nemá. Zamířila, hodila a s překvapením zůstala zírat, jak ji žena odrazila železnou tyčí.

Zarazila se hluboko do tapety. Kimmie ustupovala dozadu směrem ke dveřím s úmyslem zmizet nahoru. Tam měla připravenou odjištěnou pistoli. Osudovou zbraň pro tu hloupou husu, která ji vyprovokovala.

Neslyšela ji za sebou. Jen kroky a sténání dole v místnosti, nic víc.

Vplížila se zpět do jídelny a škvírou mezi dveřmi a rámem pozorovala postavu klečící u mrtvé Kassandry.

„Co to ta zrůda provedla?“ šeptala. Snad plakala. Kimmie se zamračila. Po celou dobu, kdy s partou ubližovali lidem a zvířatům, nikdy lítost nepocítila. Zažila hrůzu a šok, ale tak jemný cit, jako je lítost, znala jen vůči sobě.

Lehce strčila do dveří, aby se pootevřely a ona lépe viděla. Jak dveře vrzly, žena se okamžitě vztyčila.

Během vteřiny se na ni hospodyně vrhla s železem nad hlavou. Kimmie přibouchla dveře a překvapeně uháněla jako o život po schodech nahoru, aby se dostala do pokoje s pistolí. Už toho bylo sakra dost, je načase ji zastavit. Nechce ji zabít. Jen ji vyřadit. Ne zastřelit. To ne.

Schodů před ní ubývalo, ale ženština za jejími zády ječela, jako když ji na nože bere, a nakonec jí železem podrazila nohy, takže Kimmie po hlavě padla na odpočívadlo.

Za okamžik se vzpamatovala, ale už bylo pozdě. Ta hubená důra se nad ní rozkročila a železem ji držela pod krkem.

„Kassandra mi o tobě vyprávěla,“ řekla. „To moje zvířátko, říkala o tobě. To si myslíš, že jsem z toho byla radostí bez sebe, když jsem tě objevila v hale? Že bys byla poslem dobrých zpráv?“

Sáhla do kapsy zástěry a vytáhla otlučenou nokii. „Hledá tě policie, nějakej Morck, víš o tom? Mám jeho číslo v telefonu, byl tak hodný, že mi nechal vizitku. Nemyslíš, že bychom mu měly dát šanci, aby se tady zastavil a promluvil si s tebou?“

Kimmie zavrtěla hlavou. Snažila se vypadat šokovaně. „No ale já jsem Kassandřinu smrt nezavinila. Zadusila se portským, když jsme si povídaly. Byla to nehoda. Bylo to hrozný.“

„Nepovídej.“ Hospodyně jí nevěřila ani slovo. Dupla jí nohou na hrudník a přitlačila tyč na ohryzek. Hledala na displeji číslo a div ji nepropíchla.

„A tys jí nepomohla, ty potvoro,“ pokračovala dál. „Policie si určitě ráda poslechne, co máš na srdci. A nemysli si, že ti pomůžu. Úplně to z tebe čiší, cos provedla.“ Odfrkla si. „Prý v nemocnici! Měla ses vidět, jak ses u toho tvářila, když to z tebe lezlo.“

Našla číslo, a vtom ji Kimmie kopla do rozkroku a kopala dál, až žena s doširoka rozevřenýma očima a ústy povolila tlak na železo a přepadla dopředu, jako přelomená vejpůl.

Kimmie neřekla ani slovo, když začal mobil vyzvánět. Kopla ženu patou do lýtka, vyrazila jí mobil z ruky, až se roztříštil o stěnu, vysunula se zpod železa visícího z bezvládné ruky, zvedla se a vykroutila jí ho.

Ani ne za pět vteřin docílila původního rozložení sil.

Zastavila se, aby nabrala dech, zatímco její soupeřka se mezitím vztekle pokoušela narovnat.

„Nic ti neudělám,“ řekla. „Přivážu tě na židli, to postačí.“

Jenže žena nesouhlasně vrtěla hlavou a nenápadně šmátrala po zábradlí za sebou. Očividně hledala, čeho se chytit, co využít. Oči jí jen hrály. Rozhodně se nemínila vzdát.

Vrhla se s napřaženýma ruka Kimmie po krku, zaryla se do něj prsty a rvala jí maso z těla. Kimmie ustupovala ke stěně, ale podařilo se jí přitáhnout koleno k tělu, a tím mezi nimi udržet odstup, odtlačit ji zpět, až se žena ocitla trupem nad zábradlím, pět metrů nad kamennou podlahou haly.

Kimmie křičela, aby toho nechala, jenže ona si nedala říct, a tak Kimmie zaklonila hlavu a trefila ji čelem mezi oči. Na chvilku se jí zatmělo před očima a pak uviděla hvězdičky.

Otevřela oči a vyklonila se přes zábradlí.

Drobná žena ležela dole na mramorové podlaze jako ukřižovaná, s rozhozenýma rukama a nohama přehozenýma přes sebe. Naprosto tichá a dočista mrtvá.

*

Deset minut seděla na vyšívané židli v hale a pozorovala zkroucené mrtvé tělo. Poprvé v životě viděla skutečnou oběť. Člověka s vlastní vůlí a právem na život. Udivilo ji, že to zatím nikdy nepocítila, a vůbec se jí to nelíbilo. Hlasy ji za takové myšlenky hubovaly.

Někdo zazvonil u dveří. Slyšela spolu mluvit podle všeho dva muže. Zdáli se být netrpěliví, lomcovali dveřmi a za okamžik zazvonil telefon.

Jestli obejdou dům, uvidí rozbité dveře. Připrav se, doběhni si nahoru pro pistoli, domlouvala sama sobě. Tak dělej, vstávej.

Několika neslyšnými skoky byla nahoře, našla zbraň a stála připravená na odpočívadle, s tlumičem namířeným na dveře. Jestli vlezou dovnitř, živí se ven nedostanou.

Pak odešli. Oknem ze schodiště je zahlédla, jak se vracejí k autu.

Vysoký muž kráčel dlouhými kroky a po jeho boku pospíchal menší cvalík snědé pleti.

37)

Nemohl se zbavit nepříjemného pocitu z nešťastného zakončení večera s Monou Ibsenovou. Prohýbala se smíchy nad Carlovým nechápavým výrazem ve tváři, ověnčené dušenou cibulkou. Cítil se stejně trapně a svíral se mu žaludek, jako když se člověk chystá na toaletu u případné budoucí přítelkyně.

Ach bože, jak z toho ven? přemítal a zapálil si první ranní cigaretu.

Pak se začal soustředit. Třeba dnes dodá poslední závažné informace žalobci, aby mohl vypracovat návrh předběžného zadržení. Náušnice z Lindelse Nor, obsah krabice, to by mělo stačit, mají čeho se chytit. Pokud nic jiného, tak mají spojení mezi Aalbakem a skupinou. Carlovi bylo jedno, na základě čeho je dostane k výslechu. Jakmile je tam bude mít, jistě alespoň jednoho z nich donutí promluvit o tom podstatném.

Začali dvojnásobnou vraždou a klidně by mohli odhalit další zločiny. Snad i další vraždu.

Schází mu jen přímá konfrontace se členy skupiny. Položit jim otázky tak, aby zpanikařili. Nebo se dokonce rozdělili. A pokud by se to nedalo zařídit ve vazbě, bude se muset vydat za nimi.

Oříšek bude najít nejslabší článek řetězu. Na koho by se měli zaměřit nejdřív? Jako první je nasnadě samozřejmě Bjarne Thogersen, jenže ten se za léta strávená ve vězení naučil držet jazyk za zuby. Navíc ho mříže chrání. Nemusí s nimi mluvit o tom, za co už byl odsouzený. Zazpívá teprve tehdy, až budou mít nezvratné důkazy o nových zločinech.

Kdepak, jenže jestli nebude první on, tak kdo tedy? Torsten Florin, Ulrik Dybbol Jensen, nebo Ditlev Pram? Do kterého z nich se zakousnout?

Odpověď na tuto otázku by samozřejmě měla znít, že by se měl setkat s každým z nich, ale něco mu říkalo, že to nebude tak jednoduché. Svědčila o tom nevydařená návštěva v Pramově soukromé nemocnici. Protože Pram od prvního okamžiku věděl, že za ním přišla policie. Možná tam i byl, možná ne. Ať tak či onak, rozhodně věděl, že tam byli.

A neukázal se.

Kdepak, jestli je má přinutit mluvit, musí za nimi. Proto byli s Asadem tak brzy na nohou.

Torsten Florin bude první a volba na něj nepadla náhodou. Z mnoha důvodů se jevil jako nejslabší, byl hubený a působil v nepříliš mužné branži. Jeho názory na módu, jak je prezentoval v tisku, navíc dávaly tušit jakýsi podtón a zranitelnost. Vybočoval z řady.

Za dvě minuty vyzvedl Carl Asada na Trianglu a doufal, že za další půlhodinu už budou v Ejlstrupu, na Florinově usedlosti, kde ho překvapí nečekanou návštěvou.

*

„Posbíral jsem informace o jednotlivých členech skupiny,“ řekl Asad na vedlejším sedadle. „Tady je Florinova složka.“ Vytáhl desky z tašky, zatímco uháněli po Lyngbyvejen.

„Jeho dům se podobá spíš pevnosti,“ pokračoval Asad. „Cesta k usedlosti je uzavřená obrovskou železnou bránou. Četl jsem, že když pořádá nějakou oslavu, vjíždějí tam auta pěkně jedno po druhém. Vážně.“

Carl se zahleděl na barevný obrázek, který mu Asad strkal pod nos. Moc toho nerozeznal, protože se soustředil na úzkou cestu vinoucí se lesním porostem Gribskov.

„Podívejte, tady, všechno je tu z ptačí perspektivy pěkně vidět. Tady je usedlost. Kromě původní budovy, kde sám bydlí, a téhle dřevěné,“ zaťukal prstem na flek na mapě, „jsou všechny ostatní, i ta velká budova a spousta malých za ní, dostavěné až ve dvaadevadesátém roce.“

Vypadalo to skutečně zvláštně.

„Neleží to přímo v lese Gribskovu? Vážně mu povolili tam stavět?“ zeptal se Carl.

„Ne, neleží to přímo v lese. Mezi Gribskovem a jeho malým kusem lesa je požární… Jak se tomu říká?“

„Protipožární pás?“

Asad na něj zůstal udiveně zírat. „No, rozhodně je to vidět na těch leteckých fotkách. Jen se podívejte. Je tam úzký hnědý pruh. A kolem celýho svýho území s rybníky a kopci má plot.“

„To by mě zajímalo proč. Bojí se bulváru nebo co?“

„To bude tím, že je lovec.“

„Jo, jasně, aby mu zvěř neutíkala do státního lesa, takový já znám.“ Ve Vendsysselu, kraji, odkud Carl pocházel, se takovým chytrákům smáli. Ale na severním Sjallandu to nikomu směšné nepřipadalo.

Dojeli do míst, kde se jim otevřel výhled do kraje. Nejprve se les prosvětlil, přibylo mýtin a pak je přivítala rozlehlá pole, změněná ve strniště.

„Vidíš támhle tu chatu ve švýcarském stylu, Asade?“ Ukázal na nízký dům napravo, ale na odpověď nečekal. Ztrácela se v mlžném oparu. „Za ní leží stanice Kagerup. Našli jsme tam poblíž jednou malou holku, o které jsme si mysleli, že je mrtvá. Schovala se na pile, protože se bála psa, kterýho si táta přivedl domů.“

Carl zavrtěl hlavou. Byl to skutečně ten pravý důvod? Najednou mu to znělo nějak falešně.

