Jussi Adler-Olsen

Vzkaz v láhvi

OBSAH

Na policejní stanici ve Wicku, v zapadlém koutě Skotska, stojí už dlouhý čas na okenním parapetu zapomenutá láhev. Uvnitř láhve je sotva čitelný lístek. Jisté je jen to, že první slovo je dánský výraz pro POMOC — a že je to napsáno krví.

Když se tahle podivná zpráva konečně dostane na stůl Carla Morcka z oddělení Q, jež se zabývá „odloženými případy zvláštní důležitosti“, začnou se dít děsivé věci. Carl Morck a jeho asistent Asad se ponoří do hrůzného případu sekt a ztracených sourozenců, jejichž rodiče nikdy zmizení svých dětí nenahlásili. Proč? Náhle zjistí, že čas se krátí…

(formátoval admirall)

Prolog

Ráno třetího dne se zápach dehtu a mořských řas začal vsakovat do oblečení. Do spodních prken pod podlahou loděnice narážela ledová tříšť a vyvolávala vzpomínky na dny, kdy bylo ještě všechno v pořádku.

Nadzdvihl se z lůžka vyrobeného z papírového odpadu a posunul se, aby zahlédl bráškovu tvář, která i ve spánku vypadala utrápeně a promrzle.

Ten se za chvilku probudí a zmateně se rozhlédne kolem sebe. Uvědomí si kožené řemeny pevně utažené kolem zápěstí a pasu. Uslyší rachocení řetězu, kterým je pevně připoutaný. Uvidí zvířený sníh a světlo, snažící se proniknout mezi dehtovými trámy.

V bratrových očích se už po tolikáté objevilo zoufalství. Přes silnou pásku okolo jeho úst znovu a znovu zaznívaly přidušené modlitby k Jehovovi, kterého prosil o milost.

Ale oba věděli, že Jehova se na ně ani nepodívá, protože pili krev. Krev, kterou jim jejich věznitel nakapal do sklenic s vodou. Nechal je sklenice vypít, aniž jim řekl, co obsahují. Vypili vodu se zakázanou krví a nyní jsou navždy zatraceni. Hanba je pálila víc než žízeň.

„Co myslíš, že nám udělá?“ ptaly se bráškovy ustrašené oči. Ale jak to měl vědět? Prostě jen instinktivně cítil, že brzy bude po všem.

Opřel se a ještě jednou si zšeřelý prostor prohlédl. Zadíval se na spojovací trámy a pavoučí umělecká díla. Dopodrobna prostudoval každý výčnělek a suk. Rozpadající se pádla a vesla zavěšená na krovu. Shnilou síť na ryby, která poslední úlovek viděla už hodně dávno.

A pak si všiml té láhve. Sluneční paprsek sklouzl po modrobílém skle a oslepil ho.

Byla tak blízko, a přece téměř nedosažitelná. Ležela těsně za ním, zaklíněná mezi hrubými trámy, ze kterých byla podlaha sroubená.

Zastrčil prsty do štěrbiny mezi prkny a s námahou pohnul krkem, zatímco vzduch kolem něj se měnil v led. Až ji uvolní, rozbije ji a pomocí střepů přepiluje řemen okolo svázaných zápěstí. A až řemen povolí, znecitlivělýma rukama nahmatá přezku na zádech. Rozepne ji, uvolní si pásku na puse, stáhne si řemeny okolo pasu a stehen. Hned jak řetěz připevněný ke koženému řemenu povolí, vyskočí a osvobodí brášku. Přitáhne si ho k sobě a bude ho pevně držet, dokud se jejich těla nepřestanou třást.

Potom bude vší silou dloubat skleněným střepem do dřeva okolo dveří. Snad se mu povede vydlabat prkna v místech, kde jsou panty. A pokud by nastala ta hrůza, že se auto objeví dřív, než bude hotov, tak si na toho muže počká. Počká za dveřmi s rozbitým hrdlem láhve v ruce. Přesně tak to udělám, slíbil sám sobě.

Naklonil se dopředu, sepjal na zádech ledové prsty a prosil o odpuštění za svou hříšnou myšlenku.

Dál škrábal prsty ve štěrbině, aby se mu podařilo láhev uvolnit. Škrábal a škrábal tak dlouho, dokud se hrdlo láhve nepohnulo natolik, že je dokázal uchopit.

Nastražil uši.

Slyší zvuk motoru? Ano, slyší. Zní to jako silný motor velkého auta. Ale jede to auto k nim, nebo jen projíždí kolem?

V jednu chvíli ten hluboký zvuk zesiloval a on začal tak zuřivě tahat za hrdlo láhve, až mu klouby prstů praštěly. Ale zvuk opět utichal. Byla to větrná elektrárna, která tam hučela a rachotila? Možná to bylo něco jiného. Nevěděl.

Nosními dírkami vypouštěl teplý vzduch, který zůstával viset ve vzduchu kolem jeho obličeje jako pára. Právě teď se příliš nebál. Dokud myslel na Jehovu a jeho milosrdné dary, cítil se lépe.

Stiskl rty a pokračoval. Konečně se láhev uvolnila a on s ní začal tak tvrdě bouchat o prkna, až jeho bratr rychle zvedl hlavu a polekaně se kolem sebe rozhlédl.

Znovu a znovu tloukl lahví do prken na podlaze. S rukama za zády se nemohl pořádně rozmáchnout, prostě to nešlo. Nakonec, když už prsty nedokázaly láhev udržet, upustil ji, otočil se a nepřítomně na ni zíral, zatímco v malém prostoru klesal ze spojovacích trámů prach.

Nedokáže ji rozbít. Prostě to nedokáže. Jedna ubohá malá láhev. Je to proto, že pili krev? Opustil je Jehova?

Podíval se na brášku, který se pomalu balil do deky a ukládal se zpět na místo. Bráška byl zticha. Dokonce se ani nepokusil za páskou kolem pusy něco zamumlat.

Chvíli mu trvalo, než shromáždil všechno, co potřeboval. Nejtěžší bylo natáhnout se v řetězech tak, aby špičkami prstů dosáhl na dehet mezi střešními trámy. Všechno ostatní měl na dosah ruky: láhev, dřevěnou třísku z podlahových prken, papír, na kterém seděl.

Sundal si jednu botu a třískou se bodl do zápěstí, až mu bezděčně vyhrkly z očí slzy. Minutu nebo dvě nechal krev kapat na svou vyleštěnou botu. Zpod sebe utrhl velký kus papíru, namočil třísku do krve, zkroutil se a natáhl v řetězech tak, aby viděl, co za zády napsal. Drobnými písmeny co nejlépe vylíčil jejich utrpení. Nakonec se podepsal, stočil papír do ruličky a vsunul do láhve.

Se zasunutím dehtové zátky do hrdla láhve si dal načas.

Posunul se a několikrát pečlivě zkontroloval, zda to udělal dobře.

Když byl konečně hotov, uslyšel hluboký zvuk brumlajícího motoru. Tentokrát nebylo pochyb. Jednu bolestivou vteřinu hleděl na brášku a potom se vší silou posunul ke světlu, které prosvítalo širokou trhlinou ve zdi — jediný otvor, kterým mohl láhev prostrčit.

Dveře se rozletěly a v oblaku sněhových vloček dovnitř vstoupila temná postava.

Ticho.

Ozvalo se zašplouchnutí.

Láhev je na svobodě.

1

V minulosti už se Carl probouzel do lepších časů. První, co zaregistroval, byla fontánka kyselosti, která mu zurčela v jícnu, a potom, když otevřel oči, aby se podíval po něčem, co by mohlo zklidnit jeho nepříjemné pocity, uviděl vedle sebe na polštáři mírně slintající, rozmazanou tvář ženy.

Kruci, to je Sysser, pomyslel si a snažil se vzpomenout, co včera večer vyváděl. Že zrovna Sysser. Sousedka, co hulí jako fabrika. Pracuje jako děvče pro všechno na radnici v Allerodu, skoro nezavře pusu a nemá daleko do důchodu.

Napadla ho příšerná myšlenka a pomalounku nadzdvihl deku, načež s úlevou zjistil, že ať se dělo cokoliv, trenýrky má stále na sobě.

„Zatraceně,“ zamumlal, když odstrkoval její šlachovitou ruku ze své hrudi. Tak strašně ho hlava nebolela od doby, kdy Vigga ještě bydlela doma.

„Žádné podrobnosti, prosím,“ řekl, když se v kuchyni potkal s Mortenem a Jesperem. „Jen mi vysvětlete, jak se ta dáma ocitla na mém polštáři.“

„Ta slepice vážila snad metrák,“ ozval se jeho nevlastní syn, zatímco si nakláněl nově otevřenou krabici džusu k puse. Den, kdy se Jesper naučí používat skleničku, by nedokázal určit ani Nostradamus.

„No, promiň, Carle,“ dodal Morten. „Ale nemohla najít klíče a ty už jsi byl stejně úplně mrtvý, tak jsem si myslel…“

To bylo naposled, co jsem se zúčastnil Mortenova grilování, zapřísáhl se Carl a podíval se do obýváku směrem k Hardyho posteli.

Za těch čtrnáct dní, co se do tohoto pokoje nastěhoval jeho dávný kolega, dostala domácí atmosféra trhliny. Ne snad proto, že polohovatelná postel zabírala čtvrtinu obývacího pokoje a částečně stínila výhled do zahrady. Ani kvůli tomu, že by závěsná hrazda a sáčky plné moči byly Carlovi nepříjemné. Nevadilo dokonce ani to, že Hardyho kompletně ochrnuté tělo nepřetržitě vypouštělo páchnoucí plyny. Ne, příčinou změny bylo černé svědomí. To, že Carl měl pohyblivé obě nohy a mohl na nich utíkat, kam chtěl a kdy chtěl. A neustálý pocit, že to musí Hardymu vynahrazovat. Že tady pro něho musí být. Že musí pro ochrnutého muže něco udělat.

„Bude to v klidu,“ předvídal Hardy, když před několika měsíci probírali klady a zápory jeho přestěhování z kliniky v Hornbaku. „Když jsem tady, uběhne klidně i týden, co tě nevidím. Myslíš, že když se k tobě nastěhuju, tak občas pár hodin tvé nepřítomnosti nepřežiju?“

Ale problém vězel v tom, že Hardy mohl klidně ležet a spát jako teď, ale prostě tady pořád byl. V myšlenkách, v plánování denního programu, při vyslovení každého slova, které se muselo zvažovat, než bylo proneseno nahlas. Bylo to namáhavé. A domov by neměl být místem, kde je namáhavé se zdržovat.

Potom tady byly praktické záležitosti. Praní oblečení, výměna ložního prádla, manipulace s Hardyho těžkým tělem, nákupy, kontakt se zdravotní sestrou a úřady, vaření. Pravda, tohle všechno dělal Morten, ale co to ostatní?

„Vyspal ses dobře, chlape?“ zeptal se Carl opatrně, když přicházel k Hardyho lůžku.

Starý kolega otevřel oči a pokusil se o úsměv. „Tak, volno ti právě skončilo. Zpátky do rachoty, Carle. Čtrnáct dní je pryč. Uběhlo to jako voda. Ale my to s Mortenem spolu zvládneme. Hlavně ode mě pozdravuj kluky, jo?“

Carl kývl. Muselo být těžké žít jako Hardy. Kdo by si to s ním chtěl aspoň na jeden den vyměnit? Alespoň jeden den pro Hardyho.

Kromě vrátného nepotkal Carl na policejní stanici živou duši. Byla jako vymetená. Impozantním sloupořadím se proháněl jen studený vítr a nikde nebylo ani živáčka.

„Co se tady sakra děje?“ zařval, když vstoupil do sklepního oddělení.

Očekával halasné uvítání nebo alespoň zápach z Asadových mátových lístků či Rosiny variace klasiků pískané na pusu, ale všude bylo ticho. Opustili palubu, když si vzal čtrnáct dní volna na přestěhování Hardyho?

Vešel do Asadovy malinké kanceláře a udiveně se kolem sebe rozhlédl. Žádné fotky starých tetiček, žádný modlitební kobereček, žádné krabice s přeslazenými koláčky. Dokonce i zářivky na stropě byly zhasnuté.

Prošel sklepní chodbou a rozsvítil u sebe v kanceláři. Bezpečný prostor, kde tři případy vyřešil a dva vzdal. Místo, kam zatím nedorazil zákaz kouření a kde na třech hromádkách bezpečně ležely všechny staré případy, přidělené oddělení Q a roztříděné podle Carlova neomylného systému.

Při pohledu na neskutečně uklizený stůl strnul. Nikde nic. Ani jediný hustě popsaný papír A4, na který by si člověk mohl položit unavené nohy a potom ho vyhodit do odpadkového koše. Žádné složky k případům. Stručně řečeno, jako vymeteno.

„ROSE!“ zakřičel tak důrazně, jak jen dokázal.

Ale jeho hlas se jen marně rozléhal po chodbách.

Byl na světě sám. Byl poslední muž na světě, kohout bez slepic. Král, který by dal království za koně.

Popadl telefon a vyťukal číslo na Lis, sídlící ve druhém patře v oddělení vražd. Trvalo dvacet pět vteřin, než někdo zvedl sluchátko.

„Sekretariát, oddělení A,“ ozvalo se. Byla to paní Sorensenová, kolegyně smýšlející o Carlovi více než nepřátelsky. Vlčice v lidské podobě.

„Paní Sorensenová,“ řekl podlézavě. „Tady Carl Morck. Jsem tady úplně sám. Co se děje? Nevíte náhodou, kde jsou Asad a Rose?“

Praštila sluchátkem rychleji, než stačil mrknout. Husa jedna.

Vstal a zamířil do Rosina hájemství o něco dál na chodbě. Možná by vyřešení záhady ztracených složek k případům mohl najít tam.

Byla to velmi logická úvaha až do bolestivého okamžiku, kdy zjistil, že na stěně chodby mezi Asadovou a Rosinou kanceláří se objevilo minimálně deset měkkých překližkových desek. Desky byly polepené všemi případy, které ještě před čtrnácti dny ležely na jeho psacím stole.

Štafle ze zářivě žlutého modřínu naznačovaly, kde byl nalepen poslední případ. Byl to případ, který museli vzdát. Druhý nevyřešený případ v řadě.

Carl o krok ustoupil, aby si utvořil celkový obrázek papírového pekla. Co k čertu dělají jeho případy na té stěně? Zešíleli Asad s Rose už dočista? Možná proto se ti hlupáci vypařili.

Neměli jinou možnost.

Nahoře ve druhém patře bylo všechno při starém. Nikde nikdo. Dokonce i místo paní Sorensenové za přepážkou zívalo prázdnotou. Kancelář vedoucího oddělení vražd, také kancelář zástupce, kantýna, zasedací místnost. Všechno bylo opuštěné.

Zatracená práce, pomyslel si. Vyhrožovali jim bombou? Nebo už se snad policejní reforma dostala do stadia, kdy budovy dali do prodeje a zaměstnance vyslali do ulic? Zbláznil se ten nový, takzvaný ministr spravedlnosti už úplně? Jde o nepovedený vtip televizní stanice TV 2?

Podrbal se na hlavě, vzal sluchátko a zavolal na vrátnici.

„Tady Carl Morck. Kde sakra všichni jsou?“

„Většina lidí je na nádvoří Památníku.“

Nádvoří Památníku? Vždyť devatenáctého září bude až za půl roku. „Proč? Určitě ne kvůli výročí internace dánské policie. Co tam dělají?“

„Policejní prezident si přál promluvit k několika oddělením o reformních úpravách. Fakt promiňte, Carle. Mysleli jsme, že o tom víte.“

„Ale já jsem před chvílí mluvil s paní Sorensenovou.“

„Nejspíš si přesměrovala hovory na svůj mobil.“

Carl zavrtěl hlavou. Všichni se zbláznili. Než stihne na nádvoří dojít, ministerstvo spravedlnosti stejně zase všechno změní.

Zadíval se na měkké, lákající křeslo vedoucího oddělení. Tady by člověk mohl na chvíli zavřít oči a nikdo by ho neviděl.

O deset minut později ho probral zástupce vedoucího oddělení ranou pěstí do ramene a deset centimetrů před obličejem měl Asadovy rozesmáté oči.

Bylo po klidu.

„Pojď, Asade,“ řekl a zvedal se z křesla. „Teď spolu my dva půjdeme do sklepa a bleskově sundáme papíry z té stěny, jasný? Kde je Rose?“

Asad zavrtěl hlavou. „To nepůjde, Carle.“ Carl se postavil a zastrčil si košili do kalhot. Jak to sakra myslel? Co by to nešlo? Kdo je tady podle něho šéf?

„Jen pojď. A sežeň Rose. HNED!“

„Sklep je uzavřený,“ ozval se zástupce vedoucího Lars Bjorn. „Z izolačního potrubí prosakuje azbest. Byli tady z inspektorátu práce a prostě to nařídili.“

Asad přitakal. „Ano. Museli jsme si vzít svoje věci sem nahoru, a moc dobře se nám tady nesedí. Ale našli jsme pro vás pěknou židli,“ dodal, jako by to mohlo někoho uklidnit.

„Jo, a navíc jsme zbyli sami dva. Rose tady nahoře sedět nechtěla, takže si udělala prodloužený víkend. Slíbila, že dneska dorazí, ale o něco později.“

To ho měli raději nakopat do ušlechtilých částí těla.

2

Seděla a zírala do plamenů, dokud svíčky nedohořely a ji neobklopila tma. Stalo se to už mnohokrát, že ji nechal samotnou, ale ještě nikdy na výročí svatby.

Zhluboka se nadechla a stoupla si. Poslední dobou přestala postávat a čekat u okna. Přestala psát jeho jméno na okno, zamlžené vlastním dechem.

Tenkrát, když se potkali, nedbala na varování ostatních. Kamarádka měla své pochybnosti a matka jí to řekla bez obalu. Je pro ni příliš starý. Z očí mu nekouká nic dobrého. Muž, kterému se nedá věřit. Muž, kterého člověk nedokáže odhadnout.

Proto svou kamarádku i matku už tak dlouho neviděla. A proto teď, kdy toužila po něčí blízkosti víc než kdy jindy, rostlo její zoufalství. S kým si může promluvit? Nikdo tady není.

Podívala se do prázdných, naklizených pokojů, stiskla rty a do očí jí vstoupily slzy.

Zaslechla, že se dítě zavrtělo, a vzchopila se. Ukazováčkem si setřela slzy ze špičky nosu a dvakrát se zhluboka nadechla.

Jestli ji její muž podvádí, už s ní nemůže počítat.

Život jí určitě dokáže nabídnout víc.

Její manžel vešel do ložnice tak potichu, že ho prozradil jen stín na stěně. Široká ramena a otevřená náruč. Lehl si a beze slova si ji k sobě přitáhl. Rozehřátý a nahý.

Očekávala něžná slůvka, ale také pečlivě promyšlené omluvy. Možná se bála slabého závanu vůně cizí ženy a v nepravou chvíli zaváhání kvůli špatnému svědomí, ale místo toho ji sevřel, drsně k sobě otočil a chtivě z ní strhal oblečení.

Měsíční svit, který mu ozařoval tvář, ji rozvášnil. Čekání, frustrace, obavy a pochybnosti byly rázem pryč.

Naposledy se takhle choval před půl rokem.

Bohudíky, že se to stalo.

„Miláčku, musíš počítat s tím, že teď budu nějakou dobu pryč,“ řekl při snídani bez varování a přitom hladil malého po tvářičce. Nepřítomně, jako by jeho slova nebyla důležitá.

Zamračila se a sevřela rty. Aby na chvilku potlačila nevyhnutelnou otázku, položila vidličku na talíř a seděla s očima upřenýma na míchaná vejce se slaninou. Noc byla dlouhá.

Stále ji cítila jako bolest v podbřišku, ale také jako poslední pohlazení a milé pohledy. Až dosud jí dala zapomenout na místo a čas. Až dosud. Protože v tom okamžiku se do místnosti jako nezvaný host vetřelo bledé březnové slunce a jasně osvítilo fakta. Její manžel odjíždí. Už zase.

„Proč mi nemůžeš říct, co to máš za práci? Jsem tvoje žena. Nikomu nic nepovím,“ řekla.

Podržel příbor ve vzduchu. Vtom již jeho oči potemněly.

„Ale já to myslím vážně,“ pokračovala. „Jak dlouho bude trvat, než se budeš zase chovat jako dneska v noci? Jsme zase tam, kde už jsme byli. Nevím, co děláš, a někdy skoro nevnímáš, i když tady jsi…“

Podíval se na ni až moc zpříma. „Copak jsi od začátku nevěděla, že o své práci nemůžu mluvit?“

„Ano, ale…“

„Tak už do toho dál nešťourej.“

Nechal vidličku a nůž dopadnout na talíř a otočil se k jejich synovi s něčím, co mělo připomínat úsměv.

Klidně a zhluboka se nadechla, ale jejím nitrem projelo zoufalství. Měl pravdu. Dlouho před svatbou jí vysvětlil, že dostává úkoly, o kterých nemůže mluvit. Možná naznačoval, že to má něco společného se zpravodajskou službou, to už si nepamatovala. Ale pokud věděla, tak i příslušníci tajných služeb mají vedle své práce jakžtakž normální život. Jejich vlastní život se ovšem za jakžtakž normální považovat nedal. Pokud ovšem lidé z tajných služeb také pilně nevyužívají pracovní dobu k více alternativním záležitostem, jako je například nevěra, protože u nich doma se pravděpodobně jedná právě o ni.

Sebrala talíře a uvažovala, jestli mu má dát ultimátum hned teď. Riskovat jeho vztek, kterého se obávala, ale dosud neznala jeho rozsah.

„Kdy tě zase uvidím?“ zeptala se.

Usmál se na ni. „Příští středu bych měl být zase doma. Tahle práce zabere většinou osm až deset dní.“

„Fajn. Takže se vrátíš akorát na bowlingový turnaj,“ poznamenala sarkasticky.

Vstal, přitiskl si ji zády ke svému velkému tělu a ruce složil pod její ňadra. Dotek jeho hlavy na rameni ji dříve vždy rozechvíval. Nyní se však stáhla.

„Ano,“ řekl. „Určitě se vrátím dostatečně brzo před turnajem. Minulou noc si už brzo spolu zopakujeme. Domluveno?“

Když odjel a zvuk auta utichl, dlouho stála se založenýma rukama a zírala do prázdna. Život o samotě byl jedna věc. Ale nevědět, za co člověk takovou cenu platí, to bylo něco jiného. U muže, jako byl ten její, byla šance odhalit, jestli ji nějak nepodvádí, minimální. To jí bylo jasné, i když se o nějaké pátrání nikdy ani nepokusila. Pohyboval se po celé zemi a všechno v jeho životě naznačovalo, že je to opatrný člověk. Důchodové připojištění, uzavřené pojistky, opakované kontrolování oken a dveří, kufrů a zavazadel, vždy uklizený stůl, žádné zapomenuté papírky nebo účtenky po kapsách či v šuplících. Byl to muž, který za sebou nezanechával příliš mnoho stop. Dokonce i poté, co odešel, nezůstávala jeho vůně ve vzduchu déle než několik minut. Jak by někdy mohla odhalit mimomanželskou aférku, pokud by na něj nenasadila soukromého detektiva? A kde by na to vzala?

Povysunula spodní ret a úplně pomaloučku vypouštěla na obličej teplý vzduch. Ten pohyb dělala vždy před důležitým rozhodnutím. Před přeskokem nejvyšší překážky na dostihové dráze. Před výběrem šatů na konfirmaci. Dokonce i předtím, než řekla svému muži ano, a předtím, než se vydala ven na ulici, aby se podívala, jestli v tom mírném světle nevypadá život jinak.

3

Řečeno na rovinu: velký, dobromyslný seržant David Bell miloval lenošení. Sedět a dívat se, jak vlny narážejí do skalisek. Úplně nahoře v John O’Groats, nejzazším koutu Skotska, kde slunce svítilo o polovinu méně než jinde, ale dvakrát tak krásně. Tady se David narodil a tady chtěl, až přijde čas, i umřít.

David se prostě pro divoké moře narodil. Proč se musel celý život trmácet na policejní stanici na Bankhead Road ve Wicku, vzdálenou šestnáct mil směrem na jih? Nikdy se netajil tím, že to hloupé přístavní městečko mu nic neříká.

A tak kdykoli se v malých osadách na severu objevily problémy, posílal tam nadřízený právě jeho. David tam pomalu dojel služebním autem, chvíli rozvášněným chlapíkům vyhrožoval, že zavolá důstojníka z Inverness, a rázem byl klid. Tady nestáli o chytráky z města, kteří by jim radili co a jak. To raději snesli koňskou moč v místním pivě značky Orkney Skull Splitter. Úplně stačilo, že ti, kdo jezdili trajektem do Orkney, projížděli kolem.

Když vášně vychladly, vlny čekaly. A pokud existovalo něco, čemu byl seržant Bell ochoten věnovat drahnou chvíli, byly to právě ony.

Nebýt této všeobecně známé Davidovy vlastnosti, láhev by byla odplavala někam do pekel. Ale když už tady seržant v čerstvě vyžehlené uniformě, s větrem ve vlasech a čepicí položenou na skále stejně seděl, bylo alespoň komu ji odevzdat.

A tak se taky stalo.

Láhev se zachytila do vlečné sítě, a přestože se na ní podepsal čas, slabě se třpytila. Nejmladší muž na kutru Brew Dog hned viděl, že není úplně obyčejná.

„Hoď ji zpátky do vody, Seamusi,“ volal kapitán, když si všiml papíru v láhvi. „Tyhle láhve nosí smůlu. Říkáme tomu láhvový mor. V inkoustu je ukrytý ďábel a čeká, až ho někdo vypustí. Copak ty historky neznáš?“ Ale mladý Seamus je neznal a rozhodl se odevzdat láhev Davidu Bellovi.

Když se seržant konečně vrátil na stanici ve Wicku, jeden z místních opilců právě demoloval dvě kanceláře a policisty už nebavilo držet toho chytráka na zemi. Proto Bell odhodil bundu a láhev od Seamuse mu přitom vypadla z kapsy. Zvedl ji, postavil opodál na okenní parapet a soustředil se na to, aby tomu opilému troubovi zmáčkl hruď a ubral mu trochu vzduchu. Ale jak už to bývá, když člověk stiskne jednoho z pravých potomků Vikingů z Caithness, dostane se do problémů. Opilec vší silou kopl Davida do koulí, až se mu všechny myšlenky na láhev rozplynuly v ostrých, modrých hvězdičkách, které vysílal jeho poraněný nervový systém.

Zapomenutá láhev stála ve sluncem ozářeném rohu na okenním parapetu dlouho, velmi dlouho. Nikdo si jí nevšímal a nikoho nenapadlo, že sluneční svit a kondenzovaná voda, která se uvnitř láhve začala objevovat, asi nebudou pro papír to nejlepší.

Nikdo si nenašel čas na přečtení počátečních, napůl vymazaných písmen. A proto se nikdo nezamýšlel nad tím, co může slovo POMOC znamenat.

Láhev se znovu dostala do lidských rukou až ve chvíli, kdy jeden grázlík, který měl pocit, že mu nespravedlivě napařili ubohou pokutu za parkování, poslal do internetové sítě policejní stanice ve Wicku virus. V takové situaci se vždy volalo počítačové expertce Mirandě McCullochové. Před ní padal člověk na kolena, když pedofilové zašifrovali své sprosťárny, když hackeři zakryli stopy po internetových bankovních transakcích, když tuneláři vymazali pevné disky.

Usadili ji do místnosti, kde zaměstnanci bezmocí málem brečeli, a pečovali o ni, jako by byla královna. Neustále doplňovali termosku s horkou kávou, pootvírali okna a rádio naladili na stanici Radio Scotland. Mirandinu přítomnost oceňovali všude, kde se objevila.

Díky otevřeným oknům a povlávajícím záclonám si láhve všimla hned první den.

Pěkná lahvička, pomyslela si, a zatímco se prodírala sloupci číslic a škodlivými kódy, uvažovala nad stínem v láhvi, kterého si všimla. Třetího dne spokojeně vstala. S prací byla hotová a měla představu, jaký druh viru mohou očekávat příště. Přistoupila k oknu a sáhla po láhvi. Byla mnohem těžší, než očekávala. Měla pocit, že je teplá.

„Co je uvnitř?“ zeptala se sekretářky ze sousední kanceláře. „To je dopis?“

„Nevím,“ dostalo se jí odpovědi. „Jednou ji tam postavil David Bell. Myslím, že to udělal z legrace.“

Miranda láhev podržela proti světlu. Nejsou na tom papíře nějaká písmena? Nebylo to jasně vidět kvůli kondenzovanému filmu uvnitř.

Obrátila se a láhev mírně natočila. „Kde je ten David Bell? Má službu?“

Sekretářka zavrtěla hlavou. „Ne, bohužel. Davida před dvěma lety zabili kousek za městem. Pronásledoval s kolegy jednoho chlapíka v ujíždějícím autě a špatně to dopadlo. Ošklivá historka. David byl opravdu fajn.“

Miranda kývla. Vlastně ani neposlouchala. Byla si jistá, že na papíře něco je, ale zaujalo ji cosi jiného. To, co leželo na dně láhve.

Při důkladnějším pohledu přes pískované sklo vypadala sražená hmota jako krev.

„Myslíte, že bych si tu láhev mohla vzít s sebou? Koho se mám zeptat?“

„Zeptejte se Emersona. Pár let s Davidem pracoval. Určitě s tím bude souhlasit.“

Sekretářka se otočila směrem k chodbě. „Hej, Emersone,“ zakřičela, až se okna zachvěla. „Pojď sem na chvíli.“

Miranda ho pozdravila. Byl to podsaditý, dobrácký chlapík s podmračeným obočím. „Jestli si ji můžete odnést? Jasně, pro mě za mě. Já s ní rozhodně nechci mít nic společného.“

„Jak to myslíte?“

„No, určitě je to jen nějaká hloupost. Těsně před smrtí si David na tu láhev vzpomněl a rozhodl se ji otevřít. Dostal ji od kluka jednoho rybáře tam u nich, ve svém rodném městě. Za pár let se kutr s chlapcem i posádkou potopil a David si myslel, že to tomu klukovi dluží. Ale už to nestihl, hned potom umřel. To neznamená nic dobrýho, že jo?“

Emerson zavrtěl hlavou. „Klidně si ji vezměte. S tou láhví není spojeno nic dobrýho.“

*

Toho večera se Miranda posadila v řadovém domku na před městí Edinburghu jménem Granton a zírala na láhev. Přibližně patnáct centimetrů vysoká, modrobílá, lehce slisovaná a s poměrně dlouhým hrdlem. Mohla by to být lahvička na parfém, ale na to je trochu velká. Určitě lahvička na kolínskou, a pravděpodobně je dost stará. Poklepala na ni. Rozhodně byla vyrobená z kvalitního skla.

Usmála se. „Tak jaképak ukrýváš tajemství, broučku?“ zeptala se, usrkla ze sklenky červeného vína a pomocí vývrtky začala vytahovat to, co bylo nacpáno v hrdle láhve. Zátka byla vyrobena z něčeho, co smrdělo jako dehet. Následkem pobytu ve vodě se však původ materiálu nedal dost dobře určit.

Zkusila papír vytáhnout, ale zdálo se, že je rozmočený a navlhlý. Proto láhev otočila a poklepala na dno, ale papír se nehnul ani o kousek. Vzala láhev s sebou do kuchyně a několikrát do ní klepla paličkou na maso.

Pomohlo to. Láhev se rozbila na modré krystalky, které se jako drcený led rozletěly po kuchyňském stole.

Zadívala se na papír, který zůstal ležet na prkýnku. Pocítila, jak se jí stáhlo obočí. Pohlédla na kousíčky skla a zhluboka se nadechla.

Asi to nebyl úplně nejlepší nápad.

*

„Ano,“ řekl jí kolega Douglas z technického oddělení. „Je to krev. Určitě. Poznalas to správně. Způsob, jakým se krev a kondenzovaná voda nasákly do papíru, je charakteristický. Hlavně tady, u podpisu, který je úplně rozmazaný. Jo, barva a absorpce jsou poměrně typické.“ Pinzetou papír opatrně narovnal a ještě jednou osvítil modrým světlem. Stopy krve byly po celém papíře. Bylo to poznat na každém písmenu.

„Je to psané krví?“

„Rozhodně.“

„Taky si myslíš, že na začátku je volání o pomoc? Aspoň to tak vypadá.“

„Jo, myslím,“ odpověděl. „Ale nevím, jestli se nám povede zachránit víc než jen ten začátek. Dopis je dost zničený. Navíc může být hodně starý. Teď ho musíme vypreparovat a zakonzervovat. Potom možná dokážeme určit, jak je starý. Taky by to chtělo přizvat jazykového experta. Snad nám dokáže říct, co je to za jazyk.“

Miranda kývla. Už měla svůj tip.

Islandsky.

4

„Jsou tady z inspektorátu práce, Carle.“ Rose stála ve dveřích a nevypadalo to, že by se chtěla hnout. Možná doufala, že se Carl s úředníkem pěkně pohádá.

Malý chlapík v dokonale vyžehleném obleku se představil jako John Studsgaard. Malý a rázný. Vypadal dost důvěryhodně, až na ploché, hnědé desky, které svíral pod paží.

Milý úsměv a napřažená ruka. Když promluvil, příznivý dojem byl pryč.

„Při poslední kontrole byl v této chodbě a sklepě zjištěn azbestový prach. Abychom zajistili bezpečnost osob v těchto prostorách, musíme zkontrolovat izolační trubku.“

Carl se podíval na strop. Zatracená trubka. Jediná v celém sklepě, a je s ní tolik problémů.

„Vidím, že jste si tady zařídil kancelář,“ pokračoval úředníček. „Proběhlo vše v souladu s kolaudačním procesem policejního ředitelství a požárními předpisy?“ Chystal se rozepnout desky. Takže má pravděpodobně hromadu papírů, kde najde požadovanou odpověď.

„Jaká kancelář?“ zeptal se Carl. „Máte na mysli tento archivní expoziční prostor?“

„Archivní expoziční prostor?“ Muž ztratil na vteřinu dech, ale potom v něm opět zvítězil byrokrat. „Tento termín jsem nikdy neslyšel. Je ale evidentní, že se tady po většinu dne pracuje. Nazval bych to tradiční pracovní prostředí.“

„To myslíte ten kávovar? Můžeme ho odnést.“

„Rozhodně ne. Myslím tím všechno. Pracovní stoly, nástěnky, police, věšáky, zásuvky s papíry, kancelářské potřeby, kopírky.“

„Aha. Víte, kolik je to odsud do druhého patra schodů?“

„Ne.“

„No, takže asi taky nevíte, že nemáme plný stav. Zabralo by nám půl dne lítat dvě patra nahoru a dolů pokaždé, když musíme do archivu něco okopírovat. Možná byste byl raději, kdybysme místo za zločinci běhali po schodech?“

Studsgaard se pokusil protestovat, ale Carl ho zvednutím ruky zarazil. „Kde je ten azbest, o kterém mluvíte?“

Muž se zamračil. „Tohle není debata o tom, kde a jak. Bylo zde zjištěno znečištění azbestem a azbest je rakovinotvorný. Ten se nedá jen tak smáznout kouskem hadru.“

„Rose, bylas tady, když inspektorát prováděl kontrolu?“ zeptal se Carl.

Mávla do chodby. „Nějaký prach našli tamhle.“

„ASADE!“ zařval Carl tak hlasitě, až se úředník o krok stáhl.

„Rose, ukaž mi to,“ požádal, zatímco se Asad ploužil směrem k nim.

„Asade, pojď s námi. Vezmi si kýbl s vodou, hadr a svoje krásné zelené gumové rukavice. Máme úkol.“

Ušli po chodbě patnáct kroků. Rose ukázala na jakýsi bílý prášek na podlaze mezi svými vysokými černými botami. „Tady!“ řekla.

Muž z inspektorátu práce protestoval. Snažil se jim vysvětlit, že tohle jim nepomůže. Takhle se toho nezbaví. Zdravý rozum velí postupovat podle směrnic a předpisů.

Poslední větu Carl ignoroval. „Až to umyješ, Asade, zavoláš truhláře. Musíme tu postavit stěnu, která oddělí znečištěnou zónu od našeho archivního expozičního prostoru. Nechceme tady přece mít takové svinstvo, že?“

Asad pomalu zavrtěl hlavou. „O jakém prostoru jste to právě mluvil? Archivní…??“

„Prostě to umyj, Asade. Tady pán má napilno.“

Úředník se na Carla nepřátelsky podíval. „Ještě o nás uslyšíte,“ byla jeho poslední slova. Rychle odešel, desky přitisknuté k tělu.

Ještě o nich uslyšíme! Jo, to ať si klidně tvrdí, pomyslel si Carl.

„Teď mi, Asade, laskavě vysvětli, proč všechny materiály k případům visí tady na stěně,“ požádal Carl. „Pro tvoje dobro doufám, že to jsou kopie.“

„Kopie? Jestli chcete kopie, tak to sundám. Udělám vám kopií, kolik budete chtít.“

Carl těžce polkl. „Ty se mi tu snažíš namluvit, že tady visí originály složek k případům?“

„Počkejte, podívejte se na můj systém, šéfe. Jestli máte pocit, že to není fantasticky uspořádané, tak mi to klidně řekněte. V pohodě, já to unesu.“

Carl zaklonil hlavu. To snad ne, pomyslel si. Čtrnáct dní tady nejsem a mezitím se kolegové zbláznili. Nejspíš se nadýchali toho azbestu.

„Podívejte se sem, Carle.“ Asad mu nadšeně ukazoval dvě klubka provázků.

„Výborně, vidím. Někde jsi vyhrabal jedno klubíčko modrého provázku a jedno klubko červeného provázku s bílýmipruhy. Takže na Vánoce můžeš zabalit hromadu dárků. Za devět měsíců.“

Asad ho poplácal po rameni. „Ha, ha. To bylo dobrý. Už vás poznávám.“

Carl zavrtěl hlavou. Představa, že odchod do důchodu je závislý na dosažení určitého věku, do kterého měl ještě daleko, ho nepotěšila.

„Koukejte.“ Asad odmotal trochu modrého provázku. Odtrhl kousek izolepy a přichytil konec provázku na jeden z případů ze šedesátých let. Provázek přetáhl přes řadu jiných případů, ustřihl a druhý konec nalepil na případ z osmdesátých let. „Dobrý, ne?“

Carl sepjal ruce na zátylku. Vypadalo to, jako by chtěl udržet hlavu na místě. „Fantastické umělecké dílo, Asade. Andy Warhol nežil nadarmo.“

„Andy kdo?“

„O co se tady pokoušíš? Propojit dva případy?“

„Jen si zkuste představit, že by ty dva případy spolu opravdu souvisely. Tady byste to rovnou viděl.“ Znovu ukázal na modrý provázek. „Právě tady! Modrý provázek!“ Luskl prsty. „Možná mají ty případy něco společného.“

Carl se zhluboka nadechl. „Aha! Teď už chápu, na co je ten červený provázek.“

„Že jo! Ten použijeme, až si budeme jistí, že případy opravdu mají něco společného. Dobrý systém, ne?“

Carl se znovu zhluboka nadechl. „Výborný. Ale žádné z našich případů spolu nesouvisejí. Takže by asi bylo lepší, kdyby ležely u mě na stole, kde si v nich můžeme listovat.“ Nebyla to otázka, ale stejně přišla odpověď.

„Dobrá, OK, šéfe.“ Asad stál a pohupoval se na špičkách ochozených bot značky Ecco. „Za deset minut to všechno začnu kopírovat. Originály vám vrátím a sem pověsím kopie.“

*

Marcus Jacobsen vypadal najednou o dost starší. Poslední dobou měl hodně případů. Především půtky mezi gangy a střelbu v Norrebro a okolí, ale také několik ošklivých požárů. Úmyslně založené požáry, které způsobily velkou škodu na majetku a bohužel i na životech. Vždy v noci. Za uplynulý týden spal nanejvýš tři hodiny denně. Člověk by ho asi měl vyslechnout a zjistit, co má na srdci, ať už je to cokoliv.

„Co se děje, velký šéfe? Proč mě taháš sem nahoru?“ zeptal se Carl.

Marcus si pohrával se starou krabičkou cigaret. Chudák, nikdy nepřekonal abstinenční příznaky. „Jo, já vím, Carle. Nedali jsme vám tady nahoře moc místa. Přísně vzato tě ale nemůžu nechat sedět ve sklepě. Právě mi volali z inspektorátu práce, žes bojkotoval nařízení jednoho z jejich lidí.“

„Máme to pod kontrolou, Marcusi. Uprostřed chodby postavíme stěnu s dveřmi. Tak se ten azbest izoluje.“

Marcusovy kruhy pod očima vypadaly náhle ještě hlubší. „Přesně tohle nechci poslouchat,“ řekl. „Proto se Rose, Asad a ty vrátíte sem nahoru. Nemám sílu bojovat s inspektorátem. I tak už mám dost problémů. Víš, pod jakým jsem tlakem. Podívej se na tohle.“ Ukázal na malou plochou televizi na zdi. Ve zprávách na TV 2 mluvili o důsledcích války gangů. Všechno ještě vyhrotil požadavek na uspořádání pohřebního průvodu jedné z obětí kodaňskými ulicemi. Hlas lidu požadoval od policie nalezení viníků a klid v ulicích.

Marcus Jacobsen byl opravdu pod tlakem.

„Dobře. Jestli nás přestěhuješ sem nahoru, okamžitě tím ukončíš činnost oddělení Q.“

„Nevyhrožuj mi, Carle.“

„A ztratíš dotace ve výši osmi milionů ročně. Nedostalo snad oddělení Q přiděleno celých osm milionů? Zamysli se, jestli benzin do té staré popelnice, kterou jezdíme, vyjde opravdu na tolik. Jasně, abych nezapomněl, jsou tu ještě platy pro Rose, Asada a pro mě. Osm milionů. Ještě jednou se zamysli.“

Vedoucí oddělení vražd polkl. Tady byla každá rada drahá. Bez dotace bude jeho vlastním oddělením chybět zhruba pět milionů ročně. Kreativní přerozdělování. Skoro jako na komunální úrovni. Druh legální krádeže.

„Dobře, tak navrhni sám, jak to chceš vyřešit,“ řekl tedy.

„Kde si představuješ, že bysme tady nahoře seděli?“ zeptal se Carl. „Na záchodě? Nebo na okenním parapetu, kde seděl Asad včera? Nebo snad přímo ve tvé kanceláři?“

„Máme místo na chodbě.“ Bylo zřejmé, že je mu to samotnému trapné. „Brzo najdeme něco lepšího. Tak to bylo celou dobu myšleno.“

„Fajn, výborné řešení. Jsme domluvení. Ale chceme tady mít tři nové psací stoly.“ Carl náhle vstal a napřáhl ruku. Byli domluveni.

Vedoucí oddělení vražd se poněkud stáhl. „Počkej chvilku,“ řekl. „Mám podezření, že tady něco nesedí.“

„Podezření? Vy tady nahoře získáte tři nové psací stoly. A když přijde kontrola z inspektorátu práce, pošlu Rose nahoru, aby ty stoly trochu zabydlela.“

„To nedopadne dobře, Carle,“ odmlčel se. Asi aby se pomodlil. „Ale time will show, jak vždycky říká moje stará matka. Sedni si, Carle. Máme případ a chci, aby ses na něj podíval. Pamatuješ si na kolegy ze Skotska, kterým jsme před třemi čtyřmi lety asistovali?“

Carl váhavě přikývl. Zkouší snad donutit oddělení Q, aby snášelo mečení dud, drnkání na valchu a jedlo tradiční skotský haggis? Pokud záleží trochu i na něm, tak tohle neprojde. Úplně stačí, když se občas objeví Norové. Ale Skoti!

„Tehdy jsme jim posílali několik vzorků DNA ze školy ve Vestre. Vzpomínáš si? Byl to Bakův případ. Díky tomu vyřešili vraždu. Teď jsme od nich něco dostali na oplátku. Policejní technik z Edinburghu, Gilliam Douglas, nám poslal balíček. Je v něm dopis, který našli v láhvi. Požádali o pomoc jazykovědce a ukázalo se, že to pochází z Dánska.“ Zdvihl z podlahy hnědou papírovou krabici. „Jestli se nám podaří něco zjistit, máme je informovat. Je to tvoje, Carle.“

Postrčil krabici k němu a naznačil, že audience je u konce.

„Co s tím mám dělat?“ zeptal se Carl. „Co takhle předat to dánské poště?“

Jacobsen se zasmál. „Moc vtipné. Pošťáci nejsou experti na řešení záhad, ti je spíš umí vytvářet.“

„Už takhle máme moc práce,“ namítl.

„Ano, ano, o tom nepochybuju. Ale podívejte se na to. Nejde o nic velkého. A navíc ten dopis splňuje všechna kritéria oddělení Q. Je starý, nevyřešený a nikdo jiný s ním nechce mít nic společného.“

Zase jeden z těch případů, kvůli kterým si nemůžu v klidu položit nohy na stůl, uvažoval Carl cestou dolů po schodech a potěžkával krabici.

A co?

Když si na hodinku zdřímne, jistě tím skotsko-dánské přátelské vztahy nijak neohrozí.

„Budu to mít hotové zítra. Rose mi pomáhá,“ hlásil Asad a přitom přemýšlel, na které ze tří hromádek v Carlově systému původně ležel případ, co právě držel v ruce.

Carl zabručel. Skotská krabice ležela před ním na psacím stole. Špatné předtuchy se většinou vyplnily. Aura, kterou krabice s celní páskou vyzařovala, neslibovala nic dobrého.

„Máme nový případ?“ zeptal se zvědavě Asad s pohledem připoutaným k hnědé krabici. „Kdo ji otevřel?“

Carl ukázal palcem nahoru.

„Rose, pojď sem na chvíli,“ zavolal do chodby.

Než přišla, uběhlo pět minut. Byla to pečlivě odměřená doba, která měla dávat najevo, kdo tady rozhoduje o tom, co se bude dělat a hlavně kdy. Dalo se na to zvyknout.

„Co si myslíš o tom, že dostaneš svůj první samostatný případ, Rose?“ Jemně k ní krabici přistrčil.

Kvůli ofině temně černých vlasů se jí nemohl podívat do očí, ale stěží zářily nadšením. „To je určitě dětská pornografie nebo obchodování s lidma, že jo? Něco, do čeho se vám samotnýmu nechce. Takže říkám děkuji, nechci. Jestli se vám do toho nechce, předejte to našemu jezdci na velbloudovi, ať se předvede v manéži. Mám na práci něco jinýho.“

Carl se usmál. Žádné nadávky nebo kopání do dveří. Vypadalo to, že Rose má docela dobrou náladu. Znovu krabici postrčil. „Je to dopis, který našli v láhvi. Ještě jsem se na to nedíval. Můžeme to rozbalit spolu.“

Pokrčila nos. Skepse byla její blízkou přítelkyní.

Carl otevřel víko, odstrčil polystyrenové vycpávky stranou, vytáhl papírové desky a položil je na stůl. Prohrabal vycpávky a našel ještě plastový sáček.

„Co v tom je?“ zeptala se.

„Myslím, že to jsou skleněné střepy z láhve.“

„Rozbili ji?“

„Ne, jenom ji rozdělili na kousky. V těch deskách je návod, jak se dá láhev zase složit. Pro šikovnou ženu jako ty to bude hračka.“

Vyplázla na něj jazyk a potěžkala sáček v ruce. „Moc to neváží. Jak byla ta láhev velká?“

Přisunul k ní desky. „Přečti si to sama.“

Nechala krabici stát a zmizela na chodbě. Nastal klid. Za hodinu skončí pracovní doba. Carl odjede vlakem do Allerodu, koupí si láhev whisky a nadopuje Hardyho i sebe sklenkou s brčkem a kostkami ledu. Stráví spolu poklidný večer.

Zavřel oči. Nedřímal se zavřenýma očima ještě ani deset vteřin, když ho Asad probral. „Něco jsem zjistil. Pojďte se podívat sem na stěnu.“

Když je člověk na chviličku úplně mimo, s jeho rovnováhou se stane něco divného, konstatoval Carl. Ospale se pohyboval po chodbě. Asad pyšně ukazoval na jeden z případů visících na stěně. Carl se přinutil k návratu do reality. „Zopakuj mi to, Asade. Myslel jsem na něco jiného.“

„Jen jsem se ptal, jestli by se podle vás neměl vedoucí oddělení vražd podívat trochu blíž na tenhle případ. Teď, když jsou v Kodani všechny ty požáry.“

Carl se ujistil, že stojí pevně na nohou. Naklonil se k místu na stěně, na které Asad ukazoval. Byl to čtrnáct let starý případ. Šlo o požár poblíž jezera Damhus, bylo tam nalezeno tělo, možná se jednalo o vraždu. Případ nalezeného lidského těla, spáleného natolik, že nešlo určit dobu úmrtí, pohlaví ani DNA. V té době nebyly hlášeny žádné pohřešované osoby, jejichž popis by odpovídal tělu. Tím se případ rozhodně nezjednodušoval. Nakonec byl odložen. Carl se na to dobře pamatoval. Byl to jeden z Antonsenových případů.

„Proč si myslíš, že to souvisí s požáry, které nás straší teď, Asade?“

„Straší?“

„Které teď máme.“

„Proto!“ řekl Asad a ukázal na detailní fotografii zbytků kostí. „Tahle malá zakulacená prohlubeň v kosti malého prstu. Tady se o ní taky zmiňují.“ Sundal složku ze stěny a našel dotyčné hlášení.

„Tady to máme. Stojí tu: Prstýnek, který byl nošen řadu let. Prohlubeň kolem dokola.“

„A?“

„Carle. Na malém prstu.“

„Ano, a co jako?“

„Když jsem byl nahoře v oddělení A, v prvním případu požáru bylo nalezeno tělo, kterému malý prst úplně chyběl.“

„OK. Říká se malíček. Je to jedno slovo, Asade.“

„Jasně. Při dalším požáru bylo nalezeno mužské tělo se stejnou prohlubní v malém prstu. Stejně jako tady.“

Carl pocítil, jak mu vyletělo obočí. „Myslím, že bys měl jít nahoru a všechno to zopakovat vedoucímu oddělení vražd.“

Asad se zeširoka usmál. „Nevšiml bych si toho, kdyby mi ta fotka nevisela celou dobu před nosem. Dobrý, ne?“

*

Vypadalo to, jako by Rosina neproniknutelná obrana punkové arogance dostala s novým úkolem trhliny. Přinejmenším nehodila papír Carlovi zpět na psací stůl. Nejprve odšoupla popelník. Pak dopis pečlivě, téměř uctivě položila na desku stolu.

„Není to moc čitelné,“ řekla. „Je to napsáno krví. Postupem času se krev proměnila v kondenzovanou vodu a byla zatlačena hlouběji do papíru. Kromě toho jsou tiskací písmena napsaná dost neohrabaně. Nadpis se přečíst dá. Podívejte se sem. Je to úplně jasné, tady je napsáno POMOC.“

Carl se neochotně posunul dopředu a podíval se na zmíněná tiskací písmena. Kdysi byl papír možná bílý, ale teď byl hnědý. Po okrajích na několika místech chyběly malé kousky. Pravděpodobně odpadly, když vytahovali papír z láhve.

„Jaká šetření s tím prováděli? Píše se to někde? Kde ten dopis našli? A jak?“

„Láhev byla nalezena skoro až nahoře u Orknejských ostrovů. V rybářské síti. V roce 2002, píšou tady.“

„2002?! Tak to si opravdu dali načas.“

„Láhev stála zapomenutá na okenním parapetu. Díky tomu se v ní určitě objevilo tolik kondenzované vody. Stála přímo na slunci.“

„Ožralí Skoti,“ zabručel Carl.

„Přiložili dost nepoužitelný profil DNA. Jsou tu i nějaké ultrafialové fotografie. Pokusili se dopis co nejlépe preparovat. Podívejte! Tady se snažili zrekonstruovat doslovné znění textu. Dá se to trochu přečíst.“

Carl se podíval na fotokopii a poznámku o opilých Skotech spolkl. Když porovnal původní dopis s přepracovaným, zesvětleným a rekonstruovaným pokusem, musel uznat, že odvedli kus práce.

Zahleděl se na papír. Ve všech dobách lidi určitě fascinovala myšlenka, že pošlou vzkaz v láhvi, který někdo najde a přečte na druhé straně zeměkoule. Takový vzkaz mohl nastartovat úplně nové a nečekané dobrodružství.

Sám cítil, že v tomto případě jde o něco jiného. Tohle bylo myšleno naprosto vážně. Nešlo o klukovskou hru ani o skauta, který byl na dobrodružném výletě. Žádná pohoda a modrá obloha. Tenhle dopis je přesně tím, co naznačuje. Zoufalým voláním o pomoc.

5

Když ji opustil, nechal každodenní život za sebou. Ujel dvacet kilometrů z Roskilde k opuštěnému statku, který stál přibližně uprostřed cesty mezi jejich domem a domkem u fjordu. Vyvezl ze stodoly pick-up a zaparkoval do ní mercedes. Zamkl bránu. Rychle se osprchoval, obarvil si vlasy a převlékl se. Deset minut stál před zrcadlem a upravoval se. Ve skříních posbíral všechno, co potřeboval. Potom s taškou vyšel ke světle modrému Peugeotu Partner, který na svých cestách používal. Auto bylo nenápadné. Ani malé, ani velké. Poznávací značky byly pouze mírně zašpiněné, nicméně i tak těžko čitelné. Naprosto anonymní vůz, registrovaný na jméno, které si přivlastnil, když koupil statek. Prostě tak, jak to má být, s přihlédnutím k danému účelu.

Když se dostal do tohoto stadia, byl výborně připraven. Požadované informace o potenciálních obětech hledal na internetu a ve veřejných registrech, do kterých během let získal přístupové kódy. Hotovosti měl dostatek. Na benzinových pumpách a mýtné na mostech platil středně velkými bankovkami. Nikdy se nedíval do kamer. Dával si pozor, aby se nikdy nenachomýtl k něčemu neobvyklému.

Tentokrát bude jeho revírem střední Jutsko. Je zde vysoká koncentrace náboženských sekt. Uběhly už dva roky od doby, kdy tu naposledy zaútočil. Smrt rozséval pečlivě.

Už nějakou dobu prováděl průzkumy, ale většinou zůstával na místě jen dva dny po sobě. Poprvé bydlel u jedné ženy v Haderslevu a v ostatních případech u jiné, v malém městečku Lonne. Riziko, že ho ve vzdáleném Viborgu někdo pozná, bylo menší než malé.

Rozhodoval se mezi pěti rodinami. Dvě se hlásily ke Svědkům Jehovovým, jedna rodina k Evangelistům, jedna ke Strážcům duší a jedna k Matce Církvi. Právě teď se nejvíc přikláněl k té poslední.

Do Viborgu přijel kolem osmé večer. S ohledem na své záměry možná trochu brzy. Speciálně na město této velikosti. Člověk ale nikdy neví, co se může cestou přihodit.

Bary, kde hledal budoucí hostitelky, si vybíral vždy podle stejného klíče. Bar nesměl být moc malý. Nesměl být na místě, kde se všichni znají. Nesměl mít moc stálých hostů. A nesměl být moc zaplivaný, aby neodradil osamělé ženy ve věku mezi pětatřiceti a padesáti lety.

První navštívené místo, Julles Bar, byl stísněný a pochmurný, s příliš mnoha pivními sudy a hracími automaty. Další místo vypadalo lépe. Malý taneční parket, hosté správně namíchaní. Tedy až na jednoho homosexuála, který se ihned usadil na židli pár milimetrů od něj. Pokud si tady nějakou ženu vybere, tenhle teplouš si ho i přes slušné odmítnutí určitě bude pamatovat. To nebylo žádoucí.

Až na pátý pokus našel to, co hledal. Bylo to zřejmé z nápisů nad barem. Tón tam udávaly hlášky jako „Činy jsou mocnější než slova“, „Venku dobře, v Terminálu nejlíp“ a hlavně „Nejkrásnější prsa ve městě najdete u nás“.

Servírka obvykle zavírala bar Terminál v ulici zvané Hroby už v jedenáct večer. Ale díky pivu Hancock Hoker a místnímu rocku se lidé výborně bavili. Mezi těmito hosty se mu podaří zaseknout udičku ještě před zavíračkou.

Vybral si ženu středního věku, která seděla u vchodu do herny. Když přišel, tančila sama na maličkém parketu a povlávala rukama. Vypadala dobře a rozhodně ne levně. Brala to vážně. Ten typ, co hledá muže, kterému se dá věřit. Někoho, vedle koho se vyplatí probouzet se každé ráno až do konce života. Nepočítala s tím, že muže svých snů najde tady. Bavila se s kolegyněmi z práce po dlouhém pracovním dni a nic víc neočekávala. Bylo to vidět na dálku. Přesně jak má být.

V kuřárně se pohupovaly a pochechtávaly dvě její společensky unavené kolegyně. Zbytek společnosti se rozdělil okolo naprosto různorodých stolů. Vypadalo to, že tahle partička se baví už docela dlouho. Lehce odhadl, že za pár hodin ho už nikdo z nich nebude schopen dobře popsat.

Po pěti minutách očního kontaktu ji vyzval k tanci. Nebyla moc opilá. Dobré znamení. „Takže nejsi zdejší,“ řekla s očima upřenýma na jeho obočí. „Co tady ve Viborgu děláš?“

Příjemně voněla a dívala se mu zpříma do očí. Bylo snadné uhádnout, jakou odpověď chce slyšet. Měl by říct, že do města jezdí docela často, protože se mu ve Viborgu líbí. Že má dobré vzdělání a je singl. Tak to řekl. Potichu, v klidu a ve správném pořadí. Řekl by cokoliv, hlavně když to zabere.

O dvě hodiny později už leželi u ní doma v posteli. Byla nadmíru uspokojená. On zase věděl, že tady může zůstat pár dnů, aniž by mu kladla dotěrné otázky. Tedy kromě těch obvyklých: jestli ji má opravdu rád a jestli to s ní myslí vážně.

Dával si pozor, aby nesliboval příliš. Hrál trochu nesmělého. Netušila, ke které části jeho osobnosti váhavé odpovědi patří.

Druhý den ráno se podle plánu probudil v půl šesté. Umyl se, učesal a oblékl. Diskrétně prohrabal její skrýše. Dříve než se začala v posteli protahovat, měl o ní zjištěno dost věcí. Byla rozvedená, to už věděl. Pravděpodobně měla docela slušnou práci na plný úvazek ve státní správě, která ji stejně pravděpodobně okrádala o sílu a energii. Bylo jí padesát dva a v tomto okamžiku byla víc než připravená změnit život k lepšímu.

Roztáhl závěsy, aby si hned všimla jeho úsměvu a čerstvého vzhledu. Na postel položil podnos s kávou a toustem.

Přivinula se k němu. Unaveně odevzdaná, s hlubšími dolíčky ve tvářích než předtím. Pohladila ho po tváři a chtěla políbit jeho jizvu. Nestihla to, protože ji uchopil za bradu a zeptal se: „Mám se ubytovat v hotelu Palads, nebo se k tobě večer vrátit?“

Odpověď byla více než jasná. Přitulila se k němu ještě víc. Než odešel k autu a odjel ze čtvrti rodinných domků, řekla mu, kde najde klíče.

Rodina, kterou si vybral, byla schopná rychle zaplatit milion výkupného, který obvykle požadoval. Možná budou muset prodat nějaké akcie, i když doba prodeji zrovna nepřeje. Horší časy pochopitelně omezily i možnosti pro páchání výnosné trestné činnosti. Ale pokud si člověk pečlivě vybíral své oběti, stále se to vyplatilo. Na každý pád usoudil, že tahle rodina je jak ochotná, tak i schopná splnit jeho požadavky a udělat to diskrétně.

Z předchozích průzkumů už rodinu dobře znal. Několikrát navštívil jejich církevní sbor a po bohoslužbách si důvěrně promluvil s rodiči. Věděl, jak dlouho jsou členy sekty a odkud pochází jejich majetek. Kolik mají dětí a jak se jmenují. Do značné míry znal i jejich každodenní zvyky.

Rodina bydlela na okraji Frederiksu. Pět dětí ve věku od deseti do osmnácti. Všechny bydlely doma a byly aktivními členy sboru Matka Církev. Dvě nejstarší navštěvovaly gymnázium ve Viborgu. Ostatní vyučovala matka doma. V mládí to bývala zapálená, levicově smýšlející učitelka, teď jí bylo něco mezi čtyřicítkou a padesátkou. Kvůli chybějícím trvalým životním hodnotám se obrátila k Bohu. V domě měla hlavní slovo ona. Rozhodovala o všem včetně náboženství.