„Tady odbočte,“ řekl Asad a upozornil na ceduli ukazující na Marum. „Támhle nahoře musíme doprava a ocitneme se pár set metrů před bránou. Nemám mu nejdřív brnknout?“

Carl zavrtěl hlavou. Ani náhodou. Nesmějí mu dát příležitost, aby se vypařil podobně jako včera Ditlev Pram.

*

Torsten Florin měl svůj pozemek skutečně dobře zabezpečený. Na žulovém balvanu vedle kované brány, která převyšovala živý plot, byl obrovskými mosaznými písmeny vyvedený nápis Dueholt. Carl se vyklonil z okénka k mikrofonu na nožce.

„Tady policejní komisař Carl Morck,“ řekl. „Mluvil jsem včera s panem Krumem, právníkem pana Florina, a rádi bychom mu položili několik otázek. Bude to jen chvilka.“

Uběhly nejméně dvě minuty, než se brána otevřela.

Za živým plotem se jim otevřel pohled do krajiny. Napravo se rozprostírala jezírka a kopečky porostlé překvapivě svěží luční trávou. Níže přecházely menší hájky v les a vzadu na obzoru uzavíraly výhled ztepilé kmeny stoletých dubů s téměř holými korunami, patřícími k lesu Gribskov.

Tohle nebude jen pár akrů, pomyslel si Carl. Při cenách za pozemky v téhle oblasti bude mít celý areál hodnotu pár desítek milionů.

Odbočili k usedlosti na kraji a tam se ukázalo, že se v odhadu, jakou má celý areál hodnotu, přiliš nemýlili. Samotná hlavní budova Dueholtu se pyšnila pečlivě zrenovovanou fasádou a černou střechou z glazovaných tašek. Ze všech stran ji zdobily prosklené verandy, shlížející na tak krásně udržované nádvoří a trávníky, že by si zasloužily uznání i od zahradníků Jeho Veličenstva.

Za hlavní budovou stála červeně natřená, s největší pravděpodobností památkově chráněná dřevěná budova. Každopádně byla o několik set let starší než ostatní stavby. Tvořila kontrast k ocelové konstrukci zdvíhající se za ní. Impozantní stavba, ale vlastně docela hezká, ze skla a leštěného kovu, něco jako oranžerie v Madridu, kterou viděl Carl na plakátě na letišti.

Ejlstrupský křišťálový palác.

V záhybech lesa se krčilo několik malých domků, tvořících jakousi vesnici s malými zahrádkami a verandičkami, obklopenými zoranou půdou, kde se očividně pěstovala zelenina. Každopádně se tam ještě tyčily řádky pórků a kapusty.

Hergot, to je ale obrovský, pomyslel si Carl.

„No ne, to je krása,“ řekl Asad.

Nikde nezahlédli ani živáčka, dokud nezazvonili a neotevřel jim vysoký Florin osobně.

Carl mu podal ruku a představil se, ale Florin jen hleděl na Asada a nehýbal se. Zatarasil tak vchod do svého domu.

Za ním se halou, přetékající obrazy a křišťálovými lustry, vinulo schodiště do patra. U muže, který se živil dobrým vkusem, to působilo vulgárně.

„Rádi bychom si s vámi promluvili o záležitostech, do kterých by podle nás mohla být zapletená Kimmie Lassenová. Možná byste nám mohl pomoci.“

„O jakých záležitostech?“ nechal se suše slyšet Florin.

„Jde o vraždu Finna Aalbaka v sobotu večer. Víme, že Aalbak často mluvil s Ditlevem Pramem a taky hledal Kimmie, jak jsme se dozvěděli. Nebyl to někdo z vás, kdo ho tím úkolem pověřil? A pokud ano, tak proč?“

„To jméno jsem v posledních dnech několikrát zaslechl, ale jinak žádného Finna Aalbaka neznám. Jestli s ním Ditlev mluvil, tak byste se měli zeptat jeho. Na shledanou, pánové.“

Carl strčil nohu mezi dveře. „Promiňte, ještě okamžik. Jde nám dále o přepadení na Langelandu a Bellahoj, se kterými by Lassenová mohla být spojována. Pravděpodobně se jedná o tři vraždy.“

Florin několikrát rychle zamrkal, ale jinak na sobě nedal nic znát. „S tím vám nepomůžu. Jestli o tom s někým chcete mluvit, tak si promluvte s Kimmie Lassenovou.“

„Nevíte náhodou, kde je?“

Zavrtěl hlavou se zvláštním výrazem ve tváři. Carl už několik podivných obličejů za svůj život viděl, ale tomuhle nerozuměl.

„Jste si jistý?“ zeptal se Carl.

„Naprosto. Neviděl jsem Kirsten-Marii od roku 1996.“

„Máme důkazy o její účasti na vraždách.“

„Ano, slyšel jsem to od svého právníka. Ale ani on, ani já o případech, o kterých se zmiňujete, nic nevíme. Odejděte prosím. Mám dnes naspěch. A nezapomeňte na soudní povolení, pokud se hodláte vrátit.“

Provokativně se usmál a Carl na něj zatlačil dalšími otázkami. Poté Florin ustoupil stranou a objevili se tři tmaví muži, kteří museli celou dobu stát za dveřmi.

Za dvě minuty byli zpátky v autě. Pohrozili jim násilím, státním advokátem a všemi rohatými.

Carl si původně myslel, že Torsten Florin je padavka, ale moc rád by to teď vzal zpět.

38)

V den honu na lišku se Torsten Florin probudil za zvuků klasické hudby a lehkého cupitání bosých nožek. Před ním se zjevila mladá černoška s odhalenými prsy a napřaženýma rukama. Držela v nich, jako vždy, stříbrný podnos. Křečovitě se usmívala, ale Torstenovi to bylo jedno. Netoužil ani po citu, ani po oddanosti. Chtěl, aby jeho život měl řád, a to znamenalo do puntíku dodržovat rituály. Žil tak už deset let a hodlal v tom pokračovat i nadále. Někteří boháči využívali podobné věci ke zviditelnění sebe samých a k úspěšnému sebemarketingu. Torsten k tomu, aby přežil ze dne na den.

Vzal si ubrousek, přivoněl k němu, položil si ho pod bradu a převzal talířek se čtyřmi kuřecími srdíčky, přesvědčen, že bez těchto orgánů z čerstvě zabitých zvířat by nedožil oběda.

První srdce zhltl najednou a pak se modlil o štěstí při lovu. Pak snědl zbývající. Obličej a ruce mu žena zručně osušila ubrouskem napuštěným kafrem.

Poté ženu i s jejím manželem, stojícím celou noc na stráži, vypoklonkoval a kochal se slunečními paprsky vycházejícími nad lesem. Za pár hodin to začne. V devět budou lovci připraveni. Tentokrát nepůjdou po stopě za svítání, na to bylo zvíře příliš prohnané a šílené. Dnes to proběhne za plného denního světla.

Představil si, jak se v lišce, až ji vypustí, bude svářet vzteklina s pudem sebezáchovy. Přitiskne se lehce k zemi a počká na správný okamžik, až se k ní honci přiblíží do bezprostřední blízkosti. Stačilo by jediné seknutí do slabin a bylo by po něm.

O své Somálce si Torsten starosti nedělal, ti si lišku k tělu nepustí, strachoval se o lovce. I když, strachoval se nebyl právě nejvhodnější výraz, protože povětšinou byli protřelí a jeho hrátek se už mnohokrát zúčastnili. Dali by duši za to, aby mohli balancovat mezi životem a smrtí. Všichni ti vlivní muži řídící zemi svými odvážnými nápady, které mají dalekosáhlejší důsledky než pinožení řadových občanů. Proto se tu dnes měli sejít. Lidé z pořádného těsta. Nedělal si o ně starosti, jen se ho zmocnil vzrušující neklid.

Nebýt Kimmie a toho zpropadeného policajta, který se obrátil na Kruma a vytahoval na světlo případy jako přepadení na Langelandu, Kyla Basseta a Kara Bruna, které měly už dávno upadnout v zapomnění, by byl nadcházející den bez chybičky.

O několik hodin později svůj názor přehodnotil.

Jak jen se ten příšerný polda, který se mu najednou zjevil na prahu, všechny ty věci dozvěděl?

*

Šel se podívat do skleníku, jak Somálci za hlasitého komentáře ostatních zvířat vytahují z rohu klec s liškou. Divoce koulela očima a nepřetržitě dorážela na mříže a hryzala do nich, jako by šlo o živou tkáň. Tyhle zuby a životu nebezpečné bakterie, které ji pomalu zabíjely, způsobily Torstenovi mrazení v zádech.

Kašle na policii, ať jde k čertu, i s Kimmie a vším tím drobným a ubohým na tomto světě. Tenhle krok na hranici věčnosti, který udělá tím, že mezi ně vypustí nakažené zvíře, předčí všechno ostatní.

„Brzy se naplní tvůj osud, liško Ryško,“ řekl a pohrozil jí pěstí.

Rozhlédl se dokola. Byl to božský pohled. Více než stovka klecí s nejrozmanitějšími zvířaty. Jako poslední sem přibyla klec pro divoké zvíře z Nautilu. Stála na zemi a uvnitř se vztekle hrbila hyena a pošilhávala kolem sebe. Spolu s další výběrovou kořistí půjde na liščino místo do rohu. Až do Vánoc má hony pokryté. Všechno je pod kontrolou.

Zaslechl, jak na dvůr vjíždějí auta, a s úsměvem se obrátil ke dveřím haly.

Ulrik s Ditlevem jsou tu přesně, jako vždycky. Další věc, kterou se odlišovali od ostatních ubožáků.

*

Za deset minut stáli připraveni s kušemi v rukou v tunelu střelnice. Ulrik měl masochistickou náladu a třásl se radostí, když se bavili o tom, že nevědí, kde je Kimmie. Snad si dal ráno jednu lajnu bílého prášku navíc. Ditlev měl naopak hlavu čistou a oči jasné. Kuši třímal v ruce jako přirozené prodloužení sebe samého.

„Díky za optání, spal jsem skvěle. Jen ať si přijdou, Kimmie a všichni ostatní,“ odpověděl Torstenovi na dotaz. „Jsem připravený na všechno.“

„To je dobře,“ řekl Torsten. Nechtěl kamarádům kazit náladu vyprávěním o komisaři Morckovi a o tom, jak se šťourá v jejich v minulosti. To počká až po zkušební střelbě. „Fajn, že jsi připravenej na všecko. Myslím, že to budeš potřebovat.“

39)

Zajeli ke kraji silnice a zůstali sedět v autě. Dohadovali se o schůzce s Torstenem Florinem. Asad se chtěl vrátit a říct mu, co našli v Kimmiině krabici. Myslel si, že by tak nahlodali Florinovu sebejistotu, ale Carl měl na věc jasný názor: krabice počká, dokud nebudou mít zatykač.

Asad bručel. V jeho rodišti nepatřila trpělivost podle všeho k uznávaným pouštním ctnostem.

Carl sledoval silnici a všiml si dvou vozů blížících se vyšší než povolenou rychlostí. Byla to auta s pohonem na všechna čtyři kola, s tónovanými skly, o jakých nad stránkami katalogu snívají velcí kluci.

„To si snad dělaj srandu,“ vyjekl Carl, když kolem nich prosvištělo první. Nastartoval a zařadil se za druhé auto.

Když se přiblížili zpět k odbočce na usedlost, byl Carl jen dvacet metrů od nich.

„V prvním autě jsem zahlídl Prama, nabeton. Asade, neviděl jsi, kdo seděl v tom druhým?“ zeptal se, když ti dva odbočili na cestičku.

„Ne, ale zapsal jsem si poznávací značky. Nechám je zjistit.“

Carl si mnul tvář. Co když se mají všichni tři sejít u Florina? Jestli to byli oni, kdy jindy se mu poštěstí vidět je pohromadě?

Jenže i kdyby to tak bylo, co z toho bude mít?

Chvíli trvalo, než Asad získal potřebné informace. „První auto je registrované na jméno Thelmy Pramové,“ řekl.

Bingo.

„Druhé patří Burzovním analýzám UDJ.“

Opět bingo.

„Jsou tam všichni pěkně pohromadě,“ řekl Carl a podíval se na hodinky. Nebylo ještě ani osm ráno. Co mají sakra za lubem?

„Carle, měli bychom se jich držet.“

„Jak to myslíš?“

„Však víte, půjdeme za nima a podíváme se, co tam tropí.“

Carl nesouhlasil. Někdy je ten chlapík až příliš kreativní.

„Slyšels, co Florin říkal,“ namítl. Asad horlivě přikyvoval. „Musíme mít soudní příkaz, a ten zatím nemáme šanci získat.“

„To ne, ale když se dozvíme něco víc, tak ho dostaneme, ne?“

„No samozřejmě. Jenže když se tam vplížíme, tak nic nezjistíme. Bez soudního povolení na to nemáme právo.“

„Co když Aalbaka zabili oni, aby zahladili stopy?“

„Jaký stopy? Nechat někoho sledovat není nezákonný.“

„Ne, to ne, ale co když Aalbak Kimmie čistě teoreticky našel a oni ji drží v zajetí? Ta možnost je nasnadě, není to takový to slovo, co máte rád? Aalbak je mrtvej a jenom oni vědí, jestli ji mají pod zámkem. Kimmie je váš nejdůležitější svědek, Carle.“

Carl si uvědomil, že Asad je v ráži a že rozhodně nemíní skončit.

„Co když se ji právě teď chystají zabít? Musíme dovnitř,“ vyrazil ze sebe.

Carl si povzdechl. Klade mu příliš mnoho otázek.

Má i nemá pravdu.

*

Odstavili auto na Ny Marumvej u stanice Duemose trinbrat a vydali se od gribskovské železniční trati po pěšince k lesu, až se dostali k protipožárnímu pásu. Přímo přes rašeliniště odtud viděli velkou část Florinova pěkně hustého lesa. Vzadu na horizontu, na vrcholku kopce, tušili železnou bránu, ke které se však rozhodně nechystali. Všimli si, kolik bylo v okolí rozmístěných kamer.

Zajímavější se zdálo být nádvoří, kde stály zaparkované oba džípy a odkud vedly cesty do všech stran.

„V tom požárním pásu budou kamery,“ řekl Asad. „Jestli máme lézt přes plot, tak musíme tudy.“

Ukázal na prohlubeninu v rašeliništi. Oplocení se tu svažovalo tak prudce, až se na několika místech ztrácelo. Jen tak se dostanou přes plot bez povšimnutí.

Nebyly to příliš povzbudivé vyhlídky.

Půl hodiny museli zůstat ležet na zemi, mokří, ve špinavých kalhotách a s očima na stopkách, než se na prostranství objevili tři muži. Za nimi nesli štíhlí černoši cosi, co připomínalo luk nebo něco podobného. Jejich hlasy doléhaly až k plotu, kde se skrývali Carl s Asadem. Nevýrazné hlasy, zčásti pohlcené vzdáleností a větříkem, který je chladně ovíval.

Muži zmizeli v hlavní budově a černoši se odebrali do malých červených domků.

Za deset minut se objevili další černoši a zmizeli ve velké hale. Po pár minutách z ní zase vyšli a nesli mezi sebou klec. Uložili ji na pickup. Někteří se usadili do auta a jiní na korbu vedle klece. Auto zmizelo v lese.

„Teď, nebo nikdy,“ zavelel Carl a táhl za sebou podél plotu přímo k malým domkům mírně protestujícího Asada. Uvnitř byli lidé. Dorozumívali se cizím jazykem, jedno z dětí plakalo a starší povykovaly. Celý malý nárůdek.

Proplížili se kolem prvního domku a na štítku se podivili cizokrajně znějícím jménům.

„Támhle taky,“ zašeptal Asad a ukázal jména na dalším domku. „Myslíte, že si prostě drží otroky?“ zeptal se.

To jistě ne, ale skoro to tak vypadalo. Africká vesnice přímo uprostřed pozemku, jako shluky chatrčí ve stínu jižanských usedlostí před občanskou válkou.

Nedaleko od nich zaštěkal pes.

„Snad tu nemá volně puštěné psy?“ zašeptal ustaraně Asad, aby ho snad nezaslechli.

Carl se podíval na parťáka. Jen klid, snažil se mu naznačit. Na polích ve Vendsysselu se naučil, že pokud na vás necení zuby dva bojoví psi, tak je pánem situace vždycky člověk. Ohnat se ve správný okamžik většinou pomůže. Jen kdyby nedělali takový rámus.

Přeběhli přes volné prostranství a s radostí zjistili, že se tudy dostanou za dům.

Za dvacet vteřin už stáli s obličeji přitisknutými k francouzským oknům, za kterými se nic nehýbalo. Vevnitř to vypadalo jako klasická pracovna s mahagonovým nábytkem a spoustou trofejí na stěnách. Nic se tam nedělo.

Otočili se. Hledali kolem sebe něco neobvyklého a museli si pospíšit.

„Viděl jste to?“ zašeptal Asad a ukázal na kužel vystupující ze skleněné stavby v jejím prodloužení směrem k lesu v délce nejméně čtyřicet metrů.

Co to ksakru je? pomyslel si Carl.

„Pojď,“ řekl, „mrkneme se na to.“

*

Škoda že se jim nepodařilo zvěčnit výraz, který nasadil Asad uprostřed haly. Carl na tom nebyl o mnoho lépe. Jestliže Nautilus skýtal pro milovníky zvířat šokující pohled, tady to bylo ještě desetkrát horší. Jedna klec natěsnaná vedle druhé a v nich vyděšená zvířata. Na zdech visely zakrvácené kůže ze stažených zvířat všech velikostí, od křečka až po tele, a bojoví psi do toho štěkali jako o život. Asi je právě před chvílí zaslechli. Byly tam velké, ještěrovité nestvůry, prskající norci. Domácí a exotická zvířata, všechno dohromady.

Noemovu archu to však nepřipomínalo ani v nejmenším. Spíš naopak. Vytušili, že odtud se žádné zvíře živé nedostane.

Carl poznal klec z Nautilu, stála uprostřed haly a v ní vrčela hyena. V rohu vřeštěla velká opice, o něco dál kvičela prasata bradavičnatá a bečely ovce.

„Myslíte, že by tu někde mohla být?“ zeptal se Asad a postoupil o pár kroků dál do nitra haly.

Carl klouzal pohledem po klecích, ale většina z nich byla pro člověka příliš malá.

„Co tady?“ ukázal Asad na řadu mrazáků mručících v postranní chodbě. Vešel do ní a první z nich otevřel.

„Fujtajbl,“ zaječel a otřásl se hnusem.

Carl otevřel víko skříňového mrazáku, odkud na něj zírala hromada stažených zvířat s odhalenými očními bulvami.

Asad otvíral jeden mrazicí box po druhém. „Všude je to to samý.“

„Většinu toho asi používají na krmení,“ řekl Carl s pohledem upřeným na hyenu. Vyhladovělá zvířata by během pikosekundy spolkla jakoukoliv živou tkáň. Hrůzu nahánějící myšlenka.

Během pěti minut prověřili zbývající klece, ale žádného člověka nenašli.

„Carle, podívejte,“ upozornil Asad na tunel, který viděli zvenku. „Je to střelnice.“

Skutečně. Kdyby něco podobného měli na hlavní stanici, dveře by se tam netrhly. Byla nesmírně moderní, vybavená vzduchovými tryskami a dalším příslušenstvím.

„Radši tam nechoď,“ napomenul Carl Asada, který se jal postupovat do útrob tunelu směrem k terčům. „Jestli sem někdo přijde, nemáš se kam schovat.“

Jenže Asad ho neposlouchal. Nedokázal se od velkých terčů odtrhnout.

„Co je to tady?“ volal z útrob.

Carl se ohlédl, ale nic podezřelého za sebou nezpozoroval, a tak se vydal za ním.

„Nějakej šíp nebo co?“ ptal se parťák a ukazoval na kovovou tyčku trčící z prostředka soustředných kruhů.

„Jo,“ odpověděl Carl. „Je to šíp do kuše.“

Asad se tvářil zmateně. „Cože jste to říkal? Jako když řeknete kušuj?“

Carl si povzdechl. „Kuše je takový luk, který se napíná zvláštním způsobem. Má strašně velkou průbojnou sílu.“

„Aha, no, to vidím. A taky je dost přesná.“

„Jo, hodně přesná.“

Když se otočili za hlasem, došlo jim, že jsou v pasti.

Na druhém konci stál rozkročený Torsten Florin a za ním Ulrik Dybbol Jensen s Ditlevem Pramem. Posledně jmenovaný na ně mířil nabitou kuší.

To snad není možný, tohleto, pomyslel si Carl a zařval: „Asade, za terče, hned!“

Plavným pohybem tasil pistoli připevněnou pod ramenem a namířil na skupinku v okamžiku, kdy Pram vystřelil.

Carl zaslechl, že Asad zapadl za terče právě ve chvíli, kdy mu šíp proděravěl pravé rameno a pistole se poroučela k zemi.

Kupodivu to nebolelo. Jen ho to o půl metru poponeslo a pak se střela zaryla do terče za ním, zatímco z rány mu vykukovala naváděcí peříčka.

*

„Pánové,“ pronesl Florin. „Proč nás vystavujete takovéhle situaci? Co si teď s vámi počneme?“

Carl se pokusil zklidnit bušení srdce. Vytáhli mu šíp z rány a nastříkali mu tam dezinfekci, div že neomdlel, ale jakžtakž se tím zastavilo krvácení.

Nepříjemná situace. Ti tři byli nebezpečně jednotní.

Asad byl vzteky bez sebe, když je donutili vylézt do haly a sednout si na zem, zády k jedné z klecí.

„Copak nevíte, co se stane, když se takhle zachováte k policistům v akci?“ volal.

Carl ho opatrně kopl do nohy. Na chvilku zmlkl.

„Zkrátka a dobře,“ řekl Carl a každé slovo cítil v celém hrudníku, „vy nás teď necháte jít. No, a pak uvidíme, co z toho bude. Tím, že nám budete vyhrožovat nebo nás držet v zajetí, nic nezískáte.“

„No ne!“ ozval se Ditlev s připravenou kuší v ruce. Kdyby jen mířil na druhou stranu. „Nejsme hloupí. Podezříváte nás z vraždy. Zmínili jste se před naším advokátem o několika případech. Našli jste spojení mezi mnou a Finnem Aalbakem. Myslíte si, že o nás všechno víte, a chystáte se z toho vyvodit takzvanou pravdu.“ Přistoupil blíž a v kožených holínkách se postavil Carlovi k nohám. „Jenže ta pravda se netýká jen nás tří. Když budete mít štěstí a podaří se vám přesvědčit dostatek lidí o tom, v co věříte, přijdou tisíce lidí o práci, abyste věděli. Není to tak jednoduchý, pane Morcku.“

Rozmáchl se po hale. „Zmrazí se neskutečné jmění. Ale ani my, ani nikdo další si to nepřeje. Takže se přidávám k Torstenově otázce: Co si s vámi máme počít?“

„Půjdeme na to pěkně od podlahy,“ pronesl urostlý Ulrik Dybbol Jensen, vyznačující se obrovskými panenkami a třesoucím se hlasem. Nikdo nezapochyboval o jeho úmyslech, ale Carl si všiml, že Torsten zaváhal. Váhal a přemýšlel.