Manžel byl o dvacet let starší, jeden z nejlépe prosperujících podnikatelů v okolí. Přestože přispíval polovinou příjmu na Matku Církev, k čemuž byli všichni členové povinováni, stále jim zbývalo víc než dost. Půjčovna zemědělských strojů, jako byla ta jeho, nikdy nouzí netrpěla.

Obilí rostlo dál, i když banky odmítly půjčovat.

S rodinou byl jediný problém. Druhý nejstarší syn, který byl mimochodem případ sám pro sebe, začal chodit na karate. Nebyl důvod se obávat, že by se drobný chlapec vzmohl na nějaký odpor, ale mohl pokazit načasování.

Když začalo jít do tuhého, bylo načasování nejdůležitější. Vždycky šlo o správné načasování.

Nehledě na to měl právě tenhle chlapec a jeho mladší sestra, narozená čtvrtá v řadě, v sobě něco, co zaručovalo úspěch. Byli hodně zvídaví, vypadali nejlépe ze všech dětí a byli zvyklí udávat tón. Matka je určitě měla ze všech dětí nejraději. Byli dobrými členy sboru Matka Církev, ale zároveň dokázali být i trochu neposlušní. Typy, které se časem buď stanou nejvyššími kněžími, nebo budou vyloučeni. Věřící, ale přesto plní života. Skvělá kombinace.

Možná trochu podobní tomu, jaký kdysi dávno býval i on sám.

Svůj pick-up zaparkoval dost daleko, mezi stromy tvořícími větrolam. Dlouho seděl s dalekohledem u očí a pozoroval děti, které se učily doma. O každé přestávce měly dovoleno vyběhnout ven a hrát si na zahradě vedle statku. Dívka, kterou si vybral, měla zřejmě něco schovaného v rohu pod stromy. Něco, co nebylo určeno cizím očím. Dlouho klečela ve vysoké trávě a cosi tam kutila. Další důkaz, že jeho volba byla správná.

To, co tam dělá, by se její matce a představeným Matky Církve rozhodně nelíbilo, pomyslel si a pokýval hlavou. Bůh vždycky vystavuje nejlepší ovečky ve stádě zkouškám a dospívající dvanáctiletá Magdalena nebyla žádnou výjimkou.

V autě poseděl další dvě hodiny. Mírně zakloněný pozoroval statek, ukrývající se v zatáčce v Dollerupu. Dalekohledem sledoval dívčino chování a vypozoroval stále se opakující proces. Dívka každou přestávku strávila většinu času sama v rohu zahrady. Když matka ohlásila další vyučovací hodinu, cosi tam zakryla.

Když byl člověk dospívající dívkou v rodině, hlásící se k Matce Církvi se vším všudy, bylo celkem dost věcí, před kterými se musel mít na pozoru.

Tanec, hudba a veškeré tiskoviny, kromě těch, které vydávala sama Matka Církev. Alkohol, schůzky s lidmi, kteří nebyli členy sboru. Domácí mazlíčci, televize, internet. Vše bylo zakázáno a případné tresty byly tvrdé. Vyloučení z rodiny i sboru.

Odjel dřív, než se nejstarší chlapci vrátili domů. Měl dobrý pocit. Tohle je ta správná rodina. Znovu si chtěl projít otcovo firemní účetnictví a osobní daňové přiznání. Vrátí se zítra ráno a bude děti sledovat, jak jen to bude možné.

Pomyšlení, že brzy nebude cesty zpět, ho naplňovalo uspokojením.

Žena, ke které se nastěhoval, se jmenovala Isabela. Ani náhodou nebyla tak exotická jako její jméno. V knihovně měla švédské kriminálky a cédéčko s Annou Linnetovou. Žila si ve svém zavedeném pořádku.

Podíval se na hodiny. Za půl hodinky by mohla být doma. Bylo načase zkontrolovat, jestli se někde neukrývají nepříjemná překvapení. Posadil se k psacímu stolu a zapnul její počítač. Při žádosti o zadání hesla trochu zavrčel. Bezúspěšně zkusil šest, sedm pokusů. Nakonec nadzvedl psací podložku a našel tam přilepený kousek papíru s hesly ke všemu možnému. Počínaje internetovou seznamkou, přes internetovou banku až k přístupu do e-mailové schránky. Málokdy se mýlil. Ženy jejího typu používaly jako hesla hlavně data narození, jména dětí nebo psů, telefonní čísla nebo prostě jen řadu číslic, většinou seřazenou sestupně. Pokud se rozhodly pro jiná hesla, poznamenaly si je. Málokdy byla hesla zapsaná na místě vzdálenějším víc než půl metru od klávesnice, málokdy musel člověk kvůli tomu vstávat.

Nalogoval se do její schránky na internetové seznamce. Spokojeně zjistil, že v něm našla muže, jakého už nějakou dobu hledala. Možná byl o něco mladší, než si představovala, ale která žena by to odmítla?

Prohlédl si adresář na outlooku. Jedna z adres byla velmi často používaná. Byl to nějaký Karsten Jonsson. Možná bratr, možná bývalý manžel. To nebylo zas tak důležité. Podstatné bylo, že e-mailová adresa končila na policie.dk.

Do prkýnka, pomyslel si. Až nastane ta pravá chvíle, musí si dát pozor, aby se nechoval násilnicky. Místo toho jí řekne pár ošklivých slov nebo bude všude nechávat špinavé oblečení. V profilu na seznamce totiž uvedla, že právě tohle jí nejvíc vadí.

Našel své BlueTinum a zasunul je do USB zásuvky. Všechno v jednom, účet na Skype, sluchátka a příslušný telefonní seznam. Zadal číslo manželčina mobilu.

Touhle dobou vždycky nakupovala. Vždy touhle dobou. Chtěl jí navrhnout, aby koupila láhev šampaňského a dala ji chladit.

Při desátém zazvonění se zamračil. Nikdy předtím se nestalo, že by telefon nezvedla. Pokud byla manželka na něčem závislá, pak to byl právě mobil.

Zkusil to ještě jednou. Zase nic.

Naklonil se dopředu, zadíval se na klávesnici a zrudl přitom v obličeji.

Doufal, že manželka pro to bude mít opravdu dobré vysvětlení. Pokud se mu rozhodla předvést neznámé stránky své osobnosti, pak riskuje, že on bude rovněž nucen ji seznámit s naprosto novými rysy své povahy.

A to by se jí určitě, určitě nelíbilo.

6

„Carle, musím uznat, že Asadova zjištění nás donutila znovu se zamyslet,“ řekl vedoucí oddělení vražd. Koženou bundu měl napůl přehozenou přes ramena. Za deset minut bude vedoucí stát na rohu ulice v Severozápadní čtvrti a bude si prohlížet krvavé skvrny z noční přestřelky. Nezáviděl mu to.

Carl kývl. „Takže souhlasíš s Asadem, že všechno ukazuje na spojitost mezi požáry?“

„Identické prohlubně v kosti malíčku u obětí požárů ve dvou případech ze tří. Jasně, to nás nutí se nad tím zamyslet. Uvidíme. V tomto okamžiku je veškerý materiál určený k expertize na forenzním oddělení. Tak nám snad dají nějakou odpověď. Ale můj nos mi, Carle, říká…“ Marcus Jacobsen se pošimral se na svém proslulém nose. Nebylo mnoho lidí, kteří by tak jako on během let strkali svůj nos do tolika prohnilých případů. Asad a Jacobsen určitě měli pravdu. Byla tam spojitost. Carl to taky cítil.

Carl vložil do hlasu trochu autority. V době před desátou ráno to pro něj nebylo snadné. „Předpokládám, že vám případ předáváme.“

„Správně, prozatím ano. Prozatím.“

Carl opět kývl. Půjde přímo dolů a starý případ požáru pro oddělení Q uzavře. Udělá cokoliv, co jim pomůže vylepšit statistiku.

„Pojďte, Carle, Rose vám chce něco ukázat.“ Znělo to, jako by sklepní prostory obsadily vřeštící opice z Bornea. Asad rozhodně neměl problémy s hlasivkami, to bylo zřejmé.

Stál, v ruce držel hromádku fotokopií a široce se usmíval. Jestli Carl dobře viděl, protokoly to nebyly. Spíš to vypadalo, že se jedná o zvětšeniny něčeho, co by se v nejlepším případě dalo označit jako nečitelné.

„Podívejte, co objevila.“

Asad ukázal do chodby na stěnu, kterou truhlář postavil, aby se zakryl azbest. Přesněji řečeno, ukázal směrem, kde stěna měla stát. Ve skutečnosti byla celá stěna i dveře v ní úplně zakryté spoustou fotokopií, které k sobě byly pracně přilepené. Pokud by někdo chtěl dveřmi projít, musel by použít nůžky.

Dokonce i na vzdálenost deseti metrů bylo vidět, že se jedná o velkou zvětšeninu vzkazu z láhve. Napříč sklepní chodbou visel nápis POMOC.

„Celkem šedesát čtyři archů A4. Paráda, ne? Tady mám pět posledních. Má to dvě stě čtyřicet centimetrů na výšku a sto sedmdesát na šířku. Fakt velký, co? Není úžasná?“

Carl popošel o několik metrů blíž. Rose klečela s vystrčeným zadkem na zemi a lepila poslední Asadovy kopie dolů do rohu.

Nejprve si prohlédl její zadek a potom celé dílo. Ohromné zvětšení mělo své klady i zápory. To bylo vidět na první pohled. Místa, kde se písmena vpila do papíru, byla neskutečně rozmazaná. Jiné části, s prakticky nečitelnými a nezřetelnými písmeny, které se skotští konzervátoři pokusili vyvolat, najednou dávaly smysl.

Stručně a jasně řečeno — náhle bylo čitelných alespoň o dvacet písmen víc.

Rose se k Carlovi na okamžik otočila. Ignorovala jeho ruku napřaženou k pozdravu a šoupla štafle doprostřed chodby.

„Vylez nahoru, Asade. Budu ti říkat, kde budeš dělat tečky, jasný?“ Odstrčila Carla stranou a stoupla si přesně na jeho místo.

„Moc netlač, Asade. Ty tečky musí jít znovu vygumovat.“

Asad, připravený nahoře na štaflích s tužkou v ruce, kývl.

„Začni pod slovem POMOC před ‚ne‘. Mám pocit, že tam vidím jednu nejasnou skvrnu. Souhlasíš?“

Carl a Asad se podívali na rozpitý flek, který vedle poměrně zřetelných písmen „n“ a „e“ vypadal jako černošedý kupovitý mrak.

Asad pokývl a udělal v místě fleku tečku.

Carl poodstoupil. Vypadalo to, že to sedí. Pod čitelným nadpisem POMOC byla před dvěma následujícími písmeny nezřetelná skvrna. Mořská voda a kondenzace udělaly své. Krví psané písmeno bylo už dávno zničené a vsáknuté do papíru. Jen kdyby člověk věděl, o jaké písmeno šlo.

Ještě nějakou dobu pozoroval, jak Rose diriguje Asada. Šlo to velmi pomalu. A v konečném důsledku: k čemu to všechno vlastně je? Nekonečné hodiny dohadování a tipování. A proč? Láhev mohla být několik desetiletí stará. Navíc stále existuje možnost, že jde o špatný vtip. Písmena vypadala neohrabaně, jako by je psalo dítě. Dvojice skautíků, jedno píchnutí do prstu a dopis mohl být na světě. A co s tím?

„Rose, já ti nevím,“ řekl Carl opatrně. „Možná bychom toho měli nechat. Máme dost jiné práce.“

Dobře viděl, co jeho slova způsobila. Začala se třást. Jako by se její záda proměnila v chvějící se želé. Kdyby člověk nevěděl, o co jde, mohl by si myslet, že brzy dostane záchvat smíchu. Ale Carl už Rose znal, a proto o krůček couvl. Jen o malý krůček, ale stačilo to, aby se vyhnul výbušnému proudu urážek a nadávek.

Vůbec se jí nelíbilo, že se Carl do věci plete. Tolik z té záplavy slov dokázal pochopit. Pokývl. Jak už bylo řečeno, má dost jiné práce. Věděl minimálně o několika složkách k důležitějším případům, které by, kdyby byly správně rozložené, dokázaly dostateč ně zakrýt jeho obličej, až bude uspokojovat spánkový deficit. Takže mezitím si kolegové klidně můžou hrát na skauty.

Rose se k němu pomalu otočila a probodávala ho pichlavým pohledem. Zaregistrovala jeho zbabělý ústup.

„Zatím dobrá práce, Rose. Vážně dobrý,“ řekl rychle, ale Rose mu na pochvalu neskočila.

„Máte dvě možnosti, Carle,“ zasyčela. Asad nahoře na štaflích zakoulel očima. „Buď budete mlčet, nebo jdu okamžitě domů. A místo sebe vám sem pošlu sestru, dvojče. Víte, co vás potom čeká?“

Carl tiše zavrtěl hlavou. Nebyl si jistý, jestli to vůbec chce slyšet. Zeptal se: „Objeví se tady a přivede si s sebou tři děti, čtyři kočky, čtyři podnájemníky a jednoho truhlíka, kterého má za manžela, to máš na mysli? Tak to bude u tebe v kanceláři docela narváno. Stačí ti to jako odpověď?“

Založila si ruce v bok a naklonila se k němu. „Nevím, kdo vám napovídal takové nesmysly. Yrsa bydlí se mnou a žádný kočky ani podnájemníky nemá.“ Z jejích černě namalovaných očí vyřazovalo jasné: Pitomečku!

Zvedl ruce na obranu. Židle v kanceláři už ho toužebně volala.

„Co to mělo znamenat s tím dvojčetem, Asade? Už Rose někdy podobně vyhrožovala?“

Asad ho na točitém schodišti o pár schodů lehce předběhl. Carl už cítil únavu v nohou.

„Nesmíte si to tak brát, šéfe. Rose je jako písek na hřbetu velblouda. Někdy člověka v zadku svědí a jindy ne. Záleží na tom, nakolik má hroší kůži.“ Otočil se k Carlovi a odhalil dvě řady zubní skloviny.

Pokud se během času něčí zadek zocelil na nejvyšší možnou míru, byl to ten Asadův.

„O své sestře mi vyprávěla. Jmenuje se Yrsa. Pamatuju si to, protože to zní skoro stejně jako Irma. Mám pocit, že jim to spolu moc neklape,“ dodal ještě.

Yrsa? Tak se opravdu ještě dneska někdo jmenuje? pomyslel si Carl, když dorazili do druhého patra. Srdce mu zběsile bušilo.

„Nazdar kluci,“ ozval se příjemný známý hlas z druhé strany přepážky. Lis byla zpátky. Čtyřicetileté udržované tělo a stejně dobře fungující mozkové buňky. Pohlazení pro všechny smysly. Na rozdíl od paní Sorensenové, která se na Asada tiše usmívala a směrem k Carlovi zvedala hlavu jako podrážděná kobra.

„Lis, pověz panu Morckovi, jak jste si Frankem ve Státech užívali,“ usmívala se ježibaba škodolibě.

„Budeme to muset nechat na jindy,“ pospíšil si Carl s odpovědí. „Marcus na nás čeká.“

Marně tahal Asada za ruku.

Vem tě čert, Asade, pomyslel si Carl, když Lisiny zářivě rudé rty nadšeně líčily měsíční pobyt v Americe s napůl seschlým mužem, který na manželské posteli v obytném autě náhle vzplál vášní. Představy, které Carl vší silou odmítal, stejně jako myšlenky na svůj nedobrovolný celibát.

Zatracená paní Sorensenová, říkal si. Zatracený Asad a zatracený chlap, který ulovil Lis. A nakonec zatracení Lékaři bez hranic, kteří přemluvili Monu, epicentrum jeho chtíče, a vyslali ji do černočerné Afriky.

„Kdy se vlastně vrátí ta psycholožka, šéfe?“ zeptal se Asad u dveří do zasedací místnosti. „Jak se vlastně jmenuje příjmením? Pamatuju si jen její jméno, Mona.“

Carl ignoroval Asadovy pokušitelské úsměvy a otevřel dveře do kanceláře vedoucího oddělení vražd. Seděla tady většina členů oddělení A a mnula si oči. Měli za sebou několik těžkých dnů strávených ve veřejném bahně, ale teď je Asadova zjištění probrala.

Seznámit všechny kolegy s novinkami zabralo Marcusi Jacobsenovi deset minut. Marcus, stejně jako Lars Bjorn, působil dostatečně nadšeně. Několikrát se zmínili o Asadovi a několikrát se Asadův rozzářený obličej střetl s přimhouřenýma očima ostatních členů oddělení. Nechápali, jak se ten přičmoudlý uklízeč najednou ocitl v jejich středu.

Nikdo se ale neodvážil zeptat nahlas. Popravdě řečeno, nakonec to byl Asad, kdo našel smysluplnou spojitost mezi starými a novými případy požárů. Všechna těla nalezená ve spáleništích měla na vnitřní kosti levého malíčku prohlubeň. Tedy kromě těla v případu, kde celý malíček chyběl. Poznámku o prohlubni uvedli forenzní technici v hlášeních ke všem případům, ale nikoho nenapadla možná souvislost.

Výsledky pitev naznačovaly, že dvě z obětí nosily na malíčku prsten. Podle forenzních expertů nebyly prohlubně v kostech způsobeny roztavením prstenů během požáru. Mnohem pravděpodobnější bylo, že oběti nosily tyto prsteny už od mládí, a proto došlo k narušení kostní tkáně. Někdo poznamenal, že prsteny možná mohly mít kulturní význam, něco jako čínský zvyk zavazování ženských chodidel. Další se přidal, že by zde mohla být souvislost s rituály.

Marcus Jacobsen přitakal, ano, může jít o něco podobného. Nedá se vyloučit ani určitá forma bratrství. Jakmile byl prsten jednou nasazen, dotyčný ho už nikdy nesundal.

To, že prsty byly u všech těl poškozené, bylo něco jiného. Příčin mohlo být víc. Například odseknutí.

Zástupce vedoucího Lars Bjorn vše shrnul: „Teď už musíme jen zjistit proč a kdo.“

Téměř všichni pokyvovali, pár jedinců polklo. Jasně, teď už stačí pouze všechno objasnit. Může být něco snazšího?

„Oddělení Q nás bude informovat, pokud najdou další související případy,“ řekl vedoucí oddělení vražd. Jeden z vyšetřovatelů poplácal Asada po rameni. Určitě to byl jeden z těch, kteří neměli s případem nic společného.

V dalším okamžiku už zase stáli na chodbě.

„No, tak jak to vypadá s tou Monou Ibsenovou, Carle?“ pokračoval provokatér tam, kde přestal. „Neměl byste ji co nejrychleji dostat k sobě domů, než vám kulky ztěžknou jako dělové koule?“

Dole ve sklepě bylo vše při starém. Rose si přitáhla stoličku před vzkaz z láhve přilepený na stěně. Seděla a přemýšlela tak usilovně, že i zezadu si každý mohl snadno představit, jak se jí z toho krabatí čelo.

Vypadalo to, že zůstala stát na mrtvém bodě. Carl se podíval na gigantickou zvětšeninu. Nebyl to snadný úkol. Rozhodně ne.

Písmena úhledně obtáhla lihovým fixem. Pravděpodobně to nebylo moc chytré, ale sám viděl, že to hned bylo přehlednější.

Téměř všechny nehty měla počmárané od fixu. Koketním pohybem si prohrábla černé rozčepýřené vlasy. Všechno bylo, jak mělo být.

Později si nehty přemaluje černým lakem. Ten většinou používala. „Dává vám to smysl? Jestli to teda vůbec dává nějaký smysl?“ zeptala se, zatímco Carl si vše pročítal.

Bylo tam napsáno:

POMOC

.ne….ora …. …. …. u…eni …ral … .. .ast…. .uto….. v ..ut.op…. . Bal…… — Muž .. 18. v….. .. …… …….. vlasy ….. … … ….. — Má ….. .. .rav.. …. j…. . modrým …upu Táta . …. .. …jí — Fr.d.. ….. s B — ….žova. … …… — zabij. … — …… mi . ….. …….. … .. ….. …. — Jeli jsme ….. . hodinu . … …. . …. …… .. vě… ………. Sm…. .. .. — …….. .i . …… — … ….r…ry.g.. — .. … . .. … …. .. let

P… ….

Jak už bylo řečeno — volání o pomoc a navíc odkazy na nějakého muže, otce a jízdu. Podepsáno P a to bylo všechno. Ne, nedávalo to žádný smysl.

Co se stalo? Kdy, jak a proč? „Jsem si jistá, že tohle je pisatel,“ řekla Rose a ukázala svým fixem na „P“ na konci vzkazu. Není úplně hloupá.

„Taky jsem si jistá, že jeho jméno se skládá ze dvou slov, každé o čtyřech písmenech,“ dodala a poklepala na Asadovy tečky udělané tužkou.

Carl přejel pohledem z jejích fixem počmáraných nehtů na tečky tužkou na vzkazu z láhve. Bůhví jestli už nastal čas, aby si nechal vyšetřit zrak. Jak si může být tak jistá, že tam jsou dvakrát čtyři písmena? Jen proto, že Asad udělal tečky na nějaké fleky? Podle něj by tady mohlo být mnohem víc možností.

„Už jsem si to porovnala s originálem,“ řekla. „Mluvila jsem o tom i s technikem ze Skotska. Většinou se shodujeme. Dvakrát čtyři písmena.“

Carl přikývl. Technik ze Skotska, řekla. No dobrá! Co se jeho týče, klidně to mohla rozebírat s čarodějnicí z Reykjavíku v pepitovém oblečku. Měl pocit, že většina dopisu je nečitelná mazanice. Ať si kdo chce co chce říká.

„Jsem přesvědčená, že to psala osoba mužského pohlaví. Pokud tedy vycházíme z toho, že v podobné situaci by člověk k podpisu takového dopisu nepoužil přezdívku. Nepodařilo se mi najít žádná dánská dívčí jména, která by začínala na P a měla čtyři písmena. Kromě toho jsem našla pouze cizí ženská jména jako Paca, Pala, Papa, Pele, Peta, Piia, Pili, Pina, Ping, Piri, Posy, Pris, Prue.“

Jména odříkala během jedné vteřiny a ani jednou se nepodívala do svých poznámek. Je opravdu zvláštní, tahle Rose.

„Papa, to je nějaké divné ženské jméno,“ zabrblal Asad.

Pokrčila rameny. Byla si zatraceně jistá. Žádná dánská ženská jména na čtyři písmena začínající na P neexistují.

Nemožné.

Carl se zadíval na Asadův obličej, ve kterém byly jasné známky přemýšlení. Nikdo nepřemýšlel tak čitelně jako tenhle kulaťoučký mužík.

„Není to ani muslimské jméno,“ vypadlo z něj po chvíli. „Nenapadá mě nic jiného než Pari, a to je íránské.“

Carl sklíčeně protáhl koutky úst. „Aha. A takového Íránce aby člověk v Dánsku pohledal, co? Dobrá, chlapík se jmenuje buď Poul, nebo Paul. To jsme si to usnadnili. Díky tomu ho najdeme dřív, než bys řekl švec.“

Teď se Asadovy vrásky na čele ještě prohloubily. „Jaký švec? Kde je?“

Carl se zhluboka nadechl. Bude muset milého asistenta brzy poslat za svou bývalou manželkou. Ta ho teprve naučí výrazy, ze kterých se mu budou protáčet panenky.

Carl se podíval na hodinky. „Takže se jmenuje Poul. Můžeme se na tom shodnout? Já si teď dám čtvrt hodinky přestávku a vy dva zatím dozajista najdete pisatele vzkazu.“

Rose se pokoušela jeho tón ignorovat, ale nosní dírky se jí zřetelně rozšířily. „Ano, Poul je určitě dobrý tip. Nebo Piet nebo Peer se dvěma e, Pehr s h nebo Petr. Mohl by to klidně být i Pete, Pier nebo Phil. Je spousta možností, Carle. Žijeme v multietnické společnosti, je tady tolik nových jmen. Paco, Paki, Pall, Page, Pasi, Pedr, Pepe, Pere, Pero, Peru…“

„K čertu, nech toho, Rose. Nehrajeme si tady na matriku. Cos myslela tím Peru? Zatraceně, to je přece stát a ne jméno…“

„…a Peti, Ping, Pino, Pius…“

„Pius? Jasně, zapoj do toho i papeže. Ti jsou…“

„Pons, Pran, Ptah, Puck, Pyry.“

„Skončilas?“

Neodpověděla.

Carl se znovu zahleděl na podpis na stěně. Ať si tady říkali cokoliv, nemohli učinit jiný závěr než ten, že dopis napsal někdo, jehož jméno začínalo na P. Kdo ale byl tenhle P? Piet Hein asi sotva. Ale kdo tedy?

„Taky by to mohlo být křestní jméno, skládající se ze dvou slov, Rose. Jsi si jistá, že tady uprostřed není pomlčka?“ Ukázal na rozmazané místo. „Klidně by to mohl být například Poul-Erik nebo Paco-Paki nebo Pili-Ping.“ Chtěl Rose přesvědčit širokým úsměvem, ale na ni podobné triky nezabíraly. Tak ať si trhne nohou.

„Takže, neměli bysme v klidu a pokoji tady ten ohromný dopis nechat pěkně viset a pohnout s konkrétnějšími úkoly?

Rose bude mít aspoň čas nalakovat si poničené nehty úplně načerno,“ shrnul Carl. „Čas od času se kolem toho dílka můžeme projít dopředu a dozadu a mrknout na to. Možná nás časem něco napadne. Jako když na záchodě leží křížovky a čekají na pravou chvíli.“

Rose a Asad na něj pohlédli s povytaženým obočím. Křížovky na záchodě? Ti dva pravděpodobně na míse nikdy tak dlouhou dobu nestrávili.

„Jo, abych nezapomněl. Myslím, že tady nemůžeme ten dopis jen tak nechat viset. Courá se tu dost lidí. Jak víte, část archivu je vzadu za dveřmi. Staré případy. O těch jste snad už někdy slyšeli?“ Otočil se a nabral směr ke své kanceláři a pohodlné židli, která už čekala. Ušel přesně dva metry, když ho probodl Rosin výrazný hlas.

„Otočte se, Carle, a hned.“ Pomalu se obrátil a viděl, jak Rose stojí a ukazuje na své umělecké dílo.

„Jestli máte pocit, že mám ošklivé nehty, tak já jsem se právě rozhodla, že s nimi nebudu nic dělat. Chápete? A kromě toho, všiml jste si toho slova úplně nahoře?“

„Ano, Rose. To je v podstatě jediné slovo, které jasně vidím. Je tam zřetelně napsáno POMOC.“

Varovně mu pohrozila černě umazanými prsty. „Výborně. To je přesně to slovo, na které pomyslíte nejdřív, když budete chtít zařvat do oblak, a k dispozici máte jen jeden jediný kousek papíru. Chápete?“

Vyhnul se jejímu rebelskému pohledu a mávl na Asada. Bylo načase ukázat, kdo je tady pánem.

7

Při každém pohledu do zrcadla si pomyslela, že by si zasloužila lepší život. Staré přezdívky jako Sedmikráska a Poupátko ze školy Thyregod jí stále pomáhaly udržovat představu, kterou o sobě měla. Když se svlékla, byla při pohledu na své tělo pokaždé příjemně překvapená. Bohužel jí však nestačilo, že to tak cítila jen ona sama.

Vzdálenost mezi nimi dvěma už byla příliš veliká. Už ji vůbec nevnímal.

Až se vrátí domů, chtěla by mu říct, že už ji nesmí znovu opouštět. Musí přece existovat i jiné zaměstnání. Chtěla by ho poznat blíž, vědět, co dělá, a trvat na tom, že se vedle něj chce každé ráno probouzet.

Takhle to řekne.

Před lety tu bývala malá skládka určená pro odpady z psychiatrické kliniky na okraji Toftebakkenu. Teď byly proleželé matrace z dřevité vlny a zrezivělá klecová lůžka pryč. Nahradily je nejhonosnější parádní domy z celého města. Klidná oáza s nerušeným výhledem na fjord.

Ráda tady postávala a pozorovala přístav pro jachty, větrolamy a rozmanitost modrého fjordu.

Na takovém místě a v takovém stavu je snadné nebránit se životním náhodám. Možná proto souhlasila, když vedle ní sestoupil z kola mladý muž a navrhl jí, aby si spolu zašli na kávu. Bydlel ve stejné čtvrti a několikrát se při nakupování v supermarketu Fotex kývnutím pozdravili. Teď tady stáli spolu.

Podívala se na hodinky. Synka měla vyzvednout až za dvě hodiny. Má tedy dost času a na tom, že si vypije šálek kávy, přece není nic špatného.

To se však krutě mýlila.

*

Večer seděla schoulená jako stará žena a pohupovala se na židli. Přitiskla si ruce k podbřišku a pokoušela se uvolnit napětí ve svalech. To, co provedla, bylo naprosto nepochopitelné. Opravdu se odvážila, vážně se to stalo? Připadala si, jako by ji ten pohledný muž zhypnotizoval. Po deseti minutách si vy pnula mobil a začala o sobě vyprávět. A on jí naslouchal.

„Mia, to je krásné jméno,“ řekl.

Už dávno neslyšela vyslovit své jméno nahlas, takže jí znělo úplně cize. Její manžel ho nikdy nepoužíval. Nikdy v životě.

Tenhle muž byl tak bezprostřední. Zajímal se o ni, a když se na něco zeptala, bez vytáček jí odpověděl. Byl voják, jmenoval se Kenneth a měl dobré oči. I když se na ně dívalo dvacet dalších hostů, položil svou ruku na její a jí se to zdálo být v pořádku. Něžně si její ruku přitáhl přes kavárenský stolek.

Neudělala nic, aby mu v tom zabránila. Potom už musela chvátat do jeslí, ale stále měla pocit, že ho cítí blízko sebe.

Ani po několika hodinách nedokázala klidně dýchat. Nepomohla jí ani nastupující tma. Stále se musela kousat do rtů. Vypnutý mobil ležel na sedačce a vyčítavě se na ni díval. Ocitla se na ostrově, odkud nebylo úniku. Neměla nikoho, koho by mohla požádat o radu, nikoho, u koho by mohla hledat odpuštění.

Jak bude žít dál?

Nastalo ráno a ona stále seděla oblečená. Hlavou jí neustále vířily zmatené myšlenky. Včera, když byla s Kennethem v kavárně, jí volal manžel na mobil. Právě to zjistila. Tři zmeškané hovory na displeji budou vyžadovat dobré vysvětlení. Manžel za chvíli zavolá a zeptá se, proč mu nebrala mobil.

Měla strach, že až mu poví svou vymyšlenou historku, rychle odhalí, jak je nevěrohodná. Byl chytřejší, starší a mnohem zkušenější než ona. Určitě pozná, že mu lže, a proto se už teď celá třásla.

Obvykle volal za tři minuty osm, těsně předtím, než s Benjaminem vycházeli ze dveří. Ven, na kolo a vydat se na cestu. Dnes to chtěla udělat jinak a vyrazit o pár minut dřív.

Musí mu dát šanci, ale nesmí se nechat vystresovat. To by špatně dopadlo.

Když zrádný mobil začal na stole vibrovat a točit se kolem vlastní osy, držela už syna v náručí. Mobil, to malé, vždy dostupné spojení se světem.

„Ahoj miláčku!“ řekla opatrně, zatímco jí pulz bušil až v ušních bubíncích.

„Včera jsem ti několikrát zkoušel volat. Proč jsi mi nezavolala zpátky?“

„To jsem právě chtěla udělat,“ vypadlo z ní. Ach, už ji dostal.

„Vždyť přece vím, že jsi zrovna s Benjaminem na odchodu. Je za minutu osm. Znám tě.“

Zadržela dech a opatrně posadila chlapce na podlahu. „Asi je nemocný. Znáš to, když má zelené nudle, v jeslích nechtějí, aby tam děti chodily. Myslím, že má i trochu zvýšenou teplotu.“ Celé její tělo volalo po kyslíku, ale i přesto se dokázala nadechnout pomalu.

„Aha.“

Nastalá přestávka se jí nelíbila. Očekával, že něco řekne? Zapomněla na něco? Snažila se soustředit na něco jiného. Na cokoliv venku, za dvojitými okny. Na pohupující se vrátka na zahradu. Na holé větve. Na lidi, kteří jdou do práce.

„Několikrát jsem ti včera volal. Slyšelas mě?“ zeptal se.

„No, ano, slyšela. Promiň miláčku, ale vybil se mi mobil. Myslím, že brzo budeme muset koupit novou baterii.“

„Nabíjel jsem ho v úterý.“

„No právě. Tentokrát se vybil hodně rychle. Během dvou dnů byl úplně mrtvý. To je divné.“

„A teď sis ho nabila sama? To jsi zvládla?“

„Ano.“ Dovolila si bezstarostně se zasmát. Bylo to těžké. „Není to zas tak složité. Mnohokrát jsem viděla, jak to děláš.“

„Myslel jsem, že nevíš, kde máme nabíječku.“

„Ale ano.“ Ruce se jí začaly třást. Poznal, že je něco špatně. V příští vteřině se zeptá, kde vzala tu zatracenou nabíječku. Nevěděla, kde ji hledat.

Uvažuj! Mysli rychle, běželo jí hlavou.

„Já…“ zvýšila hlas. „Ale ne, Benjamine. To nemůžeš.“

Nohou šťouchla do chlapce, aby vydal nějaký zvuk. Ošklivě se na něj podívala a znovu do něho strčila.

Při otázce „Tak kdes tu nabíječku našla?“ začalo dítě konečně brečet.

„Promluvíme si později,“ řekla znepokojeně. „Benjamin se uhodil.“

Zaklapla mobil, sedla si na bobek a sundala chlapečkovi kombinézu. Políbila ho na tvářičku a uklidňovala hřejivými slovy: „Pšš, pšš, Benjamine. Promiň, promiň, promiň. Maminka do tebe omylem trochu strčila. Nechceš koláček?“

Chlapec popotahoval, ale odpustil jí a se smutnýma očima ztěžka kývl. Položila mu do klína obrázkovou knížku.

Pomalu začínala chápat rozsah katastrofy: jejich dům má rozlohu tři sta metrů čtverečních a nabíječka mobilu může být na kterémkoliv místě o rozměru zaťaté pěsti.

O hodinu později měla v přízemí prohlédnutý každý šuplík, každý kousek nábytku, každou polici.

Napadlo ji: Co budu dělat, jestli máme jen jednu nabíječku? A co když si ji manžel vzal s sebou? Má stejnou značku mobilu jako ona? Ani to nevěděla.

Nakrmila malého. Seděla se svraštělým obočím a přiznávala si, že už to tak asi bude. Nabíječku si vzal s sebou.

Zavrtěla hlavou a lžičkou očistila malému pusu.

Ne, když si člověk kupuje mobilní telefon, automaticky k němu dostane i nabíječku. Samozřejmě. A proto v domě určitě musí být krabice k jejímu mobilu i s návodem a pravděpodobně někde taky nepoužitá nabíječka. Musí někde být, ale ne tady, v přízemí.

Podívala se na schody vedoucí do prvního patra.

V domě byla místa, kam prakticky nikdy nechodila. Ne snad že by jí to zakázal. Tak to prostě bylo. On zase na oplátku nikdy nechodil do místnosti, ve které šila. Každý z nich měl své zájmy, oázy a nezávislé hodiny. Jen on jich měl poněkud více než ona.

Posadila si dítě na ruku, vystoupala do schodů a zastavila se přede dveřmi do jeho pracovny. Jestli najde krabici s nabíječkou mobilu uvnitř některé z jeho zásuvek nebo skříní, jak mu vysvětlí, co tam dělala?

Rázně otevřela dveře.

Na rozdíl od svého vlastního pokoje, který byl naproti, v této místnosti naprosto postrádala energii. Chyběla zde nepopsatelná aura barev a tvořivých myšlenek, které měla ráda. Byly zde jen béžové a šedé plochy, jinak nic.

Zeširoka pootvírala všechny vestavěné skříně a dívala se dovnitř, v podstatě do prázdna. Kdyby to byla její skříň, vypadly by ven slzavé deníčky a drobnůstky nasbírané během stovek šťastných dní strávených s kamarádkami.

Tady stálo na policích pouze pár vyrovnaných knih. Knihy potřebné k práci. O zbraních, policejní práci a podobně. Taky tu byla hromádka knih o náboženských sektách. O Svědcích Jehovových, Božích dětech, o mormonech a spoustě dalších, o kterých nikdy neslyšela. Divné, blesklo jí hlavou. Stoupla si na špičky, aby se podívala, co je na nejsvrchnějších policích.

Opět tam v podstatě nebylo nic.

Zvedla si dítě znovu na ruku a druhou volnou rukou postupně otevírala zásuvky psacího stolu. Kromě šedého brusného kamene, stejného, jakým její otec brousíval rybářský nůž, ji nic nezaujalo. Jen papíry, razítka a dvě úplně nové krabičky s počítačovými disketami, jaké dnes už nikdo nepoužívá.

Úplně zničená za sebou zavřela dveře. Právě teď neznala ani sebe, ani manžela. Bylo to strašidelné a surrealistické. Nic podobného nikdy předtím nezažila.

Zpozorovala, jak malému padla hlavička na její rameno a na krku pocítila jeho klidný dech.

„Ach, broučku. Ty spinkáš?“ šeptala a za chvíli ho už ukládala do dětské postýlky. Teď si musí dávat pozor, aby měla vše pod kontrolou. Všechno musí probíhat jako jindy.

Zvedla telefon a zavolala do jeslí. „Benjamin je nastydlý a nemůžu si vzít na odpovědnost ho k vám dnes přivézt. To je všechno, co jsem chtěla — promiňte, že volám tak pozdě,“ řekla mechanicky a zapomněla poděkovat, když z jeslí popřáli brzké uzdravení.

Otočila se do chodby a zírala na malá dvířka mezi manželovou pracovnou a jejich ložnicí. Pomáhala mu sem odnosit hromadu jeho krabic. Rozdíl v životě mezi nimi dvěma byl v rovnováze. Ona přišla s několika kusy nábytku z Ikey, kterými měla vybavený pokoj na koleji. On si přivezl vše, co nasbíral během dvaceti let, což byl i věkový rozdíl mezi nimi. Proto byl v pokojích nábytek z různých časových období a proto byla místnůstka za dvířky nacpaná papírovými krabicemi, jejichž obsah neznala.

Když otevřela dvířka a podívala se dovnitř, na chvíli ztratila odvahu. Prostor nebyl ani půldruhého metru široký, ale právě tak velký, aby se sem vešly čtyři krabice na šířku a čtyři na výšku. Přes krabice se dalo pohlédnout na střešní okno značky Velux. Celkem tady těch krabic bylo aspoň padesát.

Jsou to hlavně věci mých rodičů a prarodičů, řekl jí jednou. Možná už nastal čas to všechno vyházet. Neměl žádné sourozence, se kterými by se musel radit.

Podívala se na neprostupnou zeď z krabic a předem to vzdala. Nemělo by smysl tady schovávat obal od mobilního telefonu. Byl to prostor, kde se skrývala pouze minulost.

A hele, pomyslela si a upřeně se zadívala na kabáty s velikými límci, které ležely jeden přes druhý na zadních krabicích. Nejsou uprostřed trochu zvednuté? Mohlo by pod nimi být něco schované?

Natáhla se přes krabice, ale nedosáhla tam. Opatrně se vytáhla na papírovou horu, klekla si a popolezla o pár kroků. Zatahala za kabáty a zklamaně konstatovala, že pod nimi nic neleží. Náhle se jí jedno koleno probořilo do víka papírové krabice.

Zatraceně, pomyslela si. Teď pozná, že tady byla. O kousek zacouvala, nadzdvihla víko a zjistila, že nedošlo k žádné škodě.

V téhle krabici byly uchované novinové výstřižky. Nebyly moc staré, pravděpodobně šlo o něco, co si manželovi rodiče vystříhali a schovali. Poněkud zvláštní, že manžel poskládal tyhle ústřižky dohromady, ale možná odrážely práci nebo koníčky, které byly dnes už zapomenuté.

„Zaplať pánbůh,“ zamumlala. Proč proboha schraňovali články o Svědcích Jehovových?

Trochu výstřižky prolistovala. Materiál nebyl tak homogenní, jak by člověk předpokládal. Mezi články o různých sektách byly namíchané výstřižky o kurzech akcií, burzovní analýzy, články o určování DNA a více než patnáct let staré ústřižky o letních domech a rekreačních objektech na prodej v Hornsherredu. Pravděpodobně to bude ještě někdy potřebovat. Možná by se ho někdy mohla zeptat, jestli by tu místnůstku neměli vyklidit. Mohli by si tam udělat šatnu. Kdo by nechtěl mít šatnu?

Slezla z krabic dolů a tělem jí projel pocit ulehčení. Hlavou jí běžel nový nápad.

Pro jistotu se ještě jednou podívala na spoustu vyrovnaných papírových krabic. Nezdálo se jí, že by vyboulenina na prostřední krabici byla nějak nápadná. Ne, toho si manžel nevšimne.

Potom za sebou zavřela dveře.

Nápad to byl prostý. Koupí novou nabíječku, a to bez zbytečného otálení. Použije peníze ušetřené z provozu domácnosti. O těch nic nevěděl. Na kole dojede do obchodu Sonofon na ulici Algade a koupí ji. Až se vrátí domů, ošoupe ji v Benjaminově pískovišti. Díky tomu bude nabíječka vypadat starší a opotřebovaná. Položí ji do košíku v předsíni, kde jsou Benjaminovy čepice a rukavice. Až se jí příště manžel na nabíječku zeptá, ukáže mu ji.

Samozřejmě se muž bude divit, kde se tam ta nabíječka vzala. A ona se bude pochopitelně divit tomu, že on se diví. Zmíní se, že ji tam asi někdo zapomněl, pokud to tedy není jejich vlastní.

Pak se bude naoko rozpomínat, kdy měli v domě hosty. V minulosti je párkrát někdo navštívil, i když už je to pěkně dávno. Proběhla u nich schůzka sdružení majitelů pozemků.

Stavila se zdravotní sestřička. Ano, čistě hypoteticky tam nabíječku rozhodně mohl někdo zapomenout, přestože to vypadalo zvláštně. Protože kdo si s sebou bere na návštěvu nabíječku?

Zatímco Benjamin bude po obědě spát, mohla by akorát stihnout dojet na kole do obchodu a nabíječku k mobilu koupit. Při představě manželova udiveného obličeje, až bude chtít nabíječku vidět a ona ji vyloví z košíku s palčáky, se tiše usmívala. Větu si sama pro sebe několikrát zopakovala, aby docílila správného důrazu a intonace.

„Jé, ta není naše? To je divné. To ji tady musel někdo zapomenout. Možná někdo z těch, kdo tu byli na křtinách.“ Ano, vysvětlení bylo nasnadě. Tak jednoduché a podivné, až bylo neprůstřelné.

8

Jestli měl Carl někdy pochybnosti o Rosině upřímnosti, nyní byly všechny pryč. Sotva si dovolil zvýšit unavený hlas a pronést pár námitek proti jejímu nekonečnému projektu rozluštit vzkaz z láhve, zakoulela očima a oznámila mu, aby se sakra sebral, trhnul si nohou a klidně si to rozdal se skleněnými střepy z té proklaté láhve.

Přehodila si plandavou tašku přes rameno a odkráčela. Carl nestačil ani zaprotestovat. Dokonce i Asad byl v šoku a na chvíli zůstal nehnutě stát, zakousnutý do čtvrtky grapefruitu.

Stáli tam oba bez pohnutí docela dlouho.

„To jsem zvědavý, jestli nám sem teď pošle sestru,“ řekl pomalounku Asad a grapefruit mu vypadl z pusy do ruky. „Kde máš modlitební kobereček?“ zabručel Carl. „Jdi se modlit, aby se to nestalo. Když to vyjde, jsi chlapák.“

„Chla…?“

„Hodně dobrej chlap, Asade.“

Carl mávl směrem ke gigantickému dopisu. „Pojď, když tu teď Rose chvíli není, alespoň sundáme dopis z těch dveří.“

„My?“

Carl souhlasně pokývl. „Máš pravdu, Asade. Můžeš to prosím sundat a pověsit na stěnu vedle svých krásných případů s provázky? Nech tam tak dva metry rozestup, jo?“

Carl drahnou chvíli seděl a s jistou zbožností a úctou si prohlížel originální vzkaz z láhve. Dopis už prošel mnohýma rukama a ne všichni se k důkaznímu materiálu chovali stejně ohleduplně. I proto ho ani nenapadlo, aby se zbytečně zdržoval natahováním bavlněných rukavic.

Papír byl neskutečně křehký. Když s ním člověk seděl úplně sám v místnosti, tak jako teď on, pociťoval něco zcela zvláštního. Marcus tomu říkal svědění v nose, starý Bak zase spitzgefühl a Carlova téměř už bývalá manželka to nazývala intuicí a přízvuk přitom kladla na hlásku „u“. Je přece sakra úplně jedno, jak tomu kdo říká. Tohle malé psaní vyvolávalo šimrání v břiše. Autenticita z něj jen zářila. Vzkaz někdo načmáral v rychlosti, pravděpodobně na špatném podkladě. Napsal ho krví a pomocí neznámého nástroje. Mohlo jít o tužku namáčenou v krvi? Ne, nemohlo. Řádky nebyly uspořádané. Na některých místech to vypadalo, že tlačil příliš, jinde zase málo. Vzal si lupu a zkoušel prozkoumat prohlubně a nerovnosti, ale dokument už byl příliš poničený. V místech, kde byly původně prohlubně, je vlhkost vyrovnala a naopak.

Představil si Rosinu napjatou tvář a dopis odložil. Až se Rose zítra vrátí, řekne jí, že má týden na to, aby s tím pohnula. Potom musí jít dál.

Napadlo ho, jestli by neměl poslat Asada, aby uvařil to své příšerně sladké kafe. Z brumlání na chodbě však usoudil, že ještě stále nadává na to, jak musí lézt po štaflích nahoru a dolů a neustále je posunovat. Možná by mu Carl měl poradit, že druhé štafle jsou ve skříni naproti u Pohřebního spolku, ale řečeno na rovinu, nechtělo se mu. Stejně to bude mít za hodinku hotové.

Carl se podíval na starou složku s případem požáru v Rodovre. Až si ji ještě jednou přečte, bude ji muset hodit nahoru vedoucímu oddělení vražd. Ten ať si ji uloží na vrchol hory složek, která už mu vyrostla na psacím stole.

Případ se týkal požáru v Rodovre z roku 1995. Nově zrekonstruovaná tašková střecha bílého panského domu v Damhusdalenu se náhle rozpadla na dvě části a plameny během několika vteřin sežehly celé horní patro. Po uhašení požáru bylo nalezeno tělo. Majitel objektu muže neznal. Několik sousedů potvrdilo, že celou noc viděli ve střešních oknech zářit světlo. Protože nebylo možné tělo identifikovat, usoudili, že jde o bezdomovce, který neopatrně zacházel v kuchyňce s plynem. Teprve když dodavatel plynu, společnost HNG, oznámila, že hlavní přívody do domu byly už hodně dlouho uzavřené, případ přešel pod oddělení vražd policie v Rodovre. Tam uvízl v kartotéce až do dne, kdy bylo založeno oddělení Q. V tomto oddělení by ho pravděpodobně čekal stejně neblahý osud, pokud by si Asad nepovšiml, že tělo nalezené na spáleništi má také prohlubeň na prvním článku kosti malíčku levé ruky.

Carl vzal telefon, vytočil číslo na vedoucího oddělení vražd a ke své lítosti ve sluchátku uslyšel melancholický hlas paní Sorensenové.

„V krátkosti, Sorensenová,“ řekl, „kolik případů…?“

„To je Muž temnoty? Spojím vás s někým, komu se z vás nezvedá žaludek.“

Jednoho krásného dne jí daruje pěkně jedovaté zvířátko.

„Ano, můj jediný,“ zašveholil Lisin hlas.

Bohudíky. Paní Sorensenová není úplně necitelná.

„Můžeš mi prosím říct, v kolika případech posledních požárů známe identitu oběti? Víš, kolik je to případů celkem?“

„Myslíš ty poslední případy? Byly celkem tři a známe jméno pouze jedné z obětí, a to si ještě nejsme jistí.“

„Co to znamená, nejsme jistí?“

„No, získali jsme křestní jméno z medailonku, který měl na krku. Ale nevíme, kdo to je. Můžeme se mýlit.“

„Hmmm. Zopakuj mi, kde ty požáry byly.“

„Nečetl jsi dokumentaci k případům?“

„Tak trochu.“ Ztěžka vydechl. „My jsme našli jeden v Rodovre z roku 1995. A vy máte…?“

„Jeden předminulou sobotu na ulici Stockholmsgade, jeden o den později v Emdrupu a ten poslední v Nordvestu.“

„Stockholmsgade, to zní dobře. Která z těch vyhořelých parcel je nejvíc zničená, víš to?“

„Myslím, že Nordvest, na ulici Dortheavej.“

„Našla se mezi požáry nějaká spojitost? Majitelé? Proběhlá rekonstrukce? Sousedé, kteří viděli v noci světlo? Nějaká souvislost s terorismem?“

„Pokud vím, tak ne. Ale dělají na tom různí vyšetřovatelé, zeptej se některého z nich.“

„Díky, Lis. Přece jen to není můj případ.“

Poděkoval hlubokým hlasem a doufal, že v ní zanechal dobrý dojem. Položil složku zpět na stůl. Pomyslel si, že to nahoře mají pod kontrolou, když vtom z chodby uslyšel hlasy. Určitě zase ten prohnilý strážce paragrafů z inspektorátu práce, který si jde opětovně stěžovat na nedostatečnou bezpečnost pracovního prostředí.

„Ano, támhle sedí,“ zaslechl kvákat Asadův zrádný hlas.

Carl zpozoroval mouchu poletující po místnosti. Při správném načasování by ji mohl rozmáznout přímo na návštěvníkovi.

Postavil se hned za dveře. Ve zvednuté ruce držel složku k případu z Rodovre a byl připraven na zničující smrtelný úder.

Objevil se obličej, který nepoznával.

„Dobrej.“ Vyrazil pěstí vpřed. „Jmenuji se Yding. Vrchní policejní komisař. Policie ze západní oblasti, Albertslund, znáte, ne?“

Carl kývl. „Yding? To je křestní jméno, nebo příjmení?“

Muž se rozesmál. Možná ani sám nevěděl.

„Jsem tady kvůli požárům z posledních dnů. Pomáhal jsem Antonsenovi při vyšetřování v Rodovre v roce 1995. Marcus Jacobsen požaduje ústní přezkoumání a říkal, že mám požádat vás, abyste mě představil svému asistentovi.“

Carl si ulehčeně oddechl. „Právě jste s ním mluvil. Ten člověk na štaflích.“

Yding přimhouřil oči. „Tamten?“

„Ano. Něco se vám nezdá? V New Yorku byl vyškolený na policejního přísedícího a ve Scotland Yardu získal speciální vzdělání analytika pro DNA a obrazy.“

Yding mu na to skočil a s respektem pokývl hlavou.

„Asade, pojď sem,“ zařval Carl, zatímco se složkou pronásledoval mouchu. Carl ty dva vzájemně představil. „Už jsi s tím věšením skončil?“ zeptal se svého asistenta. Asadova oční víčka vypadala hodně ztěžkle. Jako odpověď to stačilo.

„Marcus Jacobsen mi říkal, že originální složka k případu z Rodovre je tady,“ řekl Yding a napřáhl k Asadovi ruku na pozdrav. „Vy prý víte, kde ji hledat.“

Asad ukázal ukazováčkem na Carlovu ruku. Ten složku ve stejném okamžiku zvedl do vzduchu. „Támhle ji máte,“ oznámil Asad. „To je všechno?“ Dnes opravdu neměl dobrou náladu. Carlova nepříjemná roztržka s Rose ho pěkně rozhodila.

„Vedoucí oddělení vražd se mě ptal na jeden detail, který si už nepamatuju. Můžu si ty papíry v rychlosti prohlédnout?“

„Ale prosím,“ řekl Carl. „Máme trochu napilno, omluvíte nás zatím?“ Postrčil Asada přes chodbu a posadil se k jeho psacímu stolu pod hezkou reprodukci pískově zbarvených ruin.

Ať už to bylo cokoliv, na obrázku bylo napsáno Rasafa, tak to asi sedělo. „Máš něco v kotlíku, Asade?“ zeptal se a ukázal na samovar.

„Můžete dostat poslední zbytek ze dna, šéfe. Pro sebe si udělám novou čerstvou várku.“ Usmíval se. To máš za to, říkaly jeho oči.

„Až ten koumák vypadne, zajedeme si na výlet, Asade.“

„Kam?“

„Do Nordvestu. Podívat se na ten dům, který skoro shořel.“

„Ale to není náš případ, Carle. Ostatní se naštvou.“

„Jo, jo, možná ze začátku. Ale potom je to pustí.“ Asad nevypadal moc přesvědčeně. Náhle se jeho výraz změnil. „Prohlížel jsem si stěnu a rozluštil jsem ve vzkazu další písmeno,“ řekl. „A mám opravdu ošklivé podezření.“

„Ovšemže! A…“

„Zatím vám nic neřeknu. Budete se mi smát.“

To znělo jako nejlepší novinka dne.

„Díky,“ ozval se Yding z otevřených dveří. Pohledem hypnotizoval hrnek s tančícími slony, ze kterého Carl pil. „Vezmu to s sebou nahoru Jacobsenovi. V pořádku?“ Ukázal jim několik papírů.

Oba dva kývli.

„Abych nezapomněl. Mám vás pozdravovat od jednoho známého. Před chvílí jsem ho potkal v kantýně. Je to Laursen z technického.“

„Tomas Laursen?“

„Ano.“

Carl se zamračil. „Ale ten přece vyhrál deset milionů v Lottu a dal výpověď. Vždycky říkal, že je ze všech těch mrtvol naprosto otrávený. Co tam dělal? Navlékl se znovu do ochranného obleku?“

„Bohužel ne, i když by tím technické oddělení mohlo jen získat. Jediné, co si navlékl, je zástěra. Pracuje nahoře v kantýně.“

„Zatracená práce.“ Carl si vybavil udělaného hráče ragby. Pokud na zástěře není napsáno něco jako „Tatínkův potící se sběrač“, musí to vypadat příšerně. „Co se stalo? Investoval přece do všech možných firem.“

Yding kývl. „No právě. A teď je všechno pryč. Smůla.“

Carl zavrtěl hlavou. Opravdu úžasná odměna za snahu chovat se zodpovědně. Je jen dobře, když člověk nemá ani vindru.

„Jak dlouho už tam je?“

„Říkal, že měsíc. Vy do kantýny nikdy nechodíte?“

„Zbláznil jste se? Do té polní kuchyně je to deset milionů schodů. Asi jste si všiml, že výtah je rozbitý.“

*

Společnosti a instituce, které se v minulosti neusídlily na šest set metrů dlouhé ulici Dortheavej, nestály za zmínku. Teď tady byla krizová centra, nahrávací studia, autoškoly, kulturní domy, etnická sdružení a všechno možné. Šlo o starou tovární čtvrť, kterou zřejmě nikdo nebyl schopen rekultivovat, pokud tedy nevyhořela jako Velkoobchod K. Fradsen.

Nejhorší úklidové práce na dvoře byly u konce. To se však nedalo říct o práci vyšetřovatelů. Několik kolegů se mu vyhnulo, aby ho nemuseli zdravit. Tak to prostě bylo. Carl si to vykládal jako závist, ale to byl pouze jeho názor. A vlastně mu to bylo úplně jedno.

Stoupl si doprostřed nádvoří před vstupní část objektu K. Fradsen a pečlivě si prohlížel napáchanou škodu. Ze stavby žádná zachovalá konstrukce nezbyla, ale pozinkovaný plot byl nový. Strašidelný kontrast.

„Takové domy jsem viděl v Sýrii, Carle. Když se petrolejová nádrž přehřála, tak bum…“ Pro lepší znázornění výbuchu zamával Asad ve vzduchu rukama.

Carl se zadíval na první patro. Vypadalo to, jako by se střecha zvedla do vzduchu a zase dopadla zpátky na místo. Široké očouzené sloupy přesahovaly zpod okapu a napůl prorazily eternitové desky. Okna značky Velux odletěla neznámo kam.

„Ano, muselo to proběhnout hodně rychle,“ řekl, zatímco spekuloval nad tím, proč se lidé dobrovolně zdržují na takovém bohem zapomenutém a opuštěném místě. Dobrovolně bylo asi klíčové slovo. Možná to tak docela dobrovolné nebylo.

„Carl Morck, oddělení Q,“ představil se, když jeden z mladších vyšetřovatelů procházel kolem. „Můžeme jít nahoru a trochu se tam porozhlédnout? Technici už skončili?“

Mladík pokrčil rameny. „Tady to bude hotové, teprve až se celá ta hrůza strhne,“ odpověděl. „Dávejte si pozor. Na podlahu jsme položili desky, aby někdo nepropadl dolů. Ale je to bez záruky.“

„Velkoobchod K. Fradsen? Co dováželi?“ zeptal se Asad.

„Všechno možné pro tiskárny. Je to zcela legální podnikání,“ řekl kriminalista. „Vůbec netušili, že se na půdě někdo schovává, a tak jsou všichni zaměstnanci v pěkném šoku. Měli docela kliku, že to neshořelo celé.“

Carl pokývl. Právě kvůli takovým případům by měly být všechny podobné továrny umístěny maximálně šest set metrů od hasičské stanice. Tady tomu tak bylo a navíc měli štěstí, že místní hasiči přežili směšné limitující procesy EU.

Jak se dalo očekávat, první patro vyhořelo. Z překližkových desek na zkosených stěnách visely dolů jen trosky, zbytky příček čněly vzhůru jako ozubené rohy, připomínající železné konstrukce na Ground Zero. Ohořelý zničený svět.

„Kde leželo to tělo?“ zeptal se Carl staršího muže, který se představil jako požární vyšetřovatel z pojišťovny.

Pojišťovák ukázal na jasně vypovídající flek na zemi.

„Exploze byla hodně silná a dvakrát se s krátkou přestávkou zopakovala,“ řekl. „První zapálila oheň a druhá vysála z prostoru kyslík a znovu oheň uhasila.“

„Nešlo tedy o doutnající oheň v obvyklém slova smyslu, kdy oxid uhličitý oběť zabije?“ zeptal se Carl.

„Ne.“

„Myslíte si, že muž byl sražen prvním výbuchem a potom klidně a tiše uhořel?“

„To netuším. K dispozici toho máme tak málo, že je těžké dělat nějaké závěry. V těle, jako je tohle, najdeme zbytky dýchacích cest jen stěží. Proto se ke koncentraci sazí v plicích a dýchacích cestách nemůžeme vyjádřit.“ Zavrtěl hlavou. „Těžko uvěřit, že při tomhle požáru bylo tělo zničeno během tak krátké doby. Mimochodem, už jsem na to upozorňoval i vaše kolegy v Emdrupu.“

„Na co?“

„Domnívám se, že požár někdo založil úmyslně, aby zakryl důkazy, že oběť ve skutečnosti zemřela v úplně jiném ohni.“

„Vy si tedy myslíte, že tělo bylo přemístěno. Co vám na to řekli?“

„Měl jsem pocit, že se mnou naprosto souhlasí.“

„Takže vražda? Muž je zavražděn, spálen a převezen na místo jiného požáru.“

„No, zatím nevíme, jestli oběť z prvního požáru byla zavražděna. Ale jinak souhlasím. Podle mě je víc než pravděpodobné, že ji sem někdo přemístil. Nedokážu si vysvětlit, jak by tak krátký, i když velmi silný oheň dokázal tělo spálit až na kosti.“

„Byl jste na místech všech tří požárů?“ zeptal se Asad. „Mohl bych být, protože pracuji pro více pojišťoven. Ale v ulici Stockholmsgade byl kolega.“

„Byla ostatní spáleniště stejná jako tohle?“ pokračoval ve vyptávání Carl.

„Ne. Až na to, že všechna byla prázdná. Proto je teorie o bezdomovcích přirozeně na místě.“

„Myslíte, že všechny požáry jsou stejné? Že všichni ti mrtví byli položeni do prázdného prostoru a ještě jednou zapáleni?“ vyzvídal Asad.