„Co kdybychom vás bez dalšího pustili a každý by dostal milion? Když necháte pátrání, zaplatíme vám. Co tomu říkáte?“

Pochopitelně musí souhlasit, co jiného. Jakákoliv jiná alternativa se ve srovnání s tím zdála být směšná.

Podíval se na Asada, který přikývl. Chytrý chlapec.

„A co ty, Morcku? Taky se necháš tak lehce přesvědčit jako tady Mustafa?“ zeptal se Florin.

Carl se zatvářil zle, ale nakonec přikývl i on.

„Jenže mám takový dojem, že to nebude stačit. Tak to zdvojnásobíme. Dva miliony každýmu výměnou za mlčení. Provedeme to diskrétně, souhlasíte?“ ptal se dál Florin.

Oba přikývli.

„Takže nejprve si ujasníme několik věcí. Odpovídejte po pravdě. Poznám, jestli lžete, a to bychom se nedohodli. Jasný?“

Nečekal na odpověď. „Proč jste ráno zmínili manžele z Langelandu? Kara Bruna bych pochopil, ale manželský pár? Co to s náma má co dělat?“

„Důsledný vyšetřování,“ řekl Carl. „Máme na hlavní stanici chlapíka, který takový věci už roky sleduje.“

„To s náma nemá co dělat,“ uzavřel Florin.

„Chtěl jste upřímnou odpověď a tou je důkladná policejní práce,“ opakoval Carl. „Způsob přepadení, místo, metoda, čas. Všechno poukazuje na vás.“

Teprve teď partičce došlo, co všechno Carl ví.

„Odpověz,“ zakřičel Pram a praštil Carla do rány rukojetí kuše.

Ani nestihl vykřiknout, jak se mu krk stáhl bolestí. A tak ho Pram udeřil znovu a pak ještě jednou.

„Dělej, odpověz! Proč zrovna nás spojujete s těmi manželi z Langelandu?“ řval Pram.

Chystal se udeřit ještě tvrději, ale Asad mu v tom zabránil.

„Kimmie měla jednu z náušnic,“ zaječel. „Shoduje se s náušnicí z místa činu. Měla ji v krabici spolu s dalšími důkazy z vašich přepadení. Vždyť to přece víte.“

Kdyby Carlovi zbývala byť jen špetička sil, donutil by Asada mlčet.

Teď už bylo pozdě.

Na Florinově obličeji to bylo okamžitě znát. Všechno, čeho se ti tři muži báli, se stalo skutečností. Měli proti nim důkazy, a to ty správné.

„Předpokládám, že na stanici o krabici vědí. Kde je?“

Carl nic neřekl. Jen se ohlédl.

Od místa, kde seděli, to bylo ke vchodu asi deset metrů. Odtud dál ke kraji lesa dalších nejméně padesát. Přes les další kilometr a za ním se černal Gribskov. Lepší úkryt aby pohledal, jen byl daleko a kolem nebylo nic, absolutně nic, co by mohl použít jako zbraň. Stáli proti nim dva muži vyzbrojení kuší. Co si počnou?

Vůbec nic.

„Půjdeme na to teď hned a vezmeme to zgruntu,“ zahuhlal Dybbol Jensen. „Říkám vám, na tyhle dva nebude spoleh, ty se nenechají uplatit jako ti ostatní.“

Pram s Florinem se ke kamarádovi pomalu otočili. To se ti moc nepovedlo, zjevně si říkali v duchu.

*

Zatímco se trojice radila, vyměnili si Asad s Carlem výmluvné pohledy. Asad se omluvil a Carl mu odpustil. Co na tom záleží, že Asad trochu klopýtl, když se je chystají odpravit bez jakýchkoliv skrupulí?

„Fajn, tak jo, ale nemáme moc času. Ostatní tu budou během pěti minut,“ řekl Florin.

Dybbol Jensen s Pramem se bez okolků vrhli na Carla a Florin je z několikametrové vzdálenosti kryl napřaženou kuší. Byl naprosto unesen jejich efektivitou.

Ústa Carlovi zavřeli lepicí páskou a podobně mu svázali i ruce za zády. Hlavu mu zvrátili dozadu a přetáhli pásku i přes oči. Vrtěl se přitom, takže se mu páska zachytila na víčkách a na milimetr je pootevřela. Tou malou škvírkou za okamžik pozoroval Asadův masivní odpor. Bil kolem sebe, kopal, takže jednoho z nich srazil k zemi. Byl to Dybbol Jensen, úplně znehybnělý po úderu hranou ruky do krku. Florin odhodil kuši a přispěchal mu na pomoc, pak se oba vrhli na Asada. V tom okamžiku se Carl postavil a vyběhl směrem ke světlu pronikajícímu dovnitř otevřenými vraty.

Takhle svázaný by Asadovi nebyl nic platný a třeba se mu podaří utéct.

Slyšel je, jak se navzájem ujišťují, že se daleko nedostane. Hoši ze statku ho odchytnou a přivedou zpátky, aby mohl s Asadem sdílet společný osud v kleci s hyenou.

„Těš se na hyenu,“ volali za ním.

Úplně jim přeskočilo, blesklo Carlovi hlavou, zatímco se snažil škvírkou v pásce zorientovat v prostoru.

Vtom zaslechl od hlavní brány přijíždět auta. Bylo jich hodně.

Jestli to jsou lidé podobného ražení jako ti uvnitř zvěřince, je s ním konec.

40)

Jakmile se vlak rozjel a rytmus ujíždějících kol se ustálil, přihlásily se o slovo Kimmiiny vnitřní hlasy. Nehlučely, nepřesvědčovaly, ale sebejistě si vedly svou. Byla na to po všech těch letech zvyklá.

Vezla se elektrifikovaným rychlíkem, ne jako před lety s Bjarnem, kdy se ubírali stejným směrem ve starém červeném gribskovském motoráčku. Mnohé se od té doby změnilo.

Byly to tehdy divoké časy. Hodně pili a šňupali a celý den si užívali, od chvíle, kdy se krajina změnila, až po prohlídku nově nabytého majetku, vedenou pyšným Torstenem. Lesy, blata, rybníky a pole. Ideální místo pro lovce. Pokud si člověk zajistil, aby postřelené zvíře neuteklo do státního lesa, bylo to místo přímo dokonalé.

Tehdy se mu s Bjarnem smáli. Nic jim nepřišlo směšnější než představa vážně se tvářícího chlápka v zelených gumácích na šňůrku. Ale Torsten si toho nevšímal. Les mu patřil, a on tak vládl veškeré zvěři, na kterou stálo za to v dánské přírodě zacílit.

Během několika hodin zabili srnce, pár bažantů a nakonec mývala, jehož mu Kimmie sehnala přes Nautilus. Gesto, kterého si považoval. A pak následoval rituál, kdy si v Torstenově domácím kině pustili Mechanický pomeranč. Odpočinkový, utahaný den, kdy je bohaté dávky kokainu a hlavně velké množství alkoholu zpomalily a vysály z nich veškerou energii, kterou by potřebovali k tomu, aby se vydali hledat novou oběť.

Tehdy tam byla poprvé a naposledy. Pamatovala si všechno, jako by to bylo včera, o to se postaraly hlasy.

Kimmie, dneska tam budou všichni tři, chápeš? Konečně máš šanci, dorážely neúnavně.

Ověřila si, jestli ji spolucestující nepozorují, sáhla do tašky a nahmatala ruční granát, pistoli, tlumič, malý batůžek přes rameno a milovaný uzlíček. Všechno, co potřebovala, měla u sebe v kožené kabele.

*

Na nástupišti v Duemose počkala, až si rozespalé pasažéry rozeberou čekající nebo až odjedou na kolech zaparkovaných pod červeným přístřeškem.

Jeden řidič jí nabídl, jestli nechce svézt, ale jen se usmála. I tak se dá využít úsměv.

Když se peron vyprázdnil a silnice se zdála stejně opuštěná jako před příjezdem vlaku, přešla na konec nástupiště, seskočila do štěrku a vydala se podél trati ke kraji lesa, až našla místo, kam by ukryla cestovní zavazadlo.

Vzala si batoh na záda, džíny nacpala do ponožek a velkou kabelu schovala pod keř.

„Máma se pro tebe vrátí, zlato, neboj se,“ chlácholila zámotek, zatímco ji hlasy pobízely, aby si pospíšila.

Veřejným lesem se dalo projít snadno. Pár metrů do kopce podél silnice a za malou továrnou se sbíhaly lesní pěšiny vedoucí i za Torstenovu usedlost.

Přestože na ni hlasy netrpělivě dorážely, měla dost času. Podívala se nahoru, na poslední barvy podzimu na stromech, a zhluboka nasála do plic vzduch, aby si sílu podzimu a barev užila i prostřednictvím vůně.

Už rok si nic takového nedopřála, vlastně už mnoho let.

Když došla k protipožárnímu pásu, zdál se jí širší než minule. Zalehla na hranici lesa a pozorovala pás před sebou a plot, které oddělovaly Torstenův les od lesa veřejného. Mnoho let strávených v Kodani na ulici ji naučilo, že kamery toho zas až tolik nezachytí. Prohlížela si stromy a plot a nespěchala, dokud si nebyla jistá, kde jsou umístěné. Místo, kde ležela, zabíraly čtyři. Dvě pevné a dvě, které se nepřetržitě otáčely v úhlu 180 stupňů. Jedna z pevných kamer mířila přímo na ni.

Stáhla se zpět do podrostu a zhodnotila situaci.

Samotný protipožární pás byl devět až deset metrů široký, krytý pěkně čerstvě posečenou trávou, maximálně dvacet centimetrů vysokou, a tvořil otevřený, přehledný prostor. Rozhlédla se do stran. Totéž. Vlastně měla jen jedinou možnost, jak se nepozorovaně dostat přes pás, a ta nevedla po zemi.

Nýbrž ze stromu na strom, z větve na větev.

Dobře vše zvážila. Duby na její straně byly o něco vyšší než buky naproti. Silné, zkroucené větve přesahovaly pět šest metrů přes pás a z druhé strany jim mířily v ústrety tenčí větve. Skočí-li z vyššího stromu na nižší, spadne o několik metrů níž a zároveň musí mířit dopředu, aby se dostala blíže ke kmeni. Jinak ji konce větví neudrží.

Kimmie se ve stromech nevyznala. Matka jí zakazovala hrát si všude tam, kde by se mohla umazat, a když zmizela, přešla ji chuť.

Starý dub byl krásný. Pyšnil se sukovitými větvemi s četnými výstupky a drsnou kůrou. Vlastně se na něj dalo vylézt docela snadno.

Měla z toho radost. „To si taky jednou musíš vyzkoušet, Mille,“ špitla tiše a vytáhla se nahoru.

Teprve když se usadila ve větvích, přepadly ji pochybnosti. Vzdálenost od země se odtud jevila nepříjemně skutečně, stejně jako nebezpečí, že propadne mezi hladkými bukovými ratolestmi. Opravdu to zvládne? Ze země to vypadalo hravě a snadně, ale odsud ne. Jestli spadne, je s ní konec. Zlomí si kdeco a uvidí ji na kamerách. Chytí ji a bude jim vydaná napospas. Zná je. Pomstí se oni jí, ne ona jim.

Pokusila se rozmyslet, jak se co nejlépe odrazit. Opatrně se zvedla a za zády se přidržovala větví.

Když se odrazila, uvědomila si, že to bylo příliš. Věděla to, už když letěla vzduchem, i pak, když se kmen pod ní nebezpečně přiblížil. Ucítila, že si ve snaze zabránit kolizi s kmenem zlomila prst, ale reflexy zvítězily. Jestli přišla o jeden prst, tak jí jich pořád ještě devět zbývá. S bolestí se může vyrovnat později. Teď se tiskla ke stromu a zjišťovala, že buky mají ve spodních partiích méně větví než duby.

Sešplhala z vršku, chytila se nejspodnější větve a odhadovala, že odtud k zemi zbývají stále ještě tři nebo čtyři metry. Spustila se dolů, chvilku zůstala viset, než si i zlomený prst našel cestu, přeručkovala ke kmeni, který objala nejdřív jednou a pak i druhou rukou, a sjela po něm dolů. Suky a větévky v poslední části sestupu jí do krve odřely předloktí a krk.

*

Odstávající prst vrátila jedním trhnutím na své místo. Tělem jí v několika vlnách projela bolest, ale ani nesykla. Kdyby to bylo nutné, byla by si ho ustřelila.

Otřela si z krku krev a vydala se do lesních stínů na správné straně plotu.

Byl to smíšený les, jak si vzpomínala z tehdejšího lovu. Skupinky smrků, malé mýtiny s nově vysazenými listnáči a rozsáhlé plochy divoce rostoucích bříz, hlohů, buků a sem tam i dubů.

Omamně v něm vonělo tlející listí. Patnáct let strávených na dlažbě člověku vytříbí smysly.

Hlasy požadovaly, aby se do toho pustila s plným nasazením, bez ohledu na následky, a konečně to měla za sebou. Aby si při konfrontaci kladla podmínky ona. Jenže Kimmie je neposlouchala. Měla dost času, jak věděla. Když se Torsten s Ulrikem a Ditlevem pustili do krvavé hry, trvalo jim dlouho, než měli dost, a bylo to náročné.

„Půjdu podél lesa a protipožárního pásu,“ oznámila nahlas, aby se hlasy poddaly. „Je to delší, ale k usedlosti se dostaneme stejně.“

Proto mohla zahlédnout, jak tam čeká skupinka černochů s pohledem upřeným k lesu. Viděla klec s běsnícím zvířetem a chrániče, které měli muži přetažené přes kalhoty až do výše slabin.

Přesto se vydala do lesa, vstříc nadcházejícím událostem.

Pak se ozval povel a pět minut nato třeskly první výstřely.

Ocitla se v pásmu honitby.

41)

Běžel se zakloněnou hlavou a zem pod sebou vnímal jako rychlé střídání suchého listí a zákeřných větví. Daleko za sebou slyšel Asadův rozčilený nesouhlas, ale nakonec ho obklopilo ticho.

Zvolnil. Za zády cukal páskou. Od dýchání nosem měl vyschlou sliznici a krk bolestivě zvrácený dozadu, aby aspoň trochu viděl.

Především se musí zbavit pásky přes oči. Za chvíli se vyrojí ze všech stran. Lovci seshora od usedlosti a honci bůhvíodkud. Otočil se jednou dokola, ale neviděl nic jiného než stromy a zase stromy. Uběhl dalších pár metrů, až narazil hlavou do nízké větve a svalil se na zem.

„Hergot,“ ulevil si. Sakra práce.

S obtížemi se zvedl a našel odlomenou větev ve výšce hlavy. Stoupl si těsně ke kmeni, zajel pahýlem větve podél nosu pod pásku a pomalu se spouštěl k zemi. Páska se napjala, ale neodlepila se, přiléhala k očním víčkům příliš pevně.

Zatáhl znovu a pokusil se držet oči zavřené, ale víčka pohyb kopírovala a odhalila mu bělmo.

„Čert aby to spral,“ nadával a komíhal hlavou ze strany na stranu, ale povedlo se mu jen škrábnout větví do víčka.

Vtom zaslechl honce poprvé zahalekat. Byli blíž, než by si byl přál. Snad jen pár set metrů, v lese se to dalo těžko odhadnout. Zvedl hlavu, pahýl vyklouzl zpod pásky a Carl jakžtakž viděl alespoň na jedno oko.

Před ním se rozprostíral hustý les. Světlo sem pronikalo nepravidelně a po pravdě řečeno vůbec netušil, kde je která světová strana. To mu stačilo, aby si uvědomil, že Carl Morck má tentokrát namále.

*

První rány padly, když se Carl dostal na mýtinu. Honci byli tak blízko, že šel radši k zemi. Odhadoval, že před sebou má protipožární pás a dál pak cestičky ve státním lese. Vzdušnou čarou nebude od auta dál než sedm nebo osm set metrů, ale co je mu to platné, když neví, kterým směrem se vydat?

Viděl z lesa vylétat ptáky a slyšel pohyb v podrostu. Honci povykovali a tloukli o sebe klacky. Zvířata prchala.

Jestli s sebou mají psy, najdou mě v cuku letu, pomyslel si a zrak mu padl na hromadu listí, navátou pod vidlicovitými větvemi.

Když na mýtinu vyskočily první kusy divoké zvěře, leknutím sebou trhl a instinktivně se odkutálel k hromadě, do které se postupným natáčením a třesením zavrtal.

Uklidni se a dýchej pomalu, domlouval si pod tlejícím příkrovem. A hrome, snad Florin nevybavil honce mobilními telefony, aby je varoval, že se k nim blíží uprchlý policista, který jim nesmí za žádnou cenu uniknout? Kéž by to nebyla pravda a oni žádné mobily neměli! Ale copak by to bylo možné? Aby Florin na něco takového nepomyslel? To těžko. Honci určitě vědí, kdo se k nim blíží.

Pod listím si uvědomil, že se mu rána otevřela a krev mu promáčela košili, která se mu lepila na tělo. Jestli mají psy, okamžitě ho vyčenichají, a jestli tu zůstane ležet dlouho, tak tady vykrvácí.

Jak teď zatraceně pomůže Asadovi? A kdyby navzdory veškerému očekávání přece jen přežil a Asad zemřel, jak by se pak ještě někdy mohl sám sobě podívat do očí? To by nedokázal. O jednoho parťáka už přišel, nechal ho na holičkách, a nic s tím nenadělá.

Zhluboka se nadechl. Podruhé to nesmí dopustit, i kdyby se měl smažit v jámě pekelné nebo skončit ve vězení, anebo za to dokonce zaplatit životem.

Odfoukl si z očí listí a zaslechl sténání, které zvolna nabíralo na síle a měnilo se ve funění a tichý štěkot. Zrychlil se mu tep a v rameni mu cukalo. Jestli je to pes, tak to je konec.

O něco dál zaslechl jednoznačně cílené kroky honců. Smáli se a halekali, věděli, co se patří.

Vtom zvíře přestalo kňučet a Carl si uvědomil, že si ho prohlíží.

Odfoukl další porci listí, bránící mu ve výhledu, a hleděl přímo do mordy lišce, která se k němu natahovala. Měla krví podlité oči, pěnu kolem tlamy a chrčela. Zdála se být vážně nemocná, třásla se po celém těle, jako v zimnici.

Když na ni z listí zamrkal, zavrčela. Vrčela dál, i když zatajil dech, vycenila zuby, sklonila hlavu a kradla se čím dál blíž.

Vtom se zarazila. Zvedla hlavu a otočila se, snad zavětřila nebezpečí, pak se obrátila zpět ke Carlovi a znenadání, jako by teprve teď vyhodnotila situaci, se proplížila Carlovi podél těla a uvelebila se mu v nohou, skrytá pod listím s pěnou u huby.

Zůstala zcela ukrytá pod listím, krátce oddychovala a čekala. Stejně jako on.

Kousek od nich se ve světlém pruhu shromáždilo hejno koroptví, a když vzlétlo, vyplašené lomozem honců, ozvaly se výstřely z brokovnic. Po každém výstřelu mu přeběhl mráz po zádech a v nohou se mu otřáslo zvířecí tělíčko.

Na pozadí bezlistého křoví zahlédl nejprve lovecké psy, jak sbírají zasažené ptáky, a krátce po nich i siluety prvních lovců.

Bylo jich celkem devět nebo deset. Všichni ve šněrovacích botách, tříčtvrtečních kalhotách či pumpkách. Některé poznal, patřili ke společenské špičce. Můžu se jim ukázat? napadlo ho na zlomek vteřiny, ale pak si všiml hostitele a jeho dvou přátel, kteří byli prvním v patách. Oba posledně jmenovaní třímali po jedné kuši, připraveni vystřelit. Jestli ho Florin, Dybbol Jensen nebo Pram zmerčí, bez váhání vypálí. Vysvětlí to pak jako nešťastnou náhodu a ostatní lovci jim to zbaští. Drží spolu, ty jen tak něco nerozhází. Odstraní pásku a zinscenují to jako nehodu.

Carlovi se krátil dech, čímž se připodobnil lišce. A co bude s Asadem? Co si jen počne?

Zastavili se několik metrů od navátého listí, psi vrčeli a zvíře u Carlových nohou hlasitě oddychovalo, když tu najednou vyrazilo a vší silou své malé bytosti se zakouslo do třísel nejblíže stojícího lovce a počalo ho rvát na kusy. Mladík strašlivě zařval. K smrti vyděšený volal o pomoc. Psi se na lišku vrhli, ale ta se jim postavila, značkovala terén močí a uskakovala. Ditlev Pram na ni zacílil.

Svist šípu neslyšel, až pak nářek a štěkot pomalu umírajícího ryšavého tvora.

Psi očichali liščí moč a jeden dokonce strčil čumák do listí, kde se liška skrývala u Carlových nohou, jeho pachovou stopu však nezachytil.

Pánbůh zaplať lišce za to močení, pomyslel si Carl, když se psi srotili okolo svých pánů nad zraněným mladíkem, který se o několik metrů dál svíjel v křečích a hlasitě naříkal. Lovci se nad ním sklonili a snažili se mu ošetřit zranění. Obvázali ho natrhanými šátky a zvedli ho na nohy.

„Pěkná rána, Ditleve,“ zaslechl Florina, když se k nim Pram přidal se zakrváceným nožem a liščím ohonem v ruce. Pak se Florin obrátil k ostatním. „Takže končíme, přátelé, je mi líto. Postaráte se, aby se Saxenholdt dostal co nejdřív do nemocnice? Zavolám honce, aby ho odnesli. Zajistěte, aby ho naočkovali proti vzteklině, člověk nikdy neví, že? A taky se postarejte, aby mu někdo celou cestu pořádně tlačil prstem do rány, je to jasný? Jinak o něho přijdete.“

Zavolal něco do lesa a ze stínů se vyloupli černoši. Čtyři z nich poslal s lovci a čtyřem nakázal zůstat. Dva z nich třímali štíhlé lovecké pušky, podobné té Florinově.

Když se lovecká společnost s kulhajícím mužem uprostřed vzdálila, rozestavili se tři staří spolužáci a čtyři černoši do kruhu.

„Nemáme moc času, je to jasný?“ pronesl Florin. „Tomu policajtovi je jen o něco málo víc než nám, takže ho nesmíme podcenit.“

„Co s ním provedeme, až ho najdeme?“ zeptal se Dybbol Jensen.

„Budete si říkat, že jste narazili na lišku.“

*

Dlouho naslouchal, než se ujistil, že se muži rozešli a vydali se do hloubi lesa. Směrem k usedlosti by měl mít cestu volnou, pokud se zbývající muži tmavé pleti nevydali dokonat své dílo.