Pojišťovák se klidnýma očima podíval na podivného vyšetřovatele. „Ano, myslím si, že bychom z toho mohli vycházet.“

Carl zvedl hlavu a podíval se na černé trámy. „Mám na vás dvě otázky a pak už vás necháme pracovat.“

„Do toho.“

„Proč dvě exploze? Proč to nenechat shořet najednou? Máte pro to nějaké vysvětlení?“

„Nevidím jinou možnost, než že žhář chtěl mít škody pod kontrolou.“

„Díky! Druhá otázka zní, jestli vám můžeme zavolat, když nás ještě něco napadne.“

Usmál se a vytáhl navštívenku. „Samozřejmě. Jmenuji se Torben Christensen.“

Carl se pokoušel v kapse vylovit svou navštívenku, i když dobře věděl, že žádná neexistuje. Další úkol pro Rose, až se vrátí.

„Nechápu to.“ Asad stál vedle nich a čmáral čáry do sazí na zkosené zdi. Byl zřejmě ten typ, který dokáže prstem rozmazat maličký kousek barvy po celém oblečení i přilehlém okolí. Už teď měl na hlavě i na šatech tolik sazí, že by to zakrylo jídelní stůl střední velikosti. „Nerozumím tomu, o čem se spolu bavíte. Vždyť všechno spolu musí souviset. Všechno musí sedět s prstenem na prstě nebo prstem, který už není tam, kde má být, s těmi mrtvými a požáry. Prostě všechno se vším.“ Prudce se otočil k vyšetřovateli z pojišťovny. „Kolik od vás firma za tohle dostane? Je to stará, zničená stavba.“

Pojišťovák se zamračil. Podezření na pojišťovací podvod tady bylo, ale on s ním nemusel nutně souhlasit. „Objekt není v dobrém stavu, ale i přesto má společnost nárok na pojistné plnění. Bavíme se o pojištění proti požáru. Ne o pojištění proti dřevomorce a hnilobě.“

„Tak kolik?“

„No, odhadl bych to na sedm set, osm set tisíc korun.“

Asad hvízdl. „Dala by se na to poškozené přízemí postavit nová přístavba?“

„To je plně v kompetenci poškozené firmy.“

„Takže jestli budou chtít, můžou to klidně celé strhnout.“

„Ano, to můžou.“

Carl se zahleděl na Asada. Jo, určitě ho něco napadlo.

Cestou zpátky k autu získal Carl pocit, že budou muset obejít své protivníky, ovšem jejich protivníci tentokrát nejsou bandité, nýbrž zaměstnanci oddělení vražd.

Pokud by dokázali oddělení vražd předběhnout, byl by to úžasný triumf.

Carl odměřeně pokývl kolegům, kteří dosud postávali na nádvoří. Nechtěl s nimi mluvit. Jestli chtějí něco vědět, ať si to zjistí sami.

Asad se na okamžik zastavil u služebního vozu a prokousával se nápisem graffiti. Zelená, bílá, černá a rudá písmena na jinak pěkné omítnuté zdi. Stálo tam: „Izrael ven z pásma Gazy. Palestina Palestincům.“

„Ani to neumí správně napsat,“ řekl a nasoukal se do auta.

A ty to umíš? pomyslel si Carl. To by byla novinka.

Carl nastartoval auto a podíval se na svého asistenta, který seděl a zíral na rohové panely. Asad se ztratil ve svém vlastním světě. „Haló, Asade, prober se!“

Očima neuhnul ani o píď. „Já jsem pořád tady, Carle,“ řekl. Po celou cestu zpět na policejní stanici si nevyměnili jediné slovo.

9

Okna v malé budově církevního sboru zářila jako kovové desky. Takže náboženští pomatenci jsou už zase ve svém živlu.

V předsálí si sundal kabát a pozdravil takzvané nečisté, menstruující ženy, které zde stály a naslouchaly oslavné písni. Dvojitými dveřmi se protáhl dovnitř.

Bohoslužba dospěla do bodu, kdy nálada skutečně gradovala. Už tady byl několikrát a rituál se pokaždé opakoval. Právě teď stál kněz v ornátu domácí výroby u oltáře a připravoval „životní útěchu“, jak svátost nazývali. Během několika málo minut se všichni, děti i dospělí v bělostně čistých košilích značících nevinnost na jeho výzvu zvednou a se skloněnými hlavami se kolem něho shromáždí.

Čtvrteční večerní přijímání u oltáře bylo nejvýznamnějším dnem týdne. Sama Matka Boží převtělená do postavy kněze nabízela členům sboru chléb. Za chvíli se všichni vrhnou do oslavných tanců a nekonečnými vodopády slov budou chválit Matku Boží, jež za pomoci Ducha svatého dala život Ježíši Kristu. V tomto nadšení budou mluvit jeden přes druhého, modlit se za nenarozené děti, vzájemně se objímat a vyvolávat v sobě pocity, které cítila Matka Boží, když se odevzdala Pánu, a pokračovat v nastoleném duchu.

Jako všechno ostatní, co zde probíhalo, to byl čirý nesmysl.

Nenápadně prošel přes celý sál a stoupl si ke stěně. Oddaně se na něho usmívali. Každý je vítán, říkaly úsměvy. Až se dav za chvilku oddá extázi, budou děkovat, že je ve své oddanosti Matce Boží navštívil.

Zatím si v duchu hodnotil vybranou rodinu. Otec, matka a pět dětí. Rodiny patřící k náboženským sborům málokdy mívaly méně dětí.

Za dvěma nejstaršími chlapci se částečně schovával prošedivělý otec. Před nimi stály tři dívky s rozpuštěnými, rozvířenými vlasy a pohupovaly se do rytmu. Vepředu, v kruhu s ostatními dospělými ženami, stála jejich matka s pootevřenými rty, zavřenýma očima a objímala svá ňadra. Všechny ženy měly stejný postoj. Uzavřené okolnímu světu, ponořené do kolektivního souznění, chvějící se v přítomnosti Matky Boží.

Většina mladších žen byla těhotná. Jedné z nich, která musela mít už jen pár dnů před porodem, byly na halence vidět vybledlé skvrny od unikajícího mateřského mléka.

Muži si tyto plodné ženy prohlíželi v extatickém odevzdání. V době mimo menstruaci bylo ženské tělo pro učedníky Matky Církve nejsvětější svatyní.

V tomto plodností oplývajícím shromáždění stáli všichni dospělí muži s rukama složenýma před rozkrokem. Nejmladší chlapci se smáli a snažili se je napodobit, aniž chápali, o co vlastně jde. Prostě jen zpívali a opičili se po otcích. Třicet pět osob bylo jako jedna. Šlo o soudržnost, popsanou v dekretu Matky.

Soudržnost ve víře v Matku Boží. Na tom stálo veškeré bytí. Slyšel o tom nesčetněkrát. Každá sekta měla svou vlastní neochvějnou, nepochopitelnou pravdu. Pozoroval prostřední z dívek, Magdalenu. Kněz zatím rozdával chléb okolostojícím a předával jim Boží poselství.

Dívka byla ponořená ve vlastních myšlenkách. Přemýšlela nad významem svatého přijímání? Nebo nad tím, co měla schované v díře doma na zahradě? Nebo si snad představovala den, kdy bude zasvěcena jako služebnice Matky Boží, svlečena a pomazána čerstvou ovčí krví? Myslela na den, kdy jí vyberou manžela a vychválí její klín, který ponese ovoce? Nebylo snadné uhádnout, na co myslí. Co se může honit hlavou dvanáctiletým dívkám? To vědí pouze ony samy. Možná se bála, ale ono to přece bylo děsivé.

Tam, odkud pocházel, se rituálům podrobovali chlapci. Byli to oni, kdo museli přenechat svou vůli i sny shromáždění. Oni odevzdávali svá těla. Dobře si to pamatoval. Až moc dobře.

Tady ale šlo o dívky.

Pokoušel se zachytit Magdalenin pohled. Přece jen myslela na tajnou díru na zahradě? Že by ji nejmenované tajemství zocelilo víc než víra?

Pravděpodobně bude těžší zlomit ji než jejího bratra, který stál vedle ní. Proto se nedokázal předem rozhodnout, kterého z těch dvou si vybere.

Koho z nich zavraždí.

Rodina odjela na slavnostní večeři a on se rozhodl vyčkat ještě asi hodinku, dokud březnové slunce nezapadlo daleko za horizont. Teprve potom se do domu vloupal. Vyháčkování okna v přízemí mu zabralo sotva dvě minuty. Protáhl se do pokoje jednoho z dětí.

Okamžitě poznal, že pokojík, do kterého se vloupal, patří nejmladší dívence. Ne snad, že by v místnosti bylo všechno růžové a sedačka byla zavalená polštářky ve tvaru srdce. Ne, tady nebyly panenky Barbie, tužky s plyšovými medvídky na koncích ani střevíčky s úzkými pásky okolo kotníků pod postelí. V této místnosti nebylo naprosto nic, co by naznačovalo, že zde žije normální desetiletá dánská holčička, a co by vyjadřovalo její názor na svět a sebe samu. Jediné, podle čeho se dalo poznat, že se jedná o pokoj nejmladší dívky, byly křestní šatičky natrvalo pověšené na stěně. Tak to v Matce Církvi chodilo. Křestní šatičky byly zavinovačkou Matky Boží a tuhle zavinovačku člověk strážil a předal ji až nově narozenému členu rodiny. Do té doby musel poslední naro zený o křestní šatičky co nejlépe pečovat. Každou sobotu je před časem určeným k rozjímání opatrně vykartáčovat, před Velikonocemi vyžehlit límec a krajky.

Úplně poslední narozený v rodině byl nejšťastnější, protože získal právo o posvátný obleček pečovat nejdéle. Šťastlivec jeden, říkávali.

Vešel do mužovy pracovny a rychle tam našel, co hledal. Dokumenty potvrzující význam rodiny. Každoroční posudky, které mapovaly bohatství jednotlivců ve sboru Matky Církve a určovaly jejich postavení mezi ostatními. Nakonec našel telefonní seznam, díky němuž získal ucelenou představu o geografickém rozšíření sekty nejen v Dánsku, ale i po celém světě.

Od jeho posledního zásahu v této sektě se stádečko jen v Jutsku rozrostlo o více než sto nových členů. Raději na to nemyslet.

Když si prohlédl všechny pokoje, vylezl oknem ven a zabouchl ho za sebou. Zahleděl se do rohu zahrady. Magdalena si našla na hraní dobré místo. Z přízemí domu a zbytku zahrady bylo prakticky neviditelné.

Zaklonil hlavu a všiml si, že se nebe barví do černa. Musí si pospíšit, protože za chvíli bude tma.

Kdyby nevěděl, kde přesně má hledat, nenašel by to. Magdalenino tajné místo prozrazovala jen větvička zapíchnutá do trávníku. Když to uviděl, usmál se. Opatrně větvičku vytáhl a nadzdvihl drn trávy o velikosti dlaně.

Pod drnem byla vyhloubená díra, vyložená žlutým igelitovým sáčkem. V díře ležel složený barevný papír. Když ho rozložil, znovu se usmál.

A pak si ho strčil do kapsy.

V sále církevního sboru dlouho pozoroval vybranou dívku s dlouhými vlasy i jejího bratra Samuela se vzdorovitým úsměvem. Oba v klidu postávali spolu s ostatními členy sboru. Někteří z nich budou dál žít v nevědomosti na rozdíl od jiných, kteří již velmi brzy poznají příchod něčeho nesnesitelného.

Poznají hrůzy, které si pro ně přichystal.

Po písni ho všichni obestoupili a hladili po hlavě, ramenou a zádech. Vyjadřovali tím obdiv nad jeho hledáním Matky Boží. Takto mu stvrzovali svou důvěru. Byli odevzdaní a nadšení, protože mu směli ukázat cestu k věčné pravdě. Později dav o krůček ustoupil a všichni zvedli ruce k nebesům. Za chvíli se začnou vzájemně hladit. Něžné doteky budou pokračovat, dokud někdo nepadne k zemi a nenechá do chvějícího se těla vstoupit Matku Boží. Věděl, kdo z nich to bude. Z ženiných zorniček už vyzařovala extáze. Mladá, menší žena, jejímž největším záslužným činem byly tři tlusté děti, poskakující vedle ní.

Když konečně došlo k vyvrcholení, řval směrem ke stropu stejně jako všichni ostatní. Jeden rozdíl tu přece jen byl. To, co se všichni snažili vší silou vykřičet, on držel v sobě. Ďábla v mysli.

Když se členové sboru na schodech loučili, nepozorovaně je o krok předešel a natáhl před Samuela nohu. Chlapec sletěl z nejhořejšího schodu do prázdna.

Prásknutí Samuelova kolene po dopadu na zem znělo jako spása. Jako zlomení krčních obratlů při popravě oběšením.

Všechno šlo podle plánu.

Teď už vše řídil on. Teď už bylo možné všechno.

10

Když se Carl za podobných večerů vracel domů do Ronneholtparku, cítil se jako muzikant v symfonickém orchestru. Bez hudebního sluchu a not. V betonové džungli blikaly modré televizní obrazovky a z každého kuchyňského okna prosvítala silueta vařící ženy.

Stále nechápal, proč to takhle dopadlo, čím se natolik liší od ostatních.

Když si rodinný život dokázal zařídit účetní s obvodem pasu 154 centimetrů, a dokonce i počítačový maniak s pažemi jako sirky, proč to k čertu nezvládl on?

Opatrně mávnutím ruky oplatil pozdrav sousedce Sysser, která v bledém kuchyňském světle něco smažila. Díkybohu se po nevydařeném pondělním ránu vrátila zpět do zajetých kolejí. Jinak by nevěděl, co má dělat.

U dveří se otráveně podíval na vlastní jmenovku. Viggino a jeho jméno bylo už tolikrát přepisované, až se jmenovka stávala nečitelnou. Nebylo to tím, že by se s Mortenem Hollandem, Jesperem a Hardym cítil osamělý. Dokonce i přes živý plot slyšel z domu poměrně velký hluk. I to by se dalo nazvat rodinným životem.

Bohužel trochu jiným, než o jakém snil.

Většinou už v předsíni dokázal podle čichu odhadnout, co bude ten večer dobrého. Tentokrát ale zadoufal, že se mu do nosních dírek netlačí závan Mortenova kulinářského umění.

„Nazdárek,“ zahlaholil při vstupu do obýváku, kde spolu Morten a Hardy trávili většinu času. Nikde ani noha. Zato na venkovní terase to žilo. Uprostřed všeho dění zahlédl Hardyho postel s kapačkou a ostatními nezbytnostmi. Okolo postávali sousedé, navlečení do zimních bund. Cpali se grilovanými párky a popíjeli pivo z plechovek. Podle mírně otupělých výrazů odhadoval, že se takhle baví už aspoň dvě hodiny.

Carl se pokusil určit, odkud pochází zápach zevnitř domu. Nos ho dovedl k hrnci stojícímu na kuchyňském stole. Jeho obsah připomínal prošlou konzervu spálenou na uhel. Pěkně odporné. Hlavně pro budoucí existenci hrnce.

„Co se tady děje?“ zeptal se Carl na terase. Pohlédl na tiše se usmívajícího Hardyho, zachumlaného do čtyř vrstev přikrývek.

„Pamatuješ si, že Hardy má nahoře na ruce jedno místečko citlivé na dotek?“ řekl Morten.

„Jo, aspoň to tvrdí.“

Morten připomínal kluka, kterému se poprvé v životě dostal do ruky časopis s nahotinkami a nemůže se dočkat, až ho otevře. „A víš, že v ukazováčku a prostředníčku jedné ruky má zbytky reflexů?“

Carl potřásl hlavou a zahleděl se dolů na Hardyho. „Na co si tu hrajeme? Na soutěž z neurologie o správnou odpověď? Až se dostaneme ke spodním částem těla, tak toho necháme, jo?“

Morten se zasmál a vycenil zuby zbarvené červeným vínem. „Carle, před dvěma hodinama pohnul Hardy zápěstím. Fakt to dokázal. Až jsem z toho zapomněl na hrnec na plotně.“ Rozhodil doširoka ruce, takže si člověk mohl dobře prohlédnout jeho korpulentní tělo. Zdálo se, že se samou radostí chystá skočit Carlovi do náručí. To by si mohl zkusit.

„Můžu se podívat, Hardy?“ zeptal se Carl zaskočeně. Morten stáhl peřinu a odhalil Hardyho křídově bledou kůži.

„Tak pojď, kamaráde. Předveď se,“ požádal Carl. Hardy zavřel oči a pevně zaťal zuby, až mu na lícních kostech vystoupily svaly. Vypadalo to, jako by se nervové impulzy z celého těla sbíhaly do ostře sledovaného zápěstí. Hardyho obličejové svaly se začaly třást námahou. Zkoušel to dost dlouho, ale nakonec musel vydechnout a vzdát to.

„Ach,“ vzdechli okolostojící, kteří ho všemožně povzbuzovali. Zápěstí se však nepohnulo.

Carl útěšně mrkl na Hardyho a odtáhl Mortena k živému plotu.

„Tohle mi musíš vysvětlit, Mortene. Co to mělo všechno znamenat? Do prkýnka, jsi za něj zodpovědný! Je to tvoje práce. Takže laskavě přestaň dávat tomu chudákovi nějakou naději. Buď tak hodný a nedělej z něj cirkusové číslo. Teď jdu dovnitř a převléknu se do domácího. Ty vyprovodíš hosty a odvezeš Hardyho zpátky do domu. Jasný? Pak to spolu probereme.“

Carl neměl chuť poslouchat žádné ubohé výmluvy. Ty si Morten mohl nechat pro zbytek publika.

„Tak mi to zopakuj,“ řekl Carl o půl hodiny později.

Hardy se na starého kamaráda klidně podíval. Nehybně tady ležel už nekonečně dlouho.

„Je to pravda, Carle. Morten to neviděl, ale stál hned vedle mě. Zacukalo mi v zápěstí. Taky mě trochu bolí rameno.“

„Proč to teda nedokážeš zopakovat?“

„Už si přesně nepamatuju, co jsem udělal, ale měl jsem to pod kontrolou. To nebyla náhoda.“

Carl pohladil ochrnutého kamaráda po čele. „Pokud vím, je to prakticky nemožné. Ale věřím ti, fajn. Jenom nevím, co s tím budeme dělat.“

„Ale já vím,“ ozval se Morten. „Hardy má pořád u ramene to místo citlivé na dotek. A právě tam ho to bolí. Myslím, že bychom měli tenhle bod začít stimulovat.“

Carl zavrtěl hlavou. „Hardy, jsi si jistý, že je to dobrý nápad? Vypadá to jako čiré šarlatánství.“

„No a co?“ zeptal se Morten. „Jsem pořád tady. Co by se mohlo stát?“

„Mohl bys zničit všechny naše hrnce.“ Carl se podíval do předsíně. Na věšáku chyběl jeden kabát. „Jesper s námi nebude jíst?“

„Je u Viggy v Bronshoji.“

To bylo zvláštní. Co může ten kluk pohledávat v nevytopené zahradní chatce? A navíc nesnáší Viggina nového přítele. Jesperovi nevadilo, že frajer píše básně a nosí velikánské brýle. Nejhorší bylo, že své básně nahlas recitoval a vyžadoval pozornost.

„Proč tam Jesper šel? Nechodí snad zase za školu?“ Carl potřásl hlavou. Kluk má jen dva měsíce do maturity. Díky pitomému systému známkování a nedomyšlené školské reformě se prostě musí trochu učit a předstírat, že se něco našprtal. Jinak…

V tom okamžiku Hardy přerušil jeho myšlenky. „Buď v klidu, Carle. Každé odpoledne se s Jesperem učím. Než odejde za Viggou, vyzkouším ho z toho, co právě probírají. Všechno stíhá.“

Všechno stíhá? To znělo skutečně surrealisticky. „Proč šel teda za matkou?“

„Volala mu,“ odvětil Hardy. „Je nešťastná, Carle. Unavená životem a ráda by se vrátila domů.“

„Domů? To myslí jako sem?“

Hardy kývl. Carl nikdy nebyl blíž srdeční zástavě.

Morten mu musel dvakrát dolít skotskou.

Následovala bezesná noc a utahané ráno. Když se Carl konečně posadil v kanceláři, byl unavenější než předešlého večera, když si šel lehnout. „Nějaké zprávy od Rose?“ zeptal se Asada, který před něj právě pokládal talíř s blíže nedefinovatelnými útvary. Evidentně potřeboval dodat energii.

„Volal jsem jí včera večer, ale nebyla doma. Aspoň to říkala její sestra.“

„A?“ Carl zahnal starou dobrou všudypřítomnou masařku a neúspěšně se z talíře pokusil vypáčit jeden přeslazený sirupový kousek. „Co říkala ta sestra? Přijde dnes Rose?“

„Ano, přijde sestra Yrsa. Rose odjela.“

„Cože? Kam Rose odjela? Jaká sestra!!! Přijde sem?? Tak jsi to myslel?“ Odtrhl se od sladkého nesmyslu. Tohle bude někoho stát krk.

„Yrsa říkala, že Rose občas na jeden nebo dva dny odjede. Ale prý to nic neznamená. Rose se vrátí. Zatím se vždycky vrátila. Do té doby sem místo ní bude chodit Yrsa. Říkala, že si nemůžou dovolit přijít o Rosinu výplatu.“

Carl se plácl do hlavy. „Aha! Takže stálý zaměstnanec se prostě urazí a klidně si načas zmizí. To je fakt skvělý. Rose se snad zbláznila.“ Ta uvidí, až se vrátí. Pěkně jí to vytmaví. „A ta Yrsa! Nikdy neprojde vrátnicí. O to se osobně postarám.“

„No, nevím. Už jsem se domluvil se službou a Larsem Bjornem. Je to v pořádku. Larsi Bjornovi je to jedno, jen plat se musí pořád vyplácet Rose. Dokud bude Rose nemocná, bude tady Yrsa jako brigádnice. Bjorn měl radost, že jsme si sami našli náhradu.“

„Bjorn souhlasí?? A nemocná, říkáš?“

„Můžeme to tvrdit, ne?“

Zřejmě zde probíhal palácový převrat.

Carl vzal telefon a vytočil číslo na Larse Bjorna.

„Halóóó!“ ozval se Lisin hlas.

Co teď?

„Ahoj Lis. Volal jsem Bjornovi.“

„Správně, hlídám mu telefon. Policejní ředitel, Jacobsen a Bjorn mají schůzku kvůli stavu mužstva.“

„Nemůžeš mě tam přepojit? Musím s Bjornem rychle něco probrat.“

„Myslíš Rosinu sestru?“ Údivem mu spadla čelist. „Doufám, že ty s tím nemáš nic společného?“

„Carle, copak nemám seznamy brigádníků na starosti já?“

To netušil. „Chceš mi říct, že Bjorn schválil na Rosinu pozici brigádnici a ani se mě nezeptal?“

„Carle, take it easy.“ Těsně u sluchátka zaluskala prsty, jako by ho chtěla probrat. „Nejsou lidi, pořád nám jich dost chybí. V této chvíli Bjorn schválí cokoliv. Měl bys vidět, kdo všechno pracuje na jiných odděleních.“

Její smích frustrující situaci rozhodně nevylepšil.

Společnost Velkoobchod K. Fradsen byla akciovka s vlastním ubohým kapitálem dvě stě padesát tisíc korun, ale s odhadovanou hodnotou šestnáct milionů. Jen samotný sklad papírů byl v minulém fiskálním roce, to znamená od září do září, oceněn na osm milionů, takže by se nemělo jednat o finanční problémy. Problémem pravděpodobně bylo, že hlavními zákazníky společnosti K. Fradsen byly týdeníky a bezplatné noviny, které finanční krize těžce postihla. Jak tak Carl počítal, finanční prostředky společnosti mohly být zasaženy nečekaně rychle a tvrdě.

Opravdu zajímavé to ale začínalo být ve chvíli, kdy se začaly vynořovat společnosti vlastnící vypálené objekty v Emdrupu a ulici Stockholmsgade. Společnost JPP Kování a. s. z Emdrupu měla roční obrat dvacet pět milionů a zásobovala hlavně hobbymarkety a obchodníky se dřevem. V loňském roce pravděpodobně šlo o prosperující firmu, ale otázkou bylo, jak to vypadá teď. Stejně jako společnost Public Consult ze čtvrti Osterbro, která se živila dodáváním outsourcingových projektů velkým architektonickým firmám a která dopady recese určitě také pocítila.

Kromě relativně velké zranitelnosti ve stávající finanční situaci neexistovala mezi třemi nešťastnými společnostmi žádná souvislost. Žádní stejní majitelé, žádní stejní zákazníci.

Carl bubnoval prsty o stůl. Jak to bylo s požárem v Rodovre v roce 1995? Taky tam tehdy šlo o společnost, která se náhle dostala do potíží? Zatracená práce, teď by se mu opravdu hodila Rosina pomoc.

„Ťuk, ťuk,“ zabručel ode dveří šepotavý hlas.

Yrsa je tady, pomyslel si Carl a podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na deset. Už bylo zatraceně načase.

„Kolik je hodin? Takhle se chodí do práce?“ zeptal se otočený zády. To už se naučil. Šéf otočený zády působí suverénně. Toho člověk jen tak lehce nedoběhne.

„Copak jsme byli domluvení na konkrétním čase?“ ozval se mužský nosový hlas. Carl se rychle otočil na kancelářské židli. Nevyšlo mu to úplně přesně, udělal o čtvrt otáčky víc.

Byl to Laursen. Starý dobrý Tomas Laursen, policejní technik a hráč ragby, který vyhrál balík a pak o všechny peníze přišel. Teď pracoval v kantýně v horním patře.

„No nazdar, Tomasi. Kde se tady bereš?“

„Jsem zde. Tvůj roztomilý asistent se ptal, jestli nemám chuť sem na chvíli zajít.“

Asad strčil do otevřených dveří zvědavou hlavu. O co se zase snažil? Opravdu se vyškrábal až nahoru do kantýny? Už mu nechutnaly vlastní kořeněné speciality a doma vyrobené pokrmy, takzvané vařené postrachy žaludků?

„Dostal jsem chuť na banán, Carle,“ řekl Asad a zamával žlutým zahnutým kouskem. Do posledního patra kvůli banánu?

Carl přitakal. Asad byl svým způsobem opice. Vždycky to tušil. Na pozdrav srazil s Laursenem zaťaté pěsti a oba důrazně zatlačili. Stejně bolestivá záležitost jako kdysi.

„To je náhodička, Laursene. Nedávno jsem o tobě mluvil s Ydingem z Albertslundu. Jestli jsem to správně pochopil, nevrátil ses na stanici úplně dobrovolně.“

Laursen naklonil hlavu ze strany na stranu. „No, můžu si za to sám. Banka mě ukecala, abych si vzal půjčku na investice. Když měl člověk kapitál, tak to šlo. A teď mám velký kulový.“

„Měli by sami pokrýt ztráty, sakra,“ řekl Carl. V televizních zprávách slýchával, že si to myslí i jiní.

Laursen kývl. Nebylo pochyb o tom, že s ním zcela souhlasí. Teď se tady ocitl znovu. V kantýně, na úplném konci společenského žebříčku. Výroba obložených chlebíčků a umývání nádobí. A to míval jako policejní technik jedny z nejlepších výsledků v Dánsku. Jaká škoda.

„Nemůžu si stěžovat,“ řekl. „Potkávám se tady se spoustou starých známých z terénu a sám už nikam nemusím.“ Kysele se ušklíbl jako kdysi v dávných dobách. „Ta práce mě přestavila bavit, Carle. Zvlášť když jsem celou noc ležel a hrabal se v kouscích lidského těla. Během těch pěti let jsem každičký den chtěl utéct, vykašlat se na to. Peníze mi pomohly, i když jsem pak o ně zase přišel. I tak se na to dá dívat. Za všechno se musí platit.“

Carl přitakal. „Asada ještě neznáš, ale jsem si jistý, že tě nepozval jen na pokec se starým kolegou o jídelníčku v kantýně a na ochutnávku mátového čaje.“

„Už mi vyprávěl o vzkazu z láhve. Myslím, že už do toho trochu vidím. Můžu se na ten dopis podívat?“

To bylo skvělé…!!

Posadil se a Carl zatím opatrně vytahoval dopis z desek. Do kanceláře vtančil Asad s vycíděným mosazným podnosem, na kterém stály tři malé kalíšky.

Prostorem se rozvinula vůně mátového čaje. „Tenhle čaj vám určitě bude chutnat,“ prohlásil Asad a naléval. „Je výborný na cokoliv, dokonce i tady.“ Povytáhl si kalhoty v rozkroku a zastřeně se rozhlédl. To muselo dojít každému.

Laursen si rozsvítil stolní lampičku a přitáhl si světlo co nejblíž k dokumentu.

„Víme, kdo to preparoval?“

„Ano. Laboratoř ve skotském Edinburghu,“ odvětil Asad a vylovil tabulku s poznámkami o provedených zkoumáních. Carl se ani nestačil zamyslet, kam ji zašantročil.

„Analýza je tady.“ Asad položil papír před Laursena.

„Výborně,“ řekl Laursen po pár minutách. „Vidím, že veškerá šetření prováděl Gilliam Douglas.“

„Ty ho znáš?“

Laursen se na Carla podíval pohledem osmileté holčičky, které se zeptali, jestli zná Britney Spearsovou. Jeho výraz nebyl zvlášť uctivý, ale vyvolával zvědavost. Jen pánbůh ví, kdo je tenhle Gilliam Douglas. Jediné, co o něm věděl jistě, bylo, že se narodil na špatné straně anglické hranice.

„Nemyslím, že bysme tady mohli ještě něco zjistit,“ řekl Laursen a dvěma pevnými prsty zvedl šálek s mátovým čajem. „Naši skotští kolegové udělali, co bylo v jejich silách. Ošetřili papír a pomocí různého ozařování a chemikálií vyvolali text. Odhalili minimální odstíny barvy, ale zřejmě se nevěnovali určení původu samotného papíru. Ve skutečnosti nechali všechno fyzické testování na nás. Viděli to kriminalističtí technici z Vanlose?“

„Ne. Neměl jsem ani tušení, že technické šetření ještě není u konce,“ odpověděl vzdorně Carl. Byla to jeho chyba. „Tady je to napsaný.“ Laursen ukázal na spodní řádku hlášení o provedených úkonech. Jak se mohlo stát, že to přehlédl? Zatracená práce! „Rose mi o tom říkala, Carle. Ale měla pocit, že pro nás původ papíru není důležitý,“ ozval se Asad.

„No, to se bohužel hluboce mýlila. Ukažte mi to.“ Laursen si stoupl a nasoukal konečky prstů do kapes u kalhot. Vzhledem k trénovaným stehnům nacpaným v úzkých džínách nešlo o jednoduchou záležitost.

Malou čtyřhrannou lupu, kterou vytáhl, viděl Carl v minulosti už mnohokrát. Dala se vyklopit a postavit na pozorovaný předmět. Vypadala trochu jako podstavec malého mikroskopu. Standardní vybavení pro sběratele známek a podobné blázny. V profesionální úpravě, s nejkvalitnější čočkou od společnosti Zeiss, byla pro techniky, jako byl Laursen, téměř povinnou součástí výzbroje.

Laursen postavil lupu na dokument a prohlížel si jednotlivé řádky. Něco si pro sebe brumlal. Pracoval naprosto systematicky — zprava doleva, jeden řádek po druhém.

„Vidíte v té skleněné věci nějaká další písmena?“ zeptal se Asad.

Laursen místo odpovědi potřásl hlavou a dál mlčel.

Když byl zhruba v půlce dopisu, dostal Carl neodolatelnou chuť na cigaretu.

„Jen si zajdu něco zařídit, nevadí?“ zeptal se.

Vůbec si ho nevšímali.

Vyšel na chodbu, posadil se na jeden ze stolů a zadíval se na všechny ty nefunkční přístroje, které tady stály a zívaly nudou. Skenery, kopírky a podobné záležitosti. Rozčilovalo ho to. Příště nesmí zapomenout ohlídat Rose, aby zase nezdrhla uprostřed rozdělané práce. Tenhle nepořádek svědčí o špatném vedení.

V této nepříjemné sebemrskačské chvíli náhle zaslechl ze schodů nějaké zvuky. Znělo to jako basketbalový míč pomalu skákající ze schodů, následovaný zvukem, jaký vydává zahradnické kolečko s vypuštěnou pneumatikou. Přicházející postava vypadala jako babička, která právě vystoupila se svým úlovkem z trajektu ze Švédska, kam se vydala za levnými nákupy. Solidní střevíce na vysokém podpatku, plisovaná skotská sukně a skoro stejně barevná nákupní taška na kolečkách, kterou za sebou táhla — z toho všeho vyzařovala padesátá léta dokonce víc, než když probíhala. Vrcholem všeho na této figurce byl klon Rosiny hlavy s nejkrásnější blonďatou trvalou, jakou si člověk dokázal představit. Bylo to jako hrát ve filmu s Doris Dayovou a netušit, kde je nouzový východ.

Když nastane podobná situace a cigareta je bez filtru, člověk se spálí. „Do prkýnka, zatraceně,“ zařval a zahodil nedopalek na podlahu přímo před barevné stvoření.

„Yrsa Knudsenová,“ představila se jednoduše a podala mu ruku se špičatými nehty namalovanými krvavě rudým lakem.

Nikdy v životě si nepomyslel, že by si dvojčata mohla být tak podobná, a přesto tak rozdílná, když se jedná o jedince ze stejného vajíčka.

Od první chvíle jí chtěl ukázat, kdo je tady šéfem, ale přistihl se, že už jí odpovídá na otázku, kde najde svou kancelář: najde ji na druhé straně papírů třepotajících se na stěně. Úplně zapomněl, co chtěl říct. Představit sám sebe včetně titulu a přidat spoustu napomenutí, vysvětlit, že to, co obě sestry právě provádějí, je nepřípustné a musí to co nejrychleji skončit.

Při odchodu do kanceláře řekla: „Počítám, že až se zabydlím, uděláme rychlou schůzku. Řekněme tak za hodinku?“

„Co to bylo?“ zeptal se Asad, když se Carl vrátil zpátky do kanceláře.

Carl se na něj vztekle podíval. „Co to bylo? Ve skutečnosti to byl problém. Tvůj problém! Máš hodinu na to, abys Rosinu sestru zasvětil do případů. Je ti to jasný?“

„To byla Yrsa?“

Carl na souhlas zavřel oči. „Chápeš, co ti říkám? Do všeho ji zasvětíš, Asade.“ Potom se obrátil k Laursenovi, který právě dokončil prohlídku dokumentu. „Našel jsi něco, Laursene?“

Technik, ze kterého se stala obsluha fritovacího hrnce na smažení hranolek, kývl a ukázal na něco téměř neviditelného, co položil na malý kousek igelitu.

Carl sklonil hlavu co nejblíž k předmětům. Ano, opravdu tady ležela tříska o velikosti konečku vlasu a vedle ní něco kulatého, malého, placatého a skoro průhledného.

„Je to dřevěná tříska,“ řekl Laursen a ukázal na ni. „Domnívám se, že pochází ze špičky pisatelova nástroje. Našel jsem ji zatlačenou do papíru ve směru písma. To druhé je rybí šupina.“

Narovnal se ze své nepohodlné pozice a zakroužil rameny. „Určitě nás to posune dál, Carle. Ale musíme to poslat do Vanlose. Teda jestli nejsi proti. Divil bych se, kdyby poměrně rychle nezjistili druh dřeva. Co se týče určení ryby podle šupiny, tady musíš požádat o pomoc námořní experty.“

„To je úžasný, všechno sledovat a být při tom,“ ozval se Asad. „To jsme ale získali dobře použitelného kolegu, Carle.“

Použitelného? Opravdu použil tenhle výraz? Carl se poškrábal na tváři. „Můžeš nám k tomu ještě něco říct, Laursene? Našel jsi ještě něco?“

„Ano. Nejsem si jistý, jestli byl pisatel pravák, nebo levák. To je dost zvláštní, když si uvědomíme, jak moc je papír porézní. Skoro vždycky je jasně vidět směr určující sklon písma. Z toho můžeme vyvodit, že dopis byl napsán za zvlášť těžkých okolností. Možná na špatném podkladě nebo se svázanýma rukama. Nebo možná šlo o člověka, který není zvyklý psát rukou. Dovolím si tvrdit, že papír se používal k zabalení ryb. Jestli dobře vidím, tak jsou na něm stopy slizu, a určitě se jedná o rybí sliz. Víme, že hrdlo bylo utěsněné, a proto se stopy po rybách nemohly do láhve dostat během pobytu ve vodě. Nejsem si úplně jistý, co mají znamenat tyhle stíny. Možná o nic nejde, ten papír je určitě trochu napadený plísní a nejspíš se jedná o fleky, které se v láhvi objevily časem.“

„Zajímavé! Co si myslíš o dopise jako takovém? Má cenu se tím dál zabývat, nebo jde o klukovskou hru?“

„Klukovská hra?“ Laursen nadzvedl horní ret a odhalil dva mírně křivé přední zuby. Nevypadalo to, že by se chtěl začít smát. Spíš tím naznačoval, že by člověk měl nastražit uši. „Na papíře vidím prohlubeniny, které ukazují na roztřesené písmo. Dřevěná tříska, kterou tady máme, vyryla malou a hlubokou rýhu a pak se ulomila. Na některých místech tak ostře, až to vypadá jako drážka na vinylové gramofonové desce.“ Potřásl hlavou. „Ne, Carle, nemyslím si, že jde o klukovskou hru. Vypadá to, jako by to psal někdo, komu se třásla ruka. Možná se třásl kvůli vnějším podmínkám, ale možná taky proto, že byl k smrti vyděšený. Jo, podle všeho soudím, že vzkaz je myšlený vážně. Ale člověk nikdy neví.“

Do jejich rozhovoru vstoupil Asad. „Když se na ta písmena a rýhy díváte tak zblízka, našel jste nějaká nová písmena?“

„Ano, pár by jich bylo. Ale jen do toho místa, kde se ulomila špička psacího nářadí.“

Asad podal Laursenovi kopii velkého dopisu ze stěny. „Můžete sem prosím dopsat ta písmena, která jste našel?“ zeptal se.

Laursen kývl a znovu položil lupu na originál dopisu. Další dvě minuty si pečlivě prohlížel první řádky vzkazu a potom řekl: „Dobrá, odhaduju to takhle, ale hlavu na špalek za to nedám.“

Zapsal číslici a písmena a první řádka dopisu nyní vypadala takhle:

POMOC

.ne .6 ů.ora 1996 …. …y u.a.eni …ral … .a .astr.c. .utobb..u v .aut.opv… . Bal…..u — Muž .. 18. v..oký…rá..e .tř..a.é vlasy

Chvíli stáli a pozorovali výsledek. Carl nakonec ticho přerušil. „1996! Takže láhev byla v moři šest let, než ji vylovili.“

Laursen kývl. „Ano. Co se týče letopočtu, jsem si poměrně jistý. I když devítky byly zrcadlově obrácené.“

„Možná proto je skotští kolegové nedokázali rozluštit.“

Laursen pokrčil rameny. Kdoví.

Vedle postával zamračený Asad.

„Co je, Asade?“ zeptal se.

„Přesně toho jsem se bál. Zatracená práce darebná,“ odpověděl a ukazoval na čtyři slova.

Carl znovu pohlédl na dopis.

„Pokud se nám nepodaří rozluštit aspoň několik písmen v poslední části dopisu, tak to bude hodně, hodně těžké,“ pokračoval Asad.

Až teď Carl viděl, co měl Asad na mysli. Ze všech lidí na zeměkouli si toho problému jako první všiml právě on. Chlapík, který v Dánsku bydlel teprve pár let. Bylo to neuvěřitelné.

Ve vzkazu bylo s nejvyšší pravděpodobností napsáno „ůnor“, „unaseni“ a „zastrvka autobbusu“.

Autor vzkazu příliš neovládal pravopis.

11

O Yrse, která se usídlila v Rosině kanceláři, prakticky nevěděli. Vypadalo to dobře, velmi dobře. Jestli bude v nastoleném duchu pokračovat, pošlou ji během tří dnů domů a Rose se bude muset vrátit.

Yrsa přece říkala, že potřebují peníze.

V archivech žádné zmínky o únosu z února 1996 nebyly. Carl proto vyhledal složku o požárech a zavolal policejnímu komisaři Antonsenovi z Rodovre. Raději si promluví se zákopovou krysou než s kancelářskou krysou Ydingem. Proč proboha ten starý pitomec tehdy neuvedl do policejního hlášení žádné poznámky o ekonomické situaci společnosti z Rodovre, postižené požárem, to přesahovalo Carlovo chápání. Podle jeho názoru to bylo porušení povinnosti. Plynárenská společnost navíc potvrdila, že přívod plynu byl dlouhodobě uzavřen. Co tedy způsobilo tak prudkou explozi? Dokud stále ve vzduchu visely podobné otázky, mohlo se sakra pořád jednat o vraždu, kterou musí vyšetřit, takže v úvahu museli brát VŠECHNO.

„No,“ řekl Antonsen, když k němu Carla přepojili. „Á, mám tu čest hovořit s Carlem Morckem, specialistou na hrabání se ve starých případech,“ dodal vesele. „Už jsi vyšetřil smrt Ötziho?“

„Jasně. A starodávnou vraždu krále Erika Klippinga taky,“ odpověděl Carl. „Myslím, že brzo budeme mít vyřešený i jeden z vašich odložených případů.“

Antonsen se zasmál. „Vím přesně, na co narážíš. Včera jsem mluvil s Marcusem Jacobsenem,“ řekl. „Asi by ses rád dozvěděl něco o zdejším požáru z roku 1995, že jo? Copak jsi nečetl hlášení?“

Lépe Carlovi nahrát na smeč nemohl. Konečně může vypustit pár jedovatých poznámek, které si zkušený Antonsen dozajista nenechá líbit a bryskně mu je vrátí. „Jo, četl. To hlášení mi připomíná kočičí blití. Psal to někdo z tvých lidí?“

„Nech toho, Carle. Yding odvedl dobrý kus práce. Co potřebuješ vědět?“

„Informace o firmě poškozené požárem, které tenhle takzvaný dobrý kus práce naprosto ignoruje.“

„Jo, jo, myslel jsem si, že ti půjde o tohle. Někde tu něco máme. O pár let později probíhal ve společnosti audit a skončil trestním oznámením. Nakonec z toho nic nebylo, ale aspoň jsme se o nich dozvěděli něco nového. Mám ti to odfaxovat, nebo se musím připlazit po kolenou a složit ti to k tvému trůnu?“

Carl se zachechtal. Nestávalo se příliš často, že by potkal člověka, který by dokázal tak efektivně vracet jeho výpady.

„Ne, zajedu za tebou, Antone. Postav na kafe.“

„To snad ne,“ ukončil Antonsen hovor a žádným na shledanou se neobtěžoval.

Carl zůstal sedět a chvíli tupě zíral na televizi. Na TV 2 neustále opakovali zpravodajství o zastřelení Mustafy Hsownaye, další nevinné oběti ve válce gangů. Nyní nově oznámili, že policie právě povolila průchod pohřebního průvodu ulicemi Kodaně. To nevypadalo dobře, z toho určitě někomu zaskočí sladká kaše z červeného ovoce, oblíbený to dánský dezert.

Náhle se ve dveřích ozvalo: „Dostane tady člověk taky nějaké úkoly?“

Carl dostal šok. Lidé se tu normálně nepohybovali tak tiše. Pokud se ta podivná Yrsa dokáže nehlučně přemisťovat, tak mu z toho brzy hrábne.

Mávla rukou a cosi odehnala. „Fuj, masařka. Nesnáším je. Jsou hnusný.“

Carl mouchu pozorně sledoval a nespouštěl z ní oči. Čert ví, kde se mohla celou dobu schovávat. Vzal ze stolu složku. To by bylo, aby ji netrefil.

„Už jsem se zabydlela. Chceš se podívat?“ zeptala se hlasem tak podobným Rosinu, až to bylo neuvěřitelné. Jestli se chce podívat, jak se zabydlela? To si snad dělá legraci, ne? Nechal mouchu mouchou a obrátil se k Yrse.

„Tak ty bys ráda dostala nějaké úkoly, ano? Výborně. To je taky důvod, proč tady jsi. Můžeš začít tím, že zavoláš na obchodní komoru a vyžádáš si účetnictví za posledních pět let následujících společností: Velkoobchod K. Fradsen, Public Consult a JPP Kování a. s. Prostuduješ si jejich úvěry a krátkodobé půjčky. Jasný?“ Napsal na papírek jména všech tří společností.

Podívala se na něj, jako by jí dělal neslušné sexuální návrhy. „Jestli k tomu můžu něco podotknout, tak ne, raději ne,“ řekla.

To nevypadalo dobře.

„A pročpak ne?“

„Protože je mnohem snazší najít si informace na internetu než se dvacet minut před koncem pracovní doby snažit někam dovolat.“

Carl se pokoušel ignorovat, jak se jeho ego bleskově ztratilo mezi sklady její plisované sukně. Možná by jí přece jen měl dát šanci.

„Carle, pojďte se podívat na tohle,“ ozval se z otevřených dveří Asad. Mírně ukročil stranou, aby se Yrsa mohla kolem něj protáhnout.

„Pěkně dlouho jsem se zamýšlel nad tím dopisem,“ pokračoval a položil kopii vzkazu z láhve před Carla. „Co tomu říkáte? Úplně na začátku jsem se donutil uvěřit, že na třetí řádce je napsáno Ballerup. Potom jsem si ve vyhledávači Krak našel všechny ulice v Ballerupu a zjistil jsem, že počtu písmen před ‚v‘ odpovídá jen jediná, která se jmenuje Lautrupvang. Ten mládenec to teda napsal jako Lautrop s ‚o‘, ale už přece víme, že měl problémy s pravopisem.“

Chvíli pozoroval mouchu vztekle poletující u stropu a pak svůj pohled stočil zpět k Carlovi.

„Tak co tomu říkáte, Carle? Myslíte, že bych mohl mít pravdu?“ V kopii dopisu ukázal na místo, o kterém mluvil. Teď tam stálo:

POMOC

Dne .6 ůnora 1996 jsme byly unaseni. sebral nás na zastrvce autobbusu v Lautropvang v Ballerupu—Muž je 18.vysoký…rá..e .tř..a.é vlasy

Carl kývl. Vypadalo to velmi pravděpodobně, určitě. Chtělo by to rychle se vydat do archivů a hledat.

„Vy kýváte. Věříte mi. Jé, to je skvělý, Carle,“ zvolal Asad. Natáhl se přes stůl a vtiskl mu pusu na čelo.

Carl vytřeštil oči a prudce se zaklonil. Medové koláčky a sladkosti byly v pořádku. Ale emoční výbuchy středovýchodních rozměrů se tady rozhodně zavádět nebudou.

„Teď už víme, že se to stalo buď 16., nebo 26. února 1996,“ pokračoval soustředěně Asad. „Víme už i kde a navíc víme, že únoscem byl muž, vyšší než sto osmdesát centimetrů. Ještě potřebujeme rozluštit poslední slova na řádce, kde je napsané něco o jeho vlasech.“

„Správně, Asade. Pak nám chybí už jen jedna maličkost. Přibližně šedesát pět procent zbývající části dopisu,“ řekl Carl. Ale stávající výklad v podstatě vypadal docela pravděpodobně.

Carl vzal papír ze stolu, vstal a vyšel na chodbu, aby se podíval na velkou kopii vzkazu. Jestli si ve svých snech naivně představoval, že Yrsa je právě zabraná do zkoumání účetnictví společností postižených požáry, tak se krutě mýlil. Právě naopak. Stála uprostřed chodby, naprosto nevnímala okolní dění a nasávala dojem ze vzkazu z láhve.

„Hej, Yrso, o tohle se postaráme my,“ zavolal Carl, ale Yrsa se ani nepohnula.

Byl už poučený o tom, jak může být chování sester podobné, a tak jen pokrčil rameny a nechal ji na pokoji. Časem ji z toho stání začne bolet za krkem.

Carl a Asad se postavili vedle ní. Po podrobném prostudování Asadova výkladu a porovnání s textem na stěně, kde doplněná písmena stále ještě chyběla, se náhle začaly objevovat nové souvislosti a myšlenky, které předtím nikoho nenapadly.

Asadův výklad vypadal opravdu přijatelně.

„Jo, máš asi pravdu. Nevypadá to úplně blbě,“ zopakoval Carl.

Asad dostal nový úkol. Zjistit, zda přece jen nebyl v roce 1996 z Lautrupvang v Ballerupu nahlášen trestný čin, který by mohl připomínat únos. Až se Carl vrátí z Rodovre, měl by už Asad znát odpověď.

*

Antonsen seděl ve své malé kanceláři a Carla uvítal politicky naprosto nekorektní zápach vykouřených dýmek a doutníčků. I když Antonsen kouřil, nikdo ho nikdy při kouření nenachytal. Vyprávělo se, že zůstává v práci po konci pracovní doby, až všichni odejdou domů, a v klidu si dopřává pár šluků. Jeho žena už před rokem prohlašovala, že s kouřením přestal. To se ale hluboce mýlila.

„Tady máš informace o společnosti z Damhusdalenu,“ řekl Antonsen a podal Carlovi plastové desky. „Všimni si. Na první stránce se uvádí, že jde o společnost zabývající se vývozem a dovozem. Její obchodní partneři měli adresy v bývalé Jugoslávii. Takže když na Balkáně vypukla válka a všechno se zhroutilo, měla to firma určitě hodně těžké. Dnes je společnost Amundsen & Mujagić a. s. poměrně prosperující firma, ale když objekt při požáru lehl popelem, byli ekonomicky na nule. Tehdy tam nebylo nic, co by nás vedlo k domněnce, že máme podezírat vlastníky společnosti. Pořád si myslíme, že oni v tom požáru nejeli. Ale pokud máš k případu něco nového, jsi nám srdečně vítán a rádi si tě vyslechneme.“

„Amundsen & Mujagić. Mujagić je jugoslávské jméno, ne?“ zeptal se Carl.

„Jugoslávské, chorvatské, srbské… Kdo se v tom má vyznat? Myslím, že dnes už ve firmě nefiguruje ani Amundsen, ani Mujagić. Jestli máš čas a náladu, prověř si to sám.“

„Na rovinu.“ Carl se zavrtěl na židli a podíval se zpříma na starého kolegu.

Antonsen byl dobrý policajt. Byl o něco starší než Carl, vždy o pár platových tříd výš, a přece spolu zažili několik dobrých, profesionálně vedených vyšetřování, kdy si potvrdili, že jsou dvě části jednoho celku.

Nikdo, vůbec nikdo nemohl přijít a hrát si před nimi na chytráka. Na ně dva neplatily žádné kecy, poplácávání po ramenou a plané žvásty. Pokud se někdo v celém policejním sboru nehodil na diplomatická vyjednávání, politické kejkle a oblbování veřejnosti, byli to přesně tihle dva. Proto se Antonsen nikdy nestal policejním ředitelem a Carl byl úplná nula. Bylo to, jak to mělo být.

Mezi nimi stála pouze jeden věc, která Carla štvala, a to právě ten zatracený požár. Antonsen byl totiž tehdy, stejně jako i nyní, vedoucím vyšetřovatelem.

„Dívám se na to takhle,“ pokračoval Carl, „domnívám se, že klíč k vysvětlení současných kodaňských požárů leží v požáru v Rodovre. U vás se našlo tělo se zřejmými prohlubněmi v kosti malíčku. To naznačuje, že oběť mnoho let nosila prsten. Naprosto stejnou zvláštnost jsme našli u obětí posledních požárů. A teď se ptám: Antone, můžeš mi naprosto upřímně potvrdit, že ten požár byl tehdy řádně vyšetřen? Ptám se na rovinu a očekávám upřímnou odpověď. To mi bude stačit, nebudu z toho nic dělat. Ale musím to vědět. Měl jsi s tou firmou něco společného? Vedl jsi vyšetřování s vybranými kolegy tak povrchně, protože tě něco spojuje nebo spojovalo se společností Amundsen & Mujagić a. s.?“

„Ty mě obviňuješ z něčeho nezákonného, Carle Morcku?“ Obličej mu ztuhl. Veškerá žoviálnost zmizela.

„Ne. Jen prostě nechápu, proč jste tenkrát stoprocentně neurčili příčinu požáru a identitu oběti.“

„Mám tomu rozumět tak, že mě obviňuješ z obstrukcí při vyšetřování?“

Carl se na něj zpříma podíval. „Jo, obviňuju. Mám pravdu? Jestli ano, dokážu se od toho odpíchnout.“

Antonsen podal Carlovi plechovku světlého tuborgu. Po celou dobu rozhovoru Carl pivo pouze držel v ruce. Antonsen si zhluboka lokl ze své plechovky.

Starý lišák si otřel ústa a povysunul spodní ret. „Na rovinu, Carle. Ten případ nás tehdy ničím zvláštním neupoutal. Spálená střecha a neznámé tělo. To bylo všechno. Naprosto upřímně, máš pravdu. Případ mi proklouzl mezi prsty. Ale z jiného důvodu, než si myslíš.“

„Tak proč?“

„Protože mi Lola tehdy zahýbala s jedním klukem z naší stanice. Zkoušel jsem to přepít.“

„Lola?“

„Jo, sakra. Ale poslouchej mě dobře, Carle. Se ženou jsme tu krizi zvládli. Teď je všechno, jak má být. Ale jo, přiznávám, mohl jsem se tomu případu víc věnovat, to ti klidně řeknu.“

„V pořádku, Antone. To je dobrý. Beru to, a tím debata končí.“

Stoupl si a podíval se na Antonsenovu dýmku, která tam ležela jako námořní loď zabořená do písku. Za chvíli se dá do pohybu. Ať už pracovní doba skončila nebo ne.

„Jo, abych nezapomněl,“ ozval se Antonsen, když byl Carl na půl cesty ke dveřím. „Je tu ještě jedna maličkost. Vzpomínáš, jak jsme letos v létě měli u nás vraždu v paneláku? Řekl jsem ti, že jestli se na ředitelství nebudete slušně chovat k policejnímu asistentovi Samiru Ghazimu, postarám se, aby vám někdo nakopal prdel. Teď jsem se dozvěděl, že Samir požádal o přeložení zpátky k nám.“ Vzal dýmku do ruky a jemně ji pohladil. „Proč to udělal? Víš o tom něco? Nic mi neřekl, ale pokud vím, Jacobsen s ním byl spokojený.“

„Samir? Netuším. Vlastně ho ani neznám.“

„Dobrá. Doneslo se mi, že to nechápe nikdo z oddělení A. Jedna baba povídala, že by to mohlo souviset s některým z tvých lidí. Už ti to něco říká?“

Carl se zamyslel. Proč by to mělo souviset s Asadem? Samirovi se od prvního okamžiku vyhýbal. Teď to byl Carl, kdo vysunul spodní ret. Proč se Asad vlastně celou dobu Samirovi nenápadně vyhýbal?

„Pozeptám se, ale nevím. Možná se chce Samir vrátit k nejlepšímu šéfovi na světě, nemyslíš?“ Krátce na Antonsena mrkl. „Pozdravuj ode mě Lolu.“

*

Yrsu našel na stejném místě, kde ji opustil: přímo uprostřed sklepní chodby, před Rosinou obrovskou kopií vzkazu z láhve. Stála, jednu nohu skrčenou pod šaty jako plameňák, a téměř v transu zamyšleně zírala. Až na oblečení vypadala jako Rosina kopie. Velmi, velmi zvláštní.

„Už jsi skončila s účetními zprávami od obchodní komory?“ zeptal se.

Nepřítomně ho přejela pohledem a dál si tužkou poklepávala na čelo. Bůhví jestli vůbec zaregistrovala, že je zpátky a mluví s ní.

Hodně zhluboka se nadechl, nasál vzduch až do plic a podruhé na ni otázku vypálil z bezprostřední blízkosti. Mírně uhnula. Jiná reakce nepřišla.

Zavrtěl hlavou a celý zmatený z toho, co si má sakra počít se dvěma zvláštními sestrami, se chystal odejít. Odpověděla potichounku, ale rozuměl jí každé slůvko.

„Jsem dobrá ve scrabble, křížovkách, rébusech, testech IQ a sudoku. Píšu pěkné verše a příležitostně skládám písničky na oslavy konfirmací, stříbrných svateb, k narozeninám a různým výročím. Ale tady jsem se zasekla.“ Otočila se k Carlovi. „Nech mě prosím ještě chvíli o samotě, abych měla klid se nad tím hrůzným dopisem zamyslet. V pořádku?“

V pořádku? Stála tady celou tu dobu, než on dojel do Rodovre a zpátky, a ještě o něco déle. A teď by ji měl nechat o samotě? Úplně vážně. To si může sbalit svých pět švestek do malé, ošklivé parodie na nákupní tašku a ve skotském kostkovaném oblečku odtančit spolu s dudy a vším ostatním zpět do Vanlose nebo odkud to vlastně sakra byla.

„Drahá Yrso,“ vzchopil se. „Buď mi okamžitě a bez otálení předáš ty směšné účetní zprávy s poznámkami, na co se mám zaměřit. Nebo roztomile požádám paní Lis z druhého patra, aby ti vypsala výplatní šek za přibližně čtyři hodiny úplně marné práce. Neměla bys spoléhat na to, že se ti tenhle ztracený čas započítá do odpracovaných hodin. Pochopilas mě?“

„Kruci. Omlouvám se, že nadávám, ale ty ses teda rozjel.“ Zeširoka se usmála. „Mimochodem, už jsem ti říkala, jak ti ta košile sluší? Stejnou má i Brad Pitt.“

Carl pohlédl na kostkovanou hrůzu ze supermarketu Kvickly. Náhle se tady dole v suterénu cítil podivně vykořeněný.

Otočil se a šel do Asadovy takzvané kanceláře. Našel ho, jak sedí s nohama nahoře na vytaženém šuplíku a telefon má přilepený k temně černému strništi. Před ním leželo deset propisek, které budou Carlovi určitě někde chybět. Pod propiskami byly pohozené papíry se jmény, číslicemi a arabskými ornamenty. Mluvil pomalu, zřetelně a překvapivě spisovně. Celé jeho tělo vyřazovalo autoritu a klid. V ruce pevně držel miniaturní šálek s tureckou kávou. Pokud by ho člověk neznal, mohl by si myslet, že je to zástupce cestovní kanceláře v Ankaře, který právě objednal pětatřiceti ropným šejkům výlet Jumbo Jetem.

Asad se k Carlovi otočil a odmítavě se usmál. Evidentně chtěl taky mít klid a být sám.

Byla to úplná epidemie.

Možná by za těchto okolností neuškodilo dát si v kanceláři malého šlofíka. Člověk by si mohl za zavřenýma očima promítnout film o požáru v Rodovre a doufat, že až se znovu probudí, případ bude vyřešený.

Carl si stihl jen sednout a hodit si nohy nahoru. Lákavý a život prodlužující plán byl náhle přerušen zvukem Laursenova hlasu.

„Zůstalo něco z té láhve, Carle?“ ozvalo se.

Carl zamrkal. „Ó, láhev!?“ Zadíval se na Laursenovu špinavou zástěru s mastnými fleky a sundal nohy ze stolu. „Jasně. Pokud tím něčím myslíš tři tisíce pět set kousků o velikosti mravenčího tykadla, tak to mám tady v plastovém sáčku.“

Našel průhledný sáček a zamával jím Laursenovi před obličejem. „Myslíš něco takového?“ zeptal se.

Laursen kývl a ukázal na jeden kousek skla na dně sáčku, který byl o něco málo větší než ostatní. „Právě jsem mluvil s Gilliamem Douglasem, tím technikem ze Skotska. Poradil mi, abych našel největší kousek ze dna láhve a provedl analýzu DNA z krve, která na něm ulpěla. Je to tenhle kousek. Podívej, trochu krve tam je.“

Carl si nejdřív chtěl půjčit lupu, ale krev uviděl i bez ní. Nebylo jí mnoho a vypadala dost nepoužitelně. „Oni ji nezkoumali?“

„Ne. Říkal, že se zabývali čistě dopisem. Taky říkal, že si nemáme dělat velké naděje.“

„Proč?“

„Protože na všechny potřebné zkoušky je té krve moc málo a už uběhla dlouhá doba. Podmínky v láhvi a pobyt v mořské vodě mohly vést k nezvratnému poškození genomu. Teplo, zima a možná trocha slané vody. Měnící se světlo. Všechno to nahrává ztrátě DNA.“

„Copak se DNA může změnit?“

„Ne, nezmění se. Jen se rozloží. Spolu se všemi těmi nepříznivými faktory to bohužel asi bude stačit.“

Carl se zadíval na skvrnku na skleněném střepu. „Co se stane, jestli se najde nějaká použitelná DNA? K čemu nám to bude dobrý? Nechceme identifikovat tělo, protože žádné nemáme. Ani nechceme srovnávat genový vzorek s příbuznými, protože ty taky nemáme. Vůbec netušíme, kdo ten vzkaz napsal. Takže jak nám to pomůže?“

„Možná by šla určit barva kůže, očí a vlasů. To už by mohlo pomoct, ne?“

Carl přikývl. Samozřejmě to musí zkusit. Věděl, že lidé z oddělení forenzní genetiky, spadající pod ústav soudního lékařství, jsou úžasní. Sám jednou slyšel přednášku náměstka oddělení. Pokud někdo může zjistit, jestli oběť byla chromá, šišlavá, zrzavá Gróňanka z Thule, pak to jsou oni.