Zkrátka poběžíš, rozhodl se. Vstal a lehce zaklonil hlavu, aby se jedním zpola volným okem mohl orientovat v hustém podrostu.

Třeba bude v hale ležet nůž, přeříznu tu pásku a Asad bude ještě naživu. Asad bude naživu, opakoval si podvědomě a s krvácející ranou v rameni se prodíral větvovím.

Byla mu zima a ruce se mu za zády třásly. Snad neztratil příliš krve a ještě není pozdě…

Zaslechl startovat džípy. Byly dobře slyšet, takže už to nemůže být daleko.

Jakmile si to pomyslel, prosvištěl mu kolem hlavy šíp. Zarazil se do stromu před ním tak hluboko, že by ho nikdo nedokázal vytáhnout.

Rozhlížel se okolo, ale nikoho neviděl. Kde jsou? Pak zazněl výstřel a vedle něj odlétla ze stromu kůra.

Jasně rozeznal hlasy honců. Utíkej, vezmi nohy na ramena, znělo mu hlavou. Nesmíš upadnout, šup za keř a ještě za další, jen abych jim zmizel z mušky. Kam bych se schoval? Kam?

Uvědomil si, že ho chytí a že to nebude lehká smrt. Takhle se ten dobytek ukájí.

Srdce mu tlouklo jako o život.

Přeskočil přes potok a uvízl v bahně. Boty mu vážily nejmíň tunu a ve stehnech se mu z námahy tvořily zásoby kyseliny mléčné. Na nic se neohlížej a běž!

Vytušil vedle sebe mýtinu, tudy se sem asi s Asadem dostali, když měl potok za zády, takže se musí vydat doprava. Nahoru a doprava, už to nemůže být daleko.

Opět po něm vystřelili, tentokrát však minuli o hodně, ale to už se ocitl na dvoře. Sám, s tlukoucím srdcem a jen deset metrů od otevřených vrat zvěřince.

Doběhl asi do poloviny, když se vedle něj do země zaryl další šíp. Nebyla to náhoda, že nezasáhl cíl. Měl ho jen upozornit, že pokud se nezastaví, přiletí další.

V tu chvíli ho opustil veškerý pud sebezáchovy. Zastavil se. Zůstal stát s pohledem upřeným k zemi a čekal, až se na něho vrhnou. Pěkně dlážděné nádvoří se stane obětištěm a on obětí.

Zhluboka se nadechl a pomalu se otočil. Nedívali se na něho jen tři spolužáci a čtyři černí sluhové, ale poulila na něj zvědavé oči i skupinka černých děcek.

„To stačí, můžete jít,“ rozkázal Florin a černí lovci zahnali své ratolesti domů.

Nakonec trojice s Carlem osaměla. Byli zpocení a šklebili se na něj. Pramovi se na kuši houpal liščí ohon.

Hon skončil.

42)

Strkali ho před sebou, ani nezvedl hlavu. Světlo v hale ho oslňovalo a on nechtěl vidět zbytky Asada v tak nemilosrdném světle. Nechtěl se stát svědkem toho, co s lidským tělem dovedou napáchat mohutné čelisti hyeny.

Již nechtěl vidět vůbec nic. Ať si s ním dělají, co chtějí, ale dívat se na to odmítá.

Vtom se jeden z mužů rozesmál. Smál se zplna hrdla a strhl k tomu i ostatní. Místností se nesl nepříjemný halas, který Carla přiměl semknout víčka, nakolik mu to jen páska dovolila.

Jak jen se můžou smát cizímu neštěstí a smrti? Co jim kdo provedl, že reagují tak nesmyslně?

Místo odpovědi zaslechl proud arabských nadávek. Ošklivé hrdelní zvuky, odrážející nahromaděnou zlost, udělaly Carlovi v okamžiku, kdy se málem poddal vážnosti situace, nesmírnou radost. Zvedl svěšenou hlavu.

Asad žije.

Nejprve se mu nedařilo určit, odkud zvuky pocházejí. Viděl jen ocelové mříže klece a za nimi kradmo vykukující hyenu. Zaklonil hlavu a teprve pak Asada spatřil. Visel jako opice nahoře pod stropem klece a divoce koulel očima. Na pažích a v obličeji měl krvavé šrámy.

Teprve tehdy si Carl všiml, jak zle hyena kulhá. Někdo jí jednou ranou přerazil zadní nohu. Při sebemenším kroku zavyla bolestí a muže přešel smích.

„Hnusný zvíře,“ vedl si Asad svou.

Carlovi se pod pásku dral úsměv na rty. Ten chlap byl tak blízko smrti, a přece zůstal svůj.

„Nakonec spadneš a ona si tě podá,“ zaskřehotal Florin. Oči mu nenávistně plály, že mu Asad zmrzačil výstavní kousek z jeho zoologické zahrady. Jenže měl pravdu. Věčně se Asad nahoře neudrží.

„No nevím,“ vložil se do toho Pram. „Orangutan má zjevně pro strach uděláno, a jestli se na ni při své váze svalí, nevidím to moc růžově.“

„Tak ať ji vezme čert, když nedokázala, pro co ji pánbů stvořil,“ řekl Florin.

„Co s těma dvěma chlapama teda provedeme?“ ozvalo se tiše, zcela jiným tónem, než mluvili ostatní. Do hovoru se vmísil Ulrik Dybbol Jensen. Zdál se být lhostejnější než dřív, zcela bez skrupulí. Tak na některé lidi působí doznívající kokainový rauš.

Carl se k němu otočil. Kdyby mohl, řekl by jim, aby je pustili. Zabít je jim v ničem nepomůže, nedává to smysl a je to nebezpečné. Rose by zburcovala všechna oddělení, kdyby se druhý den neobjevili v práci. Všechno by to tu prohledali a na něco by přišli. Měli by je pustit a rychle koukat, kde nechal tesař díru, a uklidit se někam na druhý konec světa. To je jejich jediná šance.

Jenže Carl ze sebe nemohl vydat ani hlásku. Měl pásku přilepenou přes ústa příliš pevně a stejně by mu na to neskočili. Navíc byl přesvědčený, že Florin nebude litovat výdajů, aby za sebou zametl stopy, i kdyby to tu měl celé podpálit.

„Hodíme ho k tomu druhýmu. Je mi jedno, co se s nima stane,“ pronesl klidně Florin. „Uvidíme, co z nich do večera zbude, a kdyby to nestačilo, pustíme do klece další zvířata. Máme z čeho vybírat.“

Carl zaskřehotal a divoce kolem sebe začal kopat nohama. Nechtěl se vzdát bez odporu, podruhé už ne.

„Co je to s tebou, Morcku? Něco se ti nezdá?“

Pram se vyhnul neohrabaným kopancům a dostal se těsně ke Carlovi. Zvedl kuši a zamířil na oko, kterým se Carl díval.

„Stůj klidně,“ rozkázal mu.

Carl zvažoval, jestli nemá vykopnout, aspoň by to měl rychle za sebou, ale nic nepodnikl a Pram mu volnou rukou strhl pásku z očí.

Oči mu na okamžik zůstaly volně viset v důlcích, víčka se nechtěla od pásky oddělit a sluneční světlo proniklo Carlovi na sítnici a oslepilo ho.

Pak se rozkoukal. Měl je všechny tři před sebou, s rozpaženýma rukama nenechali nikoho na pochybách, že nadešla Carlova poslední hodinka.

Přes velkou ztrátu krve a slabost po nich začal kopat a přes pásku mumlat, že takový dobytek, jako jsou oni, svému osudu neujde.

Během jeho projevu se po zemi mihl stín. Všiml si, že ho zaregistroval i Florin. Potom zaslechli v útrobách haly klapnutí a pak další a další cvakání. Protáhlo se kolem nich několik koček, spěchajících ven na denní světlo. Kočky vystřídali mývalové, hranostajové a ptáci, kteří se vznesli na hliníkovou konstrukci pod skleněnou střechou.

„Co se to tu ksakru děje?“ zařval Florin. Dybbol Jensen pozoroval vietnamské prase, jak na krátkých nožkách brousí chodbičkou mezi klecemi. Pramovo držení těla se zcela změnilo, ostražitě sledoval dění kolem sebe a opatrně zvedl ze země kuši.

Carl se stáhl. Slyšel, jak cvakání v hale sílí a zvuky vydávané zvířaty vypuštěnými na svobodu se násobí.

Zaslechl Asada, jak se za mřížemi směje. Muži nadávali a kolem se rozléhal dupot drobných nožek, chrochtání, štěkot, syčení a tlukot křídel.

Ji samotnou Carl nezaslechl, dokud se před nimi nezjevila.

Zničehonic tam stála, v džínách zastrčených do ponožek, v napřažené ruce pistoli s tlumičem a v druhé kus zmrzlého masa.

Slušelo jí to, jak tam stála s batůžkem šikmo přes záda. Byla hezká, tvářila se klidně a měla jasné oči.

Těm třem vyrazil pohled na ni dech. Přestali si všímat vypuštěných zvířat, zůstali stát jako opaření. Ne kvůli pistoli, ani kvůli té ženě, ale kvůli tomu, co ztělesňovala. Bylo to evidentní. Zůstali tam stát jako černé oběti lynče před Ku Klux Klanem nebo volnomyšlenkáři před inkvizicí.

„Ahoj,“ pozdravila a každému z nich pokynula. „Odhoď ji, Ditleve.“ Ukázala na kuši a poručila jim o krok ustoupit.

„Kimmie!“ pokusil se Dybbol Jensen. Oslovil ji přehnaně přátelsky a zároveň mu v hlase zazněl strach, nicméně přetvářka nad strachem převládla.

Usmála se, když si je cestou na svobodu očichalo pár mrštných vyder.

„Dnes se všichni osvobodíme,“ pronesla. „Není to báječný?“

„Hej, vy tam,“ obrátila se přímo na Carla. „Kopněte sem tu smyčku.“ Ukázala, kde leží zpola zastrčená pod klecí s hyenou.

„Pojď sem, maličká,“ zašeptala do klece, ve které těžce oddechovalo zraněné zvíře, a nespouštěla přitom muže ani na okamžik ze zřetele. „Pojď si vzít, pojď.“

Položila za mříže maso a čekala, až nad obrannými instinkty šelmy zvítězí hlad. Když se hyena přiblížila, zvedla Kimmie ze země lapač a opatrně ho přiblížila k návnadě.

Chvíli trvalo, než si hyena dala říct. Zmatená z tolika lidí a z ticha, které z nich čišelo.

Když se sklonila k masu, Kimmie zatáhla a chytila ji do smyčky. Ve stejný okamžik vyrazil Ditlev Pram k východu, zbylí dva řičeli vzteky.

Kimmie se nerozpakovala, zvedla pistoli a vystřelila. Pram se překotil, udeřil hlavou o kamennou podlahu a zbědovaně zavyl. Hyena si div hlavu nevykroutila, jak se snažila vymanit ze smyčky, ale Kimmie ji, i když pravda s menšími obtížemi, pevně přivázala k mřížím.

„Vstaň, Ditleve,“ rozkázala tiše, a když nemohl, nahnala mu zbylé dva na pomoc.

Carl už zažil, jak byl někdo na útěku zastaven výstřelem, ale nikdy neviděl tak čistou a efektivní ránu, která prchajícímu roztříštila kyčelní kloub.

Pram byl v obličeji bílý jako křída, ale ani nehlesl. Jako by se s ní trojice podílela na společné ceremonii, od které se nelze odchýlit. Zavládlo ticho, nebylo potřeba slov, věděli, oč se jedná.