„Vezmi si to a dej se do toho,“ řekl Carl. Poplácal Laursena po rameni. „Brzo se za tebou stavím a dám si tournedos.“

Laursen se usmál. „Tak to si ho nesmíš zapomenout sám přinést.“

12

Jmenovala se Lisa, ale říkala si Ráchel. Sedm let žila s mužem, ale navzdory veškeré snaze s ním nedokázala otěhotnět. Neplodné týdny a měsíce v hliněných chatrčích nejprve v Zimbabwe a potom v Libérii. Přecpané školní třídy plné hnědých dětských tvářiček se širokými bělostnými úsměvy. Ale také stovky nekonečných hodin vyjednávání s místními představiteli NDPL a v závěru i s guerillovými vojáky Charlese Taylora. Modlitby za mír a pomoc. Nebyla to doba, na kterou by se mohla čerstvě vystudovaná učitelka ze semináře pro potřebné předem připravit. Navíc se setkávala s příliš mnoha úskalími a zlými úmysly. I taková dokáže být Afrika.

Když ji jeden po druhém znásilňovali vojáci z náhodně procházející skupinky z NPFL, její přítel nijak nezasáhl. Donutil ji, aby věci vzala do vlastních rukou.

Proto jejich vztah skončil.

Toho večera poklekla na terase na zničená kolena a sepjala krvácející ruce. Poprvé ve svém nepovedeném životě pocítila příchod nebeského království.

„Odpusť mi a nedovol, aby z dnešního dne vzešli potomci,“ modlila se pod burácející noční oblohou. „Nedovol zrození následovníků a dovol mi najít si nový život. Život v klidu a míru, s dobrým manželem a kupou dětí. O to tě prosím, milovaný Bože.“

Druhý den ráno, když si balila kufr, začala krvácet z rodidel a poznala, že ji Bůh vyslyšel. Její hříchy byly zapomenuty.

Přístřeší nalezla u lidí z malého, nově založeného církevního sboru ve městě Danané v sousedním Pobřeží slonoviny. Dva týdny se plahočila spolu s dalšími uprchlíky podél silnice A701 do Baobli a dál k hranici, když vtom se náhle objevili u cesty a s milým úsměvem jí nabídli útočiště. Šlo o lidi, kteří zažili velké strádání a věděli, že k zahojení ran je zapotřebí času. Od té chvíle ji čekal nový život. Bůh ji vyslyšel a ukázal jí směr, kterým by se měla dál ubírat.

Za rok se vrátila zpátky do Dánska. Očištěná od ďábla a jeho pokušení a připravená najít si muže, který ji oplodní.

Jmenoval se Jens, ale později se přejmenoval na Joshuu. Její tělo bylo pro osamělého muže, provozujícího půjčovnu zemědělských strojů, kterou převzal po rodičích, velmi lákavé. Mezi jejíma nohama Jens blaženě nalezl cestu k Bohu.

Církevní sbor ve Viborgu se brzy rozrostl o dva nové členy a o deset měsíců později porodila první dítě.

Matka Boží jí darovala nový život a byla k ní laskavá. Výsledkem byli osmnáctiletý Josef, šestnáctiletý Samuel, čtrnáctiletá Miriam, dvanáctiletá Magdalena a desetiletá Sára. Mezi jednotlivými porody uběhlo vždy přesně třiadvacet měsíců.

Ano, Matka Boží o ni skutečně pečovala.

Nového příchozího do sboru Matky Církve si již několikrát všimla. Když se s dětmi oddávala oslavným chorálům, usmíval se na ně očima. Z jeho úst slyšeli pouze požehnaná slova. Působil upřímně a přátelsky. Byl hluboce věřící. Opravdu pohledný muž, který do sboru přivede novou a jemnou ženu.

Shodli se, že všechno vypadá dobře. Joshua ho nazýval statečným.

Toho večera se k nim v kostele přiblížil už počtvrté. Byla si úplně jistá, že přišel proto, aby zůstal. Nabídli mu pokoj na statku, ale mile odmítl. Vysvětlil jim, že už má něco jiného a právě si hledá nový dům. Měl v plánu zůstat v okolí ještě několik dní. Když bude projíždět kolem jejich statku, velmi rád je navštíví.

Jeho plán najít si dům bylo něco, co hlavně ženy ze sboru náruživě probíraly. Měl silné ruce, zánovní pick-up a mohl by být novým souvěrcům velmi k užitku. Byl zřejmě docela úspěšný a navíc dobře oblečený a zdvořilý. Možná budoucí kněz. Možná misionář.

Rozhodně k němu musí být vstřícní.

Hned druhý den stál přede dveřmi a klepal. Bohužel si vybral špatnou dobu, protože se necítila dobře. Kvůli blížící se menstruaci jí bušilo ve spáncích. Teď si přála jediné. Aby děti zůstaly ve svých pokojích a Joshua se staral sám o sebe.

Ale Joshua otevřel a pozval muže k dubovému kuchyňskému stolu.

„Mysli na to, že další šanci už třeba nedostaneme,“ zašeptal a požádal ji, aby se zvedla z gauče. „Jen na čtvrt hodinky, Ráchel, a pak si můžeš jít zase lehnout.“

Kvůli sboru a při myšlence na vítaný přísun čerstvé krve opatrně vstala, přidržela si podbřišek a šourala se do kuchyně. Byla přesvědčená, že Matka Boží tento okamžik pečlivě vybrala, aby ji vystavila zkoušce. Měla by vědět, že bolesti jsou jen dotykem Boží ruky. Nevolnost byla jen žhavým pískem z pouště. Byla ukázněná a nic tělesného jí nesmělo stát v cestě.

O to tady šlo. S úsměvem v bledé tváři ho pozdravila a požádala, aby se posadil a přijal Boží dary.

Byl si prohlédnout statky v Levringu a Elsborgu, řekl, částečně ukrytý za oparem stoupajícím z hrnku kávy. Pozítří nebo v pondělí chce zajet do Ravnstupu a Resenu, kde by mělo být pár zajímavých domů.

„Pane Ježíši,“ vypadlo z Joshuy. Hned se na ni omluvně podíval, protože dobře věděl, že nesnášela, když bral jméno syna Matky Boží nadarmo.

„V Resenu?“ pokračoval. „Není to po cestě k sjorupským plantážím? Nejde o dům Theodora Bondensena? Můžu zajistit, abyste dostal dobrou cenu. Ten dům je prázdný už aspoň osm měsíců, ne-li víc.“

Mužovým obličejem probleskl podivný výraz. Joshua si pochopitelně na rozdíl od ní ničeho nevšiml. Ten výraz tam neměl co dělat.

„Směrem na Sjorup?“ řekl muž, zatímco očima těkal po místnosti a hledal, čeho by se chytil. „Nevím. Řeknu vám to v pondělí, po prohlídce domu.“ Usmál se. „Kde máte děti? Píšou domácí úkoly?“

Kývla. Zdálo se jí, že muž není příliš komunikativní. Že by ho byla špatně odhadla? „Kde teď bydlíte?“ zeptala se. „Ve Viborgu?“

„Ano, jeden můj bývalý kolega má byt blízko centra. Před několika lety jsme spolu jezdili. Teď je v invalidním důchodu.“

„Chápu. Zničený dlouhodobým zaměstnáním jako mnoho jiných?“ zeptala se a zachytila jeho pohled.

Podíval se na ni a teď se jeho oči usmívaly. Chvíli to trvalo, ale možná se jen držel zpátky. Nemusí jít za každou cenu o něco špatného, pomyslela si.

„Zničený prací? Ne, to není. Kdyby byl jen upracovaný, tak to by bylo dobré. Můj přítel Charles přišel při dopravní nehodě o paži.“

Hranou dlaně ukázal, kam až o ruku přišel. Udělalo se jí nevolno. Špatné vzpomínky. Zkoušel jí vyčíst z očí, o co jde. Sám uhnul pohledem. „Ano, byla to ošklivá nehoda. Ale zvládá to.“

Náhle zvedl hlavu. „Abych nezapomněl! Pozítří je ve Vinderupu turnaj v karate. Napadlo mě, že bych se zeptal Samuela, jestli tam se mnou nechce zajet. Nevím, jestli by to už s tím natlučeným kolenem zvládl? Jak mu vůbec je? Nezlomil si při pádu na schodech něco?“

Usmála se a pohlédla na manžela. Přesně na tomto typu soucitu a péče o druhé byla jejich církev postavená. Jejich pastor vždy říkal: „Vezmi bližního svého za ruku a jemně ho pohlaď.“

„Ne,“ odpověděl manžel. „Koleno má naštěstí silné, stejně jako stehno. Za pár týdnů bude v pořádku. A říkáte ve Vinderupu? To je zajímavé. Turnaj, na který se člověk může zajít podívat.“ Otec rodiny si mnul bradu.

Za malou chvilku se do toho pustí důkladněji. „Můžeme se zkusit Samuela zeptat. Co myslíš, Ráchel?“

Přitakala. Ano. A pokud by se stihli vrátit, než začne hodina rozjímání, bylo by to výborné. Možná by s ním mohly jet všechny děti, kdyby se jim chtělo?

Náhle měl ve tváři omluvný výraz. „Ach, to bych byl upřímně rád. Ale na přední sedačce v pick-upu smí sedět pouze tři osoby. Bohužel se nesmí vozit lidi v zavazadlovém prostoru. Ale dvě děti bych s sebou vzít mohl. Ostatní dostanou šanci příště. Co takhle Magdalenu, tu by to mohlo zajímat? Působí tak svěže a zvídavě. Navíc jsem měl pocit, že jsou si se Samuelem hodně blízcí.“

Oba se s manželem usmívali. Bylo milé, že si toho všiml a slušně se zeptal. Měli pocit, jako by se mezi nimi navázalo zvláštní spojení. Jako by věděl, jak blízké vždy byly právě tyto dvě děti jejich srdcím. Samuel a Magdalena. Děti, které se jí ze všech pěti potomků nejvíc podobaly.

„Tak jsme domluveni, ne? Co myslíš, Joshuo?“

„Domluveno, ano.“ Joshua se usmíval. Byl spokojen, nikdo po něm žádná zásadní rozhodnutí nevyžadoval a on měl svůj klid.

Pohladila návštěvníka po ruce, kterou měl položenou na stole. Zvláštní, jak byla ledová. „Jsem si jistá, že Samuel a Magdalena budou moc rádi,“ dodala. „V kolik hodin mají být připraveni?“

Stiskl rty a počítal, jak dlouho jim bude trvat cesta. „No, turnaj začíná v jedenáct. Tak řekněme, že bych je vyzvedl v deset hodin?“

Po jeho odchodu padl na dům Boží klid. Když dopil kávu, úplně samozřejmě sesbíral všechny špinavé hrnky ze stolu a opláchl je. Usmál se na ně a poděkoval za pohostinnost. Na shledanou, řekl při loučení.

Stále ji pobolíval podbřišek, ale nevolnost byla pryč. Láska k bližnímu je nádherná. Možná nejkrásnější Boží dar lidstvu.

13

„Nevypadá to moc dobře, Carle,“ řekl Asad.

Carl netušil, o čem mluví. Stačily dvě minutky sledování příspěvku na kanálu DR Update o zelených úsporách za biliony a upadl do hlubokého, blaženého spánku.

„Co nevypadá dobře, Asade?“ slyšel sám sebe říct z velké dálky.

„Díval jsem se úplně všude a s určitostí můžu říct, že v Ballerupu nikdy nebyl nahlášen žádný pokus o únos. Alespoň ne za celou dobu, co existuje Lautrupvang.“

Carl si promnul oči. Asad měl pravdu. To nevypadalo moc dobře. Ovšem za předpokladu, že vzkaz v láhvi byl myšlen vážně.

Asad stál před ním. Rýpal se tupým nožíkem na brambory v plastovém kelímku popsaném arabskými znaky a naplněném nedefinovatelným obsahem. Usmíval se v radostném očekávání. Uřízl kousek podivné hmoty a strčil si ho do úst. Nad hlavou mu bzučela jejich stará známá ostražitá masařka.

Carl se podíval nahoru. Možná by stálo za to vynaložit trochu energie a zabít ji, zauvažoval.

Líně pootočil hlavu a očima hledal vhodný vražedný nástroj. Našel ho na stole přímo před sebou. Byla to poškrábaná lahvička korekčního laku, vyrobená z tvrdého plastu. Srážku s ní masařka určitě nepřežije. Teď jen správně zamířit, pomyslel si na vteřinu, mrštil lahvičkou a zjistil, že víčko nebylo správně dotažené. Mlasknutí do zdi přinutilo Asada, aby se zmateně podíval vzhůru, na bílou hmotu stékající pomalu na podlahu.

Masařka uletěla.

„Je to divný,“ mumlal si Asad a přežvykoval. „Předtím jsem si myslel, že Lautrupvang je ulice, kde bydlí lidi. Ale je to průmyslová oblast s kancelářemi.“

„A co s tím?“ zeptal se Carl a uvažoval, po čem sakra voní ta béžová nádhera v Asadově plastovém kelímku. Po vanilce?

„Jo, kanceláře a průmyslové objekty. Znáte to,“ pokračoval Asad. „Co tam ten člověk, který o sobě tvrdí, že ho unesli, dělal?“

„Mohl tam pracovat,“ navrhl Carl.

Výraz Asadova obličeje se změnil na něco, co by se dalo popsat jako hluboká skepse. „Ale, Carle. To asi těžko, když má takové mezery v pravopise, že nedokáže správně napsat ani jméno ulice.“

„Je docela dobře možné, že mu prostě pravopis nic neříká. Znáš tyhle typy, ne?“ Carl se otočil k počítači a zadal jméno ulice.

„Mrkni na tohle, Asade. Je tam plno továren, kde můžou být zaměstnaní lidé cizího původu. Hned vedle jsou různé školy a učiliště, tak by to mohl být i nějaký mlaďas.“ Ukázal na jednu z adres. „Například tady, Lautrupská městská škola. Škola pro děti se speciálními vzdělávacími potřebami. Takže by přece jen mohlo jít o klukovskou hru. Počkej si a uvidíš. Až dešifrujeme zbytek dopisu, třeba se ukáže, že jde o šikanování učitele nebo něco podobného.“

„Dešifrujeme tohle, šikanování támhle. Používáte nějak moc divných slov, Carle. Ale co když se ukáže, že jde o někoho, kdo tam pro nějakou firmu pracoval? Je jich tam dost.“

„I to je možné, ale nemyslíš, že v takovém případě by firma nahlásila na policii, že se jí ztratil zaměstnanec? Chápu, jak to myslíš, ale nesmíme zapomínat, že nikdy nebylo nahlášeno nic takového, co vzkaz z láhve naznačuje. Abych nezapomněl, jsou někde jinde v Dánsku ulice nebo místa, která se jmenují Lautrupvang?“

Asad potřásl hlavou. „Chcete mi říct, že nevěříte, že šlo o opravdový únos?“

„Něco v tom smyslu.“

„Myslím, že se mýlíte, šéfe.“

„No, poslouchej, Asade. Pokud šlo opravdu o únos, kdo říká, že za uneseného nebylo tehdy zaplaceno výkupné? To je klidně možné, ne? A pak se na všechno zapomnělo, všechno usnulo. V tom případě bysme se o ničem nedozvěděli a nepustili se do vyšetřování, že jo? Možná se to tenkrát týkalo jen pár zasvěcených, kteří věděli, co se doopravdy stalo.“

Asad se na něj podíval. „Ano, Carle. To je právě to, co nevíme. A nikdy se to nedozvíme, pokud se rozhodnete, že ten případ odložíme.“

Beze slova vyklouzl z kanceláře a nechal na Carlově stole ulepený kelímek a nůž. Co se mu sakra stalo? Dotkly se ho poznámky o pravopisu a přistěhovalcích? Většinou toho vydržel a snesl mnohem víc. Nebo ho ten případ natolik zaujal, že nedokázal myslet na nic jiného?

Carl se protáhl a zaposlouchal se do vzrušeného rozhovoru na chodbě. Diskutoval tam Asad s Yrsou. Brblání, brblání, brblání. Nic jiného — se zárukou.

Vzpomněl si na Antonsenův dotaz, vstal a šel za nimi.

„Můžu vás na chvíli vyrušit, vy dvě hrdličky?“

Oba postávali před obrovským dopisem. Yrsa tady stála už od chvíle, kdy mu předala účetní zprávy o akciových společnostech. Celkem tedy nějakých čtyři pět hodin. Za celou dobu si do bloku, pohozeného na podlaze, nezapsala ani čárku.

„Hrdličky! Než otevřeš pusu, dobře si rozmysli, co chceš říct. Trochu provětrat mozek by ti neuškodilo,“ řekla Yrsa a otočila se k dopisu.

„Asade, poslouchej. Policejní komisař v Rodovre obdržel od Samira Ghaziho žádost o přeložení. Samir se chce vrátit zpátky k nim. Nevíš o tom náhodou něco?“

Asad se na Carla zmateně podíval, ale bylo jasné, že je ve střehu. „Proč zrovna já?“

„Samirovi ses vyhýbal, že? Asi jste si nepadli do oka. Udělali jste si něco? Je to tak?“

Nevypadal Asad trochu uraženě?

„Vlastně se ani neznáme. Určitě se chtěl vrátit zpátky do staré práce.“ Falešně se usmál. „Možná nezvládal zdejší vysoké pracovní nasazení?“

„To bude ono. To mám říct Antonsenovi?“

Asad pokrčil rameny.

„Našla jsem další slova,“ ozvala se Yrsa.

Popadla štafle a postavila je na místo.

„Budu psát tužkou, abysme to případně mohli vygumovat,“ řekla z druhé nejvyšší příčky. „Podívejte, teď to vypadá takhle. Je to jen návrh. Hlavně za slovem ‚Má‘ to jen odhaduju. Není jednoduché uhádnout, co napsal. Navíc má pisatel vážné problémy s pravopisem, i když ne vždycky je to na závadu.“

Asad s Carlem se na sebe podívali. Copak jí to neříkali? „Například jsem si úplně jistá, že ,žova‘ znamená ,vyhrožoval‘.“

Znovu pohlédla na své dílo. „No, a taky jsem si jistá, že u slova ‚modrým‘ zapomněl čárku nad ‚y‘. Ale mrkněte, jak to vypadá teď.“

POMOC

Dne .6 ůnora 1996 jsme byly unaseni sebral nás na zastrvce autobbusu v Lautropvang v Ballerupu—Muž je 18. vysoký má krátce stříhané vlasy ….. … … ….. — Má jizvu na pravém …. j…. . modrym pikupu Táta a máma ho znejí — Fr.d… …. s B — Vyhržoval nám ……. — zabije nás — ……. mi . ….. bráškovi … .. ….. …. — Jeli jsme skoro 1 hodinu . … …. u voty …… .. vě… ………. Smradí to tu — …….. .i . …… — … ….r…ry.g. — .. … . .. … …. .. let P… ….

„Co tomu říkáte?“ zeptala se, aniž jim věnovala jediný pohled.

Carl si text znovu několikrát přečetl. Musel uznat, že to vypadá přesvědčivě. Stěží mohlo jít o útok na učitele nebo někoho jiného, kdo pisatele dopisu naštval.

Ale i když volání o pomoc vypadalo autenticky, pořád neměli jistotu, že opravdu autentické je. Musí sehnat odborníka, který dopis posoudí. Pokud se potvrdí, že je dopis pravý, je tam několik vět, které ho straší víc než ostatní.

V dopise stojí: „Táta a máma ho znají.“ To by člověka jen tak nenapadlo. A nakonec „zabije nás“. Žádné „možná“.

„Omluvte můj slovník, ale vůbec kruci netušíme, kde má únosce na těle jizvu. Pěkně mě to štve,“ dodala Yrsa a probírala se zlatými loknami.

„Na čtyři písmena je několik částí těla,“ pokračovala. „Nota bene když člověk neovládá pravopis. O co by mohlo jít? Na prsu, boku, lýtku bez ‚t‘ a dál už fakt nedokážu nic vymyslet. Nemyslíte, že můžeme vycházet z toho, že jizva je na některé z končetin? Nenapadá mě žádná část na hlavě nebo trupu, která by byla na čtyři písmena. Vy o něčem víte?“

„No,“ ozval se Carl po chvilce přemýšlení. „Čelo, ucho, očko. Víčko bez jednoho písmena. Ale máš pravdu. Kromě toho, co jsme už vyjmenovali, mě taky nenapadá moc částí těla nebo končetin, které by měly čtyři písmena. Těžko má na mysli nohy. Myslím, že jizva je viditelná.“

„Která část těla je v únoru, v tomhle ledovém království, vidět?“ zauvažoval Asad.

„Mohl se svléknout,“ řekla Yrsa a rozzářila se. „Třeba je to sexuální maniak. Proto je možná unáší.“

Carl kývl. Byla to jedna z možností. Bohužel.

„Když je taková zima, tak je člověku vidět jen hlava,“ pokračoval Asad. Zadíval se Carlovi na uši. „Jsou vidět uši, když je nezakrývají moc dlouhé vlasy. Na uchu by jizva být mohla. Ale co očko? Může mít člověk vůbec jizvu na očku?“ Asad popustil uzdu své fantazii. „Ne, na očku jizva být nemůže,“ usoudil nakonec. „Bude to jinde, na očku ne.“

„No, přátelé, navrhuji dát dopis na chvíli k ledu. Jestli se forenzním technikům podaří ze dna láhve získat použitelnou DNA, snad si budeme moct o vzhledu pachatele udělat jasnější představu. Podobná zkoumání chvíli trvají, takže musíme počkat. Má někdo nějaký návrh, co bysme mohli pro ten případ udělat tady a teď?“

Yrsa se na ně obrátila. „Ano, je čas oběda!“ řekla. „Dá si někdo toust? Vzala jsem dneska s sebou toustovač.“

*

Když začne převodovka drhnout, musí se dolít nový olej. Právě teď mělo oddělení Q velké potíže s přeřazením na vyšší rychlost.

Nastal čas na výměnu oleje, pomyslel si Carl a zavolal Yrsu a Asada. „Pěkně s celou věcí zakvedláme a zkusíme se na to podívat z jiné strany. Souhlasíte?“

Oba přikývli. Asad možná trochu nejistě, protože ne zcela pochopil, co výrazem zakvedláme Carl myslel.

„Výborně. Asade, ty si vezmi na starosti účetnictví akciovek. Yrso, tvým úkolem bude obvolat všechny instituce okolo Lautrupvang.“

Carl se usmál sám pro sebe. Její jadrný silný hlas určitě donutí ty kancelářské krysy, aby se znovu podívaly do archivů.

„Požádej lidi z kanceláří, aby se zeptali starších zaměstnanců, jestli si někdo nevzpomíná na žáka, studenta nebo kolegu, který náhle bez varování zmizel,“ řekl. „A Yrso, abych nezapomněl. Řekni jim nějaká klíčová slova, aby se na únor 1996 dokázali upamatovat. Připomeň jim, že právě tehdy se čtvrť rozšiřovala.“

Asad toho měl právě dost a odkráčel k sobě. Bylo naprosto jasné, že takové rozdělení rolí mu nesedí. Tady ale rozhodoval Carl a s tím se musel Asad vyrovnat, ať se mu to líbilo nebo ne. Navíc byl případ požáru věcnější a nemalou roli hrálo i to, že s ním mohli lehce škádlit kolegy z oddělení A.

Takže Asad musel polknout vztek a vyhrnout si rukávy. Vzkaz z láhve musel zatím vyčkávat, než se k němu Yrsa svým poklidným tempem vrátí.

Carl si počkal, dokud Yrsa nevyšla ze dveří, a potom si našel číslo na kliniku rehabilitačního lékařství v Hornbaku. „Chci mluvit s primářem, ale pouze s ním,“ řekl a dobře věděl, že nemá právo nic požadovat. Uběhlo pět minut, než se konečně ozval hlas prvního sekundáře.

Nezněl moc nadšeně. „Ano, vím moc dobře, kdo jste,“ řekl unaveně. „Předpokládám, že voláte kvůli Hardymu Henningsenovi?“

Carl ho rychle zasvětil do situace.

„Aha,“ zanotoval lékař.

Proč se sakra každému lékaři po postupu o jednu nebo dvě platové třídy tak změní hlas?

„Tak vy chcete vědět, jestli je u případů, jako je Hardy, pravděpodobné, že se podaří oživit nervové dráhy?“ pokračoval. „Problémem v případě Hardyho Henningsena je, že už ho nemáme pod každodenní kontrolou, a proto nemůžeme provádět potřebná měření. Laskavě nezapomínejte, že jste si ho dobrovolně převezl k sobě domů do domácího ošetřování. Nedbal jste na naše varování.“

„To vím, ale kdyby u vás Hardy zůstal, za chvíli by umřel. Teď aspoň znovu získal trochu chuti do života. To za to stálo, ne?“

Na druhém konci se rozhostilo ticho.

„Nemůže k nám domů někdo z kliniky přijít a vyšetřit ho?“ pokračoval Carl. „Možná by to mohla být příležitost k novému posouzení jeho stavu. Tím myslím příležitost jak pro něj, tak i pro vás.“

„Říkáte, že cítí zápěstí?“ zeptal se nakonec muž v bílém. „Už dřív jsme si všimli několika pnutí v jeho prstech, možná za ně zaměňuje cit v zápěstí. Může se jednat o pouhý reflex.“

„Vy mi teda tvrdíte, že když je páteř poškozená jako u Hardyho, tak už nikdy nebude líp fungovat?“

„Pane Morcku, my se tady nebavíme o tom, jestli bude ještě někdy chodit, protože to prostě nebude. Hardy Henningsen je navždy upoutaný na lůžko, ochrnutý od hlavy až k patě. Tak to bohužel je. Jestli bude schopen něco cítit v části zmiňované paže, to je jiná věc. Domnívám se, že nemůžeme očekávat o moc víc než tyto malé kontrakce. Pravděpodobně se dokonce ani ty nebudou opakovat.“

„Takže rukou hýbat nebude?“

„To si nedokážu představit.“

„Takže ho odmítáte u mě doma navštívit a vyšetřit?“

„To jsem neřekl.“ Na druhé straně sluchátka bylo slyšet, že se probírá nějakými papíry. Určitě listuje diářem. „Kdy by se vám to hodilo?“

„No, co nejdřív.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

Když se Carl o něco později vydal zkontrolovat Asada, našel jeho místo prázdné.

Na stole ležel vzkaz. „Tady jsou ta čísla,“ stálo na něm, a k tomu byl připojen formální dodatek: „Se srdečným pozdravem, Asad.“

Opravdu je tak naštvaný?

„Yrso,“ zařval Carl na chodbě, „nevíš, kde je Asad?“

Žádná odpověď.

Nejde-li Mohamed k hoře, musí hora k Mohamedovi, pomyslel si a vydal se k její kanceláři. Když strčil hlavu dovnitř do kanceláře, prudce zabrzdil. Jako by přímo před ním udeřil blesk.

Rosina strohá černobílá spartánská kancelář ve stylu hi-tech byla přeměněna na něco, co by po Yrse nedokázala napodobit ani desetiletá dívenka zrozená v zemi Barbie. Všechny stěny byly více než růžové a všude byly vystaveny různé drobnůstky.

Těžce polkl a obrátil se na Yrsu. „Nevidělas Asada?“ zeptal se.

„Jo, odešel před půlhodinou. Přijde až zítra.“

„Kam šel?“

Pokrčila rameny. „Mám napůl hotovou zprávu o Lautrupvang. Chceš se podívat?“

Kývl. „Našlas něco?“

Našpulila rudé rty jako hollywoodská hvězda. „S odpuštěním ani hovno. Mimochodem, už ti někdo řekl, že máš stejný úsměv jako Gwyneth Paltrow?“ odvětila.

„Gwyneth Paltrow? Vždyť je to ženská!“

Přitakala.

Vycouval zpátky do své kanceláře a vytočil Rosino soukromé číslo domů. Ještě pár dní s Yrsou a špatně to dopadne. Jestli si má oddělení Q udržet svou pochybnou úroveň, tak se Rose musí sakra rychle vrátit ke svému psacímu stolu.

Tentokrát se dovolal na záznamník.

„Záznamník Rose a Yrsy oznamuje, že dámy jsou na audienci u královny. Po ukončení přátelské návštěvy se vám ozveme zpět. Jestli si nemůžete pomoci, zanechte nám vzkaz.“ Pak se ozvalo pípnutí.

Bůhví která z nich to namluvila. Opřel se na židli a zašátral po cigaretě. Někdo se mu zmiňoval, že právě teď se dá u pošty sehnat slušná práce. Znělo to velmi lákavě.

Když o hodinu a půl později vešel do vlastního obýváku, necítil se o moc lépe. Nad Hardyho lůžkem se skláněl lékař a hned vedle něj stála Vigga.

Slušně lékaře pozdravil a odtáhl Viggu stranou.

„Co tady děláš? Jestli se se mnou chceš vidět, máš nejdřív zavolat. Dobře víš, jak nenávidím tyhle spontánní přepadovky.“

„Carle, drahoušku.“ Pohladila ho po tváři, až to zašustilo.

Opravdu neuvěřitelné.

„Myslím na tebe každý den a rozhodla jsem se, že se vrátím domů,“ řekla velmi odhodlaně.

Carl cítil, jak se mu protočily panenky. Ona to myslí vážně, ta skoro rozvedená barevná kreace. „To nepůjde, Viggo. Nemám zájem.“

Vigga několikrát zamrkala. „Ale já si to vážně přeju. A půlka domu je pořád ještě moje, můj milý. Na to nezapomínej!“

V tom okamžiku vztekle vybouchl. Lékař pospíchal pryč a vzlykající Viggu vzal s sebou ven. Když ji taxík konečně odvezl, Carl do sebe hodil největší skleničku plnou alkoholu a vydal se ke dveřím. Fixem udělal tlustou černou čáru přes jméno „Vigga Rasmussenová“, které tam dosud strašilo. Už bylo sakra načase.

Ať to stojí, co to stojí.

Nevyhnutelným výsledkem bylo, že Carl proseděl většinu noci na posteli a v hlavě si promítal nekonečné jednostranné rozhovory s rozvodovým právníkem, který měl prsty hluboko v jeho peněžence.

Tohle ho zničí.

Slabou útěchou mu byla návštěva lékaře z kliniky rehabilitačního lékařství. Skutečně dokázal naměřit nepatrnou, slabou aktivitu v jedné Hardyho ruce. Lékař z toho byl v dobrém slova smyslu zmatený.

*

Druhý den v půl šesté ráno stál na vrátnici policejní stanice. Trávit v posteli další hodiny nemělo smysl.

„To je ale překvapení, Carle. Kde se tady bereš tak brzo?“ zeptal se vrátný ve službě. „Jsem si jistý, že tvůj pomocník se bude taky divit. Dej si bacha, aby se moc nelekl, až přijdeš dolů.“

Carl znejistěl. „Jak to myslíš? Asad je tady? V tuhle hodinu?“

„Ano. Poslední dobou je tady každý den tak brzy ráno. Většinou chodí před šestou, ale dneska tady byl už v pět. Tys to nevěděl?“

Carl o tom neměl ani zdání.

Bylo naprosto jasné, že Asad už má ranní modlitbu za sebou, protože na chodbě stále ležel modlitební kobereček. Bylo to poprvé, co ho Carl viděl. Obvykle se Asad modlil ve své špeluňce, protože šlo o osobní citlivou věc.

Carl zřetelně slyšel, že Asad v kanceláři s někým komunikuje. Znělo to, jako by telefonoval s někým silně nahluchlým. Konverzace probíhala v arabštině a tón hlasu nebyl zrovna přátelský, ale v tomhle jazyce člověk nikdy neví.

Vykročil ke dveřím a uviděl páru z kouřící konvice, vinoucí se kolem Asadova krku. Před ním ležely poznámky v arabštině a na ploché obrazovce poblikával zrnící se obraz staršího muže s knírem a ohromnými sluchátky. Až teď si Carl všiml, že i Asad má nasazený head set. Mluvil s tím mužem po Skypu. Asi šlo o někoho z rodiny v Sýrii.

„Dobré ráno, Asade,“ pozdravil Carl. Tak prudkou reakci vůbec nečekal. Bylo to ostatně poprvé, co Carl přišel do práce tak brzy. Asad se zachvěl a celým tělem mu začaly vibrovat radikální nervové otřesy. Všechny končetiny se zaškubaly. Nepochopitelné.

Starý muž, se kterým mluvil, působil vyděšeně a naklonil se blíž k počítači. Pravděpodobně na své obrazovce zahlédl za Asadem Carlův obrys.

Muž rychle řekl pár slov a přerušil spojení. Mezitím se Asad snažil vzpamatovat.

Co tady děláte? ptaly se jeho oči. Vypadalo to, jako by ho Carl nachytal s rukama v trezoru, a ne jen v krabici s cukrovím.

„Promiň, Asade. Nechtěl jsem tě vyděsit. Jsi v pohodě?“ Položil ruku na Asadovu košili. Smrděla a byla propocená. Asad klikl myší na ikonu Skype a obrazovka se změnila. Asi si nepřál, aby Carl zjistil, s kým mluvil.

Carl zvedl omluvně ruce. „Nebudu tě rušit. Dodělej si, co potřebuješ. Potom se u mě zastav.“

Asad pořád neřekl ani slovo. To bylo velmi, velmi zvláštní. Když se Carl konečně sesul na kancelářskou židli, cítil se unavený. Před pár týdny byl sklep pod policejní stanicí jeho útočištěm. Dva šikovní spolupracovníci a nálada, která se v dobrých dnech dala označit za pohodu. Teď Rose nahradila jiná osoba, která byla právě tak zvláštní, a taky Asad se choval divně. Za této situace bylo těžké udržovat si odstup od celosvětových problémů. Navíc přibyly starosti, co se bude dít, pokud bude Vigga trvat na rozvodu a požadovat, aby ji vyplatil za její půlku domu.

Zatracená práce. Carl se zadíval na papír s informací o volném místě, který si před několika měsíci připíchl na nástěnku. Bylo tam napsáno „Zemský policejní ředitel“. Pomyslel si, že to by bylo něco pro něho. Co může být lepšího než práce se zaměstnanci, kteří před člověkem hrbí hřbet a podlézají mu? S rytířským křížem, levnými služebními cestami a platovou třídou, která by i Viggu konečně přinutila sklapnout? Sedm set dva tisíc dvě stě sedmdesát sedm korun a vše by se vyřešilo. Jen vyslovit výši platu zabralo pomalu celý pracovní den.

Škoda že jsem se nestihl přihlásit, pomyslel si. Vtom se před ním objevil Asad. „Carle, je nutné, abychom probírali, co se před chvílí stalo?“

Probírali co? Že seděl a mluvil po Skypu? Že Asad chodí do práce tak brzo? Že se vyděsil? To byla fakt zvláštní otázka.

Carl zavrtěl hlavou a podíval se na hodinky. Do začátku normální pracovní doby pořád scházela ještě celá hodina. „Asade, co tu děláš takhle brzy po ránu, to je tvoje věc. Chápu, že si chceš promluvit s lidmi, které nemáš možnost vídat.“

Skoro to vypadalo, že se mu ulevilo. Zvláštní.

„Prostudoval jsem účetnictví společností Amundsen & Mujagić, a. s., z Rodovre, K. Fradsen z ulice Dortheavej a taky JPP Kování a Public Consult.“

Poškrábal se na plešce schované mezi černými kudrnami. „Většinou to vypadá, že se jedná o solidní firmy.“

„A dál?“

„Výjimkou jsou měsíce těsně před požáry.“

„Jak to myslíš?“

„Půjčovali si peníze. Ubylo jim zakázek.“

„Takže nejdřív začali ztrácet zakázky, a proto jim chyběly peníze, které si následně půjčili?“

Asad kývl. „Přesně tak.“

„A co následovalo?“

„To se ukázalo jen u případu v Rodovre. Ty ostatní jsou zatím moc čerstvé.“

„Co se tam dělo?“

„No, nejdřív byl požár, pak dostanou pojistné a nakonec je půjčka pryč.“

Carl se natáhl pro krabičku cigaret a jednu si zapálil. To byla klasika. Pojišťovací podvod. Ale proč tam byla těla s prohlubní v malíčku?

„O jakém druhu půjčky se bavíme?“

„Krátkodobá. Na rok. U firmy, kterou požár zasáhl minulou sobotu, Public Consult na ulici Stockholmsgade, šlo dokonce jen o šest měsíců.“

„A půjčky propadly a jim nic nezůstalo?“

„Já to vidím jinak.“

Carl vyfoukl kouř, Asad zacouval a zamával rukama. Carl to ignoroval. Tohle je jeho útočiště a jeho cigareta. Mezi nejvýše postaveným a posledním z poddaných je přece značný rozdíl.

„Kdo jim půjčoval?“ zeptal se.

Asad pokrčil rameny. „Různě. Bankovní ústavy z Kodaně.“

Carl kývl. „Dej mi jména a řekni mi, kdo za tím stojí.“

Asadovi klesla hlava.

„V pohodě, až se otevřou kanceláře. Máš ještě dvě hodiny. Ber to v klidu.“ Ani útěcha nepomohla. Nevypadal o nic šťastnější, právě naopak.

S těmi dvěma to byla fakt neskutečná otrava. Drzé poznámky a neskrývaná zášť. Jako by se Asad s Yrsou vzájemně nakazili. Jako by to byli oni, kdo rozděluje úkoly. Jestli budou v nastoleném duchu pokračovat, oba dva vyfasují zelené gumové rukavice a nechá je drhnout podlahu, dokud se nebude lesknout jako zrcadlo.

Asad zvedl hlavu a pomalu kývl. „Už vás nebudu vyrušovat. Přijďte ke mně, až budete hotový.“

„Jak to myslíš?“

Zamrkal. Usmíval se trochu křivě. Velmi matoucí přeměna. „Budete mít obě ruce plné,“ řekl a znovu zamrkal.

„Zkusím to znova. O čem to sakra meleš, Asade?“

„O Moně, pochopitelně. Neříkejte mi, že nevíte, že se vrátila.“

14

Asad měl pravdu, Mona byla zpět. Opálená tropickým sluncem a plná nových zkušeností, které se elegantně, ale nezvratně vepsaly do drobných vrásek kolem očí.

Toho rána seděl Carl dlouho ve sklepě a hledal slova, kterými by od začátku zablokoval její případnou obranu. Pokud se Mona rozhodne zajít dolů, chtěl, aby se na něj podívala něžným, milým a výmluvným pohledem.

Dopadlo to jinak. Jediná osoba ženského pohlaví, která se toho rána pohybovala po sklepě, byla Yrsa s nákupní taškou na kolečkách. Určitě to myslela dobře, když se pět minut po příchodu postavila na chodbu a nesmírně ječivým hlasem zařvala: „Máme křupavé houstičky z Netta, kluci!“

V tu chvíli člověk pochopil propastnou vzdálenost od šťastnějšího světa, který se nacházel v horních patrech budovy.

Uběhly dvě hodiny, než Carl konečně naznal, že bude muset jít sám vlastnímu štěstí vstříc, vstal a vydal se nahoru.

Po několika dotazech našel Monu na oddělení státních zástupců v tichém rozhovoru se soudním zapisovatelem. Měla na sobě koženou vestičku, lehce oprané levisky a rozhodně nevypadala jako žena, která už má valnou většinu životních výzev za sebou.

„Dobrý den, Carle,“ řekla a nic víc. Byl to profesionální pohled, jasně vyjadřující, že už spolu nemají nic společného. Nemohl dělat nic jiného než se usmát a být zticha.

Po zbytek dne se mohl brodit v beznadějných frustracích nad svým citově vyprahlým životem, ale Yrsa měla jiné plány.

„Možná jsme něco našli v Ballerupu,“ řekla a podívala se na něj se špatně skrývaným potěšením. Mezi předními zuby měla zbytky housky. „Dneska jsem dítě štěstěny. Přesně, jak jsem měla v horoskopu.“

Carl se na ni podíval s nadějí v očích. S trochou štěstí by se dítě štěstěny mohlo vznést na radostném obláčku a zmizet ve stratosféře. Aspoň by měl klid a mohl by se nerušeně utápět ve svém žalu.

„Dostat se k informacím byla pěkná makačka,“ pokračovala. „Nejdřív jsem mluvila se školním inspektorem z Lautrupské městské školy, ale ten tam pracuje až od roku 2004. Pak jsem se dostala k učitelce, která tam učí od samého začátku, ale ta taky nic nevěděla. Potom jsem dohnala školníka, který taky věděl houbeles a…“

„Yrso! Buď tak laskavá a přejdi rovnou k výsledku. Přeskoč veškeré nepodstatné manévry. Mám práci,“ řekl a protáhl si strnulou ruku.

„Jak je ctěná libost. Potom jsem volala na Vysokou školu technickou a tam jsem se konečně chytla.“

To sdělení jako by ho probralo. „Výborně,“ utrousil. „A co?“

„Je to prosté. V kanceláři byla jedna profesorka, Laura Mannová, která se dnes ráno vrátila z nemocenské. Říkala, že na škole pracuje od jejího založení v roce 1995, a pokud si správně pamatuje, naše záležitost se může týkat pouze jediného případu.“

Carl se narovnal na židli. „Ano, a jakého?“

Naklonila hlavu a podívala se na něj. „No, takže ses chytil, panáčku?“ Poklepala ho po chlupatém předloktí. „To bys rád věděl, co?“

O co tady sakra jde? Během činné služby vyřešil minimálně dvě stě zapeklitých případů, a teď si tady hraje s drzou brigádnicí v zelenorůžových punčocháčích hru Kdo to ví, odpoví…

„Jaký případ měla na mysli?“ zopakoval Carl a kývl na Asada, který strčil hlavu do dveří. Vypadal bledě.

„Včera volal do kanceláře Asad a vyptával se na stejnou věc. Probírali to u ranní kávičky a ta dáma to zaslechla,“ pokračovala.

Asad se zájmem poslouchal a najednou vypadal úplně normálně.

„Hned si na ten případ vzpomněla,“ řekla Yrsa. „Tehdy tam měli jednoho elitního studenta. Kluka s nějakým syndromem. Byl docela mladý, ale brilantní na fyziku a matematiku.“

„Syndromem?“ Asad nasadil nechápavý výraz.

„Jo, jako že má speciální schopnosti v jednom směru a je naprosto nepoužitelný v jiném. Nešlo o autismus, ale něco podobného. Jak se to jen jmenuje?“ zamračila se. „Už vím, Aspergerův syndrom. To je ono.“

Carl se usmál. Tak do toho se ona určitě lehce vžije.

„Co se s tím klukem stalo?“ zeptal se.

„Nastoupil do školy, v prvním semestru sbíral nejlepší známky, a pak zmizel.“

„Jak?“

„Poslední den před jarními prázdninami s sebou přivedl mladšího bratra, aby mu školu ukázal. Od té chvíle už ho nikdy neviděli.“

Carl i Asad zavřeli oči. Teď to přijde. „Jak se jmenoval?“ zeptal se Carl.

„Jmenoval se Poul.“

Carla zamrazilo.

„Jo!“ zařval Asad a rozhodil ruce a nohy jako gumový panáček.

„Profesorka říkala, že si ho dobře pamatuje, protože Poul Holt byl tím nejpravděpodobnějším kandidátem na Nobelovu cenu, který se na jejich škole kdy objevil. Navíc se nikdy předtím ani potom nesetkala se studentem vysoké školy technické, který by trpěl touto zvláštní formou Aspergerova syndromu. Poul byl naprosto unikátní.“

„Proto si ho pamatuje?“ zeptal se Carl.

„Ano, proto. A taky proto, že byl jedním ze studentů, kteří do školy nastoupili hned po jejím založení.“

*

O půl hodiny později Carl na vysoké škole technické svou otázku zopakoval a dostal stejnou odpověď.

„Takové věci si člověk pamatuje,“ usmála se Laura Mannová a vycenila zažloutlé zuby. „Vy si přece také pamatujete své první zatýkání, ne?“

Carl přikývl. Tehdy šlo o malého, špinavého alkoholika, který si ustlal uprostřed ulice Englandsvej. Carl si stále pamatoval na to, jak se snažil toho idiota odtáhnout do bezpečí, a na soply, které letěly vzduchem a přilepily se mu na policejní odznak. Ano, první zatýkání člověk jen tak lehce nezapomene, v tom měla pravdu. Ať už se soply nebo bez nich.

Podíval se na ženu, která seděla naproti němu. Občas ji vídal v televizi, kam ji zvali jako expertku do pořadů o alternativních zdrojích energie. Na vizitce měla napsáno Laura Mannová, Ph.D. a řadu dalších titulů. Carl byl šťastný, že on žádný titul nemá.

„Trpěl nějakou formou autismu, že?“

„Ano, trpěl, ale šlo o lehčí postižení. Lidé s Aspergerem jsou často velmi inteligentní. Většina lidí by řekla, že jsou to techničtí géniové, nepoužitelní v normálním světě. Typy jako Bill Gates nebo Einstein. Poul měl ale navíc i praktické vlohy. Celkově byl v mnoha směrech zvláštní.“

Asad se usmíval. Všiml si jejích kostěných brýlí a boule na krku. Ano, pro Poula Holta to byla určitě přesně ta pravá profesorka. Svůj k svému, jak praví přísloví.

„Tvrdíte, že 16. února 1996 si sem Poul přivedl mladšího bratra a pak už jste ho nikdy neviděli. Jak si tím datem můžete být tak jistá?“ zeptal se Carl.

„V prvních letech jsme si vedli docházku. Podívali jsme se, kdy přišel naposledy. Po prázdninách se už nevrátil. Chcete si zápisy zkontrolovat? Máme je připravené vedle v kanceláři.“

Carl se podíval na Asada. Nezdálo se, že by projevoval velký zájem. „Ne, děkuji. Stačí nám vaše slovo. Později jste ale kontaktovali rodinu, nebo ne?“

„Ano, ale udržovali si velký odstup. Hlavně když jsme navrhli, že je navštívíme a všechno s Poulem probereme.“

„Mluvila jste s ním aspoň po telefonu?“

„Ne, naposledy jsem s ním mluvila tady, asi týden před začátkem prázdnin. Když jsem mu později volala domů, řekl mi jeho otec, že Poul nechce přijít k telefonu. Nemohla jsem dělat nic víc. Už mu bylo osmnáct, takže měl právo si sám rozhodnout, jak chce se svým životem naložit.“

„Jenom osmnáct?“

„Ano, byl velmi mladý. Maturoval už v sedmnácti, tak k nám nastoupil brzy.“

„Máte jeho osobní údaje?“

Usmála se. Pochopitelně měla všechno připraveno.

Carl četl nahlas a Asad mu nahlížel přes rameno.

„Poul Holt, narozen 13. listopadu 1977. Absolvent matematicko-fyzikální třídy na gymnáziu v Birkerodu. Průměr 2,3.“ Následovala adresa. Nebylo to daleko odtud. Nanejvýš tři čtvrtě hodiny jízdy. „Na to, že byl génius, měl docela špatný průměr, ne?“ podivil se Carl.

„Ano, ale tak už to bývá, když má člověk jedničky z přírodovědných předmětů a ze všech humanitních dostane čtyřku,“ odvětila.

„Říkáte, že mu nešla dánština?“ zeptal se Asad.

Znovu se usmála. „Rozhodně měl problémy s psaním. Písemné práce byly nedostatečné. Ale to je normální. Dokonce i jeho ústní projevy, pokud se jednalo o věci, které ho nezajímaly, byly téměř primitivní.“

„Je tohle kopie, kterou si můžeme odnést?“ zajímal se Carl.

Laura Mannová kývla. Kdyby neměla prsty zažloutlé od cigaret a voskovou kůži, byl by ji objal.

„Skvělé, Carle,“ řekl Asad, když se blížili k domu. „Dostali jsme úkol a během jednoho týdne jsme ho vyřešili. Víme, kdo ten vzkaz napsal. Výborně! A teď jsme u domu té rodiny.“ Ze samé radosti bouchl do palubní desky.

„Ano,“ souhlasil Carl. „Teď musíme doufat, že šlo jen o vtip.“

„Pokud ano, tak Poulovi pěkně vynadáme.“

„A pokud ne, Asade?“

Asad kývl. V tom případě mají nový úkol.

Zaparkovali u zahradní branky a okamžitě zjistili, že na jmenovce není jméno Holt.

Zazvonili a po delší době jim přijel otevřít drobný muž na invalidním vozíku. Suše jim oznámil, že od roku 1996 bydlí v domě sám.

Carla přepadl divný pocit, nasadil zarputilý výraz a protáhl koutky úst.

„Dům jste koupil od rodiny Holtových?“ vyzvídal.

„Ne, dům jsem koupil od Svědků Jehovových. Bydlel tady nějaký jejich kněz. Ve velkém obýváku se konala shromáždění. Chcete jít dál a podívat se?“

Carl zavrtěl hlavou. „S rodinou, která tady bydlela, jste se nikdy nesetkal?“

„Ne,“ odpověděl.

Carl a Asad poděkovali a odešli.

„Taky máš pocit, že nešlo jen o klukovinu?“ zeptal se Carl.

„No tak, šéfe. Jenom proto, že se člověk přestěhuje…“ Na zahradě se náhle zastavil. „Dobrá, vím, na co myslíte.“

„Že jo. Napadlo by tohle kluka, jako je Poul? Byli by dva bráchové, navíc Svědci Jehovovi, schopni něco takového vymyslet? Co říkáš?“

„Nevím. Vím, že mají povoleno lhát. Jen si nesmí lhát navzájem.“

„Znáš někoho, kdo je Svědkem Jehovovým?“

„Ne, ale tak to u věřících bývá. Členové církevního sboru se proti okolnímu světu chrání vším možným. Dokonce i lží.“

„Správně. Ale lhát o únosu je zbytečné. Únos není součástí pravidel. Myslím, že by se mnou všichni Svědci Jehovovi souhlasili.“

Asad kývl. Na to se nedalo nic říct.

Takže co teď?

*

Yrsa pochodovala mezi svou a Carlovou kanceláří jako armáda mravenců na stezce pro pěší. Únos byl její případ a chtěla se dozvědět všechny detaily a nejlépe po malých kouscích. Jak vypadala Poulova profesorka? Co Laura Mannová o Poulovi říkala? Jak vypadal dům, ve kterém bydleli? Co o té ro dině věděli, kromě toho, že byli Svědci Jehovovi?

„Klídek. Asad už hledá v registru obyvatel. Určitě je najdeme.“

„Carle, mohl bys jít na chvíli na chodbu?“ zeptala se a vytáhla ho k velké kopii na zdi. Nově doplnila na konec vzkazu Poulovo jméno a navíc přesné datum únosu.

POMOC

Dne 16 ůnora 1996 jsme byly unaseni sebral nás na zastrvce autobbusu v Lautropvang v Ballerupu—Muž je 18. vysoký má krátce stříhané vlasy ….. … … ….. — Má jizvu na pravém …. j…. . modrym pikupu Táta a máma ho znejí — Fr.d… …. s B — Vyhržoval nám ……. — zabije nás — ……. mi . ….. bráškovi … .. ….. …. — Jeli jsme skoro 1 hodinu . … …. u voty …… .. vě… ………. Smradí to tu — …….. .i . …… — … ….r…ry.g. — .. … . .. … …. .. let

Poul Holt

„Dobrá. Byl unesen spolu s bratrem,“ shrnula Yrsa. „Jmenuje se Poul Holt a píše, že jeli skoro hodinu. Myslím, že píše, že jeli k vodě.“ Založila si ruce na úzkých bocích. Teď přišla její chvíle.

„Vzhledem k tomu, že ten kluk měl Aspergera nebo něco podobného, tak si nemyslím, že by byl schopen vybásnit, že jeli k vodě.“ Obrátila se na Carla. „Souhlas?“

„Mohl to vymyslet mladší bratr. Vůbec nic o tom nevíme.“

„Ne, Carle, teď vážně. Laursen našel na vzkazu rybí šupinu. Pokud by dopis psal mladší bratr, myslíš, že by na papír plácl rybí šupinu, aby byla historka věrohodnější? A rybí sliz?“

„Mohl být stejně chytrý jako starší bratr. Jen v jiném směru.“

Dupla do podlahy, až se na druhém konci sklepa ozvala ozvěna. „Kruci, poslouchej mě, Carle. Zapni šedé buňky mozkové. Kde byli uneseni?“ Lehce ho pohladila po rameni, jako by chtěla smazat předešlý hrubý tón.

Carl konstatoval, že mu aspoň otřela pár lupů. „V Ballerupu,“ odpověděl.

„Ano, počítej se mnou. Byli uneseni v Ballerupu a jeli skoro hodinu, než se dostali k vodě. Kdyby jeli do Hundestedu, tak by jim to sakra z Ballerupu nemohlo trvat tak dlouho. A jak dlouho trvá cesta z Ballerupu do Jyllinge? Řekla bych nanejvýš půl hodinky.“

„Mohli jet třeba do Stevns, ne?“ Trochu si pro sebe zavrčel. Nikomu se nelíbí, když někdo podceňuje jeho intelektuální schopnosti, ani Carlovi.

„JO!“ Znovu dupla. Jestli pod podlahou někdy bydlely krysy, teď už určitě zdrhly.

„Jestli se jedná o výmysl,“ pokračovala, „proč by to psal tak složitě? Proč by prostě nenapsal, že jeli půl hodiny a přijeli k vodě? Tak by to kluk, který si vymýšlí, napsal. Proto se domnívám, že nejde o hru. Ber ten vzkaz vážně, Carle.“

Zhluboka se nadechl. Vzhledem k závažnosti případu neměl chuť se s ní dělit o své myšlenky. Možná s Rose, ale ne s Yrsou.

„Dobrá, dobrá,“ řekl tiše. „Počkejme, co se dozvíme, až najdeme jeho rodinu.“

„O co jde?“ Asadova hlava vykoukla z kanceláře o velikosti krabice od bot. Bylo jasné, že zjišťuje, jaká je nálada. Hádají se, nebo ne?

„Mám adresu,“ řekl a podal Carlovi do ruky kousek papíru. „Od roku 1996 se čtyřikrát přestěhovali. Čtyřikrát za třináct let a teď bydlí ve Švédsku.“

Do prdele, pomyslel si Carl. Švédsko, země s největšími komáry na světě a nejnudnějším jídlem.

„Tak, přátelé,“ řekl. „Určitě se přestěhovali někam, kde volně pobíhají divocí sobi. Do Lulea nebo Kebnekaise nebo ještě do něčeho horšího?“

„Hallabro. Jmenuje se to Hallabro a leží v Blekinge. Od nás je to zhruba dvě stě padesát kilometrů.“

Dvě stě padesát kilometrů. To se bohužel dá zvládnout. Zase víkend v hajzlu.

Zkusil se protáhnout. „Tak si to shrňme. Když tam přijedeme, možná nebudou doma. Když jim zavoláme předem, určitě nebudou doma. A když už náhodou doma budou, tak budou určitě mluvit jen švédsky, a když je člověk z Jutska, jak tomu má sakra rozumět?“

Asad přimhouřil oči. Na jeho vkus bylo vyslovené souvětí možná trochu moc rozvité. „Už jsem jim volal. Byli doma.“

„Cože? No tak to zítra už určitě doma nebudou.“

„No, neřekl jsem, odkud volám. Hned jsem praštil sluchátkem.“

Ti dva byli skutečně dvojka se smyslem pro zvukové efekty.

Carl se odploužil k sobě a zavolal domů. Stručné pokyny pro Mortena, co má dělat, kdyby se během jeho nepřítomnosti objevila Vigga. Kdo mohl vědět, co ji napadne?

Potom dal Asadovi instrukce, jak má dál postupovat při vyšetřování požárů. Požádal ho, aby průběžně kontroloval Yrsiny kroky. „Pro začátek jí dej seznam náboženských sekt. Zajdi nahoru za Laursenem, ať popožene forenzní oddělení kvůli analýze DNA. Uděláš to?“ zeptal se.

Do tašky si uložil služební pistoli. Se Švédy člověk nikdy neví. Zvlášť když původně pocházejí z Dánska.

15

Následující noci se postaral, aby jeho hostitelka a dočasná milenka nedosáhla orgasmu. Těsně před vyvrcholením se zaklonila a velmi zhluboka nadechla. V tom okamžiku vytáhl šikovné prsty z jejího klína a nechal ji ležet, chvějící se v očekávání dalšího a s očima těkajícíma ze strany na stranu.

Rychle vstal a rozhodnutí, jak nejlépe tělu pomoci a dosáhnout kýžené slasti, nechal na Isabele Jonssonové. Vypadala zmateně, což byl taky účel.

Na obloze nad řadovým domkem ve Viborgu bojoval měsíční svit s hustými, těžkými mraky. Stál nahý na terase a pozoroval je. Z nosních dírek mu vycházel cigaretový dým.

Od tohoto okamžiku vše pojede podle známého vzoru.

Nejprve hádky. Potom bude milenka žádat vysvětlení, proč je konec a proč právě teď. Bude žadonit, hádat se a znovu prosit. Dostane se jí požadovaných odpovědí a pak mu řekne, aby si sbalil věci a vypadl z jejího života.

Zítra v deset hodin dopoledne bude odjíždět z Dollerupu a děti budou sedět vedle něj na předním sedadle. Až se začnou divit, proč odbočil tak brzy, omámí je. Přesně věděl, kde to v klidu provede. Všechno si nastudoval. Mezi hustými stromy, které na několik málo minut vůz zakryjí. To bude stačit, aby děti uspal a těla uložil do zavazadlového prostoru.

O čtyři a půl hodiny později dojede do loděnice u Nordskovenu v Jagerspris. Do časového rozvrhu zahrnul i oběd u sestry na ostrově Fyn. Takový byl plán. Do malého domku s nízkým stropem a řetězy to je jen dvacet kroků skrz křoví. Dvacet kroků se dvěma zhroucenými těly v náručí.

Během té krátké cesty už v minulosti slýchal vroucí modlitby o život. Určitě je uslyší znovu.

Teprve pak může začít vyjednávat s rodiči. Vyfoukl z plic cigaretový dým a na malém trávníku típl nedopalek. Podtrženo a sečteno — čeká ho náročná noc a den.

Ošklivé podezření, že se doma děje něco, co by mohlo změnit celý jeho život, musel dát na chvíli k ledu. Jestli je mu manželka nevěrná, tak se má na co těšit.

Zaslechl zavrzání dveří na verandu a otočil se k Isabelinu zmatenému obličeji. Ranní župánek zakrýval z třesoucího se těla jen to nejnutnější. Za chviličku jí řekne, že mezi nimi je konec, protože je pro něho příliš stará, což ve skutečnosti rozhodně nebyla pravda. Měla dráždivé a svůdné tělo. Její charisma v něm probouzelo nenasytnost. Vlastně je to škoda, že tenhle vztah musí ukončit. Ale podobné pocity znal už z dřívějška.

„Ty tady stojíš v té zimě nahý? Jsi normální? Je tu pěkná ledárna.“ Naklonila hlavu, ale nedotkla se ho. „Můžeš mi vysvětlit, o co ti jde?“

Stoupl si před ni a oběma rukama uchopil límec županu. „Jsi pro mě moc stará,“ řekl odtažitě a utahoval límec kolem jejího nahého krku.

Na chvíli vypadala ohromeně. Chystala se ho uhodit nebo vykřičet svůj hněv a frustraci při pohledu na něj. Na jazyku se jí hromadily kletby, ale on věděl, že bude mlčet. Hezké rozvedené státní zaměstnankyně nedělají scény, když před nimi na jejich vlastní terase stojí nahý muž.

Ať si každý myslí, co chce. Věděli to oba.

Když se druhý den brzy ráno probudil, měla už posbírané hromádky jeho oblečení. Všechno nacpala do tašky. Nevypadalo to, že ho pozve na ranní kávu. Čekala ho jen sbírka dobře cílených otázek, která svědčila o tom, že se ještě nedokázala vrátit zpátky na zem.

„Hrabal ses mi v počítači,“ řekla kontrolovaně. Měla nebezpečně bílou tvář. „Hledal jsi informace o mém bratrovi. Choval ses jako slon v porcelánu, v datech jsi po sobě nechal víc než padesát zřetelných stop. Nemohl sis přitom rovnou dát trochu práce a zjistit, čím se vlastně na okrese živím? Nemáš pocit, že to od tebe bylo dost přezíravé a víc než pitomé?“

Myslel na to, že se u ní musí osprchovat, ať si mele co chce. Rodina z Matky Církve nepředá děti neoholenému muži, který páchne po sexu.

Teprve při dalších větách pocítil povinnost zmobilizovat všechny smysly.

„Na okresním úřadě ve Viborgu pracuju jako datová expertka s velkým D. Jsem odpovědná za bezpečnost dat a řešení problémů s počítači. Proto je mi jasné, cos udělal. Ve vlastním laptopu si lehce zjistím, kdo se mi kam nalogoval. Co si o sobě sakra myslíš?“

Podívala se přímo na něj. Byla úplně klidná. První velkou krizi už překonala. Měla v rukou trumfy, které převážily sebelítost, pláč a hysterii.

„Pod psací podložkou jsi našel moje hesla,“ pokračovala. „To se ti ale povedlo jen díky tomu, že jsem to tam na tebe narafičila. Poslední dobou jsem tě začala podezírat, a tak mě zajímalo, jak daleko jsi schopen zajít. Muž, který o sobě skoro nemluví, je vždycky podezřelý. Hodně podezřelý. Abys to pochopil. Chlapi většinou ze všeho nejradši mluví sami o sobě. Ale tos možná netušil!“

Když si všimla jeho zbystřené pozornosti, ironicky se pousmála. „Říkala jsem si: Proč o sobě ten chlap nikdy nic podstatného neřekne? Na rovinu, začalo mě to zajímat.“

Povytáhl obočí. „A teď máš pocit, že už o mně všechno víš? Jen proto, že jsem mlčel o svém soukromém životě a trochu se zajímal o ten tvůj?“

„Zajímal! To je přesné. Dokázala bych pochopit, kdybys chtěl vidět můj profil na internetové seznamce, ale proč tě zajímal můj bratr?“

„Myslel jsem, že jde o tvého ex. Chtěl jsem vědět, co se mezi vámi pokazilo.“

Na to mu neskočila. Jeho důvody ji naprosto nezajímaly. Prostě udělal velkou chybu.

„Musím ti přiznat k dobru jednu věc. Nevyluxoval jsi mi bankovní účet,“ dodala.

Její sarkastické poznámce se pokusil shovívavě usmát. Předpokládal, že úsměv bude poslední tečkou před odchodem do koupelny, to se však tvrdě spletl.

„Ale víš co? Nemáme si co vyčítat,“ pokračovala. „Taky jsem se ti hrabala ve věcech. A copak jsem asi našla po kapsách a v tašce? Nic. Žádný řidičák, žádnou kartičku zdravotní pojišťovny, žádné platební karty, žádnou peněženku, žádné klíčky od auta. Víš, na cos zapomněl, kamaráde? Stejně jako si ženy vždycky schovávají hesla na hloupá a jasná místa, muži zase vždycky, když nechtějí mít klíčky od auta u sebe, tak je položí na přední kolo. Na klíčence máš moc pěknou bowlingovou kuličku. Hraješ bowling? Tím ses nepochlubil. Na té kouli je jednička. To jsi tak dobrý?“

Začal se potit. Už dlouho se mu nestalo, že by nad vším začal ztrácet kontrolu. Neznal nic horšího.

„Buď v klidu. Klíče jsem vrátila zpátky na místo. A řidičák taky. I techničák k pick-upu a tvoje platební karty. Všechno možné, neboj. Všechno je přesně na svém místě. Hezky schované pod gumovými rohožkami.“

Zadíval se na její krk. Není úplně útlounký, takže ji bude muset pevně držet. Chvíli to potrvá, ale času má dost. „Máš pravdu, hodně si hlídám soukromí,“ řekl, popostoupil o krok blíž a zlehka jí položil ruku na rameno. „Zkus mě teď chvíli poslouchat, Isabelo. Opravdu jsem se do tebe zamiloval, ale nemohl jsem ti říct pravdu. Jsem ženatý, mám děti a tohle mezi náma mě nečekaně dostalo. Proto to musíme ukončit. Dokážeš to pochopit?“

Hrdě zvedla hlavu. Byla zraněná, ale nikoli poražená. Byl si jistý, že už má za sebou aférky se ženatými muži, kteří jí lhali. Stejně tak si byl jistý i tím, že se musí postarat o to, aby byl posledním mužem v jejím životě, který ji oklame.

Setřásla jeho ruku z ramene. „Nevím, proč jsi mi nikdy neřekl své pravé jméno. Netuším, proč jsi mi celou dobu jen lhal. Jestli se mi tady snažíš namluvit, že to všechno bylo kvůli tomu, že jsi ženatý, tak to neberu. Nevěřím ti.“

Odtáhla se, jako by mu četla myšlenky. Jako by byla připravená vzít do ruky zbraň, kterou už má někde nachystanou.

Když má člověk pocit, že stojí na ledové kře se vzteklým ledním medvědem, musí zvážit své možnosti. Právě teď viděl čtyři.

Skočit do vody a plavat.

Přeskočit na jinou ledovou kru.

Posoudit situaci a zjistit, jestli je medvěd hladový, nebo nažraný.

A poslední volbou je medvěda zabít.

Všechny možnosti měly zřetelné klady a zápory. Nepochyboval o tom, že jediná použitelná je poslední možnost. Žena před ním byla zraněná a připravená bránit se všemi dostupnými prostředky. Pravděpodobně proto, že dosáhl toho, že se do něj opravdu zamilovala. Měl si toho všimnout dřív. Podle vlastních zkušeností věděl, že v podobných situacích se ženy chovají iracionálně, což mívá často fatální následky.

Teď nemá čas se vyrovnávat s případnými škodami, které mu mohla způsobit, a proto se jí musí zbavit. Tělo uloží v picku-pu do zavazadlového prostoru. Odklidí ji z cesty, jako už jiné předtím. Zničí její harddisk. Pečlivě uklidí celý byt, aby po sobě smazal všechny stopy.

Podíval se do jejích krásných zelených očí a odhadoval, za jak dlouho přestanou zářit.

„Psala jsem bráchovi, že jsme se seznámili,“ řekla. „Poslala jsem mu číslo tvé espézetky, číslo řidičáku, tvoje jméno, rodné číslo a adresu uvedenou na techničáku. Podobnými maličkostmi se normálně v práci nezabývá, ale je od přírody zvědavý. Jestli se ukáže, žes mi něco ukradl, tak si tě najde, rozumíš?“

Na okamžik ztuhl. Samozřejmě že u sebe neměl pravé doklady ani karty, podle kterých by někdo mohl odhalit jeho skutečnou identitu. Ztuhl, protože se ještě nikdy v minulosti nesetkal s tím, že by na něj někdo něco našel. Navíc ten někdo měl za zády policii. Chvíli nedokázal pochopit, jak se do téhle situace dostal. Na co zapomněl, kde udělal chybu? Opravdu byla odpověď tak prostá, že se jí nezeptal, co v kanceláři na okrese dělá? Ano, asi to tak bylo.

A teď se dostal do problémů.

„Promiň, Isabelo,“ řekl tiše. „Vím, že jsem překročil hranici. Promiň. Jsem do tebe blázen, proto jsem se tak choval. Zapomeň prosím, co jsem včera v noci říkal. Nevěděl jsem, co mám dělat. Měl jsem ti říct, že jsem ženatý a mám děti, nebo ti raději lhát? Stalo se mi, že jsem se do tebe úplně zbláznil, ale tím bych ztratil všechno doma. Přesto jsem byl v pokušení. Uvažoval jsem nad ztrátou všeho, a proto jsem se o tobě musel dozvědět co nejvíc. Nedokázal jsem se tomu ubránit, copak to nedokážeš pochopit?“

Opovržlivě se na něj podívala. Zvažoval, jak se má na ledové kře zachovat. Zatím to vypadalo, že ho lední medvěd nesrazí bezdůvodně k zemi. Jestliže teď hned odjede a už se tady v okolí nikdy neukáže, přestane otravovat bráchu, aby o něm zjišťoval další informace? Proč by ji měl dál zajímat? Když ji zabije nebo unese, budou mít při vyšetřování z čeho vycházet. Ani tím nejpreciznějším úklidem nedokáže odstranit každý chloupek z ochlupení, kapičku spermatu, všechny otisky prstů. I když nefiguruje v žádném registru, budou schopni si sestavit nějaký profil. Mohl by barák zapálit, ale hasiči možná přijedou včas nebo ho někdo uvidí odjíždět. Taková akce by nemusela dopadnout dobře. Policajt jménem Karsten Jonsson má číslo jeho espézetky. Navíc má popis auta. Je klidně možné, že bratra vyzbrojila i detaily o jeho osobě.

Zadíval se do stropu. Pečlivě sledovala všechny jeho pohyby. I když byl expertem převleků a pokaždé se objevoval v jiném oblečení, bylo možné, že e-maily obsahují přesný popis jeho těla, výšku, barvu očí a kromě toho možná i podrobnosti o nejintimnějších částech těla. Člověk zkrátka netušil, co všechno mohla do toho e-mailu napsat, a to byl ten největší problém.

Podíval se do jejího pevného pohledu a zarazilo ho, že se spletl. Isabela nebyla žádný lední medvěd, byla bazilišek. Had, kohout a drak v jednom. Když člověk pohlédne baziliškovi do očí, zkamení. Stačí zkřížit mu cestu a člověka usmrtí hadí jed. Nikdo nedokáže pouštět do světa své vlastní šílené verze pravdy tak jako bazilišek. Nikdo. Dobře věděl, že baziliška dokáže zabít jen jeho vlastní odraz v zrcadle.

Proto řekl: „Je mi líto, co si o mně myslíš, Isabelo. Vždycky na tebe budu vzpomínat. Jsi nádherná a úžasná a přál bych si, abych tě potkal dřív. Teď už je pozdě. Je mi to fakt líto a omlouvám se. Nechtěl jsem ti ublížit. Jsi skvělá žena. Promiň.“

Lehce ji pohladil po tváři. Zabralo to. Na krátkou chvilku se jí zachvěly rty.

„Myslím, že bys měl jít. Už tě nechci vidět,“ řekla, i když to nemyslela vážně. Vždycky bude litovat, že to skončilo. Podobných šancí už ženy jejího věku mnoho nedostávají. Bylo načase přeskočit z jedné ledové kry na druhou. Bazilišek ani lední medvěd ho nebudou pronásledovat. Nechala ho odejít. Ještě nebylo ani sedm hodin ráno.

16

Manželce volal jako vždy v osm hodin ráno. Nezačínal s dotěrnými otázkami, ale vyprávěl o zážitcích, které neprožil, a o pocitech, které k ní v tu chvíli necítil. Cestou z Viborgu zastavil u supermarketu Lovbjerg a rychle se opláchl na toaletě pro zákazníky. Potom pokračoval směrem na Hald Ege a dál do Dollerupu, kde už na něj čekali Samuel s Magdalenou.

Teď už ho nic nezastaví. Bylo docela slušné počasí. Do cíle své cesty stihne dojet těsně před setměním.

Rodina ho uvítala vůní čerstvého pečiva a s velkým očekáváním. I když měl Samuel bolavé koleno, ráno trénoval. Magdaleně zářily oči a husté vlasy se jí po důkladném kartáčování leskly a kroutily v loknách.

Byli připraveni.

„Myslíte, že bychom se cestou měli stavit v nemocnici a nechat prohlédnout Samuelovo koleno? Určitě bychom to stihli.“ Polkl poslední drobek z housky a podíval se na hodinky. Bylo tři čtvrtě na deset a dobře věděl, že odmítnou.

Učedníci Matky Církve nenavštěvují zbytečně nemocnice.

„Ne, díky, to není nutné. Má to jen podvrknuté.“ Ráchel mu podala hrnek s kafem a ukázala na mléko, stojící na stole. Mohl se obsloužit sám.

„A kde se ten turnaj v karate vlastně koná?“ zeptal se Joshua. „Jestli budeme mít čas, možná později dostaneme chuť se tam na chvíli zastavit.“

„Nech toho, Joshuo.“ Ráchel ho poplácala. „Víš moc dobře, kdy máš čas a kdy ne.“

Pokud mohl odhadovat, tak doufal, že nikdy.

„Ve vinderupské hale,“ odpověděl i přesto pánovi domu. „Pořádá to klub Bujutsukan. Možná o tom turnaji píšou na internetu.“

Nepsali, ale byl si naprosto jistý, že v domě internetové připojení nemají. Internet byl jednou z hříšných vymožeností, které Matka Církev odsoudila.

Mávl rukou před obličejem. „Jasně, promiňte, neuvědomil jsem si to. Samozřejmě že nemáte internet. Omlouvám se. Stejně je to ďáblův nástroj.“ Snažil se vypadat provinile a sám pro sebe zkonstatoval, že kafe je bez kofeinu. V tomto domě se nenacházejí žádné nepovolené věci. „Takže je to v hale ve Vinderupu,“ shrnul.

Mávali. Pěkně celá rodina seřazená v zatáčce před domem. Od tohoto okamžiku už nikdy nebudou klidně odpočívat jako dřív, v klidných a spokojených časech. Usmívající se lidé, kteří bolestně brzy pochopí, že zlo okolního světa se nedá ovládnout tím, že se budou pravidelně modlit a odříkat si vymoženosti moderního světa.

Nelitoval je. Sami si svou cestu vybrali a měli tu smůlu, že zkřížili tu jeho.

Pohlédl na dva puberťáky sedící vedle něj na přední sedačce. Opětovali rodině mávání.

„Sedí se vám dobře?“ zeptal se, když projížděli kolem neútěšných zimních polí se zbytky zhnědlých kukuřičných klasů. Zašátral rukou v přihrádce ve dveřích. Zbraň byla připravená, přesně podle plánu. Málokdo by uhádl, k čemu ta věcička slouží. Vypadala přesně jako ucho úřednické aktovky.

Když kývli, usmál se na ně. Sedělo se jim dobře a myšlenky volně poletovaly vzduchem. Na velké změny nebyli ve svém tichém, restriktivním životě zvyklí. Čekal je největší zážitek roku.

Ne, další problémy nenastanou.

„Přes Finderup je to moc pěkná cesta,“ řekl a nabídl každému čokoládovou tyčinku. Ano, čokoláda byla zakázaná, ale na druhou stranu je dokázala stmelit. A spiklenectví posiluje důvěru. A důvěra zajišťuje klid k práci.

„No, dobrá,“ řekl, když si všiml jejich mlčení. „Mám s sebou i ovoce. Dáte si radši mandarinku?“

„Myslím, že si dám čokoládu.“ Magdalena v neodolatelném úsměvu obnažila rovnátka. Byla to opravdu ta dívka, která měla na zahradě, pod drnem z trávy, schované tajemství.

Potom vychvaloval okolní vřesoviště a vyprávěl, jak moc se těší, až se sem natrvalo přestěhuje. Když dojeli na křižovatku ve Finderupu, byla nálada uvnitř plně v jeho režii — uvolněná, důvěrná a přátelská. Tady odbočil.

„Jé, odbočil jste moc brzy,“ řekl Samuel a naklonil se k přednímu sklu. „Holstebrovej je až další odbočka.“

„Já vím. Ale když jsem tudy včera jel a prohlížel si domy, našel jsem tuhle zkratku. Vede k hlavní silnici číslo 16.“

Po pár stech metrech, za památníkem Erika Klippinga, znovu odbočil. Na ceduli bylo Hesselborgvej.

„Musíme projet tudy. Cesta je trochu rozbitá, ale je to rychlejší,“ pokračoval.

„Vážně?“ Samuel si přečetl ceduli, kterou míjeli. Nápis zněl jasně: „Na vedlejších cestách zákaz průjezdu veškeré vojenské techniky.“

„Vždycky jsem si myslel, že ta cesta je slepá,“ řekl mladík a zabořil se do sedadla.

„Ne, není. Jen projedeme okolo žluté farmy nalevo, potom bude napravo pěkně zničený statek a za ním odbočíme znovu doleva. Asi tuhle cestu neznáš.“

Když ujeli dalších pár stovek metrů a ve vyjetých kolejích se začal objevovat štěrk, sám pro sebe si kývl. Teď vjedou do lesa, do zvlněné krajiny s pařezy. Za další zatáčkou už budou v cíli.

„Ne, podívejte se,“ řekl mladík a ukázal dopředu. „Myslím, že tudy neprojedeme.“ Pletl se, ale nebyl žádný důvod ho na to upozorňovat.

„Safra práce, Samueli,“ řekl proto. „Obávám se, že máš pravdu. Takže se tady musím otočit. Nezlobte se, prosím vás. Byl jsem si úplně jistý, že…“

Otočil vůz napříč silnicí a přes zpevněnou škarpu zacouval mezi stromy.

Když auto zastavilo, rychle z dveřní přihrádky vytáhl paralyzér Stun Gun, odjistil ho, namířil doprostřed Magdalenina krku a stiskl. Ďábelský nástroj vyslal do těla oběti 1,2 milionů voltů a na okamžik ji omráčil. Výkřik bolesti a v neposlední řadě i záchvěv jejího těla uvedl Samuela do pohybu. Stejně jako sestra nic podobného nečekal. Výraz v chlapcových očích svědčil o strachu, ale také o pohotovosti. Během jediné vteřiny, kdy se na něj sesunulo sestřino tělo a kdy pochopil, že namířená věcička je životu nebezpečná, se probudily všechny jeho obranné mechanismy.

Proto si muž dost rychle nevšiml, že chlapec sestru odstrčil, chytil za dveřní kličku, dveře otevřel a vypadl ven z auta. A proto také výboj elektrického šoku mladíka nezasáhl přesně.

Vyslal do dívčina těla další výboj a vrhl se za chlapcem, který se i s podklesávajícím kolenem dokázal po zarostlé lesní cestě kousek odplazit. Bylo otázkou několika vteřin, kdy ho dostane.

Když se dostal až ke smrkům, chlapec se zprudka otočil. „O co vám jde?“ zaječel a prosil Boha o pomoc, jako by doufal, že se řada stromů promění v zástup andělů, kteří ho zachrání. Odkulhal krok stranou a sebral smrkovou větev s nechutně špičatými, olámanými větvičkami.

Kruci, prolétlo muži hlavou. Přece jen měl začít chlapcem. Proč k čertu neposlechl vlastní instinkt?

„Nepřibližujte se ke mně ani o krok,“ zařval mladík a mával okolo sebe nalezenou větví. Bylo jasné, že se bude bránit, bude bojovat ze všech sil.

Ve stejné chvíli si muž udělal pomyslnou poznámku, že si nesmí zapomenout přes internet objednat Taser C2. S ním by dokázal ochromit své oběti na vzdálenost mnoha metrů. Občas nesměl ztrácet čas a taková situace nastala právě teď. K nejbližším farmám to bylo jen několik set metrů. I když místo pečlivě vybral, mohl sem nečekaně zabloudit farmář nebo lesní dělník. Během několika vteřin se mladíkova mladší sestra probere natolik, že dokáže sama utéct.

„Nemáš šanci, Samueli,“ řekl a vrhl se proti chlapcovým zběsilým úderům. Ve stejném okamžiku, kdy vyslal z paralyzéru výboj do mladíkovy paže, ucítil ránu větví do ramene a současně slyšel výkřiky.

Souboj nebyl vyrovnaný a další vyslaný výboj chlapce složil. Podíval se na rameno, kam ho mladík uhodil. Sakra, pomyslel si. Po větrovce se mu hvězdicovitě šířila krev.

„Jo, napříště si určitě musím koupit taser,“ zamumlal. Odtáhl chlapce do zavazadlového prostoru a přitiskl mu k obličeji hadřík nasáklý chloroformem. Zanedlouho už chlapec jen tupě zíral do vzduchu a po chvíli upadl do bezvědomí.

V následující chvíli zopakoval stejný postup i u dívky.

Oběma zavázal oči a podle svého zvyku jim lepicí páskou svázal ruce, nohy a oblepil pusu. Uložil obě děti na tlustý koberec na podlaze do stabilizované polohy.

Převlékl si košili a vzal si jinou bundu. Pár minut postával u auta a pozoroval děti, aby se ujistil, že se jim neudělá špatně, nezvedne se jim žaludek a ony se neudusí vlastními zvratky. Když si byl jistý, že jsou v pořádku, rozjel se.

Jeho sestra a švagr se usídlili na malém statku na okraji městečka Arupu. V bílém domě, hned vedle okresní silnice. Jen pár kilometrů od kostela, kde jeho otec pronesl poslední kázání. Bylo to poslední místo na světě, kde by se rozhodl žít.

„Odkud jedeš tentokrát?“ zeptal se švagr bez zájmu a v předsíni ukázal na pár ošoupaných bačkor, které si každý návštěvník domu musel obout. Jako by podlahy v domě někdy za něco stály.

Šel za zvukem do obývacího pokoje a našel tam sestru zabalenou do kostkované deky, prožrané od molů a zničené časem, jak si brouká nějakou melodii.

Eva ho vždy poznala podle chůze, ale nic neřekla. Od minula hodně přibrala. Nejméně dvacet kilo. Její tělo přetékalo do všech stran. Brzy bude obraz sestry, nadšeně tančící na farní zahradě, navždy vymazán.

Nepozdravili se. Nikdy se nezdravili. V dobách společně stráveného dětství nepatřily zdvořilostní fráze k rodinným zvykům.

„Stavil jsem se jen na chvíli,“ řekl a posadil se před ni na bobek. „Jak se máš?“

„Willy se o mě dobře stará,“ odpověděla. „Za chvíli bude oběd. Dáš si s námi?“

„Trochu, dík. Pak pojedu.“

Kývla. Ve skutečnosti jí to bylo jedno. Od chvíle, kdy jí vyhaslo světlo v očích, byla její potřeba slyšet novinky o příbuzných i okolním světě čím dál tím menší. Možná nebylo vyhnutí. Možná pro ni vybledlé snímky z minulosti znamenaly příliš mnoho.

„Přivezl jsem vám peníze.“ Vytáhl z kapsy obálku a vložil ji do nastavené ruky. „Je tam třicet tisíc. To by mělo do příští návštěvy stačit.“

„Díky. Kdy to bude?“

„Za pár měsíců.“

Opět kývla a postavila se. Chtěl jí nabídnout oporu, ale odtáhla se.

Kuchyňský stůl zdobil ubrus z voskovaného plátna, který už v uplynulých desetiletích zažil lepší časy. Na stole ležely hliníkové tácky s levnou játrovou paštikou a nedefinovatelné kousky osmaženého masa. Willy znal v okolí pár lidí, kteří ulovili víc zvěřiny, než kolik dokázali sníst, takže kalorie jim rozhodně nescházely.

Švagr sklonil hlavu k hrudi, těžce astmaticky dýchal a začal odříkávat modlitbu Páně. Oba dva, švagr i sestra, pevně zavřeli oči, ale všechny jejich smysly byly soustředěné na konec stolu, kde seděl on.

„Stále jsi nenašel Boha?“ zeptala se sestra a otočila k němu prázdný, mrtvý pohled.

„Ne,“ odvětil. „Boha ze mě otec vymlátil.“

Švagr pomalu zvedl hlavu a nenávistně na něho pohlédl. Kdysi to býval pěkný chlap. Vášnivý a plný ambicí vyrazit na lodi do světa a prozkoumat všechny záhadné macaté blondýnky. Když potkal Evu, oslnila ho svou zranitelností a krásnými slovíčky. Vždycky znal Krista, ale nikdy ne jako nejlepšího přítele. To ho naučila až Eva.

„O tchánovi mluv slušně,“ přikázal švagr přísně. „Byl to svatý muž.“

Podíval se na sestru. Její obličej byl zcela bez výrazu. Pokud chtěla něco podotknout, teď byla ta pravá chvíle. Nic se ale nestalo. Samozřejmě mlčela.

„Chápu to dobře? Ty si myslíš, že náš otec se dostal do ráje?“

Švagr přimhouřil oči. I to byla odpověď. Nezáleželo mu na tom, jestli je Evin bratr nebo ne, hlavně ať si nic nezačíná.

Zavrtěl hlavou a opětoval švagrův pohled. Beznadějně ztracený případ, pomyslel si. Pokud jeho představa ráje zahrnující tupého, úzkoprsého kněze třetího řádu je pro něj tak důležitá, tak mu tam velice rád rychle pomůže.

„Takhle se na mě nedívej, švagříčku,“ řekl. „Právě jsem tobě a Evě dal třicet tisíc korun. Za takovou sumu očekávám, že se ke mně budeš tu půlhodinku, kterou tady strávím, chovat slušně.“

Podíval se na krucifix, pověšený na stěně nad zaťatým švagrovým obličejem. Bylo to těžší, než se zdálo. Cítil to sám na sobě.

*

Když přejížděl most přes Velký Belt, ucítil ze zavazadlového prostoru otřesy. Odbočil ze silnice a zastavil na parkovišti před mýtnou bránou. Otevřel zavazadlový prostor a přidal dvěma svíjejícím se tělům trochu chloroformu.

Teprve když vzadu opět nastal klid, pokračoval v cestě. Tentokrát se staženými postranními okýnky a neodbytným pocitem, že poslední dávku trochu přehnal.

Když dojel k loděnici na severním Sjallandu, bylo na přenesení dětí dovnitř ještě příliš světlo. Z moře klouzaly jachty, toho roku první, ale dnes poslední, zpět do přístavů v Lynas a Kignas. Stačila by jedna zvědavá duše s dalekohledem a vše by bylo ztraceno. Problém ale vězel v tom, že v zavazadlovém prostoru auta bylo příliš velké ticho, a to mu začínalo dělat starosti. Jestli chloroform děti zabil, námaha několika posledních měsíců přišla vniveč.

Tak kruci, zapadni konečně, pomyslel si s pohledem upřeným na karmínově zbarvený nebeský kotouč, pevně vklíněný na horizontu s hořícími oblaky nad sebou.

Vzal do ruky mobil. Touhle dobou se rodina v Dollerupu určitě už začíná divit, proč se s dětmi ještě nevrátil. Slíbil, že se vrátí před hodinou určenou k rozjímání, a to nedodržel. Představil si, jak právě sedí a čekají u jídelního stolu se svíčkami, oblečeni do prostých halen a se sepjatýma rukama. Matka určitě právě teď pronáší, že to bylo naposledy, co mu uvěřili.

Byla to bolestná pravda.

Zavolal a nepředstavil se. Jen řekl, že požaduje jeden milion dánských korun. Použité bankovky v malém pytli, který vyhodí z vlaku. Řekl jim, kterým vlakem mají jet, kde a kdy musí přesednout, na jakém úseku cesty mají hledat stroboskopové světlo a na které straně. Bude světlo držet v ruce a blikat silně jako blesky. Nesmějí nikomu nic říct, druhou šanci už nedostanou. Až vyhodí pytel z vlaku, brzy děti znovu uvidí.

Nemají se pokoušet ho oklamat. Na to, aby sehnali peníze, mají celý víkend a navíc ještě pondělí. V pondělí večer nastoupí do vlaku.

Pokud budou nějaké peníze chybět, děti zemřou. Budou-li kontaktovat policii, děti zemřou. Jestli se během předávky peněz o něco pokusí, děti zemřou.

„Nezapomeňte,“ dodal. „Peníze vyděláte znova, ale děti by byly navždy ztracené.“ V tomto okamžiku dával rodičům vždy krátkou chvilku, aby se mohli znovu nadechnout. Vyrovnat se se šokem. „Pamatujte si, že nemůžete neustále hlídat své ostatní děti. Když budu mít pocit, že mě chcete podvést, budete navždy žít v nejistotě. Jistí si můžete být jedině tím, že nikdy nenajdete mé auto a do konce života se budete bát.“

Ukončil hovor. Bylo to tak jednoduché. Za deset vteřin se mobil ztratí v houštinách. Vždycky uměl házet hodně daleko.

Děti byly bledé, ale žily. Položil je dovnitř loděnice s nízkým stropem, dostatečně daleko od sebe. Sundal jim pásku z úst a ujistil se, že tekutinu, kterou jim dal, nevyzvracely.

Po obvyklé scénce s prosbami, pláčem a úzkostí se nechaly trochu nakrmit. Když jim znovu zalepil pusy a odjížděl pryč, měl čisté svědomí.

Loděnici vlastnil už patnáct let a za celou tu dobu se v blízkosti domku kromě něj nikdy nikdo neukázal. Statek, ke kterému loděnice příslušela, byl schovaný za stromy a cestička mezi oběma budovami byla vždycky slušně zarostlá. Malý domek se nedal zahlédnout odjinud než z moře, ale i tady byly překážky. Komu by se chtělo ponořit do zapáchající polévky z mořských řas, která se postupem času utvořila nad rybářskou sítí? Tou sítí, kterou tehdy, když jedna z jeho obětí něco hodila do vody, natáhl mezi nosnými sloupy.

Tady si děti můžou řvát do sytosti. Nikdo je neuslyší.

Znovu se podíval na hodinky. Cestou směrem na Roskilde se rozhodl, že dnes manželce nezavolá, jak to obvykle dělal. Proč by měla vědět, kdy ho může čekat doma?

Teď pojede do malého statku u Ferslevu, zaparkuje pick-up zpět do stodoly a vklouzne do svého mercedesu. Ani ne za hodinku bude doma a pak se teprve uvidí, jak na tom se ženou je.

Na posledních kilometrech, chvíli před návratem domů, pocítil vnitřní klid. Co vlastně vyvolalo jeho podezření vůči manželce? Nebyla to jeho vlastní chyba? Nešlo jen o nepodložená podezření a černé myšlenky, vyvolané všemi těmi nepravdami, které sám vypouštěl a podle kterých žil? Nebylo tohle všechno čistě jenom reakcí na jeho utajený život?

Fajn, popravdě řečeno, máme se spolu dobře, byla jeho poslední myšlenka těsně předtím, než zjistil, že u vjezdu do domu je zaparkované pánské kolo.

Vzápětí zkonstatoval, že kolo není jeho.

17

Kdysi dávno jí jejich ranní telefonické rozhovory dodávaly energii. Stačilo jí slyšet zvuk jeho hlasu, a dokázala přežít celý den, aniž promluvila s živou duší. Představa, jak ji objímá, ji dokázala přes všechno přenést.

Takhle už se necítila. Veškeré kouzlo bylo pryč. Zítra zavolám mamce a usmířím se s ní, slíbila sama sobě. Den uběhl, nastal zítřek, a stejně to neudělala.

Nevěděla, co by jí měla říct. Že je jí líto, jak se jejich cesty rozešly? Že se možná mýlila? Že potkala jiného muže, který jí otevřel oči? Že jí ten nový muž říkal slova, jaká ještě nikdy neslyšela? Matce to samozřejmě vyprávět nemohla, ale byla to pravda.

Nekonečná prázdnota, ve které ji manžel pravidelně zanechával, byla konečně zaplněna.

Kenneth tady byl už víckrát. Když se vrátila domů, poté co odvedla Benjamina do jeslí, tady na ni čekával. Navzdory březnovému počasí vždy v košili s krátkým rukávem a upnutých letních kalhotách. Osmiměsíční mise v Iráku a desetiměsíční v Afghánistánu ho zocelily. Kousavá zima zevnitř i zvenčí zkrotila potřebu dánských vojáků po pohodlí, říkával.

Docela prostě to bylo neodolatelné. A zároveň také příšerné.

Vzpomínala, jak se manžel ptal na Benjamina a divil se, že ho nachlazení tak rychle přešlo. Nezapomněla, jak jí do mobilu říkal, že ji miluje a těší se, až se zase vrátí domů. Že se možná vrátí o něco dřív, než předpokládal. Nevěřila už ani polovině z toho, co říkal, a právě v tom byl ten rozdíl. Rozdíl mezi dřívější dobou, kdy ji jeho slova zaslepovala, a současností, kdy ji pouze oslňovala.

Bála se. Bála se jeho hněvu, bála se jeho síly. Jestli ji vyhodí na ulici, nebude mít nic, o to se on už postará. No, možná bude mít něco málo, ale v podstatě nic. Možná ani Benjamina.

Uměl tak dobře mluvit. Šikovně používal vhodná slůvka. Kdo by jí uvěřil, když bude tvrdit, že Benjamin se má nejlépe s ní? Copak to není ona, kdo rozbíjí manželství? Nebyl to snad její manžel, který chudák obětoval celý svůj život a vždy musel jezdit pryč z domova, aby se oni dva měli dobře? Všechno si dokázala živě představit. Lidi ze sociálky, od soudu. Všechny ty arbitry dobrého vkusu, kteří by se upnuli pouze na jeho obětavost a její selhání.

Bylo jí to jasné.

Zavolám mamce později, pomyslela si. Polknu veškerou hrdost a všechno jí řeknu. Je to moje máma. Pomůže mi. Udělá to. Jsem ji jistá.

Hodiny ubíhaly a myšlenky ji ničily. Proč se takhle cítila? Protože během pár dní poznala cizího muže mnohem lépe, než kdy znala toho, za kterého byla provdaná? Protože takhle to opravdu bylo. Všechno, co o manželovi věděla, sesbírala během těch několika málo hodin, kdy společně pobývali v domě. Věděla něco dalšího? Jeho práce, minulost, všechny ty krabice ukryté v prvním patře — to všechno byla uzavřená záležitost.

Jedna věc byla ztratit své pocity a emoce, druhá, jak si ztrátu ospravedlnit. Copak její manžel není dost dobrý? Není to čistě jen její chvilkové oslepení, které jí brání v nadhledu a v tom, aby viděla věci správně?

Podobné myšlenky jí nedopřály klidu. Vydala se proto opět do prvního patra. Stála a zírala na dveře do komůrky, kde byly uložené všechny krabice. Nastala teď ta pravá chvíle pro hledání pravdy? Má překročit povolenou hranici? Přišla chvíle, od které není návratu? Ano, ta chvíle právě nastala.

Vytahovala krabice jednu po druhé a rovnala je na chodbě v obráceném pořadí. Až je bude vracet zpět, musí být srovnané úplně stejně jako původně, s nahoře pohozenými kabáty a těsně vedle sebe. Byl to jediný způsob, jak neztratit přehled.

Doufala.

Obsah prvních deseti krabic, které stály v zadní řadě pod oknem Velux, dosvědčoval tvrzení jejího manžela. Staré zatuchlé rodinné záležitosti, se kterými se pravděpodobně nedokázal rozloučit. Typické zděděné kousky, podobné těm, které její prarodiče odkázali rodině: porcelán, všemožné papíry a pomůcky, vlněné koberečky, háčkované ubrusy, jídelní servis pro dvanáct osob, různé řezačky doutníků, krátké poličky a drobnůstky.

Obrázek šťastné rodinky, která pomalu upadá v zapomnění. Přesně tak, jak jí to popisoval.

V dalších deseti krabicích našla drobnosti, které předešlý rodinný obrázek rozmetávaly. Objevily se pozlacené fotorámečky. Přemíra poznámkových bloků a výstřižků. Alba se stránkami polepenými událostmi a suvenýry. Všechno pocházelo z jeho dětství, a náhle se ukazovalo, že obraz, který jí předestřel, dostává trhliny. Lži a výmluvy byly jeho tichými nerozlučnými společníky.

I když manžel vždy přesvědčivě tvrdil, že je jedináček, nebyla to pravda. Řekla by, že o existenci jeho sestry se nedá pochybovat.

Na jedné z fotek stál její manžel v námořnickém oblečku a s překříženýma rukama a smutně se díval do fotoaparátu. Nebylo mu víc než šest sedm let. Bledá pleť a husté vlasy, sčesané na pěšinku. Vedle něj stála malá holčička. Měla dlouhé copánky a nevinný úsměv. Možná se fotila poprvé v životě.

Byl to pěkný malý portrét dvou naprosto rozdílných dětí.

Otočila fotku a podívala se na tři napsaná písmena. Stálo tam EVA. Bylo tam napsáno ještě něco dalšího, ale někdo text přeškrtal propiskou.

Prohlédla si ostatní fotografie a každou z nich obrátila. Opět našla stejné škrty.

Žádná jména, žádná místa. Všechno bylo začmárané.

Proč člověk přeškrtá jména? zamyslela se. Tím se přece lidé navždy ztratí. Sama často sedávala u nich doma a prohlížela si staré černobílé fotky bezejmenných lidí.

„To je tvoje prababička, jmenovala se Dagmar,“ říkávala matka, ale jméno nebylo nikde napsané. Až matka jednoho krásného dne zemře, kdo si bude pamatovat jména a vědět, kdo je vymyslel a kdy?

Ale tahle holčička jméno měla. Eva.

Určitě šlo o manželovu sestru. Stejné oči, stejná pusa. Na dvou fotkách, kde byli pouze sami dva, stála a okouzlenýma očima na bratra zírala. Bylo to dojemné.

Eva vypadala úplně obyčejně. Blonďatá a vymydlená, s pohledem na svět, který s výjimkou prvního snímku vždy vyjadřoval víc obav než odvahy.

Když byli bratr, sestra a rodiče pohromadě, stáli vždy blízko u sebe, jako by se chránili před celým světem. Nikdy se neobjímali, jen stáli velmi blízko jeden druhého. Na fotkách, kde byli všichni čtyři spolu, byli rozestaveni vždycky stejně. Děti se svěšenýma rukama vpředu, vzadu matka s rukama položenýma na dívčiných ramenou a otec, který měl ruce na synových.

Vypadalo to, jako by dva páry rukou zatlačovaly děti do země.

Zkoušela pochopit toho kluka se zestárlýma očima, kterého si vzala za muže. Bylo to těžké. Nyní cítila víc než kdykoliv předtím, že věkový rozdíl mezi nimi je příliš velký.

Sbalila krabice s fotkami a s nově získaným pocitem, že by bývalo lépe, kdyby se s manželem nikdy nepotkala, otevřela poznámkové bloky. Pochopila, že mužem jejího života je ten, který bydlí o pět ulic dál. S ním měla sdílet svůj osud. Ne s mužem, kterého vidí na těchto fotkách.

Manželův otec byl kněz, to bylo z několika fotek naprosto jasné. Nikdy jí to ale neřekl.

Vážný muž s očima vyzařujícíma sebevědomí a moc.

Manželova matka měla oči jiné. Nevyzařovaly vůbec nic.

Díky poznámkovým blokům člověk lehce pochopil proč. Protože tenhle otec řídil úplně všechno. Našla farní noviny, kde hřímal proti zkaženosti, kázal o nerovnosti a odsuzoval pochybné existence. Pamflety, ve kterých líčil, že je nutné držet Boží slovo pevně v rukou a že z těch rukou se smí pustit pouze tehdy, když je člověk chce vrhnout proti nevěřícím. Z nalezených písemností bylo jasně vidět, že manželovo dospívání bylo úplně jiné než její vlastní.

Až příliš jiné.

Ze zažloutlých nenávistných papírů vycházela ošklivá pachuť velebení vlastenectví, černých myšlenek, nesnášenlivosti, hlubokého konzervatismu a šovinismu. Samozřejmě že takhle se choval otec, ne její manžel. Přesto i teď, když si vybavovala každodenní všední domácí náladu, pocítila, jak dávné stopy temné minulosti zanechaly v manželovi prázdnotu, která se naplno ztrácela pouze ve chvíli, kdy se milovali.

A tak to být nemělo.

Suma sumárum bylo v jeho dětství něco úplně špatně. Všechny zmínky o jménech nebo místech byly zaškrtané propiskou. Pokaždé stejnou propiskou.

Až půjde do knihovny, chtěla si zkusit vyhledat Benjaminova dědečka na internetu. Ale nejdřív musí zjistit, kdo to vlastně byl. Někde se ve všech těch výstřižcích musí skrývat informace, jak se jmenoval. Když to jméno najde, určitě bude možné najít stopy po tak nepřehlédnutelné a nečestné osobě. Přestože žijeme v časech, kdy všichni na všechno zapomínají.

Možná by si o tom mohla promluvit s manželem. Možná by jí dokázal něco objasnit.

Potom otevřela spoustu menších papírových krabiček s víky, které byly naskládané do jedné ze stěhovacích krabic. Na dně ležely různé nezajímavé maličkosti, jako například zapalovač Ronson, který vyzkoušela a který kupodivu skvěle fungoval, nějaké manžetové knoflíčky, nůž na papír a úřední dokumenty, které každý v určité životní etapě nastřádá.

Obsah zbývajících krabic odhaloval úplně jiný život. Výstřižky, brožury a politické pamflety. Každá krabice odkrývala nové fragmenty manželova života, dohromady tvořící obrázek zneuctěného a ublíženého člověka, který se mohl stát buď kopií svého otce, nebo naopak jeho naprostým opakem. Obrázek chlapce, který instinktivně šel opačným směrem, než mu nalinkoval otec. Dospívajícího mladíka, který nahradil akci reakcí. Muže na barikádách, podporujícího veškerou totalitu, která nemá s náboženstvím nic společného. Když se ve čtvrti Vesterbrogade shromažďovali squatteři, byl mezi nimi. On, který vyměnil námořnický obleček za dlouhý vlněný kabát, vojenskou bundu a partyzánský šátek. Když nastal čas, byl to on, kdo si přetáhl šátek přes obličej.

Byl to chameleon, který dobře věděl, jakou barvu má použít a kdy. Pochopila to teprve teď.

Chvíli postávala a uvažovala, že naskládá všechny krabice zpátky a zapomene, co tam viděla. V těch krabicích byly věci, na které chtěl i on sám zapomenout.

Nechtěl třeba za svým dřívějším životem zavřít dveře na petlici? Ano, určitě chtěl. Jinak by jí přece o všem řekl a všechno by nepřeškrtával.

Ale jak by toho teď mohla nechat?

Jestli se do jeho života neponoří, nikdy mu nebude úplně rozumět. Nikdy se nedozví, kdo je ve skutečnosti otec jejího dítěte.

Proto se otočila ke zbytku jeho života, který byl v úhledném pořadí vyskládaný na chodbě. Archivy v malých papírových krabicích s víky, menší papírové krabice ve velkých stěhovacích krabicích. Všechno pěkně chronologicky označené.

Očekávala, že najde rok, kdy začal mít na barikádách problémy a něco ho přinutilo změnit směr. Vypadalo to, že se načas zklidnil.

Každé období mělo vlastní plastové desky, označené roky a měsíci. Jeden rok mu evidentně zabrala studia práv. Další rok filozofie. Následovaly dva roky cestování s batohem na zádech po zemích Střední Ameriky. Podle jiných brožur se tehdy živil příležitostnými pracemi v hotelích, na vinicích a na jatkách.

Pravděpodobně až po návratu domů se opravdu začal stávat tím člověkem, o kterém si myslela, že ho zná. Další úhledně uspořádané desky. Armádní brožury. Naškrábané poznámky o důstojnické škole, vojenské policii a úderných jednotkách. Tím osobní záznamy a sbírka drobných památek končily.

Nikde nenašla jména, konkrétní podrobnosti o místech nebo osobních vztazích. Jen tyto velké náčrtky uplynulých let.

Poslední, co napovídalo něco málo o tom, kterým směrem by se mohl dál ubírat, byla hromádka brožur v různých jazycích: materiály o vzdělávání v oblasti přepravy v Belgii, náborové prospekty do cizinecké legie s krásnými obrázky jižní Francie, různé kopie vstupních formulářů na obchodní školy.

Kterou cestu si nakonec vybral, nebylo jasné. Daly se odhadnout pouze myšlenkové pochody, které ho v té době ovlivňovaly.

Svým způsobem to všechno působilo velmi chaoticky.

Když vracela tuhle sbírku krabic zpátky na místo, ozval se v ní strach. Věděla, že manžel se zabývá něčím utajeným. Aspoň to tak říkal. A až dosud šlo o nevyslovené pravdy, ke kterým mohl mít dobrý důvod. Informační služba, tajná policejní práce nebo něco podobného. Ale proč by vlastně mělo být tak jisté, že jde o něco kladného? Copak pro to měla nějaký důkaz?

Jediné, co věděla, bylo, že nikdy nevedl normální klasický život. Vždycky stál tak trochu bokem. Celý svůj život prožíval na hraně. Právě prošmejdila prvních třicet let jeho existence, a pořád nic nevěděla.

Nakonec jí zbyly krabice z poslední, horní vrstvy. Některé z nich už zběžně prohlédla, ale ještě zdaleka ne všechny. Když teď jednu po druhé systematicky otevírala a prohlížela, napadla ji příšerná otázka, proč právě tyto krabice dostaly právo stát volně přístupné nahoře?

Otázka byla tak hrozná, protože už znala odpověď.

Krabice tu volně stály jen proto, že bylo zcela nemyslitelné, aby se v nich přehrabovala. Bylo to tak prosté. Jak by se lépe dala znázornit moc, kterou nad ní měl? Bez jakýchkoliv námitek uznala, že jde o jeho majetek, který je zakázaný, pro ni naprosto tabu.

Tak velkou moc nad jiným člověkem mají pouze lidé, kteří ji chtějí použít.

Vybrané krabice otevírala plná svíravého neklidu a napětí. Pevně stiskla rty, zhluboka dýchala a přebytečný vzduch vypouštěla nosními dírkami.

Krabice byly plné složek. Kroužkové vazače velikosti A4 všech barev. Obsah ale vypadal víc než černě.

První složky vypovídaly o období, kdy zřejmě hledal omluvu svého chování ve špatných dobách. Znovu další brožury. Prospekty od všech možných náboženských hnutí. Letáky vypovídající o věčnosti a věčném Božím světle a vysvětlující, jak toho všeho lze neomylně dosáhnout. Brožury novodobých náboženských kongregací a sekt, které všechny jako jedna věřily, že znají definitivní odpověď na lidské problémy. Názvy jako Satja Sáí Bába, scientologie, Matka Církev, Svědci Jehovovi, Věčné společenství a Boží děti se mísily s hnutím Tong-il, Čtvrtou cestou, Divine Light Mission a mnoha dalšími, o kterých nikdy v životě neslyšela. Bez ohledu na náboženské vyznání se všechny shodovaly na tom, že právě ony jsou jedinou cestou ke spáse, harmonii a lásce k bližnímu. Jediná pravá cesta, tak jistá, jako že v kostele zazní amen.

Zavrtěla hlavou. Co hledal? On, který pomocí násilí a moci dokázal vymazat z paměti černé vzpomínky na dětství a křesťanská dogmata. Pokud věděla, tak žádná z těchto neodolatelných nabídek nedošla u jejího manžela sluchu.

Ne, slova jako Bůh a náboženství si nenacházela lehce cestu do jejich vilky z červených cihel, skrývající se v majestátním stínu roskildské katedrály.

Vyzvedla Benjamina z jeslí, chvíli si s ním pohrála a posadila ho před televizi. Chlapečkovi stačilo ke štěstí, že viděl barvičky a pohybující se obrázky.

Znovu vyšla do prvního patra. Chvíli uvažovala, že toho přece jen nechá. Vrátí poslední krabice zpátky a nepodívá se do nich. Ať manželův neutěšený život odpočívá v pokoji.

O dvacet minut později byla ráda, že svůj vnitřní hlas neposlechla. Ve skutečnosti právě teď seděla a vážně přemýšlela, jestli si má sbalit všechny věci, zvednout víko plechovky a vzít si všechny peníze na domácnost a najít první vlak, který ji odveze pryč. Tak zle na tom byla.

Předpokládala, že v krabicích najde něco z období života, jehož byla součástí, ale nečekala, že ona sama je pouze jedním z jeho projektů.

Říkal, že se do ní bezhlavě zamiloval hned, když spolu poprvé mluvili. Cítila to úplně stejně. Teď už věděla, že to byl jen přelud.

Protože jak by mohlo být jejich první setkání v kavárně náhodné, když v krabici našla výstřižek ze soutěže v parkurové jízdě v Bernstoffsparku, kde poprvé v životě vystoupila na stupně vítězů? Soutěž se konala dlouho předtím, než se poprvé potkali. Odkud měl ten výstřižek? Pokud by v novinách narazil na zmínku o ní v době, kdy už se znali, tak by jí to snad řekl, ne? Navíc tady měl ukryté programy ze soutěží, kterých se zúčastnila kdysi, v hluboké minulosti. Měl dokonce i její fotografie z míst, kde spolu určitě nebyli. To znamená, že ji před takzvaným náhodným prvním setkáním dlouho systematicky sledoval.

Čekal pouze na vhodný okamžik. Byla vybrána a vůbec jí nelichotilo, jak se věci vyvinuly, rozhodně ne.

Z toho všeho jí naskočila husí kůže.

Když otevřela menší dřevěnou krabičku, uloženou ve stejné bedně, roztřásla ji zimnice. Na první pohled nešlo o nic zvláštního. Krabička se seznamy jmen a adres, které jí nic neříkaly. Teprve při bližším prozkoumání těchto papírů se začala cítit nepříjemně.

Proč byly tyto informace pro jejího manžela tak důležité? Nedokázala to pochopit.

Ke každému jménu na seznamu byla přiložena stránka, kde byly pěkně popořádku uvedené veškeré údaje o dotyčné osobě a její rodině. Hned nahoře bylo napsáno, ke kterému náboženství se hlásí. Následovala informace, jaké postavení v církevním sboru zastávají, a nakonec doba, jak dlouho jsou členy sboru. V kolonce osobních vztahů byly podrobné údaje o dětech v rodině. Jejich jména a věk. Nejvíc znepokojující byly poznámky o jejich osobnosti. Například tam bylo napsáno: „Willers Schou, patnáct let. Není matčiným mazlíčkem, ale otec má k němu velmi blízko. Nezvladatelný chlapec, který se pravidelně nezúčastňuje shromáždění sboru. Většinu zimy je nastydlý a dvakrát byl upoután na lůžko.“

K čemu byly jejímu manželovi podobné informace? Proč ho zajímaly rodinné příjmy? Pracuje snad jako špion pro sociálku, nebo co? Je jeho posláním infiltrovat v Dánsku různé sekty a odhalovat incesty, násilnosti nebo jiné zrůdnosti? O co jde?

Právě otázka „O co jde?“ ji děsila nejvíc.

Pravděpodobně pracoval po celé zemi, a proto mohl být těžko zaměstnán v rámci okresu. Podle jejího nejlepšího vědomí a svědomí nemohlo jít o práci v obecném zájmu, protože kdo má podobné osobní údaje uložené u sebe doma ve stěhovacích krabicích?

Tak o co jde? Soukromý detektiv? Zaměstnal ho snad nějaký milionář, aby v Dánsku rozvracel různá náboženská společenství?

Možná.

Uklidňovala se touto myšlenkou až do chvíle, než našla papír, kde bylo úplně na konci, pod informacemi o rodině, napsáno: „1,2 milionu. Žádné potíže.“

Dlouho seděla s papírem v klíně. Stejně jako všechny ostatní záznamy i tento pojednával o velké rodině spojené s náboženskou sektou. Papír se až na poslední řádku a jeden další detail od ostatních v podstatě nelišil. Tím detailem byla fajfka u jednoho ze jmen dětí. Šestnáctiletý chlapec, s poznámkou, že ho nadevše zbožňují.

Proč byla u jeho jména fajfka? Protože ho milovali?

Kousla se do rtu a cítila, že nemá žádný plán, že ji nic nenapadá. Věděla pouze, že jí vnitřní hlas říká, aby odtud hodně rychle zmizela. Ale bylo to správné?

Možná by mohla tohle všechno použít proti němu. Možná tohle byla cesta, jak zabezpečit Benjamina. Zatím ale netušila jak.

Vrátila na místo dvě poslední krabice, nezajímavé krabice s jeho věcmi, pro které se ve společné domácnosti nenašlo uplatnění.

Nakonec nahoru opatrně položila kabáty. Jedinou stopou po její indiskrétnosti byla téměř neviditelná vyboulenina na jednom z papírových vík, kterou tam udělala při hledání nabíječky k mobilu.

Vypadá to dobře, pomyslela si.

Vtom se u dveří rozezněl zvonek.

V soumraku stál Kenneth a oči mu svítily. Choval se podle dohody, stejně jako v předešlých případech. Stál tam, v ruce držel smotané noviny, připraven se zeptat, jestli náhodou nejsou jejich. Mohl tvrdit, že noviny našel uprostřed cesty a že listonoši jsou čím dál tím víc nespolehliví. Výmluvy na chystané pro případ, kdyby mu při otevření dveří její výraz napověděl, že nebezpečí je blízko, nebo kdyby dveře nečekaně otevřel její manžel.

Tentokrát nevěděla, jak se má tvářit.

„Pojď dál, ale jen na chvíli,“ bylo jediné, co řekla.

Vyhlédla na silnici vinoucí se vilovou čtvrtí. Setmělo se už před delší dobou. Všude byl klid.

„Co se děje? Manžel se vrací?“ zeptal se Kenneth.

„Ne, myslím, že ne. To by zavolal.“

„Tak o co jde? Je ti špatně?“

„Ne.“ Kousla se do rtu. Když ho do všeho zasvětí, co tím získá? Nebylo by lepší vztah s ním na chvíli utlumit, aby se nezapletl do toho, co bude nevyhnutelně následovat? Kdo by mohl dokázat, že mezi nimi něco bylo, když na nějakou dobu přeruší kontakt?

Sama pro sebe přikývla. „Nic mi není, Kennethe, jsem jen nějak mimo.“

Zmlkl a podíval se na ni. Pod jeho světlým obočím se skrývaly pozorné oči, které se naučily rozpoznávat nebezpečí. Okamžitě poznaly, že je něco špatně. Vytušily, že by to mohlo mít důsledky pro pocity, které už nechtěl dál skrývat. Jeho ochranný mechanismus se probudil.

„Nechceš mi říct, o co jde, Mio?“

Odtáhla ho dál ode dveří do obýváku, kde Benjamin klidně seděl před televizí, jak to dokážou jen malé děti. Všechny síly teď musí soustředit na toho malého tvorečka.

Chtěla se obrátit na Kennetha a uklidnit ho, aby nebyl nervózní. Potřebovala mu říct, že musí na chvíli odjet pryč. Ve stejné vteřině osvítila předzahrádku záře reflektorů mercedesu jejího manžela.

„Musíš jít, Kennethe. Zadními dveřmi. Teď hned!“

„Nemůžeme si…?“

„HNED, Kennethe!“

„Dobře, ale nechal jsem u vjezdu stát kolo. Co s ním?“

Z podpaží se jí náhle začal řinout pot. Má utéct s ním? V klidu vyjde z hlavních dveří, s Benjaminem posazeným na ruce. Ne, toho se neodváží. Prostě to nejde.

„Běž už, něco mu namluvím. Projdi kuchyní, aby tě Benjamin neviděl!“

Zadní dveře zaklaply jen o milisekundu dřív, než zarachotil klíč v hlavních dveřích, které se hned rozletěly. V té chvíli už seděla na podlaze, s nohama nataženýma do strany, a rukama pevně objímala syna. „Podívej, Benjamine,“ řekla. „Tatínek se vrátil. To bude zase doma legrace, že jo?“

18

Za takového mlhavého březnového pátku se o dálnici E22 vedoucí přes Skane nedá říct nic moc dobrého. Pokud by domy a ukazatele cest zmizely, člověk by si klidně mohl myslet, že jede po silnici z Ringstedu do Slagelse. Okolí bylo poměrně placaté, překultivované a naprosto bez nápadu.

Navíc se nejméně padesáti jeho kolegům z policejní stanice při vyslovení písmene Š ve slově Švédsko rozzářily oči. Podle nich bylo v momentě, kdy nad krajinou zavlály modrožluté vlajky, možné uspokojit všechny myslitelné potřeby. Carl vyhlédl ven z auta a zavrtěl hlavou. Určitě mu chybí jeden ze smyslů. Ten jeden konkrétní gen, který při slovech brusinky, šťouchané brambory a klobása vyvolá v člověku nadšení.

Teprve když dojel do Blekinge, objevily se první kopce. Říkalo se, že v okamžiku, kdy do Blekinge přišli bohové a rozhazovali po zemi kamení, už se jim únavou třásly ruce. Okolní krajina byla na pohled mnohem hezčí, ale přece jen. Pořád to bylo Švédsko.

Tady fakt chcípl pes, pomyslel si, když přijel do Hallabro a zatáčel kolem obvyklé kombinace kiosku, benzinky a autoopravny, která se specializovala na přelakovávání. Pokračoval dál po staré královské cestě.

V nastalém soumraku, který se snášel na město, vypadal dům malebně. Hranici pozemku označovaly naskládané kameny. Tři osvětlená okna zase napovídala, že rodinu Holtových Asadův telefonát nevylekal.

Carl zaklepal prasklým klepadlem na dveře a z domu slyšel všechno jiné než nějakou divokou aktivitu.

Zatraceně, pomyslel si. Dneska je přece pátek. Bůhví jestli jehovisti slaví šabat. Židé v pátek slaví šabat, tak to stojí v bibli, a bible se Svědci Jehovovi drží do posledního písmenka.

Znovu zaklepal. Možná mu neotevírají, protože to nemají povoleno. Je v době šabatu zakázaný veškerý pohyb? A pokud ano, co má teď udělat? Rozkopnout dveře? V oblasti, kde má každý pod matrací schovanou loveckou pušku, to asi není nejlepší nápad.

Chvíli postával a rozhlížel se. Městečko bylo tiché a pomalu se kolébalo do večerních hodin, kdy je každému nejlépe s nohama na stole, s čistou hlavou a bez myšlenek na právě uplynulý den.

Kde se v tomhle bohem zapomenutém zapadákově najde nějaké místo na přespání? pomyslel si a vtom se za prosklenými vstupními dveřmi rozsvítilo v předsíni světlo.

Chlapec ve věku čtrnácti patnácti let strčil do pootevřených dveří vážný a bledý obličej a beze slova se na Carla podíval.

„Ahoj,“ pozdravil Carl. „Máš doma maminku nebo tatínka?“

Chlapec pomalu dveře zase zavřel a zamkl. Obličej měl úplně klidný. Zjevně dobře věděl, co má dělat, a v rámci svých povinností neměl dovoleno pouštět do domu nezvané hosty.

Uplynulo několik minut. Carl postával a zíral na dveře. Někdy to pomohlo, člověk jen musel vytrvat.

Po silnici osvětlené pouličními lampami prošlo pár místních a hodilo po něm pohled, který říkal: Kdopak jste? Maloměstští zvědavci, jací se najdou vždy a všude.

Za prosklenými dveřmi se objevil mužský obličej. Takže taktika tentokrát vyšla.

Výraz muže, který si Carla prohlížel, byl nicneříkající, zdálo se, že muž očekával někoho jiného. Odemkl.

„No,“ řekl a čekal, že Carl převezme iniciativu.

Carl vytáhl policejní odznak. „Carl Morck, policie, oddělení Q, Kodaň,“ řekl. „Jste pan Martin Holt?“

Muž se nevěřícně podíval na odznak a kývl.

„Můžu jít dál?“

„O co jde?“ zeptal se bezchybnou dánštinou a hlubokým hlasem.

„Můžeme si promluvit uvnitř?“

„Myslím, že ne.“

Muž o kousek ustoupil a vypadalo to, že chce dveře znovu zavřít. Carl chytil za kliku.

„Pane Holte, můžu si na chvíli promluvit s vaším synem Poulem?“

Muž na okamžik zaváhal. „Ne,“ řekl nakonec. „Není tady, takže si s ním promluvit nemůžete.“

„Smím se zeptat, kde bych ho našel?“

„Nevím,“ pohlédl na Carla. Možná odpověděl trochu moc rychle.

„Vy nemáte adresu vlastního syna?“

„Ne. A teď bychom rádi měli klid. Právě si čteme z bible.“

Carl našel své poznámky. „Mám tady výpis z registru obyvatel, kde je uvedeno, kdo měl trvalé bydliště na vaší adrese v Grastedu dne 16. února 1996, tedy v den, kdy Poul ukončil docházku na vysoké škole technické. Jak můžete sám vidět, jste tu zapsaný vy, vaše žena Laila a vaše děti Poul, Mikkeline, Tryggve, Ellen a Henrik.“ Očima přelétl stránku. „Podle rodných čísel vidím, že dětem je dnes třicet jedna, dvacet šest, dvacet čtyři, šestnáct a patnáct let. Souhlasí to?“

Martin Holt kývl a zahnal chlapce, který postával za ním a zvědavě mu nakukoval přes rameno. Stejný chlapec jako předtím. Určitě je to ten, co se jmenuje Henrik.

Carl ho při odchodu sledoval. Chlapec měl v očích nepřítomný, mrtvý výraz, jaký člověk získá, když to jediné, o čem může svobodně rozhodovat, je vlastní stolice.