„Torstene, otevři tu klec.“ Podívala se na Asada u stropu. „To vy jste mě našel na hlavním nádraží. Můžete dolů.“

„Alláh buď pochválen!“ozvalo se shora. Vyprostil nohy z mříží a spustil se dolů. Nemohl ani stát, ani chodit, všechny končetiny měl již notný čas ochromené.

„Vytáhni ho ven,“ poručila opět Torstenovi a sledovala jeho pohyby, dokud se Asad neocitl venku na zemi.

„Vlezte si dovnitř,“ poručila tiše trojici.

„Ach bože, ne,“ šeptal Ulrik. „Nikdy jsem ti nic neudělal, Kimmie, copak si nevzpomínáš?“

Snažil se v ní vzbudit soucit prosebným výrazem, ale nevšímala si ho.

„Jdi už,“ řekla jen.

„Můžeš nás klidně zabít,“ řekl Florin, pomáhaje Ditlevovi dovnitř. „Nikdo z nás by to ve vězení nezvládl.“

„Já vím, neboj, vyslyším tě.“

Pram s Florinem nic nenamítali, ale Ulrik fňukal. „Zabije nás, copak to nechápete?“

Když za nimi zaklaply dveře, usmála se, sklonila se a poslala pistoli po podlaze tak daleko, jak jen to šlo.

Narazila do něčeho kovového.

Carl se podíval na Asada. Ležel na zemi a s úsměvem si třel končetiny. Když si odmyslel krev, která mu stále odkapávala z ruky, situace se vyvinula veskrze příznivě.

Tou dobou začali muži z klece pokřikovat.

„Hej ty, jdi po ní,“ volali na Asada.

„Nevěřte jí,“ přisadil si Florin.

Ale ona se nepohnula ani o milimetr. Jen tam tak stála a pozorovala je, jako by jí před očima běžel starý, dávno zapomenutý film, který se nechtěně spustil.

Přistoupila ke Carlovi a strhla mu z úst pásku. „Vím, kdo jste,“ řekla. Víc nic.

„Nápodobně,“ odpověděl Carl a s chutí se nadechl z plných plic.

Slovní výměna udělala protestům z klece přítrž.

Florin přistoupil těsně k mřížím. „Jestli vy dva policajti něco neuděláte, tak za pět minut nezůstane naživu nikdo, kromě ní.“ Podíval se Carlovi i Asadovi, jednomu po druhém, do očí. „Kimmie není jako my, copak to nechápete? To ona zabíjí, ne my. Opravdu jsme přepadali lidi, mlátili je do bezvědomí, ale zabíjela jenom ona, jasný?“

Carl se usmál a zavrtěl hlavou. Takhle se chovají nezmaři, jako Florin. Žádná krize pro ně není poslední, z každé se dá vybruslit, obrátit ji v počátek úspěchu. Nic není ztraceno, dokud je smrtka s kosou ještě za humny. Rval se bez skrupulí. Ale copak se Carla nepokusili zabít? Nepředhodili snad Asada hyeně?

Carl se obrátil ke Kimmie. Čekal úsměv, nikoli blažený, strnulý úšklebek. Stála tam jako v transu a poslouchala.

„No, jen se na ni podívejte. Ohradila se snad? Vidíte v ní kouska citu? Podívejte se, má přeražený prst a ani necekne. Kdepak, ta se nezastaví před ničím, ani před naší smrtí,“ ozvalo se ze dna klece, kde si Pram tlačil pěst na strašlivou ránu v boku.

Carl si na chvilku vybavil hrůzné činy, kterých se skupina dopustila. Skutečně se to stalo tak, jak naznačují? Nebo si jen snaží zachránit kůži?

Slova se opět ujal Florin. Nebyl ani králem, ani dirigentem, jen tím, kým skutečně byl. „Vyráželi jsme na popud Kristiana Wolfa, aby bylo jasno, a oběti jsme si vybírali podle něho. Útočili jsme kolektivně, dokud nás to neomrzelo. Pak teprve nastoupila ona, celou dobu vyčkávala v pozadí, bití se zúčastňovala jen občas.“ Florin udělal přestávku, pokýval hlavou, vše si živě představoval. „Ale věřte nám, vždycky to byla ona, kdo zabíjel. Kromě jediného případu, kdy se Kristian zapletl s jejím bývalým klukem Karem. Vždycky to byla ona. Jen jsme jí připravili cestu, nic víc. To ona vraždila, jen a jen ona, a chtěla to tak.“

„Ach bože,“ zasténal Ulrik Dybbol Jensen. „Tak už ji konečně zastavte, copak vám to nedochází? Torsten nelže.“

Carl ucítil změnu atmosféry v místnosti i ve svém nitru. Sledoval Kimmie, jak pomalu otvírá batůžek, ale svázaný a vysílený jí nedokázal v ničem zabránit. Muži zadrželi dech. Asad si uvědomoval, k čemu se schyluje, a vší silou se pokoušel zvednout do kleku.

Nahmátla v zavazadle, co hledala, a vytáhla na světlo ruční granát. Vytrhla závlačku, ale stále držela pojistku.

„Ty za nic nemůžeš, malá,“ oslovila hyenu a zadívala se jí do očí. „Ale s tak pochroumanou nožkou bys nepřežila, víš?“

Otočila se na Carla s Asadem. Ulrik v kleci ječel, že za nic nemůže, chtěl si svou vinu odpykat, jen když mu pomůžou.

„Jestli je vám život milý,“ pronesla, „tak ustupte. Hned!“

Carl protestoval, ale stáhl se, ruce za zády sevřené v pěst a se zběsile pádícím pulzem. „Pojď, Asade,“ vyzval parťáka plazícího se pozpátku pryč od klece.

Když byli dostatečně daleko, strčila ruku s granátem do tašky, jedním máchnutím ji vhodila do nejvzdálenějšího rohu klece a odskočila dozadu. Florin se po tašce vrhl a marně se ji pokoušel odmrštit. Vybuchla mu v rukou. Hala se otřásla pekelným vřískotem vyděšených zvířat a nekonečnou ozvěnou exploze.

Tlaková vlna odmrštila Carla a Asada k menším klecím, které na ně popadaly a za vteřinu je ochránily před neutuchajícím deštěm skleněných střepů.

Když se prach usadil a ozýval se už jen halas zvěře, ucítil Carl Asadovu paži, jak ho pod změtí zdeformovaného kovu a mříží zatahala za nohu.

Vytáhl Carla ze sutin a ujistil se, že je v pořádku, a vzápětí mu sdělil, že ani jemu nic neschází. Pak Carlovi strhl pásku ze zápěstí.

Naskytl se jim strašlivý pohled na místo, kde původně stála klec. Kusy želez a těl byly rozmetané do všech stran. Kus trupu tadyhle, kus nějaké končetiny onde. Strnulé oči v mrtvých tvářích.

Carl už toho v životě viděl dost, ale něco takového ještě nikdy. Vždycky když s techniky dorazil na místo činu, krev už nikdy netekla proudem a těla byla bezvládná.

Tady byla hranice mezi životem a smrtí ještě patrná.

„Kam se poděla?“ zeptal se Carl a odvrátil se od scény, kde byli ještě nedávno tři muži v ocelové kleci. Policisté z technického oddělení se nudit nebudou.

„Nevím,“ odpověděl Asad. „Že by tu někde ležela?“

Pomohl Carlovi vstát, ruce mu bezvládně plandaly podél těla, jako by ani nebyly jeho. Jen tepající rameno si žilo vlastním životem.

„Vypadneme odsud,“ řekl a vydali se spolu k východu.

Tam na ně čekala. Rozcuchané vlasy plné prachu a v očích se jí zrcadlilo utrpení a neštěstí snad celého lidstva.

*

Vysvětlili černému osazenstvu, aby zachovalo klid, že jim nehrozí žádné nebezpečí a nikdo nebude volán k odpovědnosti. Ať se postarají o zvířata, dostanou je ven a uhasí hořící místa. Ženy si přitáhly děcka k sobě, muži pozorovali halu, ze které se poničenou střechou začal valit černý dým.

Nakonec jeden z nich něco zakřičel a hned byli všichni v plné práci.

Kimmie bez vytáček následovala Asada a Carla. Ukázala jim pěšinu vedoucí k protipožárnímu pásu a v plotě branku na petlici. Několika slovy je navedla na cestičku vedoucí k trati, střídavě ozařovanou sluncem.

„Dělejte si se mnou, co chcete,“ řekla. „Dlouho už žít nebudu. Vím, co jsem provedla. Půjdeme k nádraží, mám tam tašku. Všechno jsem sepsala, všechno, co si pamatuju.“

Carl se s ní snažil držet krok. Vyprávěl jí o krabici, kterou našel, o nejistotě, ve které celá léta žili pozůstalí jejích obětí a která by teď mohla skončit.

Uzavřela se do sebe, když zmínil utrpení, které způsobila neznámým lidem tím, že neměli dostatečné informace o vrazích svého dítěte nebo o zmizelých rodičích. Trpěli i další, ne jen oběti.

Zdálo se, že nevnímá. Vykračovala si před nimi lesem, ruce volně svěšené podél těla, zlomený prst trčící do prostoru. Vražda tří přátel byla očividně její konečná, sama to řekla.

Takoví lidé jako ona ve vězení dlouho nepřežijí, pomyslel si Carl. Tak to prostě je.

*

Došli k trati, asi sto metrů od nástupiště. Koleje rozdělovaly les jako podle pravítka.

„Ukážu vám, kde mám zavazadlo,“ pronesla a vydala se ke křoví na protější straně.

„Nechte ho tam, já ho vytáhnu,“ řekl Asad a protlačil se před ni.

Zvedl koženou kabelu a posledních dvacet metrů k peronu ušel s taškou v napřažené ruce, jako by obsahovala technické zařízení, které ho provrtá, jestli s nákladem příliš zatřese.

Starý dobrý Asad.

Když přešli na konec nástupiště, rozepnul zip a přes Kimmiiny hlasité protesty ji obrátil dnem vzhůru.

Opravdu v ní byl poznámkový blok a při zběžné prohlídce zjistili, že první stránky byly zaplněny daty a údaji o místech a spáchaných činech.

Byl to neskutečný pohled.

Pak Asad hmátl po malém koženém váčku, nadzvedl jeho cípek a žena zasykla a zalomila rukama.

Asad učinil totéž, když spatřil jeho obsah.

Mumifikovaného pidičlovíčka s prázdnými očními důlky. Naprosto zčernalého, s ustrnulými prstíky v rozmáchlém gestu. Byl zavinutý do oblečku pro panenky, který by klidně mohl být o polovinu menší.

Vrhla se na dětskou mrtvolku, v čemž se jí nepokoušeli bránit, a přivinula ji k sobě.

„Mílinko moje, všechno bude v pořádku, máma se ti vrátila a už tě nikdy neopustí,“ plakala. „Budeme pořád spolu. Dostaneš malého méďu a budeme si spolu každičký den hrát.“

Carlovi nebylo v životě dopřáno zažít tak silný pocit sounáležitosti, jaký člověk pocítí, když po porodu sevře v náručí svou ratolest. Znal jen pocit, že mu to chybí, čistě teoreticky a jak se to vezme.

U Kimmie vycítil, ostatně bylo to na ní vidět, jak její srdce sužovalo odloučení, a díky ní to lépe pochopil. Zesláblou rukou nahmatal náprsní kapsu a vytáhl malý talisman, medvídka z plechové krabice, a podal jí ho.

Neřekla ani slovo. Zkoprnělá zírala na dětskou hračku. Pomalu otevřela ústa a natočila hlavu. Nakrabatila rty do pláče a dlouho nebylo jasné, jestli se rozesměje, nebo rozpláče.