Carl se pohledem vrátil k muži, který zřejmě rodinu ovládal pevnou rukou. „Víme, že Tryggve a Poul byli toho dne spolu na vysoké škole technické, kde tehdy Poula viděli naposledy,“ řekl. „Takže jestli Poul nebydlí doma, můžu si místo něj promluvit s Tryggvem? Jen na chvíli.“

„Ne, přerušili jsme s ním kontakt.“ Řekl to naprosto chladně a odměřeně, ale osvětlení hlavních dveří odhalilo zašedlou kůži, jakou mívají těžce pracující lidé. Moc práce, moc rozhodování a příliš málo pozitivních zážitků. Měl šedou pleť a matné oči. A tyto oči byly to poslední, co Carl viděl těsně předtím, než muž zabouchl dveře.

Uběhla sotva jedna vteřina, když náhle zhaslo světlo nade dveřmi i v předsíni, ale Carl věděl, že muž tam stále stojí a čeká, až odejde.

Carl několikrát přešlápl na místě, aby se zdálo, že schází dolů ze schodů.

Ve stejném okamžiku zaslechl, jak se muž za dveřmi začal modlit: „Vládni našemu jazyku, Pane, abychom neříkali to ošklivé slovo, jež je nepravdivé; to pravdivé slovo, jež není celou pravdou; celou pravdu, jež je nemilosrdná. Ve jménu Ježíše Krista,“ modlil se švédsky.

Dokonce i rodný jazyk opustil.

„Vládni našemu jazyku, Pane“ a „Přerušili jsme s ním kontakt“, to řekl. Jak může sakra něco podobného vůbec vyslovit? Copak se o Tryggvovi nesmí ani mluvit? Nebo dokonce ani o Poulovi? Je možné, že by oba chlapci byli kvůli tehdejšímu incidentu vyobcovaní? Chovali se v Božím království nedůstojně? Jde snad o tohle? Neboť v tom případě to nebylo nic, co by mělo zajímat státního zaměstnance.

Tak co teď? pomyslel si. Měl by přece jen zavolat na policii v Karlshamnu a požádat je o asistenci? Ale jak to kruci zdůvodní? Rodina neprovedla nic zakázaného. Alespoň pokud mu bylo známo.

Zavrtěl hlavou, neslyšně seběhl ze schodů a sedl si do auta. Zařadil zpátečku, popojel po silnici kousek nahoru a zaparkoval na docela nenápadném místě.

Odšrouboval víko z termosky a zjistil, že černý hnus je úplně ledový. Skvělý, zabručel, ale nemyslel to vážně. Na podobné noční hlídce byl naposledy před více než deseti lety, a ani tenkrát to nebylo dobrovolně. Studené březnové noci v autě bez pořádné opěrky hlavy a ledové kafe v plastovém kelímku nebylo právě to, po čem toužil, když nastupoval k policii. A teď dřepí tady. S naprosto vygumovanou hlavou, jen se zatraceným přirozeným instinktem, který mu napovídal, jak si má vysvětlovat lidské reakce a k čemu to může vést.

Muž v domě na kopci reagoval nepřirozeně, to bylo zřejmé a nezvratné. Martin Holt se choval odmítavě a měl příliš šedou pleť. Když mluvil o svých dvou nejstarších chlapcích, neprojevil žádné city. A navíc se vůbec nezajímal o to, co policejní komisař z Kodaně v téhle pahorkaté krajině pohledává. Že je něco špatně, to se většinou nepozná podle toho, na co se lidé ptali, ale právě podle toho, na co se nezeptali. Tentokrát něco špatně bylo.

Carl se podíval na dům poklidně stojící nahoře u zatáčky a pevně uhnízdil šálek s kafem mezi stehny. Teď na chvíli zavře oči. Krátké schrupnutí je elixírem života.

Jen na chvíli, pomyslel si a probudil se o dvacet minut později. Rázem zjistil, že mu obsah celého šálku kávy ochlazuje genitálie.

„Do prdele!“ zařval a smetl kávu z kalhot. Nadávku za vteřinu zopakoval, když si všiml, že od domu vyráží osvětlené auto a ujíždí dál po silnici směrem na Ronneby.

Nechal kafe kafem, ať se klidně vsákne do sedadla, a sešlápl plyn na podlaze. Byla zatracená tma. Hned jak vyjeli z Hallabro, byly v krajině poseté kameny vidět jen hvězdy a světla auta jedoucího před ním.

Ujeli asi deset patnáct kilometrů, když se světla auta stočila k zářivě žlutému domu, který stál na kopci velmi blízko cesty. Stačil by silnější závan větru a ošklivá budova by způsobila značné dopravní potíže.

Vůz odbočil k domu a zastavil na příjezdové cestě. Carl počkal deset minut, nechal peugeota stát u škarpy a pomalu se plížil k domu.

Teprve teď viděl, že auto je plné lidí. Postavy byly nehybné a tmavé. Celkem čtyři, různě velké.

Carl chvíli vyčkával a mezitím se rozhlédl kolem. Až na barvu, která zářila do tmy, nebyl na tenhle dům veselý pohled. Odpadky, staré železo a opotřebované nářadí. Vypadalo to jako dědictví, o které se už dlouhou řadu let nikdo nestará.

Je to daleká cesta od elegantního rodinného domu v nejlepší vilové čtvrti v Grastedu do téhle divočiny, pomyslel si. Sledoval, jak světelné kužely rychle jedoucího auta, které se pohybovalo směrem od Ronneby, oblízly štít domu a zaparkované auto na příjezdové cestě. Na jedinou vteřinu osvítil záblesk světla matčinu tvář zmáčenou slzami, mladou ženu a dva puberťáky na zadním sedadle. Všichni v autě vypadali, že se jich situace hodně dotýká. Tišší, ale nervózní a s vystrašeným výrazem ve tváři. Carl se připlížil blíž k domu a přiložil ucho k shnilé prkenné stěně. Až teď poznal, že tu hrůzu drží pohromadě jen nátěr barvy.

Uvnitř domu probíhala ostrá debata. Pravděpodobně šlo o dva muže, kteří spolu horečně diskutovali. Situace naznačovala, že se zřejmě nedokážou shodnout. Tóny hlasů zněly jako drsné a nepřátelské výkřiky.

Když zmlkli, Carl letmo zahlédl muže, který prudce zabouchl vstupní dveře a téměř skočil do čekajícího auta na sedadlo řidiče.

Když rodina Holtových vycouvala zpátky na silnici, zahvízdaly pneumatiky. Odjeli směrem na jih a Carl se rozhodl.

Jako by mu ten ošklivý žlutý dům něco našeptával.

Poslouchal s nastraženýma ušima.

Na jmenovce bylo napsáno „Mamička Bengtssonová“, ale žena, která otevřela žluté dveře, žádná mamička nebyla. Měla něco málo přes dvacet, lehký předkus a byla, jak se kdysi říkalo, docela roztomilá.

Takže na tom Švédsku přece jen něco je. „No, předpokládám, že jsem svým způsobem očekáván.“ Ukázal jí svůj odznak. „Najdu tady Poula Holta?“ Zavrtěla hlavou, ale usmála se. Jestli byla právě proběhlá hádka vážná, určitě si udržovala slušný odstup.

„Nebo snad Tryggva?“

„Pojďte dál!“ řekla krátce a ukázala na nejbližší dveře.

„Tak je tady, Tryggve,“ zakřičela do obýváku. „Jdu si lehnout, ano?“

Usmála se na Carla, jako by byli staří přátelé, a zanechala ho o samotě se svým přítelem. Byl vysoký a vyhublý, ale co si vlastně představoval? Carl napřáhl ruku a odměnou mu byl pevný stisk. „Tryggve Holt,“ řekl. „Ano, otec tady byl a varoval mě.“

Carl kývl. „Já jsem měl pocit, že spolu nemluvíte.“

„To je pravda. Jsem vyobcovaný. Nemluvil jsem s nimi už čtyři roky, ale často je vídám, jak posedávají v zaparkovaném autě venku na cestě.“

Měl klidné oči. Nezdálo se, že by ho nastalá situace nebo předešlá hádka nějak poznamenala. Carl přešel rovnou k věci.

„Našli jsme vzkaz v láhvi,“ řekl a okamžitě zaregistroval pohyb v mužově sebejistém obličeji. „No, vlastně chci říct, že byl před několika lety vyloven ve Skotsku. K nám na policejní stanici v Kodani se dostal teprve před osmi, deseti dny.“

Teď byla vidět proměna. Docela zarážející proměna, kterou vyvolala slova „vzkaz v láhvi“. Zdálo se, že právě tahle slova měl zasutá někde hluboko uvnitř. Možná celou dobu čekal, až je někdo vysloví. Možná to byl klíč ke všem záhadám, které ukrýval. Aspoň to tak vypadalo.

Kousl se do rtu. „Říkáte, že jste našli vzkaz v láhvi?“

„Ano. Tenhle!“ Podal mladému muži kopii dopisu.

Během okamžiku byl Tryggve o půl metru menší. Zkroutil se do sebe a všechno v dosahu paží smetl na podlahu. Kdyby Carl nebyl dostatečně pohotový, byl by spadl na zem.

„Co je? Co se stalo?“ Byla to mladíkova přítelkyně. Stála ve dveřích, s rozpuštěnými vlasy a v tričku, které jí zakrývalo nahá stehna. Byla připravená jít si lehnout.

Carl ukázal na dopis. Zvedla ho. Krátce se na něj podívala a podala ho svému partnerovi.

V několika následujících minutách nikdo nepromluvil.

Když se mladík konečně vzpamatoval, pohlédl na papír, jako by šlo o tajnou zbraň, která by ho mohla uštknout a udělat s ním rychlý konec. Jako by jediným protijedem bylo dopis si přečíst, pěkně slovo po slově.

Když zvedl hlavu, už nebyl stejný jako dřív. Veškerý klid a sebevědomí se vsákly do vzkazu z láhve. Na krku mu pulzoval tep, byl rudý v obličeji, rty se mu chvěly. Nebylo pochyb, že dopis mu připomněl velmi traumatický zážitek.

„Panebože,“ řekl tiše, zavřel oči a zakryl si ústa rukou.

Přítelkyně ho něžně uchopila za ruku. „Podívej, Tryggve. Jednou se to objevit muselo. Už je to pryč a všechno bude dobré!“

Osušil si oči a obrátil se na Carla. „Nikdy jsem ten dopis neviděl. Viděl jsem jen, jak ho bratr psal.“ Zvedl vzkaz a znovu si ho četl. Celou dobu si roztřesenými prsty sahal na zvlhlé oči.

„Můj bratr byl nejchytřejší a nejhodnější člověk na světě,“ řekl chvějícími se rty. „Jen se někdy neuměl správně vyjádřit.“

Položil dopis na stůl, zkřížil ruce a začal se mírně pohupovat. „S tím měl vážné problémy.“

Carl mu chtěl položit ruku na rameno, ale Tryggve odmítavě zavrtěl hlavou.

„Můžeme si o tom promluvit zítra?“ zeptal se. „Já to teď nedokážu. Můžete přespat tady na gauči. Poprosím mamičku, aby vám ho připravila, ano?“

Carl se podíval na gauč. Byl poněkud krátký, ale velmi dobře polstrovaný.

*

Carla vzbudil zvuk hvízdající pneumatiky na mokré silnici. Narovnal se ze zkroucené polohy a otočil se k oknům. Dalo se těžko odhadnout, kolik bylo hodin, ale pořád byla ještě docela tma. Naproti němu seděli oba mladí v ošoupaných křeslech z Ikey. Drželi se za ruce a kývli mu na pozdrav. Na stole už stála připravená termoska a vzkaz z láhve ležel vedle ní.

„Jak už víte, dopis napsal můj starší bratr Poul,“ řekl Tryggve, když se zdálo, že první usrknutí kávy probralo Carla k životu.

„Psal to s rukama spoutanýma za zády.“ Tryggvovy oči se zamlžily, když to říkal.

Ruce spoutané za zády! Takže Laursenovy domněnky nebyly daleko od pravdy.

„Nechápu, jak to dokázal,“ pokračoval Tryggve. „Ale Poul byl velmi zásadový. Dobře kreslil. Dokonce i to uměl.“

Mladík se smutně usmál. „Nevíte, co to pro mě znamená, že jste sem přišel. Že tady můžu sedět s tím dopisem v ruce. S Poulovým dopisem.“

Carl se podíval na vzkaz. Tryggve Holt doplnil do kopie několik slov. Těžko by se k tomu našel někdo povolanější.

Carl se zhluboka napil kafe. Kdyby neměl relativně dobré vychování, chytil by se za krk a začal vydávat hluboké hrdelní zvuky.

To kafe bylo zatraceně silné. Černočerný kofeinový jed.

„Kde je Poul teď?“ zeptal se a vší silou stiskl rty a zadek. „Proč jste ten dopis napsali? Rádi bychom se to dozvěděli, abychom se mohli věnovat dalším případům.“

„Kde je Poul?“ podíval se na Carla smutnýma očima. „Kdybyste se mě zeptal před mnoha lety, odpověděl bych vám, že je v ráji spolu se sto čtyřiačtyřiceti tisíci vyvolených. Teď jen řeknu, že Poul je mrtvý. Dopis byl to poslední, co napsal. Poslední známka jeho života.“

Těžce polkl a na chvíli se odmlčel.

„Poul byl zavražděn ani ne dvě minuty potom, co se mu podařilo hodit láhev do vody,“ řekl tak potichu, že mu skoro nebylo rozumět.

Carl se na gauči narovnal. Cítil by se mnohem líp, kdyby se tuhle zprávu dozvěděl oblečený.

„Říkáte, že byl zavražděn?“

Tryggve kývl.

Carl se zamračil. „Únosce Poula zavraždil a vás ušetřil?“

Mamička natáhla své štíhlé prsty k Tryggvovi a osušila mu slzy. Znovu přikývl.

„Ano, ta svině mě ušetřila, a od toho dne jsem ho za to tisíckrát proklel.“

19

Pokud by měl na své osobnosti něco vyzdvihnout, byla by to schopnost zachytit falešné pohledy.

Když se jeho rodina shromáždila u mělkých talířů na voskovaném ubruse a zaníceně se modlila Otčenáš, vždy poznal, kdy otec matku zbil. Po bití nezůstávaly žádné viditelné stopy, otec nikdy nikoho netloukl do obličeje, na to byl moc chytrý. Museli přece brát ohledy na církevní sbor. Matka tu hru pokaždé hrála s ním. Vždy seděla s nepochopitelným pokryteckým výrazem a sledovala, jak děti stolují a polykají pečlivě odpočítané brambory a odměřený kousek masa. Ale za klidnýma pomrkávajícíma očima se ukrýval strach, nenávist a intenzivní bezmoc.

Poznal to.

Někdy v otcových očích zachytil falešný omluvný výraz, ale to se stávalo málokdy. Ve skutečnosti otec výraz obličeje prakticky nikdy neměnil. Aby se ledové, pichlavé zorničky tohoto muže rozšířily, muselo by se přihodit něco mnohem většího než jen každodenní osobní fyzické tresty.

Pohledy se naučil rozeznávat už tehdy a uměl to dodneška.

Ve chvíli, kdy vešel do dveří, zachytil v manželčiných očích něco nového. Usmívala se, byla hezky upravená. Ale ústa se jí chvěla a pohled se zastavil v prázdnotě těsně před jeho tváří.

Kdyby neseděla na podlaze a neobjímala dítě, možná by si pomyslel, že je unavená nebo že ji bolí hlava. Ale seděla tam s malým v náručí a vypadala jako duchem nepřítomná.

To nedávalo smysl.

„Ahoj,“ řekl a nasál vůni domova. V obvyklé domácí směsici vůní ucítil neznámý aromatický závan. Slabý zápach problémů a pomyslných hranic, které byly překročeny.

„Uděláš mi čaj?“ zeptal se a pohladil ji po tváři. Byla rozpálená, jako by měla horečku.

„A jak se máš ty, můj kluku?“ Zvedl syna do náruče a podíval se mu přímo do očí. Byly jasné, šťastné a unavené. Chlapec se okamžitě usmál.

„Nevypadá, že by mu něco bylo,“ řekl.

„No, až do včerejška byl pěkně nastydlý. Dneska ráno se probudil a nic mu nebylo. Vždyť víš, jak to chodí.“ Mírně se pousmála, a i ten úsměv byl jiný.

Zdálo se, že během těch pár dní, co byl pryč, zestárla.

Dodržel, co slíbil. Miloval se s ní stejně vášnivě jako minulý týden. Tentokrát to ale zabralo delší dobu než obvykle. Trvalo jí déle, než se mu plně odevzdala a oddělila myšlenky od těla.

Nakonec si ji k sobě přitáhl a nechal ji odpočinout na své hrudi. Jindy by se probírala jeho ochlupením na prsou a hladila by ho štíhlými, citlivými prsty pod krkem, ale tentokrát to neudělala. Soustředila se pouze na zklidnění vlastního dechu a mlčela.

Proto se na rovinu zeptal. „Na příjezdové cestě stojí nějaké pánské kolo. Nevíš, kde se tam vzalo?“

Dělala, že spí, ale nebyla to pravda.

Ať by odpověděla, co by odpověděla, stejně by to bylo úplně jedno.

O několik hodin později ležel s rukama za hlavou a pozoroval svítání březnového dne. Slabé světlo klesající od stropu se usilovně snažilo rozšířit oblast svého vlivu.

V myšlenkách se uklidnil. Měli problém, ale ten vyřeší jednou provždy. Až se probudí, vysvlékne ji ze lží, do kterých se zahalila — pěkně vrstvu po vrstvě.

*

Výslech začal zostra, když posadila chlapce do ohrádky na hraní. Přesně jak očekávala. Prožili spolu čtyři roky a jejich vzájemná důvěra nebyla nikdy zpochybněna. To mělo nastat teprve teď.

„Kolo je zamčené, takže není kradené,“ začal a podíval se na ni až příliš neutrálním pohledem. „Někdo ho tady úmyslně zaparkoval, nemyslíš?“

Povysunula spodní ret a pokrčila rameny. Naznačovala tím: Jak to asi mám vědět?, ale manžel se díval jinam. Náhle cítila, jak se jí v podpaží pomalounku hromadí zrádné kapičky potu. Za chvíli se jí orosí i čelo.

„Kdyby se nám chtělo, určitě bychom dokázali zjistit, čí to kolo je,“ řekl a znovu se na ni podíval. Potom sklonil hlavu.

„Myslíš?“ Snažila se vypadat překvapeně, ale ne udiveně. Rukou si otřela čelo. Dělala, že jí tam něco vadí. Teď už bylo orosené.

Upřeně se na ni zadíval. Kuchyně se najednou zdála mnohem menší.

„Jak bysme to mohli zjistit?“ pokračovala.

„Můžeme se zeptat sousedů, jestli si něčeho nevšimli.“

Zhluboka se nadechla. Byla si jistá, že to neudělá.

„Ano,“ řekla. „To by šlo. Nemyslíš, že to kolo jednoho krásného dne zmizí samo od sebe? Můžeme ho postavit ven na chodník.“

Mírně se zaklonil. Teď působil klidněji. Na rozdíl od ní. Znovu si otřela čelo.

„Potíš se,“ řekl. „Děje se něco?“

Našpulila rty a pomalu vydechla. Teď musím zůstat klidná, připomínala si. „Nevím, mám asi horečku. Chytla jsem to od Benjamina.“

Kývl a otočil hlavu stranou. „Kdes vlastně našla tu nabíječku?“ zeptal se.

Vzala si další housku a rozkrojila ji. „V předsíni, v košíku s rukavicemi.“ Teď se cítila na jistější půdě. Jen aby to chvíli vydrželo.

„V košíku?“

„Když jsem si nabila mobil, nevěděla jsem, co s ní, tak jsem ji tam vrátila zpátky.“

Beze slova vstal. Za chvíli se posadí a zeptá se, kde se tam ta nabíječka vzala. Odpoví, jak to měla připravené, že už tam leží nějakou dobu.

V té chvíli poznala svůj omyl. Kolo, zaparkované na příjezdové cestě, celou historku zkazí. On si ty dvě věci propojí, natolik už ho zná. Podívala se do obýváku, kde stál Benjamin v ohrádce a lomcoval šprušlemi. Jako zvíře, které chce na svobodu.

To měli společné.

Nabíječka vypadala v manželově dlani tak malá. Jako by ji jedním stiskem dokázal rozdrtit.

„Odkud je?“ zeptal se.

„Já jsem myslela, že je tvoje,“ odvětila.

Neodpověděl. Takže svou nabíječku si na cesty vozil s sebou.

„Tak to vybal,“ řekl. „Je mi jasné, že lžeš.“

Pokusila se nasadit rozhořčený výraz. Nedělalo jí to problémy. „Co si to dovoluješ? Jestli není tvoje, tak ji tady musel někdo zapomenout. Možná tam leží už od křtin.“

Měl ji na lopatkách.

„Od křtin!? To už je přece půl roku. Tak od křtin, říkáš!“ Pravděpodobně se mu to zdálo směšné, ale nesmál se. „Bylo tady deset dvanáct lidí. Většinou staré báby. Nikdo tady nepřespal a většina z nich ani nemá mobil. Tím jsem si stoprocentně jistý. A i kdyby ho měli, proč by s sebou na křtiny tahali nabíječku? To nedává smysl.“

Chtěla začít protestovat, ale zarazil ji pohybem ruky.

„Lžeš.“ Přes okno ukázal na kolo. „Je to jeho nabíječka? Kdy tady byl naposled?“

Reakce potních žláz na sebe nenechala dlouho čekat.

Drsně ji chytil za paži a jeho ruka byla odporná. Když si nahoře prohlížela obsah krabic, stále ještě byla na pochybách. Rozhodující byl tento stisk, tak jistý a pevný, jako by měla paži ve svěráku. Teď mě zabije, pomyslela si, ale neudělal to. Naopak. Když neodpovídala, otočil se, prudce za sebou zabouchl dveře do předsíně a to bylo všechno.

Vstala, aby se podívala, jestli na zahradě zahlédne jeho stín. Hned jak si bude jistá, že je pryč, vezme Benjamina a uteče. Přes zahradu, k plotu, kde najde díru, kterou si tam udělaly děti předchozích majitelů domu. Protáhnou se skrz. Za pět minut budou u Kennetha. Její manžel nikdy nezjistí, kam se ztratili.

Dál se uvidí.

Ale žádný stín se na zahradě neobjevil. Navíc se seshora ozvala silná rána.

Panebože, pomyslela si. Co tam dělá?

Podívala se na poskakujícího, usmívajícího se chlapečka. Stihne s ním doběhnout k plotu, aniž ji manžel uslyší? Jsou okna nahoře stále otevřená? Stojí manžel u jednoho z nich, aby je mohl sledovat?

Kousla se do horního rtu a pohlédla ke stropu. Co tam nahoře dělá?

Vzala kabelku a vysypala do ní obsah plechovky s penězi na domácnost. Neodvážila se zajít do předsíně pro Benjaminovu kombinézu a svůj kabát. Zvládnou to i bez nich, hlavně aby byl Kenneth doma.

„Pojď ke mně, broučku,“ řekla a zvedla malého.

Když jsou otevřená dvířka na zahradu, bude to k plotu trvat maximálně deset vteřin. Otázkou bylo, jestli tam ta díra ještě pořád je. Naposledy ji viděla loni.

Tenkrát byla dost široká.

20

Tehdy, když byli se sestrou Evou ještě děti, žili v úplně jiném světě. Když za sebou otec zavřel dveře do pracovny, všude se rozhostilo ticho. Mohli hledat útočiště v dětských pokojích a nechat Boha, ať se o všechno postará.

Některé dny byli donuceni zúčastňovat se povinného čtení bible nebo náboženských setkání, při kterých dospělí lidé křičeli, jásali a v extázi vztahovali ruce k Bohu. V takových chvílích klopili zrak a uzavírali se do sebe.

Každý se s tím vyrovnával po svém. Eva se tajně dívala po dámských botách a šatech a upravovala se. Špičkami prstů žehlila ladné záhyby plisované sukně, dokud nebyly ostré a lesklé. Uvnitř se cítila být princeznou, daleko od přísných očí a ostrých slov okolního světa. Nebo vílou, se světlými, lehounkými křídly, kterou i sebemenší závan větru přenese přes domácí šedivou skutečnost a povinnosti.

Evin zasněný výraz a lehké podupávání nohou si rodiče vykládali jako její odevzdání se do Božích rukou. Nemohli se více mýlit. Její mysl zaměstnávaly věci mnohem prozaičtější a ona si to neskutečně užívala.

Znal ji líp než rodiče. Eva snila o botách, šatech a o světě vybudovaném z laskavých zrcadel a milujících slov. Byl její bratr. Tohle prostě poznal.

On sám snil o světě, ve kterém se lidé smějí.

U nich doma se nikdo nesmál. Vrásky od smíchu vídal pouze u lidí ve městě a většinou se mu zdály být ošklivé. Jeho život byl bez smíchu a bez radosti. Bylo mu pět, když se otec zasmál naposledy. Tehdy jim s chutí líčil, jak s nadávkami a klením vyhnal ze svého kostela faráře Dánské státní církve. Jeho dětské duši trvalo více než rok, než pochopil, že smích může znamenat i něco jiného než jen jásot nad ponížením druhého.

Když konečně zjistil, jak je to se smíchem doopravdy, začal otcovo napomínání a výtky ignorovat. Naučil se být opatrný.

Měl svá vlastní tajemství, která ho na jednu stranu těšila, ale na druhou děsila. Pod postelí, v nejzazším rohu, schovával pod vycpanou lasičkou své poklady. Rodinné časopisy Domov a Rodinný život s divokými obrázky a zprávami. Katalogy obchodního domu s módou Daells Varehus s fotografiemi polonahých žen, které se dívaly přímo na něj a usmívaly se. Pečlivě schraňoval i pár časopisů s bláznivými názvy. Už jen ta jména ho dokázala rozesmát. Staré, osahané výtisky se skvrnami od jídla a oslíma ušima. Půlhodinka legrace, Kačer Donald, Příběhy psa Pluta, Daffy, Scooby Doo. Časopisy mu ukazovaly nový svět, ale nevyžadovaly nic na oplátku. Když nastala tma, často tajně vylézal z okna a prohrabával u sousedů popelnice. Tam nacházel nové přírůstky do své sbírky pokladů.

Lehával zavrtaný pod peřinou a neslyšně se chechtal.

V tomto období života vždycky pootvíral a zapřel všechny dveře v domě, aby slyšel, kdyby někdo šel. Naučil se hledat únikové cesty. Bylo nutné donést získané trofeje domů bez rizika.

Tehdy si vycvičil sluch jako rys.

Od chvíle, kdy manželku v obýváku opustil, až do okamžiku, kdy ji spatřil, jak vybíhá zahradními vrátky s chlapcem v náručí, uběhly sotva dvě minuty. Přesně jak předpokládal.

Nebyla hloupá. Byla samozřejmě mladá, naivní a snadno čitelná, ale ne hloupá. Proto poznala, že ji podezřívá, a proto se taky bála. Stačilo se na ni jen podívat. Provinilý výraz a změněný tón hlasu ji snadno usvědčily.

A teď se snažila utéct.

Až se bude cítit v bezpečí, daleko od něho, rozjede nějakou akci. Bylo mu jasné, že jde jen o čas, o nic jiného. Proto teď stál v prvním patře u okna a podupával nohou. Nechal toho, až když doběhla k plotu.

Bylo tak snadné se přesvědčit, jak se žena zachová. I když už si dávno zvykl, že lidé lžou a podvádějí, stejně ho to zabolelo. Člověk si dokáže zvyknout na všechno, tak to prostě je.

Podíval se dolů na manželku a syna. Další lidé, kteří se mu pokoušejí utéct. Za chvíli se protáhnou dírou. Plot byl pěkně zarostlý, takže ještě chvíli počkal. Potom rychle seběhl po schodech a vyběhl na zahradu.

Nebylo těžké ji sledovat. Mladá, hezká žena v červených šatech, s dítětem na ruce. Byla vidět na dálku. V okamžiku, kdy se protáhl dírou v plotě, už byla pěkně daleko. Utíkala po silnici mezi domy vilové čtvrti.

U hlavní cesty odbočila a proběhla kolem vedlejší silnice. Zanořila se do živého plotu, vysázeného z ptačího zobu.

Tohle od ní nečekal.

Hloupá ženská, pomyslel si. Děláš ze mě paroháče ve vlastní čtvrti?

V létě, když oslavil jedenácté narozeniny, postavil si církevní sbor jeho otce pronajatý stan na místě, kde radní městečka většinou pořádali výstavy zvířat. „Když můžou ti rudí ďáblové,“ prohlásil otec, „proč bychom nemohli my?“

Celé ráno se nezastavili, aby měli všechno včas hotové. Nebyla to jednoduchá práce, ale bylo tam i plno jiných dětí, které také pomáhaly. Když ve stanu položili podlahu, pohladil jeho otec všechny ostatní děti po hlavě.

Vlastní děti se žádného uznání ani poděkování nedočkaly. Místo toho dostaly další úkol. Rozestavit skládací židle. A že jich bylo.

Pak se tržiště otevřelo. Nad vchodem do stanu zářily čtyři žluté svatozáře a jasná hvězda na sloupu. Příchozí vítal nápis: „Přijměte Ježíše — nechte ho ovládnout vaši duši.“

Dostavili se všichni členové sboru. Pochvalovali si výzdobu. Nic víc se nepodařilo. I když společně s Evou každému na potkání rozdávali barevné letáčky, do stanu kromě stávajících členů sboru nikdo nový nepřišel.

Když se nikdo nedíval, otec se rozhodl vylít si zlost a frustraci na manželce. „Vypadněte ven, smradi,“ řval, „a ani náhodou se nevracejte. Nechci vás tady vidět.“

Ztratili se jeden druhému z očí u dětského koutku, hned vedle stánků se vším možným. Eva fascinovaně zírala na králíčky, ale on šel dál. Jedině tak mohl mamince pomoct.

Vezměte si ode mě letáček, prosily jeho oči, ale kolemjdoucí šli nevšímavě dál. Kdyby si pár lidí brožury vzalo, možná by otec večer matku doma nezmlátil. Možná by zase neproplakala celou noc.

Stál a hledal příjemný obličej, který by měl chuť podělit se o svůj vztah k Bohu s ostatními. Snažil se zaslechnout jemný hlas, o kterém kázal Ježíš.

Najednou uslyšel smějící se děti. Nebyl to stejný smích, jaký slýchával o přestávce na školním dvoře nebo když tajně sledoval dětské pořady v televizi za výlohou obchodu s elektrospotřebiči. Tyhle děti se řehtaly, přímo hýkaly smíchy, a každý, kdo je spatřil, se mimoděk rozesmál taky. Takhle se doma pod peřinou nikdy nesmál. Rozhodl se prozkoumat, o co jde.

Vnitřní hlas mu namlouval, ať jde pryč, varoval ho před nevyhnutelnými následky, ale nemohl si pomoct.

Před stánkem stálo jen pár lidí. Děti a dospělí ve vzácném souladu. Na poutači z bílého plátna bylo červenými písmeny napsáno: ZAJÍMAVÉ VIDEOFILMY — DNES ZA POLOVIČNÍ CENU. Na prodejním pultě byla puštěná přenosná televize, nejmenší, jakou kdy viděl.

Na obrazovce běžel přeskakující černobílý film a jeho děj uváděl děti do extáze. Zůstal stát a díval se s nimi. Za chvíli se chechtal jako blázen. Chechtal se, až ho bolela bránice a nemohl popadnout dech. Najednou se mu otevřely obzory, o kterých do té doby netušil, že existují.

„Marná sláva, Chaplin je jen jeden,“ řekl někdo z dospělých.

Všechny přihlížející rozesmály piruety malého chlapíka na obrazovce. Dokonce se snažil předvádět cosi jako box. Chechtali se, když zatočil hůlkou a nadzvedl černou buřinku. Řehtali se, když s černě nalíčenýma očima dělal posměšné obličeje na tlusté dámy a pány. Smál se s nimi a cítil se báječně. Poprvé v životě zažil ten bezstarostný, nádherný pocit uvolnění, beze strachu, že ho někdo chytí za krk a pěkně mu ty chvíle štěstí osladí.

Tenhle zážitek mu nečekaným způsobem změní život a zasáhne do života mnoha dalším, zatím nic netušícím lidem.

Manželka se neohlížela. Vlastně se vůbec nedívala kolem. Kladla jednu nohu před druhou a nesla dítě vilovou čtvrtí pryč. Jako by o směru cesty a rychlosti chůze rozhodovala nějaká neznámá síla.

Když člověk podobným způsobem ignoruje okolí, stačí maličkost a průšvih je tady. Jako uvolněný šroub na křídle letadla, jako kapka vody, která vyzkratuje relé v srdci stroje.

Všiml si holuba usazeného na větvi stromu přesně nad manželkou a synem. Právě se chystali přejít silnici. Zaregistroval holubí trus, snášející se dolů k zemi. Vzápětí se rozprskl na dlažební kostce jako otisk strašidelného prstu. Viděl, jak na něj syn ukazuje a žena se dívá na zem. Ve chvíli, kdy vstoupili do vozovky, vyjelo zpoza rohu auto a se smrtelnou přesností mířilo přímo na ně.

V tom okamžiku mohl zakřičet. Mohl zařvat a varovně zamávat, ale neudělal nic. Nebyla ta pravá chvíle. Neměl s nimi slitování.

Automobil divoce brzdil a osoba ve voze zběsile kroutila volantem. Svět se na vteřinu zastavil.

Syn a manželka se roztřásli strachy a jako ve zpomaleném záběru se podívali směrem k autu. Těžký vůz sjížděl ke krajnici a nechával za sebou stopy po brzdění, černé jako čára uhlem na bílém papíře. Najednou se řidiči podařilo srovnat směr, prokluzující kola se chytla a bylo po všem.

Žena stála bez hnutí na kraji silnice, a dokonce i on sám ztuhl půl metru od plotu, s rukama svěšenýma podél těla. Pocit neznámé něhy vystřídalo podivné opojení, které poprvé zažil při první vraždě. Tenhle pocit neměl rád.

Pomalu vydechl vzduch shromážděný v plicích. Po celém těle se mu rozlévala horkost. Stál na místě o chviličku déle, než bylo záhodno, protože Benjamin si ho všiml, když otočil hlavu a chtěl se schoulit do bezpečí v mámině náručí. Maminčina prudká reakce na možnou srážku ho vyděsila k smrti. Když uviděl tatínka, stažený obličejíček se mu rozsvítil a rty se přestaly chvět. Nadšeně zvedl ručky a od srdce se zasmál.

Vtom se otočila i manželka a uviděla ho. Vyděšený výraz, který vyvolalo neznámé auto, se nezměnil, spíš naopak.

O pět minut později už seděli všichni tři doma v obýváku. Žena se dívala do zdi. Když je doběhl na ulici, řekl jí jen: „Okamžitě se dobrovolně vrátíš domů. Jestli ne, tak Benjamina už nikdy v životě neuvidíš.“

Její oči byly plné nenávisti a odporu.

Jestli bude manžel chtít vědět, kam utíkala, vymlátí to z ní. Tím si byla jistá.

Občas společně s Evou zažíval krásné a vzácné okamžiky štěstí.

Když si v ložnici stoupl až do rohu, měl to k velkému zrcadlu celých deset malých krůčků. Vykroutil chodidla, hlavou kýval ze strany na stranu a točil hůlkou ve vzduchu. Deset malých kroků a v zrcadle se stával někým jiným. Už nebyl malým klukem bez kamarádů. Synem muže, před kterým se hrbilo a kterého se bálo celé městečko. Vybranou ovcí ze stáda, která musela šířit Boží slovo a pykat za hříchy ostatních. Najednou byl mužíčkem, který dokázal každého, včetně sebe samého, rozesmát.

„Jmenuji se Chaplin, Charlie Chaplin,“ volal a špulil rty pod imaginárním knírkem. Eva smíchy málem padala z manželské postele rodičů. Už jí párkrát předvedl nacvičené číslo a pokaždé reagovala stejně. Válela se smíchy, ale dnes to mělo být naposledy.

Od toho dne se už nikdy nezasmála.

V následující vteřině ucítil na rameni dotyk. Stačilo pouhé poklepání ukazováčkem a zastavil se v něm dech. V krku mu vyschlo. Otočil se a dostal od otce první tvrdou ránu do břicha. Vnímal jen vzteklé oči a zvednuté obočí. Úder nedoprovázel žádný zvuk, žádný řev. Všechno probíhalo v naprostém tichu. I ostatní rány, které následovaly vzápětí.

Když měl pocit, že mu praskne břicho, a žaludeční šťávy cítil až vysoko v krku, ustoupil o krok dozadu. Podíval se otci přímo do očí.

„Aha, tak ty se jmenuješ Chaplin,“ zašeptal otec výhrůžně. V očích se mu usadil známý výraz. Už ho zažil na Velký pátek, když otec plamenně líčil strastiplnou cestu Ježíše Krista na Golgotu. Všechny smutky a bolesti lidstva mu ležely na ramenou, to člověk rychle pochopil, i když byl ještě dítě.

Udeřil znovu. Tentokrát musel otec napřáhnout paži, jinak by na něj nedosáhl. Nic by ho nedonutilo, aby popošel ke vzpurnému synovi o krok blíž.

„Jak tě mohla ta ďábelská myšlenka vůbec napadnout?“

Podíval se do země, otci k nohám. Rozhodl se, že od téhle chvíle bude odpovídat jen na otázky, které se mu hodí do krámu. Ať ho otec klidně zabije, on neodpoví.

„Dobrá, mlčíš. Není vyhnutí, musím tě potrestat.“

Ani teď nepromluvil. Otec se na něj mírně udiveně zadíval. Nad dětským vzdorem dokonce i pootevřel ústa. Syn se postavil na zadní, a tím si sám podepsal nevyhnutelný rozsudek. Za následky může chlapec poděkovat jen sám sobě. Otec se vzpamatoval.

„Vezmi si všechny věci a polož si je do předsíně,“ řekl. Ze začátku nechápal, jak to otec myslí, ale rychle se to dozvěděl. „Žádné oblečení, boty, peřiny, povlečení. Všechno ostatní můžeš.“

Odnesl Benjamina, aby na něj manželka neviděla, a nechal ji sedět o samotě v bledém světle. Spuštěné žaluzie tvořily na jejím obličeji pruhované obrazce.

Věděl, že bez chlapce se ani nehne. „Spí,“ řekl, když se vrátil z prvního patra. „Můžeš mi vysvětlit, o co tady jde?“

„O co tady jde?“ pomalu k němu obrátila hlavu. „Neměla bych tuhle otázku položit spíš já tobě?“ zeptala se a pozorovala ho temnýma očima. „Kde pracuješ? Jakým způsobem vyděláváš ty hromady peněz? Jedeš v něčem nezákonném? Vydíráš lidi?“

„Vydírání? Jak tě to mohlo napadnout?“

Znovu se odvrátila. „To máš jedno. Nech nás prostě odejít. Mě a Benjamina. Už s tebou nechci být.“

Zamračil se. Ptala se. Kladla si podmínky. Přehlédl snad něco?

„Na něco jsem se ptal: Jak tě to mohlo napadnout?“

Pokrčila rameny. „Snadno. Jsi pořád pryč, nikdy nejsi doma. Nic mi neříkáš. V komoře máš schované krabice a chováš se, jako by šlo o nějakou svatyni. Lhal jsi mi o své rodině. Ty…“

Nepřerušil ji, sama zmlkla. Dívala se do země, neschopná pokračovat v proslovu, který nikdy neměla vypustit z pusy. Překvapená svou vlastní odvahou.

„Ty ses mi hrabala v krabicích?“ zeptal se potichu, ale všechno uvnitř těla ho rvalo na kusy. Dozvěděla se tedy věci, o kterých nikdy neměla mít ani zdání. Jestli se jí nezbaví, špatně to s ním dopadne.

*

Otec dohlížel na vyklízení pokoje. Všechny věci byly naházené na hromadě v předsíni. Staré hračky, knížky o zvířátkách od Ingvalda Lieberkinda, drobnůstky a maličkosti, které si dokázal za svůj krátký život nastřádat. Delší větev, skvělá pro podrbání na zádech, džbánek s krabími klepety, zkamenělý mořský ježek a hvězdice. Všechno na jedné hromadě. Když už v pokoji nic nezbývalo, odtáhl otec postel od stěny. Tady se pod zploštělou lasičkou skrýval tajemný poklad. Časopisy, kreslené komiksy a všechny bezstarostné chvíle.

Otec vše krátce prolistoval. Srovnal časopisy do štosu a začal je počítat. U každého výtisku si nově naslinil ukazováček a počítal dál. Co časopis, to jeden bod. Co bod, to rána.

„Dvacet čtyři. Neptám se tě, odkud to máš, Chapline. To mě nezajímá. Teď se otoč, dostaneš čtyřiadvacet ran. A pamatuj si, tohle svinstvo už nechci v domě nikdy vidět, jasný?“

Neodpověděl. Zadíval se na štos a v duchu se loučil s každým jednotlivým listem. „Mlčíš? Dobře, vybral sis sám. Dostaneš dvakrát tolik, to tě naučí odpovídat.“

Stejně se to nenaučil. I když měl na zádech dlouhé krvavé pruhy a krvácející rány na krku, nepronesl jediné slovo. Ani nezakňučel. Otec si nakonec natáhl pásek znovu do kalhot. Nepromluvil.

O deset minut později měl co dělat, aby se nerozplakal. Otec ho vytáhl na dvůr a přinutil ho všechny věci spálit. To bylo nejtěžší.

*

Byla skloněná a dívala se do komory s krabicemi. Když ji manžel táhl po schodech nahoru, nepřestával na ni mluvit. Odmítala cokoliv říct. Za nic na světě nepromluví.

„Teď si musíme pár věcí vyjasnit,“ řekl. „Dej mi mobil.“ Bez obav ho vytáhla z kapsy. Věděla, že se nemá čeho bát, Kenneth ji naučil mazat příchozí i odchozí hovory.

Projížděl si záznamy a sledoval displej. Nemohl nic najít, a to jí dělalo radost. Měla radost, že ho dostala. K čemu mu teď jeho podezření bylo? Může se s ním jít vycpat.

„Naučila ses upravovat záznamy o hovorech? Mluv!“

Neodpověděla. Beze slova mu vzala mobil z ruky a strčila si ho zpátky do zadní kapsy.

Ukázal do komory. „Snažila ses, nevypadá to špatně.“

Ulehčeně vydechla. Ani tady nemůže nic najít. Nakonec mu nezbude nic jiného než ji nechat jít.

„Ale taky to nevypadá úplně dobře, vidíš?“

Několikrát zamrkala a rychle očima přelétla celý prostor. Ležely kabáty jinde? Nebo nevyrovnala prohlubeň na krabici?

„Podívej se na tyhle čáry.“ Ohnul se a ukázal na přední stranu dvou krabic. Na hraně horní krabice byla nakreslená téměř neviditelná čára, na spodní druhá. Čáry téměř tvořily svislou přímku, ale bohužel jen téměř.

„Když člověk krabice vytahá ven a pak je na sebe znovu poskládá, neudělá to úplně přesně. To vidíš sama.“ Ukázal jí další dvě čáry na jiných krabicích, které na sebe také přesně nenavazovaly. „Mělas bedny venku a pak jsi je vrátila zpátky. Jak prosté. Teď mi rychle vyklopíš, cos v nich našla, rozumíš?“

Zavrtěla hlavou. „Jsi blázen. Jsou to jen papírové krabice, nic víc, nic míň. Proč by mě měly zajímat? Stojí tady ode dne, co jsme se sem nastěhovali. Asi se nějak posunuly samy.“

Dobrá práce, pomyslela si. Napadlo mě to rychle.

Zakroutil hlavou. Jemu tohle vysvětlení nestačilo.

„Jak myslíš, zkontrolujeme si to,“ řekl a přitlačil ji ke zdi. Zůstaň na místě, ani se nehni, nebo za sebe neručím, říkaly jeho ledové oči.

Rozhlédla se po chodbě a manžel mezitím přerovnával prostřední krabice. V malé chodbičce nebylo nic moc, čeho by se mohla chytit, co by mohla použít. Stolička vedle dveří do ložnice, váza na okenním parapetu, lešticí stroj na parkety u zkosené zdi.

Když se mi podaří trefit ho stoličkou přesně do krku, tak… Polkla knedlík v krku a sevřela ruce. Jak moc ho má praštit? Manžel vytáhl jednu krabici až na chodbu a s velkým bouchnutím ji složil k jejím nohám.

„Tak se na to podíváme. Za chvíli budeme mít oba jasno, jestli ses v nich hrabala, nebo ne!“

Bez dechu zírala na krabici. Pomalu otevíral víko. Byla to nejspodnější z krabic, zhruba někde zprostředka. Dvě papírové složky, ukrývající jeho neskrytější tajemství. Výstřižky s jejími fotografiemi z Bernstorffsparku. Dřevěná krabička s množstvím adres a informacemi o rodinách a jejich dětech. Věděl přesně, kam sáhnout.

Zavřela oči a zkusila se klidně nadechnout. Jestli Bůh existuje, měl by pro ni hodně rychle něco udělat. „Nevím, proč vytahuješ ty staré papíry. Co to má společného se mnou?“

Klekl si na jedno koleno, vytáhl první svazek výstřižků a položil ho stranou. Nechtěl riskovat, že zahlédne výstřižky, na kterých je ona sama. Zatím si pořád nebyl stoprocentně jistý její vinou.

Snažila se vytušit jeho rozpoložení.

Opatrně vyndal dřevěnou krabičku, ve které měl schovaný svůj archiv. Ani ji nemusel otevírat. Sklonil hlavu a velmi tiše řekl: „Proč jsi sem musela lézt? Nemohlas nechat moje věci na pokoji?“

Čeho si všiml? Co přehlédla? Upřela pohled na jeho záda, mrkla na stoličku a znovu na záda. Co to bylo za papíry v dřevěné krabičce? Proč sevřel jednu ruku v pěst, až mu klouby zapraštěly? Chytila se za krk. Hned si všimla, jak jí rychle pulzuje krční tepna.

Obrátil se k ní. Měl přimhouřené oči a jejich výraz mluvil za vše. Lekla se tak hrozně, že strachy ani nemohla dýchat.

Ke stoličce to měla asi tři metry.

„Nikde jsem se nehrabala,“ řekla. „Proč si to myslíš?“

„Já si nic nemyslím, já to vím.“

Udělala malý krok směrem ke stoličce. Nezareagoval.

„Koukej!“ Otočil k ní horní část krabičky.

Nic neviděla, nevěděla, co má na mysli. „Co mám vidět?“ zeptala se. „Nic tam není.“

Když pomalu padá mokrý sníh, člověk může vidět, jak se vločky po dopadu do hlíny rozpouštějí. Celá ta něžná krása roztaje a vypaří se do vzduchu a celý proces se opakuje. Netrvá dlouho a je po zázraku přírody.

Napřáhl se a rychlým pohybem jí podrazil nohy. Při pádu se cítila právě jako tající vločka. Během vteřiny se jí v hlavě promítl celý život. Necítila náraz hlavy o podlahu, uvědomovala si jen, že ji pořád drží za nohy.

„Máš pravdu, není tam nic vidět. Ale mělo by, a to je ten problém,“ zavrčel.

Ucítila, jak se jí po spánku řine krev, ale nic ji nebolelo. „Pořád nevím, o čem mluvíš,“ slyšela svoje vlastní slova. „Na víčku krabičky byl přilepený vlas.“ Sklonil se k ní, dýchal jí do tváře a pevně držel. „Teď tam není nic.“

„Pusť mě. Nech mě vstát. Asi se odlepil sám a někam spadl. Kdy jsi vůbec otevíral ty krabice naposledy? To už budou dobré čtyři roky, ne? Víš, co všechno se může během čtyř let stát?“ Nadechla se ze všech sil a zařvala, jak nejvíc mohla. „TAK MĚ SAKRA PUSŤ!“

Nepustil.

Táhl ji po podlaze do komory s krabicemi a stolička se vzdalovala a vzdalovala. Všimla si krvavé čáry na podlaze, která se za ní táhla. Slyšela jeho nadávky a funění. Nakonec jí stoupl jednou nohou na záda a držel ji pěkně přišpendlenou k podlaze.

Chtěla znovu zařvat, ale chyběl jí vzduch.

Náhle zvedl nohu, prudce ji obrátil, chytil v podpaží a zatáhl do komory. Ležela bez hnutí. Krvácela, byla celá potlučená a ze všech stran ji obklopovaly krabice.

Možná by bývala stihla zareagovat, ale naprosto nedokázala odhadnout jeho příští kroky. Zaregistrovala jeho nohy, uviděla dva rychlé kroky stranou, a vtom už na ni letěla první bedna.

Tu nejtěžší jí hodil na hruď.

Na chvíli jí vyrazil dech, ale naštěstí se stihla včas instinktivně stočit trochu stranou a přehodit si nohu přes nohu. Přiletěla další lepenková krabice a přibila jí ruku k žebrům. Nemohla se ani hnout. Na závěr přihodil na vrchol hromady další.

Tři lepenkové krabice, určené ke stěhování, vážily snad tunu.

Otevřenými dveřmi zahlédla trochu světla a spodní část chodby. Obrázek ale rychle zmizel, když naskládal další krabice na její lýtka a poslední řadu použil na zarovnání celé komory od podlahy ke stropu.

Nic neřekl, prostě to udělal. Mlčel, když za sebou zabouchl dveře a zamkl. Byla v pasti. Ani nestihla zavolat o pomoc. Ale kdo by jí pomohl?

„Nechá mě tady umřít?“ zamyslela se. Začala dýchat bránicí, protože plíce nestíhaly. Střešním oknem značky Velux prosvítalo do komory jen trochu světla. Všude kolem sebe viděla jen hnědé papírové krabice na stěhování.

Trvalo dlouho, než ji obklopila milosrdná tma, hodně dlouho. Vtom jí v zadní kapse zazvonil mobil. Zvonil a zvonil, a pak utichl.

21

Během prvních dvaceti kilometrů do Karlshamnu vykouřil Carl čtyři silné cigarety značky Cecil. Potřeboval přebít zážitek z otřesného ranního kafe, které mu nabídl Tryggve Holt.

Pokud by se jim podařilo výslech dokončit už včera, byl by odjel ještě večer a teď by spokojeně ležel ve své vlastní posteli s novinami položenými na břiše a do nosních dírek by nasával příjemnou vůni Mortenových čerstvě upečených koláčků.

Carl ucítil zápach ze svých vlastních úst. Sobota ráno. Za tři hodinky bude doma. Zatím mu nezbývalo nic jiného než stisknout zuby a vydržet.

Právě když se mu podařilo naladit Rádio Blekinge, uprostřed valčíku s hardangenskými violami mu zazvonil mobil.

„Nazdárek, jak to jde? Kde jsi, Karlíku?“ ozvalo se na druhém konci.

Carl se znovu podíval na hodinky. Sotva odbila devátá, to znamenalo, že se něco děje. Kdy naposled byl jeho nevlastní syn v sobotu ráno tak brzy vzhůru?

„Co se děje, Jespere?“ Chlapcův hlas zněl naštvaně. „Už mě to u Viggy nebaví. Vrátím se domů, můžu?“

Carl ztlumil polku v rádiu. „Domů!? Hele, chlapče, poslouchej. Vigga mi právě dala ultimátum. Chce se totiž taky vrátit domů, a když jí to nedovolím, tak požaduje, abych ten barák prodal a dal jí půlku prodejní ceny. Kde bys potom k čertu chtěl bydlet?“

„To snad nemůže, ne?“

Carl se usmál. Neuvěřitelné, jak málo ten chlapec zná svou vlastní matku. „O co jde, Jespere? Proč se chceš vrátit? Začaly ti vadit díry ve střeše zahradní chatky? Nebo jsi dokonce včera musel umýt nádobí?“ Usmál se sám pro sebe. Sarkasmy mu na břišní křeče vždycky zabíraly.

„Mám to strašně daleko do školy. Jedna cesta mi trvá hodinu, to je šílenej vopruz. A navíc máma pořád ječí. Už mě nebaví ji poslouchat.“

„Ječí? Jak?“ Carl se nad otázkou zamyslel. Jak se může tak blbě ptát? „Hele, zapomeň na to, Jespere. Nechci to slyšet.“

„Nech toho, Karlíku, to nemyslím! Ječí pokaždé, když nemá v domě chlapa. A toho právě teď nemá. Je to tam příšerný.“

Právě nemá chlapa? Kam se sakra poděl básník s kostěnými brýlemi? Našel si jinou, lépe finančně zabezpečenou kočičku? Někoho, kdo vydrží aspoň chvíli držet klapačku?

Carl se zahleděl na promáčenou krajinu. Navigace ho vedla před Rödby a Bräkne-Hoby. Úzká cesta byla samá zatáčka. Zatracená práce, v téhle zemi je fakt hodně stromů.

„A proto se chce vrátit do Ronneholtparku,“ pokračoval mladík. „Tam má aspoň tebe.“ Carl potřásl hlavou. Opravdu skvělý kompliment.

„Fajn, Jespere. Vigga se za žádných okolností ke mně domů vrátit nesmí. Dobře mě poslouchej, jestli se ti povede jí to rozmluvit, máš u mě litr.“

„Hm. A jak to mám podle tebe asi tak udělat?“

„Jak? Najdi jí chlapa. Mysli, chlapče, mysli! Dva litry, když to stihneš během tohohle víkendu. A budeš se moct vrátit domů. Jinak máš smůlu.“

Dva zásahy do černého. Carl byl sám se sebou spokojen. Mladík na druhém konci úplně oněměl.

„A abych nezapomněl. Až se vrátíš, nechci slyšet žádné fňukání, že u nás bydlí Hardy. Jestli se ti to nelíbí, klidně si zůstaň v domečku v prérii.“

„Cože?“

„Dva litry, když to zmákneš během víkendu.“

Na chvíli nastalo ticho. Myšlenka si musela prodrat cestu přes puberťácký filtr všeobecné neochoty a lenosti, smíchané s denní dávkou ospalosti.

„Říkáš dva litry,“ ozvalo se. „OK, vyvěsím pár inzerátů.“

„Výborně.“ Carl si zvolenou metodou nebyl jistý. Spíš si představoval, že Jesper pozve do zahradní chatky spoustu neúspěšných malířů. Pak by na vlastní oči viděli, jaký báječný ateliér by mohli zadarmo získat. A k němu ještě mírně jetou hipísačku. „Co chceš do těch inzerátů napsat?“

„Zatím netuším, Karlíku.“ Chvíli přemýšlel. Musí to být něco speciálního. „Možná bych tam mohl dát něco jako: Moje máma je kost a hledá frajera. Vzteklé úchyláky a nemajetné chudáky nechceme.“ Sám se tomu zasmál.

„Úžasný. Možná by sis to měl ještě rozmyslet.“

„To tak!“ Jesper se znovu chraplavě zasmál. „Drahý otče! Klidně vyraz do banky.“ A přerušil spojení.

Lehce zmatený Carl se podíval na palubní desku a poté na krajinu plnou načerveno natřených domů a v lijáku se pasoucích krav. Takhle dokážou zamíchat se životem jen moderní technologie.

Když Carl vešel do obýváku, Hardy se na něj smutně a zvadle usmál.

„Kdes byl?“ zeptal se potichu, zatímco mu Morten otíral zbytky bramborové kaše z koutků úst.

„Ále, zajel jsem si do Švédska. Byl jsem v Blekinge a přespal jsem tam. Dokonce jsem dnes ráno stál u jedné krásné velké policejní stanice a klepal na zavřené dveře. Tam je to snad ještě horší než u nás. Když se tam nějaký zločin stane v sobotu, tak prostě smůla.“ Dovolil si ironický úšklebek, ale ani to Hardyho nerozesmálo.

Navíc to nebyla tak úplně pravda. Na policejní stanici byl interní telefon. „Stiskněte tlačítko B a sdělte svůj požadavek,“ bylo napsáno vedle na cedulce. Zkusil to, ale nepochopil ani zbla z toho, co mu služba odpověděla. Muž to zkusil rádoby angličtinou se silným švédským přízvukem, ale ani tentokrát se Carl nechytil.

Raději odešel.

Carl poklepal svého korpulentního podnájemníka po rameni. „Díky, Mortene. Na chvíli vezmu krmení za tebe. Neudělal bys mi prosím zatím kafe? A ne moc silné, prosím.“

Morten se vydal do kuchyně a Carl chvíli pozoroval jeho enormní zadek. Copak se ten chlapík v posledních týdnech jen ládoval? Jeho půlky vypadaly jako pneumatiky od traktoru.

Otočil se k Hardymu. „Dneska nevypadáš dobře. Stalo se něco?“

„Morten mě pomaloučku zabíjí,“ zašeptal Hardy a zkoušel popadnout dech. „Cpe mě od rána do večera, jako bychom neměli na práci nic jiného. Tučné jídlo, ze kterého se vždycky akorát podělám. Nechápu, že ho to baví. Vždyť to po mně musí sám uklízet. Nemůžeš mu říct, aby mě nechal v klidu? Aspoň občas.“

Carl mu chtěl vsunout do úst další plnou lžíci, ale Hardy zavrtěl hlavou.

„A navíc to jeho celodenní kníkání. Zblázním se z toho. Paris Hiltonová, zákon o následnících trůnu, výplaty důchodů a podobné sračky. Co je mi po tom? Přeskakuje z jedné věci na druhou a nic z toho nedává smysl.“

„Proč mu to neřekneš sám?“ Hardy zavřel oči. Aha, asi to zkoušel. S Mortenem není vždycky lehké pořízení.

Carl kývl. „Jasně, promluvím s ním, Hardy. Jak to jinak jde?“ Zeptal se velmi opatrně. Byla to otázka, která hrozila výbuchem v minovém poli.

„Mám fiktivní bolesti.“

Carl si všiml, že se Hardyho ohryzek potýká s polykáním.

„Chceš se napít?“ Z držáku vedle postele vzal láhev s vodou a opatrně vsunul ohnuté brčko Hardymu do koutku úst. Jestli se Hardy s Mortenem pohádá, kdo bude tohle všechno dělat?

„Fiktivní bolesti? Kde?“ zeptal se Carl.

„Myslím, že v kolenou. Těžko říct. Ale zdá se mi, jako by mě do nich někdo bouchal drátěným kartáčem.“

„Chceš injekci?“

Kývl. Za chvíli mu ji může Morten píchnout.

„Co ty pocity v prstu a rameni? Můžeš pořád pohnout zápěstím?“

Hardy protáhl pusu. Jako odpověď to stačilo.

„A propos fikce. Nedělals někdy na případu s policií z Karlshamnu?“

„Proč? Co to má společného s fiktivními bolestmi?“

„Nic, to byla jen taková asociace. Musím sehnat policejního kreslíře, který mi nakreslí portrét neznámého vraha. V Blekinge mám svědka, který ho dokáže popsat.“

„A co já s tím?“

„No, musím co nejrychleji sehnat kreslíře a ta zatracená švédská policie už taky zavírá místní pobočky, stejně jako my. Jak jsem říkal, dneska v sedm ráno jsem stál před ohromnou žlutou budovou na ulici Erik Dahlsbergsvägen v Karlshamnu a čuměl jsem na ceduli: ‚V sobotu a v neděli zavřeno. Ve všední dny otevřeno 9.00—15.00.‘ Nic víc. V sobotu!“

„Aha. A co s tím mám společného já?“

„Můžeš poprosit svého kámoše v Karlshamnu, aby pro oddělení Q z Kodaně udělal službičku.“

„A proč si kruci myslíš, že můj kámoš pořád ještě pracuje v Karlshamnu? Už je to nejmíň šest let.“

„No tak bude někde jinde. Stačí, když mi řekneš jméno, a já už si ho najdu na internetu. Určitě je pořád u švédské policie. Copak to nebyl takový Mirek Dušín? Prostě ho jen požádáš, aby zvedl sluchátko a zavolal policejnímu kreslíři. Nic víc, nic míň. Kdyby tě o podobnou službu poprosil on, taky bys to pro něj udělal, ne?“

Hardyho těžká víčka nenaznačovala nic dobrého. „Teď o víkendu to bude pěkně drahé,“ řekl nakonec. „Otázkou je, jestli je někde blízko tvého svědka nějaký ochotný kreslíř.“

Carl se zahleděl na hrnek kafe, který mu Morten postavil na noční stolek. Pokud by člověk nevěděl, co to je, mohl by si myslet, že Morten vzal džbán oleje a jeho obsah přeměnil na něco mnohem černějšího.

„Fajn, že už jsi doma, Carle,“ řekl Morten. „Aspoň můžu vypadnout.“

„Vypadnout? Kam jdeš?“

„Jdu na pohřební průvod Mustafy Hsownaye. Začíná to ve dvě na stanici metra Norrebro.“

Carl kývl. Mustafa Hsownay, další nevinná oběť války mezi motorkářskými gangy a bandami přistěhovalců o ovládnutí trhu s hašišem.