Asada v životě jen tak něco nerozházelo, ale nyní vedle ní vraštil obočí a ani nedutal.

Opatrně se natáhla po medvídkovi. Jakmile ho ucítila v dlani, uvolnila se, zhluboka se nadechla a zaklonila hlavu.

Carl si utřel nos, ze kterého mu začalo kapat, a snažil se dívat jinam, aby mu nevyhrkly slzy. Sledoval koleje až ke skupince cestujících, kteří čekali na vlak. Vedle čekárny na stanici zkontroloval zaparkované služební auto. Pak se otočil a pozoroval supící vlak, blížící se do stanice z druhé strany.

Obrátil pozornost opět ke Kimmie, která dýchala klidně, mazlila se s medvídkem a děťátkem.

„Tak,“ řekla a vyrazila ze sebe vzdech, který uvolnil desítky let staré trápení. „Hlasy umlkly.“ Zasmála se a po tvářích se jí rozkutálely slzy. „Zmlkly, jsou fuč,“ opakovala a zadívala se do nebe. Najednou z ní sálal klid, kterému Carl nerozuměl.

„Ach, Mílinko, už jsme tu vážně zůstaly jen my dvě, opravdu.“ Ulehčením se roztančila dokola s dítětem v náručí, vzduch ji nadnášel, že se téměř nedotýkala země.

Když se vlak přiblížil na deset metrů, zhoupla se ke straně a dostala se na hranu nástupiště.

Asad varovně vykřikl a Carl zvedl pohled od tanečních kroků a zadíval se jí do očí, přetékajících vděčností a vyrovnaností.

„Jen my dvě, moje milovaná holčičko,“ řekla a natáhla se kupředu.

O vteřinu později byla pryč.

Ozvalo se zběsilé kvílení brzd.

EPILOG

Soumrak oživila řada blikajících modrých světel, táhnoucích se od železniční stanice po silnici až k usedlosti. Okolní krajina se utápěla v umělé záři a všude se rozléhalo houkání policejních i požárních sirén. Policejní zátarasy, hasičské vozy a záplava novinářů, televizních štábů a zvědavců rámovaly vyprošťovací práce záchranářů. V kolejišti se rojili policejní technici se záchrankou a všichni si navzájem překáželi.

O Carla se ještě pokoušely mdloby, ale rána v rameni přestala díky zásahu ošetřovatelů krvácet. Nepřestal však krvácet obrazně a knedlík v krku se ne a ne zmenšit.

Usadil se na lavičce v čekárně stanice Duemose a listoval Kimmiinými zápisky. Nemilosrdně upřímně popsala, co skupina napáchala. Přepadli sourozence v Rorvigu. Vybrali si je úplně náhodou. Chlapce ponížili a po smrtelném zásahu ho vysvlékli donaha. Hochům dvojčatům ustřihli prsty. Manžele vyklopili do moře. Bruna shodili z můstku, Kyla Basseta zbili a přepadli spoustu dalších lidí i zvířat. Všechno zaznamenala. I to, že zabíjela opravdu ona. Měla více metod, očividně věděla, jak na to. Bylo velmi těžké uvěřit, že se jednalo o tutéž osobu, která je zachránila a teď leží pod vlakem s dítětem v náručí.

Carl si zapálil cigaretu a dočetl poslední stránky. Vypovídaly o lítosti. Ne vůči Aalbakovi, ale vůči Tine. Nechtěla ji předávkovat. Ta ošklivá slova nesla stopy něhy a bolesti. Uvědomovala si, co dělá, což u všech ostatních hrůz chybělo. Rozloučila se s ní a doufala, že odpočívá v pokoji.

Média by ze sešitku zešílela a akcie na burze by se propadly, kdyby se zveřejnilo, že se na tom podíleli Kimmiini spolužáci.

„Asade, vezmeš to s sebou a okamžitě to okopíruješ, jasný?“

Přikývl. Dohra bude hektická, ale krátká. Bez obžalovaných, s výjimkou muže, který už je stejně ve vězení. Půjde hlavně o to, aby byli uvědoměni nešťastní pozůstalí a aby bylo řádně rozděleno nepochybně enormní odškodnění z Pramovy, Florinovy a Dybbol Jensenovy pozůstalosti.

Objal Asada a vypoklonkoval psychologa, který si ho chtěl vzít do parády.

Psycholožku má vlastní a ozve se jí, až to bude potřeba.

„Zajedu do Roskilde, ty se svezeš s techniky k nám na hlavní stanici, jo? Uvidíme se zítra a všechno probereme, souhlasíš?“

Asad přikývl. Už měl v hlavě všechno srovnané.

Naprosto si rozuměli a byli rádi, že se mají.

*

V domě na Fasanvej v Roskilde byla tma. Rolety byly stažené a vevnitř bylo ticho. V rádiu informovali o neobyčejných událostech v Ejlstrupu a o zadržení zubaře, který byl důvodně podezřelý z toho, že má na svědomí násilná přepadení v centru Kodaně. Podařilo se ho zadržet při pokusu o přepadení policistky v civilu na Nikolaj Plads ve vyústění Store Kirkestrade. Co taky pitomec čekal?

Carl se podíval na hodinky a potom zpátky na potemnělý dům. Staří lidé chodí spát brzo, jak věděl, ale bylo teprve půl osmé.

Kývl hlavou směrem k jmenovce Jens-Arnold & Yvette Larsenovi a pod nimi Martha Jorgensenová a pak zazvonil.

Ještě měl prst na zvonku, když drobná stařenka otevřela dveře a přitáhla si k tělu jemné kimono, aby se ochránila před večerním chladem.

„Prosím,“ mžourala na něho rozespale.

„Promiňte, paní Larsenová, to jsem já, Carl Morck, od policie. Nedávno jsem u vás byl. Vzpomínáte si?“

Usmála se. „Ach ano,“ přitakala. „Máte pravdu, už si vzpomínám.“

„Nesu dobré zprávy, abych tak řekl. Rád bych je Marthě sdělil osobně. Našli jsme vraha jejích dětí a dalo by se říct, že bylo spravedlnosti učiněno zadost.“

„Ach,“ vzdychla a chytla se za srdce. „To je škoda.“ A usmála se trochu jinak, nejen vyplašeně, ale i omluvně.

„Měla jsem vám zavolat, je mi to opravdu moc líto, mohl jste si ušetřit dlouhou cestu. Martha zemřela. Skonala ten večer, co jste byli u nás. Nebyla to vaše vina. Už zkrátka neměla dost sil.“

Chytila Carla za ruce. „Ale děkuji, určitě by jí to udělalo velkou radost.“

*

Zůstal chvíli sedět v autě a díval se ven na Roskildský fjord. Na tmavé hladině, až daleko od břehu, se odrážela světla města. Za jiných okolností by ho to uklidnilo, ale tentokrát se klidu nedočkal.

Věci se mají dělat, dokud je čas, honilo se mu ustavičně hlavou. Dělat, dokud je čas, protože najednou může být pozdě.

Stačilo pár týdnů a Martha Jorgensenová by zemřela s vědomím, že po katanech jejích dětí je veta. Odešla by v pokoji. A také Carl by mohl klidně spát.

Dělat věci včas.

Podíval se na hodinky a vytáhl mobilní telefon. Dlouho hypnotizoval tlačítka, než zvolil číslo.

„Rehabilitační ústav, prosím,“ ozvalo se ve sluchátku. V pozadí běžela nahlas televize. Zaslechl slova Ejlstrup, Dueholt a Duemose a rozsáhlá záchranná akce v odchytu zvěře.

Už se to vědělo.

„Tady Carl Morck,“ ohlásil se. „Přítel Hardyho Henningsena. Byla byste tak hodná a vyřídila mu, že se za ním zítra zastavím?“

„Ráda, ale už spí.“

„Tak mu to, prosím, řekněte hned, jak se probudí.“

Kousl se do rtu, když se zahleděl zpět na hladinu fjordu. V životě ještě neudělal žádné velké rozhodnutí.

A sužovaly ho pochybnosti.

Zhluboka se nadechl, zvolil další číslo a nekonečné vteřiny čekal, než se ozval hlas Mony Ibsenové.

„Ahoj, Mono, to jsem já, Carl,“ představil se. „Promiň to posledně.“

„To nic,“ zasmála se a Carlovi se zdálo, že to myslí vážně. „Slyšela jsem, co se stalo. Je toho plná televize, běží to na všech kanálech. Viděla jsem tě na spoustě záběrů, jsi prý vážně zraněný, celou dobu o tom mluví. Kde jsi?“

„Sedím v autě a dívám se na fjord v Roskilde.“

Odmlčela se. Asi se pokoušela odhadnout, v jak hluboké krizi se nachází.

„Jsi v pohodě?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl. „Ne, to bych neřekl.“

„Jedu za tebou, Carle. Zůstaň, kde jsi, ani se nehni. Dívej se ven na vodu a hlavně klid, jsem tam cobydup. Kde přesně jsi, ať můžu hned vyrazit?“

Povzdechl si. Bylo to od ní tak hezké.

„Ne, ne,“ ohradil se a dovolil si letmý úsměv. „Neboj, jsem v pořádku. Jen bych s tebou chtěl něco probrat. Nedokážu si to sám srovnat v hlavě. Nemohla by ses zastavit u mě doma? Byl bych moc rád.“

*

Carl dělal, co mohl. Jespera se zbavil finanční částkou odpovídající návštěvě Pizzerie Roma a následně kina v Allerodu, to vše pro dvě osoby, včetně pozdního občerstvení v bistru u nádraží. Zavolal do videopůjčovny a poprosil Mortena, aby po návratu domů šel rovnou k sobě do sklepa.

Uvařil kávu a postavil vodu na čaj. Pohovka s příslušným stolkem se skvěly jako nové.

Usadila se vedle něho a složila ruce do klína. Pozorně se rozhlížela kolem. Ani slovo z toho, co říkal, jí neuniklo. Přikývla, když udělal delší přestávku. Sama mlčela, dokud se nevydal z posledního.

„Chceš se starat o Hardyho u sebe doma a máš strach,“ shrnula a pokyvovala hlavou. „Víš co, Carle?“

Ucítil, jak zvolnil veškeré pohyby, jako by jen seděl a nepřestával kroutit hlavou. Místo plic měl dva netěsnící měchy. Zeptala se ho, jestli něco ví, ale ať už tím myslela cokoliv, nedokázal jí odpovědět. Jen si přál, aby tam tak zůstala sedět navždycky, s otázkami deroucími se ze rtů, které by si tolik přál zlíbat. Dal by za to všechno na světě. Kdyby jí odpověděl, netrvalo by dlouho a zbyla by po ní jen prchavá vůně a pohled do jejích očí by se zdál neskutečný.

„To nevím,“ odpověděl váhavě.

Vzala ho za ruku. „Ty jsi báječnej,“ řekla a naklonila se k němu tak blízko, až ucítil její dech.

To ty jsi báječná, pomyslel si, když mu zazvonil mobilní telefon a ona ho donutila ho zvednout.

„Tady Vigga!“ zaječela mu do ucha bývalá manželka.

„Volal Jesper a chce se ke mně nastěhovat,“ nedala se zastavit a z Carla mílovými kroky prchal ten rajský pocit, který ho sotva před chviličkou zaplavil.

„Ale to nejde, Carle, u mě v žádným případě bydlet nemůže. Musíme to probrat. Jedu k vám, jsem tam za dvacet minut.“

Dřív než se zmohl na odpor, Vigga zavěsila.

Podíval se Moně do roztoužených očí a omluvně se usmál.

Takhle vypadal v kostce jeho život.