Morten zvedl ruku a krátce zamával vlajkou, která byla pravděpodobně irácká. Kde ji sakra vzal? „Chodil jsem do třídy s jedním klukem, který bydlel v Mjolneparku, kde Mustafu zastřelili.“

Někdo by se nad podobným argumentem pro projev solidarity pozastavil. Ale Morten byl už takový.

Leželi skoro vedle sebe. Carl v útulném pohodlném rohu sedací soupravy s nohama na odkládacím stolku a Hardy na nemocničním lůžku, se svým dlouhým, ochrnutým tělem nakloněným na bok. Od okamžiku, kdy Carl zapnul televizi, měl Hardy zavřené oči a zdálo se, že hořké vrásky kolem jeho úst se pomalu vyhlazují.

Vypadali jako postarší manželský pár, který odpočívá po dlouhém dni v nepostradatelné společnosti televizních zpráv a nalíčených hvězd. Pěkně pochrupující o sobotním večeru. Ještě scházelo, aby se drželi za ruce, pak by byl obrázek dokonalý.

Carl se přinutil otevřít oči a zkonstatoval, že televizní noviny, které sledoval, nepozorovaně přešly do posledního nočního zpravodajství.

Bylo načase připravit Hardyho na noc a jít si konečně lehnout.

Carl se zadíval na obrazovku ukazující ulici Norrebrogade, kudy v klidu a míru pomalu procházel pohřební průvod s tělem Mustafy Hsownaye. Okolo kamer se míhaly tisíce mlčících tváří a z oken házeli lidé na pohřební vůz růžové tulipány. Přistěhovalci ze všech koutů světa a stejně tolik etnických Dánů. Mnozí se drželi za ruce.

Každodenní pouliční ruch se v Kodani na chvíli zastavil. Válka mezi gangy nebyla válkou všech.

Carl si sám pro sebe pokývl. Dobře že tam Morten šel. Určitě tam z Allerodu moc lidí nebylo. Dokonce ani on sám tam nešel.

„Támhle stojí Asad,“ ozval se Hardy tiše.

Carl se na něj podíval. Copak byl celou dobu vzhůru? „Kde?“ Podíval se na obrazovku a hned si všiml Asadovy kulaté hlavy, které vyčnívala mezi lidmi na chodníku.

Na rozdíl od všech ostatních nesledoval pohřební vůz, ale průvod za ním. Jeho hlava se neznatelně pohybovala ze strany na stranu, jako šelma, která skrz houštinu pozoruje svou kořist. Vypadal vážně. A náhle se obrázek změnil.

„Co to sakra je?“ řekl si Carl sám pro sebe. „Vypadal jako příslušník ozbrojených složek,“ zavrčel Hardy.

*

Ve tři ráno se Carl probudil ve vlastní posteli. Srdce mu zběsile bušilo a zdálo se mu, že přikrývka váží snad dvě stě kilo. Nevypadalo to dobře. Jako by mu náhle vyletěla teplota a zaútočila na něj horda virů a napadla jeho sympatický nervový systém.

Lapal po dechu a chytil se za prsa. Proč cítím paniku? pomyslel si. Scházela mu ruka, které by se mohl chytit.

Otevřel oči a podíval se do tmavého pokoje.

Tohle už jsem zažil, uvažoval a vzpomínal na prožitý kolaps, zatímco se mu tričko lepilo na tělo. Tenkrát byl tikající bombou zážitek, jak jeho, Ankera a Hardyho postřelili na Amageru.

Mohlo se to opakovat?

Promítněte si celou epizodu v hlavě, tím od ní získáte odstup, radila mu během krizové léčby Mona. Zatnul pěsti a připomněl si, jak mu vibrovalo tělo, když Hardyho postřelili a jemu samému škrábla odražená kulka čelo. Pocit těla na těle, když ho Hardy v pádu strhl s sebou a zalil ho svou krví. Ankerův odvážný pokus zastavit útočníky, i když byl sám těžce zraněný. Připomněl si i poslední osudový výstřel, který navždy umlčel tlukot Ankerova srdce.

Tu situaci si promítal už mockrát. S hanbou si vyčítal, že se o nic nepokusil, a stále viděl Hardyho úžas, jak je možné, že se to mohlo stát.

Carlovo srdce se neuklidňovalo.

„Do prdele se vším,“ zavrčel několikrát. Rozsvítil a zapálil si cigaretu. Zítra zavolá Moně a řekne jí, že je na tom zase špatně. Chtěl zavolat a být co nejvíc okouzlující, s přidanou špetkou bezmoci. Možná se mu odvděčí něčím větším než pouhou konzultací. Člověk nesmí ztrácet naději.

Při tom pomyšlení se usmál a zhluboka nasál kouř do plic. Zavřel oči a ucítil, že mu srdce znovu buší jako hydraulické kladivo. Je snad opravdu nemocný?

Nemohoucně vstal a vydal se opatrně po schodech dolů. Nemůže přece zůstat nahoře sám, až ho dostihne infarkt. Vtom se svalil. Probral ho až Morten, s čelem ovázaným malovanou iráckou vlajkou, který s ním usilovně třásl.

Zdvihnuté obočí lékaře z pohotovosti naznačovalo, že Carl plýtvá jeho časem. Diagnóza byla rychlá: přepracování.

Přepracování! Vzácná urážka, doplněná lékařovými stereotypními poznámkami o stresu a dvěma prášky, které Carla na dlouhou dobu přenesly do krajiny snů.

Když se konečně v neděli v půl druhé odpoledne probudil, bolela ho z ošklivých snů hlava. Srdce ale bilo normálně.

„Máš zavolat Jesperovi,“ ozval se Hardy ze svého lůžka, když se Carl konečně dopotácel dolů. „Jsi v pohodě?“

Carl pokrčil rameny. „Něco se se mnou děje, ale netuším co,“ odpověděl.

Hardy se pokusil o úsměv a Carl by si nejradši ukousl jazyk. Nebylo snadné pohybovat se v Hardyho blízkosti. Člověk si musel dobře rozmyslet, co řekne.

„Přemýšlel jsem nad tím, jak jsme včera viděli Asada,“ řekl Hardy. „Co o něm vlastně víš? Neměl by ses seznámit s jeho rodinou? Není načase navštívit ho u něj doma?“

„Proč myslíš?“

„To je snad normální, že se člověk zajímá o kolegu, ne?“

Kolegu? Z Asada je najednou kolega? „Mám tě prokouknutého, Hardy,“ odpověděl. „Ty máš něco za lubem. O co jde?“

Hardy protáhl ústa v něčem, co mělo připomínat úsměv. Je dobře, když člověka chápou. „Jen se mi zdálo, jako by v té televizi byl někdo jiný. Někdo mně neznámý. Myslíš, že ty Asada znáš?“

„Radši se mě zeptej, jestli vůbec někoho znám. O kom můžu kruci říct, že ho opravdu znám?“

„Víš, kde bydlí?“

„Asi v ulici Heimdalsgade.“

„Asi?“

Kde bydlí, jakou má rodinu? Bylo to jako zatracená křížovka. Hardy měl bohužel pravdu. O Asadovi nevěděl pořád zhola nic.

„Říkal jsi, že mám zavolat Jesperovi?“ odbočil.

Hardy lehce kývl. Debata o Asadovi rozhodně nebyla poslední. Bez ohledu na to, co si myslí Carl.

„Sháněl jsi mě?“ ptal se v následující vteřině Carl Jespera.

„Můžeš jít vybrat prachy, Karlíku.“

Carla náhle přepadl mrkací reflex. Vypadalo to, že mladík si je zatraceně jistý.

„Carl! Jmenuju se Carl, Jespere. Jestli mi ještě jednou řekneš Karlíku, tak mě v rozhodujících chvílích postihne dočasná hluchota. VARUJU tě.“

„Klídek, Karlíku.“ I v telefonu bylo jasně slyšet, jak se chechtá. „Uvidíme, jestli mě uslyšíš. Našel jsem mámě chlapa.“

„Aha. A stojí za dva litry, nebo ho Vigga vyrazí po pár dnech stejně jako toho básníka? To si můžeš o odměně nechat jen zdát.“

„Je mu čtyřicet. Má Forda Vectru, malý obchůdek a devatenáctiletou dceru.“

„Dobrá, dobrá. Kdes ho vyhrabal?“

„Vyvěsil jsem u něj v krámě inzerát. Ten úplně první.“

Výborně! To jsou lehce vydělané prachy. „A proč si myslíš, že obchodníček pan Slušný na Viggu zapůsobí? Vypadá jako Brad Pitt?“

„Blázníš, Karlíčku? Jedině pokud by Pitt ležel aspoň týden na sluníčku.“

„Chceš mi tím naznačit, že je černý?“

„Černý úplně ne, ale zatraceně se tomu blíží.“

Carl zadržel dech. Zbytek historky mu Jesper naservíroval s udivující přesností. Muž byl vdovec. Měl plaché, hnědé oči. Přesně pro Viggu. Jesper ho dotáhl do zahrádkářské kolonie a chlapík obdivoval její obrazy. Dokonce přiznal, že zahradní domek je ta nejroztomilejší stavba, jakou kdy v životě viděl. Tím to celé odstartovalo. Každopádně teď jsou spolu na obědě někde ve městě.

Carl zavrtěl hlavou. Měl by se radovat jako malé děcko, ale místo toho se mu v břiše usídlil divný pocit.

Když Jesper domluvil, Carl pomalu zaklapl mobil a otočil se k Mortenovi a Hardymu. Oba stáli a zírali na něj jako pouliční umělci v očekávání almužny.

„Možná jsme zachráněni. Musíme to rychle zaklepat na dřevo. Jesperovi se podařilo seznámit Viggu s ideálním mužem. Vypadá to, že tady budeme moct ještě nějakou dobu zůstat.“

V tom okamžiku otevřel Morten pusu a opatrně zalomil rukama. „Panebože, tak se nám pochlub!“ zvolal. „Kdo je ten Viggin bílý princ?“

„Bílý?“ Carl se pokusil o úsměv, ale nějak mu to nešlo. „Podle Jespera je Gurkamal Singh Pannu ten nejtmavší Ind na sever od rovníku.“ Opravdu slyšel, jak se oba uchechtli?

*

Toho dne celé čtvrti Norrebro dominovala modrá a bílá barva a hluboce nešťastná nálada. Nikdy předtím Carl na ulici neviděl tolik naprosto zmožených fanoušků fotbalového klubu FCK, kteří vypadali jako vyblité zelí. Všude po zemi se válely vlajky a zvednutí plechovky piva k ústům se zdálo být nadlidským úkolem. Bojové pokřiky vyšuměly.

Jen občas se ozval frustrující řev, který visel nad městem jako strach stepních pakoňů, kteří právě narazili na lví smečku.

Jejich fotbaloví bozi prohráli s Esbjergem dva nula. Po sérii čtrnácti vítězství na domácí půdě to projeli s týmem, který za celý rok nedokázal venku vyhrát ani jednou.

Město bylo na kolenou.

Carl zaparkoval uprostřed ulice Heimdalsgade a rozhlédl se kolem. Od dob, kdy v okolí dělal pochůzkáře, se všechno změnilo. Obchůdky přistěhovalců rostly jako houby po dešti. Žilo to tady dokonce i v neděli.

Našel na jmenovce Asadovo jméno a stiskl zvonek. Ať ho raději osobně vyrazí, než aby dostal zdvořilou odmítavou odpověď po telefonu. Jestli Asad nebude doma, zajede za Viggou a zjistí, co se jí právě teď honí hlavou.

Ani po dvaceti vteřinách nepřišel nikdo otevřít.

Carl o krok ustoupil a podíval se nahoru na balkony. Nebyla to typická budova z ghetta, jakou si představoval. Ve skutečnosti tam bylo překvapivě málo satelitních antén. Dokonce ani nikde neviselo vyprané prádlo.

„Jdete dovnitř?“ ozval se za ním mladistvý hlas. Blondýnka, která na první pohled každému vyrazí dech, už odemykala dveře.

„Ano, díky,“ zamumlal a vstoupil do betonové krychle.

Byt našel ve druhém patře a konstatoval, že na rozdíl od jeho dvou arabských sousedů, kteří mají na dveřích napsáno milion jmen, tady je uvedený pouze Asad.

Carl dvakrát zazvonil, ale bylo mu předem jasné, že má smůlu. Sklonil se a co nejvíc nadzvedl kryt štěrbiny poštovní schránky ve dveřích.

Zdálo se, že byt je prázdný. Kromě reklam a několika úředních obálek tam nebylo vidět nic víc než pár ošuntělých kožených křesel v dálce.

„Co tady děláte, člověče?“

Carl nejprve pootočil krkem a zadíval se přímo na volné bílé joggingové kalhoty s podélnými pruhy. Potom se zvedl od schránky a nad kalhotami spatřil kulturistu s opálenými vypracovanými bicepsy.

„Jdu za Asadem. Nevíte, jestli byl dneska doma?“

„Šíita? To teda nebyl.“

„A rodinka?“

Frajer mírně sklonil hlavu stranou. „Vážně ho znáte? Nejseš to náhodou ty, ten zmetek, co tady vobchází a vykrádá v baráku byty? Proč jsi prve čuměl do té poštovní schránky?“ Mírně do Carla strčil vypracovaným hrudníkem.

„Hele, Rambo, klídek.“ Rukou lehce zatlačil na mužovy vymakané břišní svaly a zašátral ve vnitřní kapse. „Asad je můj přítel a ty se jím taky můžeš stát, když mi hned teď tady na místě odpovíš na pár otázek.“

Týpek zíral na policejní odznak, který mu Carl strčil pod nos.

„Kdo si sakra myslíš, že jsi? Kdo by se chtěl kamarádit s chlapem s takovou zkurvenou hnusnou plackou?“ zeptal se s protaženou pusou.

Začal se chystat k odchodu, ale Carl ho chytil za ruku. „Možná mi můžeš odpovědět na pár otázek. Chtěl jsem se…“

„Se svejma pitomejma otázkama si můžeš tak akorát vytřít zadek, blbečku.“

Carl kývl. Ani ne za tři a půl vteřiny přerostlému polykači proteinových prášků ukáže, kdo je tady blbeček. Chlapík byl možná přerostlý, ale pořád dost malý na pevnou kravatu okolo krku, doplněnou hrozbami o zatčení kvůli obtěžování policisty ve službě.

Vtom se zezadu ozvalo: „Nazdar, Bilale, co tady blbneš? Neviděls pánův odznak?“

Carl se otočil a spatřil ještě namakanějšího chlapíka, pro kterého bylo evidentně hlavní náplní dne vzpírání. Na sobě měl zvláštní prezentaci sportovního oblečení ze všech možných regálů. Pokud bylo to obrovské tričko zakoupeno v normálním obchodě, pak se musí uznat, že ten obchod je skvěle zásobený.

„Dobrej, omluvte prosím mého bratra, bere moc steroidů,“ řekl a napřáhl ruku o velikosti středního provinčního městečka. „Háfize al-Asada neznáme. Vlastně jsem ho potkal jen dvakrát. Takovej legrační chlápek s kulatou hlavou a vykulenýma očima, že jo?“

Carl kývl a vyhnul se obřímu stisku.

„Ne, vážně,“ pokračoval svalovec. „Myslím, že tady vůbec nebydlí. Rozhodně ne s rodinou.“ Usmál se. „To by taky v garsonce šlo dost těžko, že jo?“

Carl se ještě několikrát pokusil vyťukat číslo Asadova mobilu. Neúspěšně. Nakonec to vzdal, vystoupil z auta, hluboce se nadechl a vydal se polní cestou k Viggině zahradní chatce.

„Ahoj, můj andílku,“ řekla mu na uvítanou.

Z maličkých reprobeden uvnitř obýváku burácela hudba, kterou nikdy předtím neslyšel. Byly to citery, nebo někdo trápil nějaká nevinná zvířátka?

„Co se tady děje?“ zeptal se. Sílila v něm chuť zvednout ruce a zacpat si obě uši.

„No, není to rozkošné?“ Udělala pár tanečních kroků, které by nikdo s trochou soudnosti neoznačil za podařené a trefené do taktu. „Gurkamal mi dal cédéčko a přinese mi jich ještě víc.“

„Je tady?“ Hloupá otázka v domku s dvěma pokoji.

Vigga se zeširoka usmála. „Ne, je v krámku. Jeho dcera musela na curling a nemohla už dál stát za pultem.“

„Curling?! Fajn. Jasně, typičtější indický sport aby člověk pohledal.“

Zahrozila prstem. „Ty říkáš indický. Já říkám pandžábský, protože Gurkamal pochází z Pandžábu.“

„Dobrá. Takže je Pákistánec, a ne Ind.“

„Ne, ne. Je Ind, ale to neřeš.“

Carl ztěžka dosedl do rozpadajícího se křesla. „Viggo, tohle se nedá vydržet. Jesper se pořád stěhuje sem a tam a ty mi vyhrožuješ vším možným. Vždyť ani pořádně nevím, jestli barák, ve kterém bydlím, vlastně kupuju, a nebo prodávám.“

„No, co se dá dělat. To víš, to se stává, když jsi stále ženatý s osobou, která vlastní polovinu.“

„O to mi právě jde. Nemůžeme udělat solidní dohodu, abych tě mohl vyplatit?“

„Solidní?“ protáhla to slovo tak, že vyznělo téměř neslušně.

„Jo. Co bys řekla tomu, že bychom spolu sepsali směnku řekněme na dvě stě tisíc. Mohl bych ti splácet dva tisíce měsíčně. To by šlo, ne?“

Bylo skoro vidět, jak jí v hlavě šrotuje kalkulačka. Když šlo o malé částky, koruny a halíře, snadno se spletla. Ale jakmile došlo na čísla s dostatečným počtem nul, stávala se z ní výborná počtářka.

„Můj milý,“ začala a bylo jasné, že bitva je ztracená. „Něco podobného se nedá rozhodnout nad odpoledním šálkem čaje. Možná to někdy sepíšeme a možná půjde o sumu, která ten tvůj návrh pěkně převyšuje. Ale kdo ví, co se v životě stane?“ Pak se náhle bezdůvodně zasmála a všechno se vrátilo zpátky do starých, zajetých kolejí.

Měl velkou chuť vstát a říct jí, že si budou muset najmout právníka, aby to celé rozlouskl, ale nakonec se neodvážil.

„Ale víš ty co, Carle? Jsme přece jen jedna rodina a rodina si musí pomáhat. Moc dobře vím, jak si s Hardym, Mortenem a Jesperem v Ronneholtparku spokojeně žijete. Určitě by byla škoda vám to zničit. To je mi jasné.“

Viděl na ní, že v následující vteřině přijde s něčím, co mu vyrazí dech.

„A proto jsem se rozhodla, že tebe i ostatní nechám na pokoji.“

To může teď klidně tvrdit. Ale co nastane, až pana Kurkumu otráví její neustálé žvatlání a nošení pletených ponožek na doma?

„Ale na oplátku pro mě musíš něco udělat.“

Podobné prohlášení právě z těchto úst mohlo znamenat zcela nepřekonatelné problémy.

„Myslím, že…“ stihl říct, než ho přerušila.

„Moje máti chce, abys ji navštěvoval. Často o tobě mluví, Carle. Pořád jsi její velký oblíbenec. Proto jsem se rozhodla, že za ní jednou týdně zajdeš. Můžeme si na to plácnout? A můžeš začít hned zítra.“

Carl znovu polkl. Přesně takové hlášky způsobovaly, že mu vyschlo v krku. Viggina matka! Tahle naprosto bizarní ženština, které trvalo čtyři roky, než pochopila, že se Carl s Viggou vzali. Osoba, která žila v pevné víře, že Bůh stvořil svět jen pro její potěšení.

„Jo, jo. Je mi jasný, co se ti honí hlavou, Carle. Ale už není tak příšerná. Od té doby, co je dementní, tak se to zlepšilo.“

Carl se zhluboka nadechl. „Nevím, jestli to budu jednou týdně stíhat, Viggo.“ Všiml si, že rysy jejího obličeje byly náhle mnohem zřetelnější. „Ale uvidím, co se dá dělat.“

Natáhla ruku. Kupodivu si vždycky museli plácnout na něco, čemu on byl nucen se podřídit a co pro ni bývala jednoznačná záležitost.

*

Zaparkoval na vedlejší cestě u Utterslev Mose a cítil se jako poslední člověk na světě. U něj doma to určitě žije, ale stejně se cítil osamělý. Ani v práci ho nedokázalo nic zaujmout. Neměl žádné koníčky a nepěstoval žádný sport. Nebavilo ho vyrážet do města s cizími lidmi a po hospodách se opíjet do bezvědomí.

Teď navíc jakýsi chlapík v turbanu dokázal odhodit boty a skolit jeho skoro bývalou manželku rychleji, než trvá vypůjčení pornofilmu. Jeho takzvaný asistent dokonce nebydlí na udané adrese, takže ani na něm si nemůže zchladit žáhu. Tím pádem bylo úplně jasné, že se cítil pod psa.

Přes sevřené rty pomalu nasával závan z bažin. Náhle znovu pocítil, jak se mu na pažích zježily chloupky a zalil ho ledový pot. To se mu znovu udělá nanic? Podruhé za méně než čtyřiadvacet hodin? Není nemocný?

Ze sedadla spolujezdce zvedl mobil a dlouze se zadíval na číslo, které si našel. Bylo tam jen „Mona Ibsenová“. Co by se mohlo stát?

Po dvaceti minutách strnulého sezení se bušení srdce konečně uklidnilo. Vytočil číslo a modlil se, aby volání v neděli večer nebylo pro krizovou pracovnici tabu.

„Dobrý večer, Mono,“ řekl tiše, když uslyšel její hlas. „Tady Carl Morck. Já…“ Chtěl říct, že se cítí špatně. Že si musí s někým promluvit. Ale tak daleko se nedostal.

„Carl Morck!“ přerušila ho. Nezdálo se, že by byla příliš nadšená. „Od té doby, co jsem se vrátila domů, čekám, že mi zavoláš. Už bylo načase.“

Seděl na sedačce u ní v obýváku, který byl provoněný ženstvím, a cítil se jako kdysi dávno na školním výletě do TolneBakker, když stál za dřevěnými baráky a hluboko v kalhotách mu šátrala dívčí ruka. Naprosto zmatený, ale zároveň i plný očekávání z neznámého a podrážděný.

Podle reakcí svého těla si byl jistý, že Mona pro něj není jen nějaká hej nebo počkej ze sousedství. Vždycky když zaslechl z kuchyně její kroky, pocítil neznámé bušení na hrudi.

Sakra hodně nepříjemné. To by mu teď ještě scházelo, aby to s ním praštilo.

Vyměnili si pár zdvořilostních frází a krátce probrali Carlovu poslední nevolnost. Dali si campari se sodou a lehce uvolnění přidali dalších pár drinků. Mluvili o její cestě do Afriky a měli zatraceně blízko k tomu, aby se políbili.

Možná právě myšlenka na to, co by se mělo stát, v něm vyvolala pocit paniky.

Vrátila se do obýváku s jakýmisi malými trojúhelníčky. Prý že je to noční svačinka. Kdo by dokázal myslet na jídlo, když byli sami a její blůzka byla tak nebezpečně napnutá?

Do toho, Carle, pomyslel si. Když to dokáže chlap, který se jmenuje Kurkuma a zaplétá si vousy, ty to zvládneš levou zadní.

22

Pohřbil manželku pod hromadu těžkých krabic a tam ji nechá, dokud bude dýchat. Ví toho až moc.

Pár hodin poslouchal seshora škrábání na podlaze, a když se s Benjaminem vrátil domů, zaslechl ještě napůl přidušené sténání. Teprve teď, když už měl všechny chlapcovy věci sbalené v autě, se z komory neozývalo vůbec nic.

Do přehrávače v autě zasunul cédéčko s dětskými písničkami a usmál se na chlapce do zpětného zrcátka. Za hodinu už bude vzadu ticho. Cesta přes Sjalland probíhala pokaždé stejně.

V telefonu zněl sestřin hlas ospale, ale rychle se probrala, když uslyšela, kolik za hlídání Benjamina dostane.

„Jo, slyšíš dobře,“ řekl. „Dostaneš tři tisíce za týden. Občas se stavím a zkontroluju si, jak se o něj staráte.“

„Musíš vždycky zaplatit na měsíc dopředu,“ odpověděla.

„Dobře, beru.“

„A navíc nám budeš platit jako vždycky.“

Kývl si sám pro sebe. Čekal to. „Nic se nemění, buď v klidu.“

„Jak dlouho bude tvoje žena v nemocnici?“

„Nevím. Uvidíme, jak to dopadne. Je na tom fakt špatně. Může to trvat i dost dlouho.“

Neřekla ani slovo o tom, že by jí to bylo líto. Eva byla jiná.

*

„Máš jít hned za otcem,“ přikázala mu matka přísně. Měla rozcuchané vlasy a na břiše zmuchlané šaty. Takže si ji otec zase pěkně podal.

„Proč?“ zeptal se. „Do zítřejšího modlitebního setkání musím dočíst listy Korintským. Otec mi to sám poručil.“

Ve své dětské naivitě si představoval, že ho matka zachrání. Vstoupí mezi ně. Odtáhne ho pryč, z otcova dusivého objetí, a jen pro ten jeden den bude mít klid. To s Chaplinem byla přece jen hra, kterou měl rád. Nešlo o nic špatného. Ježíš si přece taky hrál, když byl malý. To věděli všichni.

„Okamžitě za ním běž!“ Matka stiskla rty a chytila ho za krk. Stejný úchop, který ho už tolikrát dovedl k bitvě a ponižování.

„Řeknu, že pozoruješ souseda, když si v poli stáhne trenýrky,“ vyhrožoval.

To ji polekalo. Oba dva dobře věděli, že to není pravda. Že jediný kraťoučký pohled směrem ke svobodě a jinému životu byla přímá cesta do pekel. Slýchávali to ve sboru, v modlitbách u jídla a v každičkém slově pocházejícím z černé knížečky, která vždy pohotově čekala v otcově kapse. Satan se skrývá v každém pohledu, který si lidé vymění, říkával. Satan je schovaný v úsměvech a každém doteku. Bylo to napsáno v knize.

Kdepak, nebyla pravda, že by matka koukala po sousedovi. Otcovy ruce byly vždy připravené, nikdy by nikomu nedovolily zapochybovat.

A pak matka řekla něco, co je navždy rozdělilo.

„Ty ďáblovo sémě,“ ozvalo se stroze. „Ať si tě satan vezme zpátky tam, odkud pocházíš. Ať v očistci prožiješ utrpení a věčná muka.“ Pokývla hlavou. „Ano, teď se bojíš, ale je pozdě. Satan už tě má ve své moci. Nám už na tobě nezáleží.“

Otevřela dveře a postrčila ho do místnosti, kde bylo cítit portské.

„Pojď dál,“ řekl otec a pomalu si z kalhot vytahoval řemen.

Závěsy byly zatažené a dovnitř prosvítalo jen trochu světla.

Za psacím stolem stála jako solný sloup Eva v bílých šatech. Pravděpodobně ji nebil, protože neměla vytažené rukávy a pláč měla pod kontrolou.

„No, tak ty si pořád hraješ na Chaplina,“ řekl otec krátce.

V jednom okamžiku si všiml, že se Eva snaží dívat stranou. Takže to bude zlé.

„Tady jsou Benjaminovy doklady. Bude lepší, když je budete mít u sebe, dokud bude u vás. Kdyby náhodou onemocněl.“

Podal švagrovi všechny papíry.

„Myslíš, že onemocní?“ zeptala se starostlivě sestra.

„Samozřejmě že ne. Benjamin je zdravý kluk.“

Viděl to ve švagrových očích. Bude chtít víc peněz.

„Chlapec v Benjaminově věku toho hodně sní,“ řekl. „Jenom pleny budou stát měsíčně tisícovku,“ dodal. Pokud by se udaná cena někomu nezdála, můžou si to lehce najít na Googlu.

Švagr si zamnul ruce jako Molierův lakomec. Pět tisíc jednou provždy by to spravilo, říkaly ty ruce.

Ale švagr nedostal nic. Stejně by ty peníze jen poslal kazateli a ten by rozhodl, který církevní sbor dostane příspěvek a na co.

„Jestli budete s Evou dělat problémy, můžeme naši dohodu přehodnotit. Je vám to jasné?“ řekl.

Švagr souhlasně kývl, ale sestra už byla ve vlastním světě. Zkoumala chlapcovu jemnou kůži prsty, které něco podobného už dlouho necítily.

„Jakou má teď barvu vlasů?“ zeptala se a slepé oči se jí plnily radostí.

„Stejnou barvu, jakou jsem míval jako kluk já. Jestli si to teda pamatuješ,“ řekl a všiml si, jak jí oči pohasly.

„Benjamina nebudete otravovat žádnými modlitbami. Chápete?“ ukončil debatu, než dal peníze z ruky. Viděl, že kývli, ale jejich mlčení se mu ani trochu nelíbilo.

Za čtyřiadvacet hodin dostane peníze. Vůbec nepochyboval, že to bude jeden milion korun ve starých, použitých bankovkách.

Měl v plánu zajet do loděnice a zkontrolovat, jestli jsou děti v jakžtakž slušném stavu. Zítra, po předání peněz, tam zajede znovu a dívku zabije. Chlapce omámí chloroformem a v noci z pondělka na úterý ho vysadí na poli nedaleko Frederiksu.

Samuel dostane přesné pokyny, co má říct mámě a tátovi, aby věděli, na čem jsou. Že vrah jeho sestry má spolupracovníky a vždycky bude vědět, kde rodina je a co dělá. Že mají dost dětí, takže může celou akci klidně zopakovat a oni nikdy nebudou v bezpečí. Pokud únosce získá sebemenší podezření, že se někomu svěřili, přijdou o další dítě. To jim měl Samuel říct. Hrozba není časově omezená. Dál se měli dozvědět, že byl maskovaný. Člověk, o kterém si mysleli, že ho znají, vůbec neexistuje a nikdy nepoužije dvakrát stejný převlek.

Pokaždé to zabralo. Rodiny našly útěchu ve své víře. Mrtvé dítě oplakaly a zbývající živé děti hlídaly. Vzorem jim bylo Jobovo utrpení.

Až se budou lidé ptát, kam se dítě ztratilo, řeknou, že bylo vyloučeno. Právě v tomto případě to bude snadno uvěřitelné vysvětlení, protože Magdalena je jiná a až příliš zvláštní, což v těchto komunitách nebývá právě výhodou. Rodiče řeknou, že ji poslali k pěstounské rodině. Členové sboru už se o celou záležitost nebudou dál zajímat a on bude v bezpečí.

Usmál se sám pro sebe.

Zase bude o jednoho z těch, co upřednostňovali Boha před lidmi a otravovali svět, méně.

Kolaps kazatelovy rodiny nastal jednoho zimního dne, jen několik měsíců poté, co dovršil patnáct let. V uplynulých měsících se s jeho tělem staly zvláštní a nevysvětlitelné věci. Začaly ho pronásledovat hříšné myšlenky, před kterými ho starší členové sboru vždy varovali. Jednou náhodou zahlédl nějakou cizí ženu v upnuté sukni, jak se ohýbá dopředu, a stejného večera dosáhl své první několikavteřinové ejakulace. V hlavě si přitom promítal obraz té neznámé.

Pozoroval, jak se mu v podpaží začínají objevovat skvrny od potu a hlas přeskakuje ve všech možných tóninách. Narostly mu krční svaly a všude po těle vyrašily tmavé, nepoddajné chloupky.

Najednou si připadal jako krtinec na rovné louce.

Při troše snahy si dokázal uvědomit, že se jeho tělo chová stejně jako těla ostatních chlapců ve sboru, kteří si stejnou přeměnou prošli před ním, ale o co vlastně šlo, vůbec nechápal. Rozhodně to nebylo téma, co by člověk mohl probírat v domě, který otec označil za „Bohem vyvolený“.

V posledních třech letech se na něj matka s otcem obrátili, jen když už nebylo vyhnutí. Nevšímali si ho, i když se snažil ze všech sil. Nijak nekomentovali jeho nasazení při modlitebních shromážděních. Byl pro ně pouze satanovým obrazem jménem Chaplin a ničím víc. Ať dělal co dělal, nikoho to nezajímalo.

Ve sboru o něm říkali, že je jiný, posedlý, a usilovně se modlili, aby další děti nebyly stejné jako on.

Jen Eva mu zůstala. Jeho mladší sestra, která ho občas zradila a pod otcovým tlakem vypovídala, jak pomlouvá rodiče a jak málo se chová podle jejich a Božích slov.

Jako své další životní poslání si otec dal za úkol ho zlomit. Neustálé nesmyslné příkazy, každodenní dávky opovržení a útočných výpadů, doprovázené bitím a psychickým terorem.

Ze začátku se ve sboru našlo pár lidí, u kterých mohl hledat útěchu, ale i ti se zakrátko stáhli zpátky. V těchto kruzích nad lidským soucitem vítězil strach z Božího hněvu a zatracení, neboť bohabojný člověk nejlépe nachází cestu k sobě samému a k Bohu právě pod těmito hrozbami.

Vybrali si, kdo má pravdu, a k němu se otočili zády. Nakonec mu nezbývalo nic jiného než nastavit i druhou tvář.

Přesně jak se psalo v bibli.

A v tomto domě stínů, kde se nedalo ani pořádně nadechnout, pomalu uvadal i jeho vztah s Evou. Už by nedokázal spočítat, kolikrát se mu neomluvila za to, že žalovala rodičům, a kolikrát se k ní otočil zády.

Nakonec už nemohl počítat ani s ní a toho zimního dne došlo na lámání chleba.

„Mluvíš, jako když kvičí prase,“ pronesl otec těsně předtím, než se v kuchyni usadili ke stolu. „A taky tak vypadáš. Jako prase. Podívej se někdy do zrcadla, jak jsi hnusný a odporný. Zkus použít ten svůj rypák, abys ucítil, jak smrdíš. Vypadni odsud a jdi se umýt, ty nechutná zrůdo.“

Přesně tímhle způsobem se mu dostávalo ponížení a příkazů. Pěkně postupně. Jedno po druhém. Nic se nevynechalo. Nevinné příkazy jako „umyj se“ se znásobovaly, až se to nakonec nedalo zvládnout. Až otec dokončí svůj proslov na téma, jak je nemožný, určitě mu zase přikáže, ať oškrábe všechny stěny ve svém pokoji, aby zmizel neutuchající zápach.

Tak proč to rovnou nerozseknout?

„Než odříkáš seznam těch svých nesmyslných příkazů, tak klidně stihnu vydrhnout stěny louhem! Ale víš ty co? Vydrhni si je sám, ty starej hajzle,“ zařval.

V tom okamžiku se otec začal potit a matka se odvážila zaprotestovat. Co si o sobě vlastně myslí, že si dovoluje takhle mluvit s otcem?

Matka se pokoušela zatlačit ho do pomyslného kouta. Už ji dobře znal a dokázal odhadnout, jak se zachová. Bude ho prosit, aby vypadl z jejich života. Nakonec, až bude úplně otrávený tou nespravedlností, za sebou zabouchne dveře a stráví půlku noci venku. Když se situace doma vyhrotila, pravidelně používala stejnou taktiku a dost často jí to vycházelo. Ale dnes ne.

Cítil, jak se jeho nové tělo napjalo. Cítil, jak mu krční tepna pulzuje rychleji a svaly se zahřívají. Jestli se otec se zaťatými pěstmi přiblíží, pozná, zač je toho loket.

„Ty pekelná stvůro, už mě konečně nech na pokoji,“ varoval otce. „Nenávidím tě jako mor a doufám, že budeš plivat krev, ty zkurvysynu. Drž se ode mě radši dál.“

Sledovat, jak se jejich pokrytecký otec choulí v záplavě slov, která lidstvu přinesl satan, to bylo na Evu příliš. Tichá, nevinná a zdrženlivá dívka, která se ukrývala za zástěrou a každodenními domácími pracemi, vyskočila a zatřásla s ním.

Už mu nedovolí, aby jim zničil život ještě víc, než zatím dokázal. Ječela na bratra, zatímco se je matka pokoušela od sebe odtrhnout. Otec uskočil stranou a ze skříňky pod kuchyňským dřezem vytáhl několik láhví.

„Teď půjdeš a vydrhneš u sebe stěny louhem, jak jsi sám navrhoval, ty malý ďábelský Chapline,“ zasyčel a v obličeji získával nezdravou barvu. „Jestli to neuděláš, postarám se, abys hodně dlouho nedokázal vstát z postele. Je ti to jasný?“

Otec mu plivl do tváře a jednu z láhví mu vrazil do ruky. Posměšně pozoroval slinu, která chlapci stékala z obličeje. Povolil víčko láhve a nechal žíravinu vytékat na kuchyňskou podlahu.

„U všech pekelných hříchů, co to děláš, ty smrade?“ zařval otec a snažil se mu láhev z pevného sevření vytrhnout. Výsledkem bylo, že žíravina cákala všude kolem.

Otcův řev byl hluboký a mučivý, ale nebylo to nic proti kvílení, které vydávala Eva.

Celé její tělo se třáslo a ruce se jí chvěly těsně před obličejem, jako by se ho neodvažovala dotknout. Louh jí právě během několika vteřin vletěl do zorniček a navždy jí vypálil oči.

Zatímco se místnost plnila matčiným pláčem, Eviným jekotem a jeho vlastním zděšením nad tím, co způsobil, otec stál a zíral na své ruce, rozežírané louhem, a barva jeho obličeje se měnila z rudé na modrou.

Náhle se mu protočily panenky, chytil se za prsa, prudce se předklonil a nevěřícně a překvapeně lapal po dechu. Rty mu škubaly. Když konečně spadl na podlahu, všichni si uvědomili, že se jejich život navždy změnil.

„Pane Ježíši Kriste, Pane Bože všemohoucí, přijmi mě do svého království,“ zachroptěl otec s posledním vydechnutím a byl mrtev. S rukama zkříženýma na prsou a s úsměvem na rtech.

Stál a pozoroval otcův úsměv v tuhnoucím obličeji. Matka prosila Boha o milost a Eva sténala.

Touha po pomstě, která ho v posledních letech držela při životě, byla náhle pryč. Otec zemřel s úsměvem na rtech na infarkt a svá poslední slova adresoval Bohu.

Celou dobu snil o něčem jiném.

O pouhých pět hodin později byla rodina rozdělená. Eva s matkou byly v nemocnici v Odense. Členové sboru se postarali, aby on sám skončil v chlapeckém diagnostickém ústavu. To byla jeho odměna za život ve stínu Boha.

Zbývala mu už jen nová pomsta.

23

Byl nádherný večer. Tak klidný a tmavý.

Nad fjordem stále poblikávala světýlka proplouvajících lodí a na pastvinách jižně od domu šuměla svěží jarní tráva. Už brzy tam vyženou krávy. Léto bylo přede dveřmi.

Takhle vypadal statek Vibegarden ve svých nejlepších dobách.

Miloval to místo. Až bude mít jednoho krásného dne dost času, vyčistí červené cihly, strhne loděnici a proseká výhled na moře. Loděnice, kterou tady měl, byla tak akorát, pěkná a malá. Tady chtěl zestárnout.

Otevřel dveře do přístavku a rozsvítil lampu visící na trámku. Do nádrže generátoru nalil skoro celý desetilitrový kanystr.

Když v celém procesu dospěl do stadia, kdy stál a tahal za startovací šňůru, obvykle ho na prsou hřál uspokojivý pocit z dobře vykonané práce.

Rozsvítil elektrické světlo na stropě a zhasl lampu. Před ním stála obrovská stará nádrž na benzin, která v něm vyvolávala vzpomínky na minulost. Už brzy ji zase využije.

Natáhl se přes nádrž a zvedl kovové víko, které vyřízl v horní části. Uvnitř bylo sucho a čisto. Minule provedl důkladný závěrečný úklid. Všechno bylo v pořádku.

Z police nade dveřmi sundal tašku. Věci, které měl uvnitř, ho stály víc než patnáct tisíc dánských korun, ale byly penězi k nezaplacení. Pomocí Gen HPT 54 Night Vision se noc změnila v den. Bojové brýle pro noční vidění, právě takové, jaké používají vojáci ve válce.

Přetáhl si popruhy brýlí přes hlavu, upravil si je, aby mu dobře seděly na očích, a zapnul je.

Potom vyšel ven po dlážděné cestě plné odpudivé směsi živých i mrtvých těl hnědých španělských slimáků a vhodil gumovou hadici, trčící na konci přístřešku, do vody. S nasazenými brýlemi dokázal mezi křovím a rákosím loděnici snadno rozeznat. Ve skutečnosti viděl na pozemku všechno.

Šedozelené budovy a žáby, které v panice uskakovaly stranou, aby je nezašlápl.

Když se s hadicí v ruce brodil mělkou vodou, bylo všude, až na slabé šplouchání vlnek a brumlání generátoru, ticho a klid.

Nejslabším článkem celého procesu byl právě tenhle generátor. Kdysi dávno byl schopen jet bez přestávky. Před několika lety ale začal už po týdnu zlobit a zasekávat se na hřídeli. Musel kvůli tomu zvlášť zajíždět do domu, aby ho nastartoval. Uvažoval, že ho bude muset vyměnit.

Vodní čerpadlo bylo naopak úžasné. Zpočátku musel do benzinové nádrže nanosit vodu ručně, ale to už naštěstí nebylo nutné. Spokojeně se usmál a zaposlouchal se do pravidelného hukotu vody v hadici, doplněného hlubokými tóny generátoru. Naplnit nádrž vodou z fjordu teď trvalo sotva půl hodinky, ale času měl dost. Nebylo kam spěchat.

V tom okamžiku zaslechl z loděnice zvuky.

Poté co si koupil mercedes, mohl své vězně snadno překvapit. Automobil byl drahý, ale taková už je cena za komfort a nehlučný motor. Teď se mohl potichounku přiblížit až k loděnici a věděl, že osoby uvnitř nemají ani tušení, že stojí venku.

Platilo to i tentokrát.

Samuel a Magdalena byli zvláštní. V Samuelovi viděl sebe samého, jaký kdysi býval. Fyzicky zdatný, vzpurný a výbušný. Magdalena byla pravým opakem. Když ji poprvé tajně pozoroval vydlabanou dírou ve stěně loděnice, zarazilo ho, jak moc mu připomíná jeho zakázanou lásku a jak to s ní nakonec dopadlo. Události, které jednou provždy změnily celý jeho život. Když se díval na Magdalenu, okamžitě se mu ta dívka vybavila. Stejné sklopené oči, stejná utrápená tvář, stejná tenoučká kůže s prosvítajícími spletenci modrých žilek.

Už dvakrát se přikradl k loděnici a odtáhl seschlý kousek dehtu, který zakrýval vydlabanou díru ve stěně.

Pokud přiložil oko těsně k díře, viděl všechno, co se uvnitř odehrávalo. Děti ležely asi tak dva metry od sebe. Samuel na vzdálenější straně a Magdalena u dveří.

Magdalena plakala hodně, ale potichu. V loděnici bylo jen slabé světlo. Když se jí začala třást vyhublá ramena, bratr sebou začal v řemenech škubat, aby upoutal její pozornost a ona mohla v jeho vřelém pohledu najít útěchu.

Byl její starší bratr a udělal by cokoliv, aby ji vysvobodil z utažených řemenů. Nemohl ale dělat vůbec nic. Proto také brečel, i když tajně. Sestra si toho nesměla všimnout. Na chvíli otočil hlavu stranou, vzpamatoval se a znovu se k ní obrátil. Párkrát kývl hlavou a náhle trhl horní částí těla.

Stejně jako jeho sestra i on sám, tehdy, když imitoval Chaplina.

Zaslechl, jak se Magdalena za páskou kolem úst směje. Smála se jen vteřinku, pak byla krutá skutečnost a strach zase zpátky. Dnes večer se naposledy vrátil, aby uhasil jejich žízeň. I na krátkou vzdálenost slyšel, jak si dívka potichounku brouká.

Přiložil ucho k trámům loděnice. I přes pásku bylo jasné, že má krásný a čistý hlas. Slova znal. Pronásledovala ho po celé dětství a každičké z nich nenáviděl.

Blíž k tobě, Bože můj,

vždy k tobě blíž!

V smutcích i radostech

mou prosbu slyš:

ať kráčím den co den

jen v tobě svoboden,

blíž k tobě, Bože můj,

vždy k tobě blíž!

Opatrně odtáhl dehtovou záplatu, nasadil si brýle pro noční vidění a naklonil se k díře.

Měla sklopenou hlavu a svěšená ramena. Vypadala menší než ve skutečnosti. Pomalu se převalovala ze strany na stranu v rytmu písně, kterou si prozpěvovala.

Když dozpívala, posadila se a chřípím rychle a krátce nasávala vzduch. Byla jako malé, vyděšené zvířátko a člověk téměř cítil, jak zběsile jí musí tlouct srdce. Myšlenky, které se jí honí hlavou, hlad a žízeň, strach z toho, co přijde. Obrátil svůj zezelenalý pohled k Samuelovi a okamžitě si všiml, že chlapec není připoutaný k zemi jako dřív.

Právě naopak. Seděl a trhal celým tělem proti zdi. Tentokrát si nedělal legraci. Ne, rázem také slyšel, co se tu děje. Ze začátku si myslel, že je to nějaký divný zvuk z generátoru.

Bylo jasné, o co chlapci jde. Jak se snaží o trámy zešikmené zdi přepilovat kožené řemeny. Jak pracuje na tom, aby kůže povolila. Možná se mu podařilo najít na trámu malý výčnělek, o který teď rozdírá řemen. Možná je tam suk.

Náhle zahlédl chlapcův obličej zřetelněji. Usmívá se? Dostal se tak daleko, že má důvod k úsměvu?

Dívka lehce zakašlala. Posledních pár nocí bylo chladno, asi něco chytila. Lidské tělo je křehké, pomyslel si. Dívka si přes pásku kolem úst odkašlala a začala si znovu pobrukovat. Byl v šoku. Otec vyžadoval povinný zpěv tohoto žalmu při každém pohřbu.

Buď se mnou! Teď, když se večer blíží

a začíná vládnout tma, buď se mnou!

Když pomoc a útěcha ostatních nestačí,

Ty, pomocníku bezmocných, buď se mnou!

Už brzy bude můj pozemský život u konce,

všechna radost a sláva světa chřadne,

všechno končí a mění se;

Ty, jenž dokážeš vše, buď se mnou!

S odporem se otočil a vrátil se do stavení. Z hřebíku sundal dva řetězy dlouhé jeden a půl metru a ze šuplíku pod pracovním ponkem vylovil dva visací zámky. Když tady byl naposledy, všiml si, že kožené řemeny okolo těl dětí už vypadají trochu opotřebovaně, ale nebylo čemu se divit. Používaly se docela často. Ale když Samuel tak pilně pracuje na svém osvobození, bude muset použít těžší kalibr.

Poté co vlezl dovnitř loděnice a rozsvítil světlo, děti se na něj udiveně zadívaly. Chlapec, sedící v rohu, se znovu pokusil uvolnit, ale ničeho nedosáhl. Muž ho omotal dalším řetězem, který upevnil do řetězového oka ve zdi. Samuel kopal a za páskou kolem úst divoce protestoval. Na pořádný odpor už ale neměl síly. Podepsaly se na něm dny hladovění a nepohodlná pozice. S nohama zkroucenýma pod sebou vypadal tak uboze.

Stejně jako všechny ostatní oběti.

Dívka okamžitě přestala zpívat. Jeho přítomnost z ní vysála veškerou životní energii. Možná doufala, že by bratrovo úsilí mohlo mít úspěch. Teď už věděla, jak trpce se mýlila.

Nalil do hrnku trochu vody a odtrhl jí pásku z úst. Párkrát se prudce nadechla, ale pak natáhla krk a otevřela ústa. Touha po životě ji ještě neopustila.

„Nesmíš tak hltat, Magdaleno,“ zašeptal.

Obrátila se k němu a na chvíli se mu zadívala přímo do očí. Zmatená a vystrašená. „Kdy nás pustíte?“ zeptala se a rty se jí chvěly. Žádný útočný výpad, jen prostá otázka. Znovu se natáhla po vodě.

„Ještě to bude pár dnů trvat,“ řekl.

V očích jí stály slzy. „Chci domů k mamince a tatínkovi,“ plakala.

Usmál se na ni a přiložil jí hrnek k ústům.

Možná poznala, co se v něm odehrává. Přestala pít, pohlédla na něj zamlženýma očima a otočila se k bratrovi.

„Zabije nás, Samueli,“ řekla chvějícím se hlasem. „Vím to.“

Muž otočil hlavu a podíval se přímo na chlapce.

„Tvá sestra je nějaká zmatená, Samueli,“ řekl tiše. „Pochopitelně vás nezabiju. Všechno bude zase dobré. Vaši rodiče jsou bohatí a já nejsem žádná stvůra.“

Obrátil se znovu k Magdaleně. Seděla se svěšenou hlavou a zdálo se, že už jen čeká na svůj konec. „Vím toho o tobě tolik, Magdaleno.“ Lehce ji pohladil hřbetem ruky po vlasech. „Vím, žes chtěla, aby ti dovolili nechat se ostříhat. Přála sis pro sebe větší volnost.“

Zalovil rukou ve vnitřní kapse. „Chtěl bych ti něco ukázat,“ řekl a vytáhl křídový papír. „Znáš to?“ zeptal se. Poznal, že se polekala, ale úlek dobře zakryla.

„Ne,“ odpověděla.

„Ale no tak, Magdaleno, moc dobře víš, co to je. Pozoroval jsem tě, když jsi sedávala v koutě zahrady a dívala se dolů do díry. Dělalas to často.“

Odvrátila hlavu. Její nevinnost byla narušená. Styděla se.

Podržel jí papír před obličejem. Byla to stránka vytržená z časopisu pro ženy.

„Pět slavných žen s krátkými vlasy,“ řekl a četl nahlas. „Sharon Stoneová, Natalie Portmanová, Halle Berryová, Winona Ryderová a Keira Knightleyová. No, všechny je sice neznám, ale myslím, že to jsou filmové hvězdy, ne?“

Chytil Magdalenu za bradu a otočil si ji k sobě. „Proč je zakázáno se na to dívat? Protože všechny mají krátké vlasy? Protože takový účes nikdo v Matce Církvi nesmí mít? Je to proto?“ Kývl. „Ano, vidím na tobě, že mám pravdu. Tys taky chtěla mít takové vlasy, že? Vrtíš hlavou, ale myslím, že se nepletu. Teď mě dobře poslouchej, Magdaleno. Řekl jsem snad o tvém malém tajemství vašim? Ne, neřekl. Nejsem tak špatný, jak si myslíš. Jasný?“

Trochu se odtáhl, vytáhl z kapsy zavírací nůž a otevřel ho. Vždy čistý a nabroušený.

„S tímhle nožem ti vlasy zkrátím jedním šmiknutím.“

Popadl pramínek vlasů a rychlým pohybem ho uřízl.

Chlapec se marně snažil uvolnit a přijít jí na pomoc.

„Šmik!“ řekl muž.

Vypadala, jako by ji pořezal, a ne jen uřízl trochu vlasů. Cítil, že krátké vlasy jsou pro dívku, která celý svůj dosavadní život prožila v náboženském dogmatu o posvátnosti vlasů, opravdové tabu.

Když jí znovu zalepoval ústa, plakala. Její kalhoty a papír pod ní byly promočené.

Přešel k chlapci. Teď odlepil pásku z úst jemu a dal mu trochu napít.

„A ty, Samueli, ty máš taky svá malá tajemství. Pozoruješ dívky, které nejsou členkami sboru. Viděl jsem, jak po nich cestou ze školy pokukuješ. Máš to povolené, Samueli?“ zeptal se.

„Jednou tě zabiju a Bůh mi pomůže,“ stihl chlapec říct těsně předtím, než mu muž opět zalepil ústa páskou. Komu není rady, tomu není pomoci.

Ano. Rozhodl se správně. Zmizet musí dívka. I navzdory všem svým snům měla stále ještě větší strach ze ztráty cti. Na ní se náboženství podepsalo mnohem víc. Jednou by z ní možná mohla být nová Ráchel nebo Eva.

Potřeboval vědět víc?

Poté co je uklidnil, že se vrátí a pustí je, až za ně jejich otec zaplatí, přešel zpátky do domu a zjistil, že benzinová nádrž už je skoro plná vody. Vypnul čerpadlo, smotal hadici, zastrčil zástrčku topného tělesa do zásuvky, spustil ohřívač do nádrže a zapnul ho. Podle jeho zkušeností fungoval louh mnohem rychleji, když měla voda víc než dvacet stupňů. V noci zatím bylo ještě pořád něco málo pod nulou, a tak si musel trochu pomoct.

Z rohové police sundal kanystr s louhem. Všiml si, že si bude muset napříště opatřit nové zásoby. Obrátil kanystr vzhůru nohama a celý obsah vylil do nádrže.

Až bude dívka mrtvá a ponořená v lázni, její tělo se během dvou týdnů rozloží. Pak už bude potřeba jen natáhnout hadici dvacet metrů do fjordu a vypustit obsah nádrže do moře. Snad bude ten den aspoň trochu foukat vítr, aby odehnal špínu dál do moře.

Nádrž dvakrát propláchne a všechny stopy zmizí.

Stačí znát něco málo z chemie.

24

Dvojice, která stála u Carla v kanceláři, byla opravdu zvláštní. Yrsa s krvavě rudými rty a Asad s tak pichlavým strništěm, že by se polibek od něj dal považovat za napadení. Asad vypadal hodně nespokojeně. Ve skutečnosti si Carl nedokázal vzpomenout, kdy naposledy z Asada vyřazovala taková nelibost jako dnes.

„Doufám, že Yrsa kecá! Carle, my nepřevezeme Tryggva do Kodaně? A jak sepíšeme hlášení?“

Carl zamrkal. Před očima se mu stále promítal obrázek Mony, jak otevírá dveře do ložnice. Popravdě řečeno nedokázal celé ráno myslet na nic jiného. Tryggve a šílenci z celého světa budou muset ještě chvíli počkat, než se zase vzpamatuje.

„No a co?“ Carl se protáhl na židli. Už to bylo sakra dávno, co ho takhle bolelo celé tělo. „Tryggve? Ten je pořád v Blekinge. Požádal jsem ho, aby přijel do Kodaně, dokonce jsem mu nabídl, že pro něj přijedu. Ale řekl mi, že se na to necítí, a já ho přece nemůžu k ničemu nutit. Nezapomeň, Asade, že je ve Švédsku. Když nepřijede dobrovolně, bez pomoci švédské policie ho sem nedostaneme. A na to nejsme v případu ještě dostatečně daleko, nebo snad ano?“

Carl počítal s tím, že Asad souhlasně přikývne, ale to se přepočítal. „Sepíšu hlášení pro Marcuse, jo? A uvidíme. Teď mě zrovna nenapadá, jak bychom měli pokračovat. Bavíme se tady o třináct let staré záležitosti, kterou nikdo nikdy nevyšetřoval. Musíme počkat, až jak rozhodne Marcus Jacobsen. Komu to přidělí.“

Asad se zamračil a Yrsa nezůstala pozadu. Takže místo nich slízne smetanu oddělení A? To snad nemyslí vážně?

Asad se podíval na hodinky. „Můžeme zajít nahoru hned teď a uvidíme co a jak. V pondělí chodí Jacobsen většinou brzo.“

„Dobře, Asade.“ Carl se narovnal na židli. „Ale nejdřív si promluvíme.“ Podíval se na Yrsu. Postávala tam plná očekávání, co se zase provalí, a vrtěla boky. „Jen Asad a já, Yrso.“ Ukázal si na oči. „Mezi čtyřma očima, chápeš?“

„Aha.“ Párkrát zamrkala. „Men’s talk,“ řekla a zanechala za sebou oblak parfému.

Carl se upřeně zadíval na Asada. Mračil se tak, až měl obočí stažené až ke kořenu nosu. Doufal, že takový postoj možná Asada donutí, aby sám od sebe přiznal barvu. Zatím to ale spíš vypadalo, že mu Asad každou chvíli nabídne prášek na překyselení žaludku.

„Včera jsem se za tebou stavoval, Asade. V ulici Heimdalsgade, číslo 62. Nebyl jsi doma.“

Přes Asadovu tvář přeběhl stín, který se mu rychle podařilo přeměnit na usměvavé vrásky. „To je škoda. Měl jste předem zavolat.“

„Zkoušel jsem ti volat, ale nebral jsi mobil.“

„Mohlo to být fajn, šéfe. Snad to vyjde příště.“

„Ale to bude asi někde jinde, ne?“

Asad kývl. Pokusil se usmát. „Myslíte, že by bylo lepší, abysme se potkali ve městě? To by bylo super.“

„A vezmeš s sebou manželku, Asade. Moc rád bych se s ní seznámil. A s tvými dcerami taky.“

Asadovi pokleslo jedno víčko. Zdálo se, že poslední věc, do které by se mu chtělo, je tahat s sebou manželku na veřejná místa.

„V Heimdalsgade jsem mluvil s pár lidma, Asade.“

Teď kleslo Asadovi i druhé víčko.

„Nebydlíš tam, a nebydlíš tam už hodně dlouho. Co se týče tvé rodiny, tak ta tam taky nikdy nebydlela. Kde teda bydlíš?“

Asad rozhodil ruce. „Ten byt je maličký. Nevešli jsme se tam.“

„Neměl jsi mi náhodou nahlásit, že jste se přestěhovali a toho malého bytu se zbavili?“

Asad vypadal zamyšleně. „Ano, máte pravdu, šéfe. To jsem asi měl.“

„A kde teď bydlíš?“

„Pronajali jsme si dům. Teď jsou slušné ceny. Hodně lidí má dva domy a používá jen jeden. Znáte to, trh s bydlením.“

„Výborně, to zní dobře. Ale kde, Asade? Chci po tobě adresu.“

Asad nechal hlavu klesnout ještě o kousek níž. „No víte, Carle, to je těžký. Máme ten barák načerno, jinak by to bylo moc drahý. Nemůžu si starou adresu nechat jako korespondenční?“

„Kde, Asade?“

„Tak dobře. Je to v Holte. Takový malý domek na ulici Kongevej. Ale zavoláte předem, ano? Moje žena nemá moc ráda, když se najednou někdo bez ohlášení objeví u dveří.“

Carl kývl. Jednoho krásného dne se k tomu vrátí. „Mám ještě jednu maličkost. Proč mi ve tvém původním bydlišti na Heimdalsgade říkali, že jsi šíitský muslim? Netvrdils náhodou, že pocházíš ze Sýrie?“

Asad protáhl masitý spodní ret. „Jo, a co?“

„Jsou vůbec v Sýrii šíitští muslimové?“

Zarostlé obočí vyskočilo až do poloviny čela. „Ale, šéfe,“ usmál se Asad. „Šíitské muslimy najdete všude na světě.“

*

O půl hodiny později stáli v zasedací místnosti společně s dalšími patnácti kolegy, kteří byli svorně otrávení z toho, že je pondělí, s Larsem Bjornem a s vedoucím oddělení vražd Marcusem Jacobsenem. Každému bylo jasné, že tady nejsou pro srandu králíkům.

Marcus Jacobsen shrnul, co se dozvěděl od Carla. Takové byly v oddělení A zavedené postupy. Pokud měl někdo dotaz, mohl se hned zeptat.

„Mladší bratr zavražděného Poula Holta, Tryggve Holt, vypověděl, že jejich rodina únosce, možná bychom měli raději říct vraha, znala,“ zmínil se Marcus Jacobsen, když je seznamoval s případem. „Vrah se svého času zúčastňoval modlitebních shromáždění místního sboru Svědků Jehovových, která vedl jejich otec Martin Holt. Všichni předpokládali, že tento muž požádá, aby ho přijali do sboru.“

„Máme jeho podobiznu?“ zeptala se policejní komisařka Bente Hansenová, která bývala součástí Carlova starého týmu.

Náměstek Bjorn zavrtěl hlavou. „Ne, ale máme jeho popis a jméno: Freddy Brink. S největší pravděpodobností je to jméno falešné. Oddělení Q už to prověřilo a nenašlo nikoho, kdo by odpovídal věkem. Domluvili jsme se s kolegy z Karlshamnu, aby za Tryggvem Holtem poslali policejního kreslíře. Uvidíme, co z toho bude.“

Vedoucí oddělení vražd stál u tabule a průběžně zapisoval klíčová slova.

„Víme, že oba chlapce unesl 16. února 1996. Byl to pátek. Poul pozval mladšího bratra Tryggva na prohlídku vysoké školy technické v Ballerupu. Takzvaný Freddy Brink projel kolem chlapců ve světle modrém pick-upu a měl radost, že je náhodně potkává tak daleko od Grastedu. Nabídl jim, že je odveze domů. Tryggve bohužel nedokázal automobil blíž popsat. Pamatuje si jen, že měl zakulacený předek a čtverhranný zadek. Chlapci si sedli na přední sedadlo. Za chvíli muž zastavil na nepoužívaném odpočívadle a omráčil je elektrickým výbojem. Nevíme, o co přesně šlo, ale pravděpodobně se jednalo o nějaký typ paralyzéru Stun Gun. Potom je uložil do zavazadlového prostoru a na obličej jim přitiskl hadr, namočený nejspíš do chloroformu.“

„Rád bych podotkl, že Tryggve Holt si nebyl úplně jistý, jak to přesně proběhlo,“ řekl Carl. „Byl napůl omráčený elektrickým výbojem a potom mu toho bratr nemohl moc říct, protože oba dva měli ústa přelepená páskou.“

„Ano,“ pokračoval Marcus Jacobsen. „Ale pokud jsem to pochopil správně, Poul řekl bratrovi, že jeli přibližně hodinu, ale musíme to brát s rezervou. Poul trpěl určitou formou autismu a měl zvláštní vztah k realitě, ačkoli jinak byl velmi inteligentní.“

„Mohlo jít o Aspergerův syndrom? Mám na mysli způsob, jakým byl dopis napsaný, a to, jak moc Poulovi i v tak strašné situaci záleželo na tom, aby uvedl přesné datum. Není něco takového pro Aspergerův syndrom hodně typické?“ zeptala se Bente Hansenová, ťukající propiskou o blok.

„Možná ano.“ Vedoucí oddělení vražd přikývl. „Na konci jízdy autem únosce oba chlapce vhodil do loděnice, kde byl silně cítit dehet a shnilá voda. Šlo o velmi malou loděnici, kde se dalo vzpřímeně stát jen s velmi ohnutými zády. Nebyl to prostor určený pro veslice nebo pramice, spíš se tam uskladňovaly kánoe a kajaky. Chlapci zde byli vězněni čtyři nebo pět dní. Pak byl Poul zavražděn. Časový odhad máme od Tryggva, ale musíme si uvědomit, že tehdy mu bylo jen třináct a byl vyděšený. Většinu času prospal.“

„Víme něco bližšího o okolní krajině?“ zeptal se Peter Vestervig, jeden z Viggova týmu.

„Ne,“ odpověděl Marcus Jacobsen. „Když únosce přenášel chlapce do loděnice, měli zavázané oči. Ale i když venku nic neviděli, Tryggve uvedl, že slyšeli hluboké brumlání, které jim připomínalo větrnou elektrárnu. Zvuk slýchali často, ale občas jen slabě. Pravděpodobně to záviselo na směru větru a povětrnostních podmínkách.“

Vedoucí oddělení vražd se upřeně zahleděl na balíček cigaret pohozený na psacím stole. Poslední dobou mu na opětovné dobití baterek stačil už jen pohled na cigarety. Dobrá práce.

„Víme,“ pokračoval, „že loděnice stála těsně u vody, pravděpodobně byla postavená na sloupech, protože zespodu do podlahy narážely vlny. Dveře byly umístěné asi půl metru nad úrovní terénu, takže dovnitř se kvůli nízkému stropu muselo lézt po čtyřech. Tryggve si myslí, že původně byla loděnice postavená pro uskladnění kajaků nebo kánoí, protože tam stále byla pádla. Dále se domnívá, že loděnice nebyla postavená ze dřeva, z jakého se ve Skandinávii běžně staví, protože dřevo bylo mnohem světlejší a mělo jinou strukturu. O tom bychom se ale měli víc dozvědět později. Laursen, náš starý dobrý přítel z technického, našel ve vzkazu z láhve třísku pocházející z kousku dřeva, které Poul použil místo tužky. Teď právě třísku podrobně zkoumají experti. Možná budou schopni určit, z jakého druhu dřeva byla loděnice postavená.“

„Jak byl Poul zavražděn?“ zeptal se jeden z mužů postávajících úplně vzadu.

„To Tryggve bohužel neví. Během vraždy mu muž přetáhl přes hlavu hadrový pytel. Slyšel nějaký rozruch, a když mu pytel sundal, byl bratr pryč.“

„Jak teda může vědět, že byl bratr zavražděn?“ pokračoval tazatel.

Marcus se zhluboka nadechl. „Zvuky byly víc než jasné.“

„Jaké zvuky?“

„Sténání, postrkování, tupá rána a pak už nic.“

„Rána tupým předmětem?“

„Možná, nevíme. Budeš pokračovat, Carle?“

Všichni na něho pohlédli. Od vedoucího oddělení vražd šlo o gesto, které většina z nich neocenila. Pokud by záleželo na nich, byli by nejradši, kdyby Carl vypadl z místnosti a schoval se někde v nejzazším koutě.

Za ty roky už ho měli plné zuby.

Carlovi to bylo jedno. Někde uprostřed jeho hypofýzy stále bublaly hormonální dozvuky vášnivé noci. Radostné pocity, které, jak mohl posoudit podle otrávených výrazů kolemstojících, s ním nikdo nesdílel.

Carl si odkašlal. „Po vraždě staršího bratra dostal Tryggve přesné pokyny, co má říct doma rodičům: Poul byl zavražděn a muž nebude váhat a bude vraždit znovu, jestli rodiče někomu něco prozradí.“

Carl zachytil pohled Bente Hansenové. Jako jediná v celé místnosti nějak zareagovala. Kývl jejím směrem. Vždycky to byla fajn ženská.

„Ano, pro třináctiletého chlapce muselo jít o hluboce traumatický zážitek,“ pokračoval Carl a teď už mluvil přímo k Bente. „Později, když se Tryggve vrátil domů, dozvěděl se, že vrah před vraždou kontaktoval rodiče a požadoval výkupné ve výši jednoho milionu korun. Oni tu sumu skutečně zaplatili.“

„Zaplatili?“ podivila se Bente Hansenová. „Před vraždou, nebo po ní?“

„Pokud vím, tak před vraždou.“

„Naprosto nechápu, o co tady vlastně jde, Carle. Můžeš nám to stručně vysvětlit?“ zeptal se Vestervig.

Málokdy se stávalo, že by se tady někdo upřímně přiznal ke své nevědomosti. Všechna čest.

„Rád. Rodina věděla, jak vrah vypadá, chodil přece na jejich shromáždění. Pravděpodobně by velmi dobře dokázali identifikovat jak jeho, tak i automobil a mohli by doplnit další detaily. Ale vrah vymyslel způsob, jak jim zabránit, aby šli na policii. Metodu velmi prostou, ale účinnou.“

Několik kriminalistů se opřelo o zeď. Jejich myšlenky už byly u případů, které jim ležely na stolech. Právě v těchto dnech zuřily mezi motorkářskými gangy a bandami přistěhovalců ostré boje. Včera proběhla ve čtvrti Norrebro další přestřelka, tento týden už třetí, takže lidé z oddělení měli práce víc než dost. Dokonce ani sanitky se do postižené oblasti neodvážily vjet. Výhrůžky byly všudypřítomné. Několik kolegů si za vlastní peníze koupilo neprůstřelné vesty a dokonce i teď je mělo pár lidí pod svetrem.

Carl je do určité míry chápal. Proč by se kruci měli starat o nějaký vzkaz z láhve z roku 1996, když měli vlastní práce až nad hlavu? Ale nemohli si za to tak trochu sami? Nevolila snad více než polovina lidí v téhle místnosti politické strany, které uvrhly Dánsko do současných sraček? Policejní reforma a naprosto chybná přistěhovalecká politika. Mají, co chtěli, chytráci. Bůhví na co myslí ve dvě ráno, když sedí ve služebním autě a manželka zatím v posteli sní o muži, ke kterému by se mohla přitulit.

„Únosce si zvolí rodinu s mnoha dětmi,“ pokračoval Carl a hledal obličeje, ke kterým by mělo cenu mluvit. „Rodinu, která je v mnoha ohledech společensky izolovaná. Rodinu s velmi zakořeněnými návyky a se silně omezeným životním rozhledem. V našem případě se jedná o bohatou rodinu hlásící se ke Svědkům Jehovovým. Nejsou to vyloženě milionáři, ale jsou dost slušně situovaní. Vrah si vybere dvě děti, které se svým způsobem od ostatních liší. Unese obě dvě a po zaplacení výkupného jedno z dětí zavraždí. Teď už rodina ví, že vrah se nezastaví před ničím. Vrah rodičům vyhrožuje, že je kdykoliv připraven znovu udeřit a že bez varování zavraždí další dítě, jestliže získá sebemenší podezření, že se spojili s policií, svěřili se někomu ze sboru nebo se snad pokoušeli ho najít. Druhé dítě jim vrátí. Rodina je sice o milion chudší, ale zbývající děti žijí. A rodina o svém neštěstí mlčí. Mlčí, aby se vrahovy výhrůžky nenaplnily. Mlčí, aby znovu dokázali žít jakžtakž normálním životem.“

„Ale jedno dítě je navždy pryč!“ přerušila ho Bente Hansenová. „Co lidé v okolí? Někdo si přece musí všimnout, že jedno z dětí náhle zmizelo!“

„Správně, někdo si toho určitě všimne. Ale v takto uzavřených komunitách do toho moc lidí šťourat nebude. Navíc když člověk oznámí, že dítě zavrhl z náboženských důvodů, nehledě na to, že podobné rozhodnutí většinou závisí na nějaké radě starších. V některých náboženských sektách stačí věřícím říct, že jde o vyloučení. U některých sekt je kontakt s vyloučeným dokonce zakázán, proto se o něj nikdo ani nesnaží. V podobné záležitosti jsou členové sboru vždy solidární. Po vraždě prohlásili Poulovi rodiče syna za vyloučeného. Řekli, že ho poslali pryč, aby se vzpamatoval, a tím zabránili všem případným otázkám.“

„A co lidi mimo sbor? Přece tam musel někdo být.“

„Ano, taky bych si to myslel. Ale ve většině případů žádný kontakt se světem mimo sbor neexistuje. To je právě na vrahově volbě obětí tak ďábelské. Pouze Poulova profesorka zavolala rodině, aby zjistila, co se děje. Ale k ničemu to nevedlo. Člověk nemůže studenta nutit, aby se vrátil do školních lavic, když ztratil zájem, že?“

Bylo by slyšet spadnout na zem špendlík. Každému v místnosti už to došlo.

„Ano, víme, na co myslíte. Uvažujeme stejně.“ Náměstek Lars Bjorn se rozhlédl po místnosti. Jako vždy se pokoušel vypadat důležitější, než ve skutečnosti byl. „Když nebyl tento těžký zločin nikdy nahlášen a když se stal v natolik uzavřeném prostředí, mohlo k tomu dojít i víckrát.“

„To je síla,“ ozval se jeden z nováčků.

„Jo, vítej u policie,“ odvětil Vestervig, ale vzápětí toho zalitoval, když ho stihl Jacobsenův přísný pohled.

„Musím zdůraznit, že v tomto okamžiku nemůžeme vyvozovat žádné dramatické závěry,“ řekl vedoucí oddělení vražd. „Dokud nebudeme vědět víc, rozhodně nikdo nebude vydávat žádná prohlášení pro tisk. Je vám to jasné?“

Kývali všichni, hlavně Asad.

„To, co se nakonec s rodinou stalo, jasně ukazuje, jak dobře je vrah znal,“ řekl Marcus Jacobsen. „Můžeš prosím pokračovat, Carle?“

„Ano. Tryggve Holt vypověděl, že rodina se pouhý týden po jeho propuštění přestěhovala. Zároveň dostali všichni členové rodiny zákaz o Poulovi mluvit.“

„To muselo být pro mladšího bratra hodně zlé,“ přidala se Bente Hansenová.

Carl si představil Tryggvův obličej. Určitě to hodně zlé bylo. „Panický strach z vrahových výhrůžek se u rodiny projevil vždy, když zaslechli někoho mluvit dánsky. Přestěhovali se ze Skane do švédského Blekinge a potom ještě dvakrát, než se konečně usadili na současné adrese v Hallabro. Otec všechny z rodiny poučil, že nikdy nesmí pustit do domu nikoho, kdo mluví dánsky, a nikdy se nesmí dát do řeči s někým, kdo není členem sboru.“

„A s tím Tryggve nesouhlasil?“ zeptala se Bente Hansenová.

„Ano, ze dvou důvodů. Zaprvé nechtěl přestat mluvit o Poulovi, kterého měl nadevše rád a o kterém se z nějakého pohnutí mysli domníval, že obětoval svůj život, aby ho zachránil. Zadruhé se bláznivě zamiloval do dívky, která nepatřila ke Svědkům Jehovovým.“

„A tak byl vyloučen,“ dodal Lars Bjorn. Musel se ozvat, protože už uplynulo víc než několik vteřin od chvíle, kdy naposledy promluvil.

„Ano, Tryggve byl vyloučen,“ připojil se Carl. „Už jsou to čtyři roky. Odstěhoval se o pár kilometrů dál směrem na jih, usadil se se svou dívkou a začal pracovat jako pomocník v obchodě se dřevem v Belganetu. Rodina ani členové sboru s ním už nikdy nepromluvili, i když pracuje kousek od domu rodičů. Viděli se jen jednou, toho dne, kdy jsem tam přijel já. Jestli jsem to správně pochopil, otec dělal všechno pro to, aby Tryggve držel jazyk za zuby, a on s tím souhlasil. Mlčel, dokud jsem mu neukázal vzkaz z láhve. To ho zlomilo. No, možná by se to dalo říct i jinak. Donutilo ho to vrátit se do reality.“

„Kontaktoval vrah rodinu znovu po únosu?“ zeptal se další.

Carl zavrtěl hlavou. „Ne, a myslím, že se to ani nestane.“

„Proč ne?“

„Už uběhlo třináct let. Domnívám se, že už má na práci něco jiného.“

V místnosti se opět rozhostilo ticho. Bylo slyšet jen Lisin systematický hlas z recepce. Někdo musel brát telefony.

„Existují nějaké náznaky, že nešlo o ojedinělý případ, Carle? Zkoumali jste tuhle možnost?“

Carl se vděčně podíval na Bente Hansenovou. Byla v místnosti jediná, se kterou neměl v minulosti vážné výměny názorů, a taky jediná ze skupiny, která se nepotřebovala za každou cenu prosazovat. Byla jednoduše úžasná. „Dal jsem Asadovi a Yrse, to je zástup za Rose, za úkol, aby kontaktovali podpůrné skupiny odpadlíků z různých sekt. Možná se takhle něco dozvíme o vyloučených nebo ztracených dětech z některých náboženských sekt. Hledáme jehlu v kupce sena, ale pokud bychom přímo oslovili jednotlivé sbory, stejně by nám nic neřekli.“

Několik kriminalistů se zahledělo na Asada, který vypadal, jako by právě vstal z postele.

„Nebylo by lepší, kdybyste ten případ přenechali nám? Jsme přece jen větší profesionálové,“ ozval se další.

To Carla nadzvedlo. „Kdo to řekl?“

Jeden z mužů vystoupil vpřed. Jmenoval se Pasgard a byl to pěkný křivák. Svou práci zvládal levou zadní, ale byl to ten typ, co se vždycky cpe před novináře, do světel reflektorů. Doufal, že se za pár let dostane do křesla vedoucího oddělení. Panebože, jen to ne.

Carl se zamračil. „Dobře. Byl bys tedy tak laskav a vyjmenoval nám, když jsi takový znalec sekt a sektám podobných skupin v Dánsku, některé z těch, které by mohl mít v hledáčku muž, co zavraždil Poula Holta? Pět jmen nám postačí.“

Chlapík zaprotestoval, ale Jacobsenův úšklebek ho donutil k akci.

„Hm!“ Rozhlédl se po místnosti. „Svědci Jehovovi, baptisté asi sekta nejsou, ale Tongil Group… scientologové… satanisté a… Otcův dům.“ Pyšně se podíval na Carla a pokývl ostatním.

Carl se pokusil nasadit okouzlený výraz. „Výborně, Pasgarde, baptisty samozřejmě za sektu označit nemůžeme. Těžko to můžeme tvrdit i o satanistech, pokud teda nemáš na mysli konkrétně Církev Satanovu. Takže nám určitě můžeš říct nějaké další, ne?“

Všichni se otočili k Pasgardovi. Sklíčeně stál a hlavou mu probíhaly názvy všech hlavních světových náboženství.

Postupně je zase všechny vyřazoval. Skoro bylo vidět, jak si potichu šeptá jednotlivá jména. Nakonec z něj vypadlo: „Boží děti,“ což vyvolalo sporadické zatleskání.

Carl nezůstal za ostatními pozadu a také krátce zatleskal. „Dobrá práce, Pasgarde. Navrhuji, abysme zakopali válečnou sekeru. V Dánsku je hodně sekt a jim podobných hnutí a člověk je nemůže všechny jen tak z hlavy vyjmenovat. Samozřejmě že je nemůžeš všechny znát.“ Obrátil se na Asada. „Nebo se snad pletu?“

Malý muž potřásl hlavou. „Ne, máte pravdu, šéfe. Nejdřív se tomu člověk musí chvíli věnovat.“

„Udělal jsi to?“

„Ještě nejsem hotový, ale můžu jich vyjmenovat trochu víc. Mám?“ Asad se podíval na vedoucího oddělení vražd, který krátce souhlasně přikývl.

„Dobře, myslím, že bychom neměli zapomenout na kvakery, Martinské hnutí, Letniční hnutí, Satja Sáí Bábu, Matku Církev, Evangelisty, Kristův dům, UFO-kosmology, teosofisty, Hare Krišnu, transcendentální meditaci, šamanisty, Emin Foundation, Strážce duší, Ananda Margu, Hnutí Jese Bertelsena, Následovníky Brahma Kumarise, Čtvrtou cestu, Slovo života, Osho, New Age, možná i Obrozeneckou církev, Novátory, Ve světle Mistra, Zlatý kruh a možná také Vnitřní misi…“ Zhluboka se nadechl, aby mohl pokračovat.

Tentokrát nikdo nezatleskal. Pochopili, že profesionalita může mít mnoho podob.

„Ano.“ Carl se lehce usmál. „Existuje mnoho různých náboženských společenství. Mnohé z nich vede jeden člověk nebo rada starších takovým způsobem, že se z nich časem stanou izolované jednotky. Když tam jsou správně nastavené podmínky, pak se z takové sekty stane pro psychopata, který zavraždil Poula Holta, země zaslíbená.“

Vedoucí oddělení vražd postoupil dopředu. „Slyšeli jste o případu, který skončil vraždou. Nestalo se to sice v našem policejním okrsku, ale hodně blízko. A nikdo neměl ani tušení, že se něco děje. Tím bych to pro dnešek ukončil. Carl a jeho pomocníci budou na případu dál pracovat.“ Otočil se k Carlovi. „Když budete potřebovat pomoc, stačí říct.“

Další proslov měl Jacobsen k Pasgardovi. Ten vypadal, že každou chvíli usne. „Tobě bych chtěl říct, že tvoje nasazení je příkladné. Jsem rád, že máš pocit, že bysme ten případ zvládli. Ale my z druhého patra se musíme v první řadě věnovat případům, které máme rozdělané. A těch máme rozhodně dost, ne? Co říkáš?“

Idiot kývl. Kdyby udělal cokoliv jiného, vypadal by jako ještě větší blbec.

„No, ale přece jenom musím říct, že když si myslíš, že bysme ten případ zvládli líp než oddělení Q, tak se nad tím musíme zamyslet. Řekněme, že na ten úkol můžeme obětovat jednoho muže. A potom musím ukázat na tebe, Pasgarde, když jsi projevil takový zájem.“

Carl cítil, jak mu doslova padla čelist, ta informace mu vyrazila dech. To snad nemůže myslet vážně? Opravdu budou muset dělat s tímhle troubou?

Marcus Jasobsen tohle dilema stručně rozsekl. „Pochopil jsem, že na papíře, kde byl vzkaz napsaný, byla nalezena rybí šupina. Takže Pasgarde, myslím, že by ses toho měl ujmout. Zjistit, o jakou rybu jde a v jakých vodách, zhruba hodinu jízdy od Ballerupu, takové ryby žijí.“

Vedoucí oddělení vražd ignoroval Carlovo zdvižené obočí. „A úplně na závěr, Pasgarde: Nezapomeň, že by u té vody taky měla být větrná elektrárna nebo něco takového, co vydává podobný zvuk, a že to tam muselo stát už v roce 1996. Jasný?“

Carl si ulehčeně oddechl. Tyhle úkoly ať si Pasgard klidně vezme.

„Nemám čas,“ řekl Pasgard. „Děláme s Jorgenem na jedné věci v Sundby.“

Jacobsen se podíval na obra postávajícího v rohu. Pokyvoval. Sedělo to. „Tak to holt bude muset Jorgen zvládnout pár dní bez tebe,“ oznámil Jacobsen. „Že jo, Jorgene?“

Obrovitý muž pokrčil rameny. Nebyl zrovna nadšený. A určitě nebude nadšená ani rodina, která se toužila dozvědět, kdo přepadl jejich syna.

Jacobsen se vrátil k Pasgardovi. „Máš na to dva dny. Takovou maličkost zvládneš, ne?“

Tím bylo potvrzeno, kdo je tady šéfem.

Čůrat proti větru se nevyplácí.

25

Stalo se to nejhorší, co se mohlo stát, a Ráchel byla na kolenou.

Satan se usídlil v jejich středu a potrestal je za lehkomyslnost. Jak jen mohli dovolit, aby její dvě nejmilovanější děti odvezl naprosto cizí muž? A navíc v tento sváteční den? Včera měli všichni společně sedět, číst si v bibli a připravovat se na blažený klid duše, stejně jako o šabatu. V hodinách rozjímání měli v klidu složit ruce do klína a nechat ducha Matky Boží, aby do nich vstoupil a oni dosáhli klidu a míru.

A teď? Teď k nim byla ruka Boží napřažená jako trestající blesk. Podlehli všem pokušením, proti kterým Panna Maria brojila. Lichocení, ďábelským převlekům, prázdným slovům.

Trest na sebe nenechal dlouho čekat. Magdalena a Samuel byli v moci hříšníka, už uběhla celá noc a půl dne, a oni nemohli dělat vůbec nic.

Ráchel cítila ponížení tak jasně. Stejně jako tehdy, když ji znásilnili a nikdo jí nepřišel na pomoc. Ale tehdy mohla něco dělat. Tentokrát ne.

„Musíš sehnat ty peníze, Joshuo,“ obořila se na manžela. „Musíš!“

Vypadal špatně. Barva jeho obličeje byla stejná jako barva bělma jeho očí. „Ale my je nemáme, Ráchel. Předevčírem jsem předčasně dobrovolně odvedl daně, to přece víš. Jeden milion na dobré úroky, jako vždycky.“ Zabořil hlavu do dlaní. „Tak jako vždycky, ve jménu Ježíše. Přesně tak, jak jsme zvyklí.“

„Joshuo, vždyť jsi slyšel, co nám říkal do telefonu. Jestli nedostane peníze, tak je zabije.“

„Tak se budeme muset svěřit ostatním ze sboru.“

„NE!“ Vykřikla tak hlasitě, až se ve vedlejší místnosti rozplakala nejmladší dcera. „Unesl nám děti a ty se teď postaráš, aby se obě vrátily domů, chápeš? Jestli někomu něco řekneš, tak už je nikdy neuvidíme, tím jsem si jistá.“

Otočil k ní hlavu. „Jak si tím můžeš být tak jistá, Ráchel? Možná jen blafuje. Možná bychom měli jít na policii.“

„Policie! Co ty o nich víš? Možná i na policii sedí nějaký ďáblův zaprodanec. Jsi si úplně jistý, že se on nic nedozví? Jak si můžeš být jistý?“

„A co naši přátelé? Lidé ze sboru nic neprozradí. Když budeme držet pospolu, tak ty peníze seženeme.“

„Co když bude postávat někde poblíž, až za nimi půjdeš? Co když má i mezi námi své pomocníky, o kterých nemáme ani tušení? Pohyboval se takovou dobu v naší bezprostřední blízkosti, a stejně jsme neodhalili jeho pravou tvář. Jak můžeš vědět, že ve sboru není někdo stejný jako on? Jak, Joshuo?“

Pohlédla na nejmladší dceru, která se s uplakanýma očima choulila ve dveřích a pozorovala je.

„Joshuo, musíš to nějak vymyslet,“ řekla a vstala od kuchyňského stolu. Popošla, klekla si před holčičku a uchopila ji za hlavu.

„Neboj se, Sáro. Ježíšova Matka dá na Magdalenu a Samuela pozor. Ty se modli, tím jim pomůžeš nejvíc. A jestli je tohle trest za to, že jsme udělali něco špatného, když se budeme modlit, tak nám bude odpuštěno. Modli se, zlatíčko, modli se.“

Viděla, jak sebou dcerka při vyslovení slova odpuštěno trhla. Poznala, že její oči pookřály. Chtěla se jim s něčím svěřit, ale nedokázala se přimět otevřít pusu.

„Co se děje, Sáro? Chceš mi něco říct?“ Sáře se zkrabatila pusa a rty se jí začaly třást. O něco tady šlo.

„Má to co dělat s tím mužem?“

Dívenka kývla a po tvářích jí začaly téct slzy.

Ráchel zadržela dech. „O co jde, řekni to!“

Dívku vystrašil matčin přísný tón, ale konečně promluvila. „Udělala jsem něco, co jste mi zakázali.“

„Co to bylo? Mluv, Sáro.“

„Když jste v době rozjímání všichni seděli v kuchyni a četli si v bibli, prohlížela jsem si album s fotkama. Promiň, maminko. Vím, že to bylo hloupé.“

„Ach, Sáro,“ padla jí hlava. „To je všechno?“

Dcerka zavrtěla hlavou. „Taky jsem si prohlížela fotku toho pána, který nám vzal Magdalenu a Samuela. Proto nám je vzal? Je to moje vina? Můžu za to já, když jsem se na něj dívala? Je to ďábel?“

Ráchel zhluboka nasála vzduch do plic. O tom neměla ani tušení. „My máme jeho fotku?“ Sára popotahovala. „Ano, před naším chrámem, když jsme tam všichni slavili zasvěcení Johany a Dity.“ Opravdu mohl být na té fotografii?

„Kde máš tu fotku? Ukaž mi ji, Sáro. Rychle!“

Dívka vytáhla album a ukázala na jednu z fotek.

Och, pomyslela si Ráchel. Tohle je nám k ničemu. S nechutí se na obrázek podívala. Vytáhla ho z obalu. Pohladila dcerku po vlasech a uklidnila ji. Bylo jí odpuštěno. Vrátila se zpátky do kuchyně a plácla fotku na stůl před nehybného manžela.

„Tady máš svého nepřítele, Joshuo.“ Ukázala na jednu z hlav, která vykukovala z poslední řady. Byla velmi malá a zdálo se, že se muž schovává za ostatní, kteří stáli před ním, a úmyslně se nedívá přímo na fotografa. Mohl by to být kdokoliv, nedalo se rozeznat téměř nic.

„Zítra ráno, hned jak vstaneš, půjdeš na finančák a řekneš, žes daně zaplatil omylem. Musí nám ty peníze hned vrátit, jinak zbankrotujeme. Chápeš, co ti říkám, Joshuo? Hned zítra ráno vyrazíš.“

*

V pondělí ráno stála u okna a pozorovala, jak nad kostelem v Dollerupu vychází slunce. Dlouhé, chvějící se paprsky v něžném oparu. Všeobjímající Boží náruč v celé své kráse. Jak ji mohla tahle nekonečná nádhera nutit, aby vláčela tak těžký kříž? A jak si vůbec mohla dovolit položit podobnou otázku? Dobře věděla, že cesty Páně jsou nevyzpytatelné.

Stiskla rty, aby se nerozplakala, složila ruce do klína a zavřela oči.

Ráchel se celou noc modlila, jako už mnohokrát předtím v bezpečném prostředí sboru, ale tentokrát klidu nedosáhla. Teď byla vystavena zkoušce, Jobově zkoušce, a bolest se zdála být nekonečná.

Slunce už stálo vysoko na obloze a Joshua odjel do města, na místní úřad, aby se pokusil získat předčasně zaplacené daně rodinné firmy Kroghova půjčovna zemědělských strojů zpět. Už jí docházely síly.

„Josefe, dnes nepůjdeš do školy a postaráš se o sestry,“ přikázala nejstaršímu. Musela na chvíli dostat Miriam a Sáru pryč, aby se mohla vzpamatovat.

Když Bůh dá, Joshua se vrátí s penězi. Domluvili se, že šek vloží do Západní jutské banky a požádá je, aby celkovou sumu rozdělili na několik menších a převedli je na jejich další účty u Nordey, Dánské banky, Jutské banky, Spořitelny Královské Jutsko a Všeobecné hasičské záložny. Tím pádem si budou moci u každého bankovního domu vyzvednout v hotovosti přibližně sto šedesát pět tisíc, a to by nemělo být nikomu divné. Jestli Joshuovi někde dají nové bankovky, budou je muset trochu ušpinit, zmuchlat a zamíchat mezi peníze z ostatních ústavů. Díky tomu si budou moci být jistí, že je ten ďábel, který unesl jejich děti, nebude podezírat, že bankovky jsou očíslované.

Objednala místenky do večerního vlaku Intercity s příjezdem do Odense v 19:29 a dál potom na rychlík do Kodaně. Teď už jí nezbývalo nic jiného než čekat na manžela. Předpokládala, že se vrátí až kolem poledne, možná o něco později, ale byl doma už v půl jedenácté.

„Máš peníze, Joshuo?“ zeptala se, i když jí bylo na první pohled jasné, že nenese nic.

„Není to tak jednoduché, Ráchel. Ale to mi bylo jasné už předem,“ odpověděl zlomeným hlasem. „Na radnici mi slíbili, že se nám pokusí pomoct, ale účet je finančního úřadu a tam všechno dlouho trvá. Je to hrůza.“

„Zatlačils na ně, Joshuo, že ano? Přitlačils je ke zdi? Nemáme na to celý den. Banky zavírají ve čtyři odpoledne.“ Byla úplně zničená. „Cos jim řekl? Zopakuj mi to.“

„Řekl jsem, že chci ty peníze zpátky. Že jsem se spletl a daně jsem vůbec zatím platit nechtěl. Že mám problémy s počítačem a ztratil jsem nad tím kontrolu. Snažil jsem se jim namluvit, že jsem špatně zadal převody na naše účty a navíc se mi ztratilo několik faktur, a nevšiml jsem si toho. Tvrdil jsem, že už mi volalo pár našich dodavatelů a urgovali zaplacení faktur, a že jestli jim hned nezaplatím, tak s námi ukončí spolupráci. Že dodavatelé jsou kvůli finanční krizi pod velkým tlakem a chtějí si vzít svoje kombajny zpátky a prodat je s velkou slevou jiným zákazníkům. Řekl jsem, že mi hrozí ztráta bonusů u leasingových společností, a to by mě stálo hodně peněz. Že jsme na tom teď právě taky hodně špatně.“

„Ó, Bože! Fakt bylo nutné se do toho takhle zamotat, Joshuo? Proč?“

„To bylo jediné, co mě napadlo.“ Usedl ztěžka na židli a odložil prázdnou aktovku na stůl. „Mám toho taky dost, Ráchel. Vůbec mi to nemyslí. Celou noc jsem nespal.“

„Můj Bože. Co teď budeme dělat?“

„Asi se budeme muset obrátit na sbor. Napadá tě snad něco jiného?“

Sevřela rty a představila si Magdalenu a Samuela. Nešťastné nevinné děti, co komu udělaly, že je stihl takový osud?

Předem se ujistili, že jejich kněz je doma, oblékli si bundy a chtěli se za ním vydat. Vtom někdo zazvonil u dveří. Pokud by to záleželo na Ráchel, neotevřela by, ale její manžel se rozhodl jinak. Ženu, která stála přede dveřmi s deskami v ruce, neznali a ani si ji poznat nepřáli. „Isabela Jonssonová, jsem z městského úřadu,“ představila se a vešla do chodby. Ráchel se odvážila znovu doufat. Ta žena má určitě s sebou dokumenty, které jen podepíšou, a ona už se postará o zbytek. Přece jen nebyl Joshua tak hloupý, jak si myslela.

„Pojďte dál. Můžeme si sednout v kuchyni,“ řekla a ulehčeně si oddychla.

„Vidím, že se právě někam chystáte. Nechci zdržovat, nespěchá to. Můžu klidně přijít zítra, jestli se vám to hodí víc.“

Posadili se v kuchyni ke stolu a Ráchel cítila, jak se nově získaná naděje rozplývá v nedohlednu. Žena nepřišla, aby jim pomohla získat zpátky peníze. Budou jí muset říct, že mají hodně naspěch. Tak proč to neudělat hned? Nechci zdržovat, nespěchá to, řekla. Jak vůbec může něco podobného vyslovit?

„Pracuji jako počítačová expertka ve skupině pro podporu podnikatelů. Kolegové z radnice mi říkali, že máte vážné problémy s vaším systémem. Proto mě sem poslali, abych vám pomohla.“ Usmála se a podala jim vizitku. Bylo tam napsáno „Isabela Jonssonová, počítačová poradkyně, okres Viborg“. To jim ještě ke všemu právě teď chybělo.

„Víte,“ začala pomalu Ráchel, protože to nevypadalo, že by se Joshua chtěl ujmout slova. „To je od vás moc milé, ale zrovna dneska se nám to moc nehodí. Docela pospícháme.“

Myslela si, že to bude stačit a žena z úřadu se zvedne a odejde. Ale místo toho seděla a zírala před sebe. Vypadalo to, že je k židli přikovaná. Jako by se rozhodla, že využije moc a sílu veřejné správy do všeho se míchat. Na to ale teď nebyl čas.

Ráchel vstala a podívala se na manžela. „Musíme už jít, Joshuo. Pospícháme.“ Obrátila se na ženu. „Budete tak laskavá a omluvíte nás?“

Ale žena se pořád nehýbala. Až teď si Ráchel všimla, na co se tak upřeně dívá. Byla to fotka, kterou našla Sára. Fotka ležela celou dobu na kuchyňském stole a připomínala jim, že v každé skupině lidí se může skrývat Jidáš.

„Znáte toho muže?“ zeptala se žena.

Zmateně na ni pohlédli. „Kterého muže?“ zeptala se Ráchel.

„Tohohle,“ odvětila žena a zabodla prst do jednoho z obličejů.

Ráchel vycítila nebezpečí. Stejně jako tehdy, toho příšerného odpoledne ve vesničce u Baobli, když se jí vojáci zeptali na cestu. Podobný tón hlasu, podobná situace.

Něco bylo hodně špatně.

„Měla byste jít,“ řekla Ráchel. „Pospícháme.“

Ale žena se ani nehnula. „Znáte ho?“ zeptala se znovu.

Existovalo jen jediné vysvětlení. Objevil se u nich další ďábel. Ďábel s andělskou tváří.

Ráchel zaťala pěsti a stoupla si před ni. „Moc dobře vím, kdo jste, a měla byste hned odejít. Myslíte, že nevím, že vás ten hajzl poslal? Jděte! Víte moc dobře, že nemáme času nazbyt.“

Náhle pocítila, že už toho má dost, že už to nevydrží. Rozplakala se a nedokázala přestat. Bezmoc a bezbřehý vztek ji naprosto ovládly.

„VYPADNĚTE!“ zařvala. Oči měla zavřené a ruce svírala na prsou.

Žena se zvedla a došla až k ní. Chytla ji za ramena a třásla s ní, dokud se jejich pohledy nesetkaly. „Nevím, o čem mluvíte, ale musíte mi věřit. Jestli tohohle muže někdo nenávidí, pak jsem to já.“

Ráchel znovu otevřela oči a poznala, že žena nelže. V jejích klidných očích doutnala nenávist. Hluboká a upřímná.

„Co vám provedl?“ zeptala se žena. „Řekněte mi, co vám udělal, a já vám řeknu všechno, co o něm vím.“

Žena toho muže znala, a to nikoli v dobrém, to bylo jasné. Otázkou bylo, jestli jim to může být k něčemu užitečné. Ráchel byla na pochybách. Jim mohly pomoct jen peníze, a za chvíli už bude pozdě.

„Víte co? Rychle nám řekněte, co víte, nebo odejdeme.“

„Jmenuje se Mads Fogh. Mads Christian Fogh.“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Nám řekl, že se jmenuje Lars. Lars Sorensen.“

Žena pomalu kývla. „Dobrá. Je možné, že se jmenuje úplně jinak. Když jsem se s ním seznámila, představil se jako Mikkel Laust. Ale dostala jsem se k jeho papírům. Mám jeho adresu a ten dům je napsaný na Madse Christiana Fogha. Myslím, že je to jeho pravé jméno.“

Ráchel zalapala po dechu. Vyslyšela Matka Boží její modlitby? Zahleděla se ženě do očí. Může jí věřit?

„O jaké adrese to mluvíte? Kde?“ Joshua byl v obličeji křídově bílý a evidentně nedokázal pochopit, o čem se ženy baví.

„Je to na severním Sjallandu, kousek od Skibby. Jmenuje se to Ferslev. Přesnou adresu mám doma.“

„Odkud to všechno víte?“ Ráchel se chvěl hlas. Ráda by jí uvěřila, ale může si to dovolit?

„Až do soboty u mě bydlel. V sobotu ráno jsem ho vyhodila.“

Ráchel si jednou rukou zakryla ústa, aby nezačala hyperventilovat. Bylo to příšerné. Jezdil od ní přímo k nim.

S hroznou úzkostí se podívala na hodinky, ale přinutila se poslouchat, jak ten muž zneužil ženu, která právě sedí u nich v kuchyni. Jak ji okouzlil svým zdánlivě slušným vystupováním. A jak se dokázal během jedné vteřiny úplně změnit.

Se vším, co jim žena vyprávěla, mohla Ráchel jen souhlasit. Když Isabela domluvila, Ráchel se podívala na manžela. V jednu chvíli byl mimo, jako by se pokoušel pohlédnout na celou záležitost z jiné perspektivy, ale nakonec přikývl. Ano, měli bychom se jí svěřit, říkaly jeho oči. Mají společného nepřítele.

Ráchel vzala Isabelu za ruku. „To, co vám teď řeknu, nesmíte prozradit za žádnou cenu nikomu na světě, rozumíte? Aspoň ne teď. Všechno vám řeknu, protože si myslím, že byste nám mohla pomoct.“

„Jestli se jedná o něco nezákonného, tak vám nemůžu nic slíbit.“

„Jde o něco trestného. Ale my jsme nic neudělali. Zločinec je ten muž, kterého jste vyhodila. Jde o…“ Zhluboka se nadechla a teprve teď si všimla, jak jí přeskakuje hlas. „Stalo se to nejhorší, co se mohlo stát. Unesl dvě z našich dětí, a jestli to někomu prozradíte, zabije je, chápete?“

*

Uplynulo dvacet minut. Za celý svůj život Isabela ještě nikdy nebyla tak dlouho v šoku. Konečně pochopila, o co tady po celou dobu šlo. Muž, který u ní chvíli bydlel a kterého po jistou dobu začínala považovat za perspektivního kandidáta na životního partnera, byl zrůda a nepochybně byl schopen úplně všeho. Znovu si všechno zpětně promítala v hlavě. Jeho ruce na krku, které tlačily silněji, než měly. Kdyby měla smůlu, útok na její život mohl skončit fatálně. Pocítila sucho v puse, když si vzpomněla na okamžik, kdy mu oznámila, že si o něm sehnala vlastní informace. Co kdyby ji na místě zabil? Kdyby bývala nestačila říct, že informace předala i bratrovi? Kdyby tenkrát zjistil, že jen blafovala? Že by bratra nikdy nezatahovala do svých osobních sexuálních katastrof?

Nechtěla na to ani pomyslet.

Podívala se na šokovaný pár před sebou a soucítila s nimi. Ach, jak jen toho muže nenáviděla. Sama se sebou uzavřela vlastní soukromou dohodu. Dostane ho, ať to stojí, co to stojí. Nesmí uniknout.

„Dobře, pomůžu vám. Můj bratr pracuje u policie. Je sice pravda, že je u dopraváků, ale můžu poprosit, aby nechal vyhlásit pátrání. To je jedna z možností. Můžeme ho během chvilky nechat hledat po celé zemi. Mám poznávací značku jeho pick-upu. Dokážu dost přesně popsat auto i jeho.“

Ale žena naproti ní zavrtěla hlavou. Moc by chtěla, ale neodvažovala se. „Na začátku jsem vám řekla, že to nesmíte nikomu prozradit. A vy jste nám to slíbila,“ řekla nakonec. „Máme čtyři hodiny, než banky zavřou. Do té doby musíme sehnat jeden milion v hotovosti. Už tady nemůžeme dál vysedávat.“

„Poslouchejte mě. Jestli hned vyrazíme, stihneme dojet k němu domů, než uplynou čtyři hodiny.“

Paní domu opět zavrtěla hlavou. „Proč myslíte, že děti schovává u sebe doma? To by bylo to nejhloupější, co by mohl udělat, ne? Moje děti můžou být kdekoliv v celém Dánsku. Mohl je převézt i přes hranice. Dneska už přece nikdo nikoho na hranicích nekontroluje. Víte, jak to myslím?“

Isabela kývla. „Ano, máte pravdu.“ Podívala se na muže. „Máte mobil?“

Muž vytáhl z kapsy telefon. „Ano, tenhle,“ odpověděl.

„Je plně nabitý?“

Kývl.

„Máte také mobil, Ráchel?“

„Ano,“ tiše souhlasila.

„Co kdybychom se rozdělili na dvě party? Joshua se pokusí sehnat peníze a my dvě pojedeme na Sjalland. Teď hned!“

Manželé chvíli seděli a dívali se na sebe. Takový zvláštní pár, kterému tak dobře rozuměla. Sama děti neměla, ale i to bylo samo o sobě důvodem ke smutku. Jaké to asi musí být, vyrovnat se s tím, že člověk možná ztratí své děti? Jak se musí cítit, když konečné rozhodnutí je na nich?

„Chybí nám milion,“ řekl muž. „Ve skutečnosti jsme mnohem bohatší, ale nemůžeme jen tak jít do banky a chtít, aby nám vyplatili milion, a už vůbec ne v hotovosti. Před rokem dvěma by to snad prošlo, tenkrát byly jiné časy, ale dnes ne. Máme jedinou možnost, obrátit se na náš sbor, ale to je moc riskantní. Na druhou stranu nám ale nezbývá nic jiného, jestli máme ty peníze sehnat.“

Vážně se na ni podíval. Nepravidelně dýchal a rty měl lehce promodralé. „Možná nás můžete zachránit právě vy. Myslím, že by to mohlo vyjít, když budete souhlasit.“

Poprvé za celou dobu v něm viděla muže, který je široko daleko znám jako nekompromisní obchodník. Jeden z nejlepších daňových poplatníků viborského okresu.

„Zavolejte svému nadřízenému,“ pokračoval a upřel na ni smutné oči. „Požádejte ho, aby kontaktoval finanční úřad. Vysvětlete mu, že jsme chybně odvedli daně a že nám musí peníze okamžitě vrátit na náš účet. Uděláte to?“

Právě přehrál míč na její stranu.

Když před třemi hodinami přišla do práce, stále se necítila dobře. Byla naštvaná a bez nálady. Její hnací silou byla sebelítost. Nedařilo se jí ranní pocity znovu vyvolat, i když se o to usilovně snažila. Teď cítila, že dokáže vše, co si usmyslí. I kdyby ji to mělo stát místo. I kdyby ji to mělo stát ještě víc.

„Půjdu na chvíli vedle a uvidím, co se dá dělat,“ řekla. „Pospíším si, ale stejně to bude chvíli trvat.“

26

„Ano, Laursene,“ řekl Carl na závěr bývalému policejnímu technikovi. „Tak teď už víme, kdo ten vzkaz napsal.“

„Fuj, příšerná historka.“ Laursen se zhluboka nadechl.

„Říkal jsi, že si ti podařilo získat nějaké věci z majetku Poula Holta. Jestli na nich najdeme nějakou použitelnou DNA, můžeme samozřejmě zkusit dokázat, že krev, kterou je dopis napsaný, patřila jemu. To by mohlo společně s bratrovým tvrzením, že byl skutečně zavražděn, vést k obvinění, pokud najdeme podezřelého. Ale sám moc dobře víš, že bez těla oběti je to vždycky problém.“

Zadíval se na průhledné plastové sáčky, které Carl vytáhl ze šuplíku.

„Mladší bratr Poula Holta vypověděl, že má stále několik Poulových věcí. Ti dva kluci k sobě měli hodně blízko. Když se Tryggve stěhoval od rodičů, vzal si ty věci s sebou. Podařilo se mi od něj získat tohle.“

Laursen si kolem ruky obtočil velký kapesník a převzal si Poulovy věci. „Tohle se bohužel nedá použít,“ řekl a odložil stranou sandály a košili, „ale tady by něco být mohlo.“

Pečlivě si kšiltovku prohlížel. Úplně obyčejná bílá čepice s modrým kšiltem, na kterém byl nápis JESUS RULES!.

„Rodiče Poulovi zakazovali, aby ji nosil. Tryggve tvrdil, že Poul ji měl hodně rád. Ve dne si ji schovával pod postelí a v noci s ní spal.“

„Nosil ji někdo jiný než Poul?“

„Ne. To bylo první, na co jsem se Tryggva zeptal.“

„Dobře, to znamená, že tady máme jeho DNA.“ Laursen ukázal tlustým prstem na pár vlasů, které v čepici uvízly.

„Zatraceně dobrá práce,“ ozval se Asad, který se za ně tiše připlížil s hromadou papírů v ruce. Obličej mu zářil jako neonová trubka a jen stěží to zapříčinila Laursenova přítomnost. Čert ví, co zase vymyslel?

„Díky, Laursene,“ poděkoval Carl. „Vím, že máš plno práce se smažením karbanátků v kantýně, ale všechno jde mnohem rychleji a snáz, když zataháš za správné páčky.“

Carl mu podal ruku. Bude se muset brzo doplazit do kantýny a vysvětlit Laursenovým novým kolegům, jakého mají mezi sebou génia.

„Hele,“ řekl Laursen a zadíval se do stropu. Náhle mávl obrovitou paží a po něčem ve vzduchu lapl. Chvíli stál, usmíval se, pěst sevřenou. Potom znenadání udělal pohyb, který připomínal hození míče na podlahu. V následující milisekundě bouchl nohou do země a zeširoka se usmál. „Tyhle potvory nesnáším,“ řekl a nadzvedl nohu. Všichni uviděli ohromnou masařku, rozmáznutou na podlaze jako mastný flek.

Odešel.

Když utichl dozvuk Laursenových kroků, Asad si zamnul ruce. „Pěkně nám to odsejpá, pane šéf. Podívejte se na tohle.“

Pohodil na stůl hromadu papírů a ukázal na list ležící úplně nahoře. „Tady je ten společný já ukazuju mezi požáry.“

„Ten co?“

„Ten společný já ukazuju.“

„Společný ukazatel, Asade. Je to pevné spojení, jeden výraz. Jaký společný ukazatel?“

„Tady. Došlo mi to, když jsem procházel účetnictví společnosti JPP. Půjčovali si peníze od peněžního ústavu, který se jmenoval RJ-Invest, a to je hodně důležité.“

Carl zavrtěl hlavou. Na jeho vkus tam bylo příliš mnoho zkratek. JPP?

„JPP, to byla ta firma s kováním, která vyhořela v Emdrupu?“

Asad přikývl a znovu poklepal na jméno firmy. Otočil se do chodby a zařval: „Yrso, můžeš sem na chvíli přijít? Právě seznamuju Carla s našimi nejnovějšími objevy.“

Carl ucítil, jak mu na čele naskákaly vrásky. Má to snad znamenat, že ta podivná vyzáblina zase dělala všechno možné, jen ne to, co jí přikázal?

Uslyšel na chodbě dupot. Z toho zvuku by pluk americké námořní pěchoty snadno dostal komplex méněcennosti.

Jak to kruci dokáže, když váží sotva pětapadesát kilo?

Vplula lehce do dveří, papíry připravené v ruce. „Řekl jsi mu o RJ-Investu, Asade?“

Kývl.

„Krátce před požárem půjčili JPP peníze.“

„Už jsem mu to říkal, Yrso,“ podotkl Asad.

„Dobře. RJ-Invest má hodně peněz,“ pokračovala. „K dnešnímu dni rozpůjčovali více než pět set milionů eur.

To je slušný výsledek na společnost, která byla založena až v roce 2004, ne?“

„Pět set milionů, to má dneska kdekdo,“ řekl Carl.

Možná by jim mohl v téhle souvislosti ukázat, kolik má po kapsách.

„Každopádně RJ-Invest nic takového v roce 2004 neměl. Půjčili si peníze od AIJ Ltd., která si svůj počáteční kapitál půjčila v roce 1995 od MJ AG, kteří si zase půjčili od TJ Holding. Vidíš tam nějakou souvislost?“

Myslí si snad, že je úplně blbej?

„Ne, Yrso, nevidím nic kromě písmena J. Proč je tam pokaždé J?“

Carl se ušklíbl. Na tuhle otázku mu určitě nedokáže odpovědět.

„Janković,“ zahlásili Yrsa s Asadem jednohlasně.

Asad rozložil po stole papíry. Všechny čtyři vypálené společnosti, ve kterých bylo nalezeno lidské tělo, ležely před Carlem. Roční uzávěrky za období od roku 1992 do roku 2001. Ve všech čtyřech uzávěrkách byl poskytovatel půjček podtržen červenou fixou. Věřitelé s J.

„Snažíte se mi tady namluvit, že všechny krátkodobé úvěry si firmy, které brzy nato postihl požár, vzaly od stejného věřitele?“

„Ano!“ Opět jednohlasně.

Carl chvíli pečlivě studoval předložená účetnictví. Měli pravdu, byl to jasný průlom.

„Výborně, Yrso,“ řekl. „O všech čtyřech firmách shromáždíš veškeré informace, ke kterým se dostaneš. Víte, co znamenají ta písmena?“

Usmála se jako hollywoodská hvězda, která neumí nic jiného. „RJ: Radomir Janković, AIJ: Abram Ilija Janković, MJ: Milica Jankovićová a TJ jako Tomislav Janković. Čtyři sourozenci. Tři bratři a sestra Milica.“

„Dobrá. Žijí v Dánsku?“

„Ne.“

„A kde?“

„Dá se říct, že nikde,“ odpověděla a pokrčila rameny.

Asad a Yrsa vypadali jako malé děti, které mají sladké tajemství. „Ne, řeknu vám to na rovinu, Carle,“ ozval se Asad. „Všichni čtyři zemřeli před několika lety.“

Jasně že jsou po smrti. Co taky mohl jiného očekávat?

„Proslavili se v Srbsku, těsně po vypuknutí války,“ převzala slovo Yrsa. „Čtyři sourozenci, vždycky schopní dodat správné zbraně a nechat si za to slušně zaplatit. Nic špatného jim nebylo cizí.“ Vydala zvuk podobný zavrčení, který měl přejít do smíchu. Asadovi padla brada.

„Ano, jak se říká, pýcha předběhla uklouznutí,“ dodal.

Víc mimo už snad ani být nemohl.

Carl pečlivě studoval Yrsino tělo. Odkud sakra měla ta zvláštní osůbka všechny informace? Copak umí srbsky?

„Pravděpodobně mi chcete naznačit, že velmi pochybně získané peníze byly proprány u nás na Západě, ne? Aspoň to mi z toho vyplývá,“ řekl Carl. „Teď mě vy dva dobře poslouchejte. Pokud opravdu jde o podobný případ, myslím si, že bychom ho měli předat kolegům z prvního patra. Ekonomickou kriminalitu mají v malíčku.“

„Nejdřív se podívej na tohle, Carle.“ Yrsa prohrabala hromadu papírů. „Máme společnou fotku všech čtyř sourozenců. Je sice stará, ale lepší něco než nic.“

Položila před něj fotografii.

„No teda,“ řekl a zíral na čtyři kusy pěkně vykrmených cvalíků. „Slušní tlouštíci, jen co je pravda. Zápasili v sumo, nebo co?“

„Teď se dobře dívejte, Carle,“ dodal Asad. „Hned pochopíte, o co nám jde.“

Sledoval Asadův prst mířící na spodní část fotografie. Čtyři sourozenci seděli pěkně vedle sebe, u stolu pokrytého bělostným ubrusem, na kterém stály křišťálové skleničky. Všichni měli obě ruce položené na kraji stolu. Možná někde v pozadí, mimo záběr fotografa postávala přísná matka, která rozhodla, jakou mají udělat pózu. Čtyři páry silných rukou — každý z nich měl na levém malíčku prsten. Prsten zarostlý hluboko do masa.

Carl pohlédl vzhůru na své spolupracovníky, ty dvě nejpodivnější osoby, jaké se kdy v těchto prostorách pohybovaly a které teď dokázaly dostat případ do úplně nové dimenze. Případ, který vlastně ani nebyl jejich. Sakra, tohle bylo až příliš surrealistické.

*

O hodinu později bylo v oddělení Q už zase všechno jinak.

Carlův systém dělby práce byl rozmetán. Zavolal totiž náměstek Lars Bjorn. Jeden z jeho lidí byl dole v archivu a vyslechl rozhovor mezi Asadem a tou novou. O co jde? Našli mezi požáry nějakou souvislost?

Carl mu krátce vysvětlil, o co jde. Otravný ouřada na druhém konci drátu po každém druhém slově zabrumlal, aby dal najevo, že poslouchá.

„Buď tak hodný a pošli Háfize al-Asada do Rodovre a požádej ho, ať zasvětí Antonsena. Zvládneme vyšetřování požárů u nás ve městě, ale ten starý případ je na vás, když už jste s ním začali,“ řekl náměstek.

Klid a pohoda zmizely v nedohlednu.

„Jestli mám být upřímný, tak Asadovi se to moc líbit nebude.“

„No tak tam budeš muset zajet ty.“

Zatracený Bjorn, má ho dobře prokouknutého.

„To snad nemyslíte vážně, Carle? Je to jen špatný vtip, ne?“

Asadovi v jednodenním strništi prosvítaly hluboké dolíčky od smíchu, ale rychle se vytrácely.

„Vezmeš si služební auto, Asade. Dávej si bacha na silnici Roskildevej. Dopraváci tam dneska měří rychlost.“

„Jestli si něco právě teď myslím, tak podle mě je to pěkná blbost. Buď se ujmeme všech požárů, nebo žádného.“ Na potvrzení svých slov důrazně kývl.

Carl nereagoval. Jen mu podal klíče od auta.

Když na schodech konečně utichly Asadovy nesrozumitelné kletby a nadávky, zůstal Carl sedět na místě a snažil se neslyšet serenády, které si na chodbě prozpěvovala Yrsa v pěti ječivých oktávách.

V podobných okamžicích mu Rose hodně chyběla. Co vlastně TEĎ dělá?

Ztěžka vstal a vyšel na chodbu.

Samozřejmě. Boží dáreček stál na chodbě a prohlížel si zvětšeninu vzkazu z láhve na zdi.

„Máš smůlu Yrso, už jsi mimo hru,“ řekl. „Tryggve Holt nám obsah dopisu vysvětlil. Nemyslíš, že byl tím nejvhodnějším a že už toho víme dost? Těžko může být v dopise něco dalšího, co by nám mohlo pomoct při vyšetřování. Už asi nic nového nevymyslíš, že jo? Běž k sobě do ajnclíku a zkus chvíli dělat něco užitečného. Nemáš snad co na práci?“

Teprve když domluvil, přestala zpívat. „Pojď se mnou, Carle,“ řekla a zatáhla ho do svého růžového království.

Usadila ho před Rosin psací stůl, na kterém ležela kopie Tryggvova vysvětlení vzkazu z láhve.

„Podívej se sem. Na první řádce se shodneme.“

POMOC — Dne 16 ůnora 1996 jsme byly unaseni. sebral nás na zastrvce autobbusu v Lautropvang v Ballerupu — Muž je 18. vysoký má krátce stříhané vlasy

„Souhlasíš?“

Carl přikývl.

„Dál Tryggve navrhuje tato slova:“

temné oči ale modré — Má jizvu na pravém ….

„Ano, pořád nevíme, kde tu jizvu má,“ dodal Carl. „Tryggve si jí nevšiml a s Poulem se o ní také nebavili. Tryggve uvedl, že Poul si všímal podobných maličkostí. Malé chybičky na kráse jiných lidí možná vymazávaly jeho vlastní. Ale pokračuj.“

Kývla.

jezdí v modrým pikupu Táta a máma ho znejí — Freddy a něco s B — Vyhržoval nám proudem — zabije nás —

„Jo, to zní docela pravděpodobně.“ Carl se podíval ke stropu. Zase tam seděla tlustá masařka a vysmívala se mu. Zadíval se na ni pozorněji. Nemá na jednom křídle skvrnu od laku? Udiveně zavrtěl hlavou. Kruci, je to tak, ten flek tam je. Byla to masařka, po které mrskl lahvičku s lakem. Kde se sakra celou dobu schovávala?

„Shodli jsme se, že Tryggve byl přímým účastníkem celé události a po většinu času byl v bezvědomí,“ pokračovala neohroženě Yrsa. „V téhle části dopisu je pachatel celkem dobře popsaný. Když si to spojíme s informacemi od Tryggva, máme docela slušný popis vraha. Teď už nám chybí jen policejní skica od Švédů.“

Ukázala na další řádek. „Nevím, co si mám myslet o následujících větách. Otázkou je, jestli je tam opravdu napsáno to, co jsme si my domysleli. Zkus to přečíst nahlas, Carle.“

„Přečíst nahlas? Přečti si to sama.“ Co čekala, že si tady budou hrát na divadlo?

Poklepala mu na rameno a štípla ho do paže. „No tak, Carle. Pochopíš líp obsah.“

Odevzdaně zatřásl hlavou a odkašlal si. Káča jedna bláznivá.

Nejdřív mi a potom bráškovi dal na hlavu hadr — Jeli jsme skoro 1 hodinu a teď jsme u voty Blízko je věrná elektrárna Smradí to tu — pospeste si a přijťe — Můj bratr je Tryggve — 13 let a já sem Poul 18 let

Poul Holt

Nehlučně poklepala špičkami prstů na kopii.

„Moc hezký, Carle. Jo, vím moc dobře, že Tryggve si je většinou jistý, ale co ta větrná elektrárna? Nemůže to být něco jiného? A některá z dalších slov. Co když se toho v tečkách schovává víc, než jsme si zatím mysleli?“

„Poul a Tryggve se o tom zvuku vůbec nebavili. Se zalepenou pusou by jim to šlo dost těžko. Tryggve si vzpomíná, že občas slyšeli hluboký, brumlající zvuk,“ řekl Carl. „Tryggve dále uvedl, že Poul se ve zvucích a technice dobře vyznal. Ale suma sumárum, ten zvuk mohlo vydávat cokoliv.“

Carl si vybavil ubrečeného a ztichlého Tryggva, jak za švédského ranního úsvitu podruhé čte vzkaz z láhve.

„Dopis na něj hodně zapůsobil. Několikrát opakoval, že všechno přesně odpovídá písemnému projevu jeho staršího bratra. Typické je, že v dopise není až na pár pomlček použitá žádná interpunkce. Poul vždycky psal tak, jak mluvil. Tryggve měl při čtení dopisu pocit, jako by Poula slyšel.“

Carl vymazal Tryggvův obraz z mysli. Až se kluk vzpamatuje z nejnovějších zjištění, musí ho dostat do Kodaně.

Yrsa se zamračila. „Zeptal ses ho vůbec, jestli ve dnech, kdy seděli v loděnici, foukal vítr? Zkontroloval jsi ty nebo Asad zápisy o počasí? Spojili jste se s meteorologickým institutem?“

„V půlce února? Tak to určitě foukalo, ne? Na to, aby se elektrárny roztočily, stačí málo.“

„Ale stejně. Zjišťovali jste to?“

„Pošli dotaz Pasgardovi, Yrso. Dostal za úkol prošetřit větrné elektrárny. Teď pro tebe mám něco jiného.“

Posadila se na roh stolu. „Je mi jasný, co mi chceš říct. Mám si promluvit s podpůrnými skupinami pro náboženské odpadlíky ze sekt, že jo?“ Sáhla za sebe pro kabelku a vytáhla pytlík smažených brambůrek. Než Carl stačil zformulovat odpověď, pytlík bouchla a obsah dobře promačkala.

Ať ji vezme čert.

Když se vrátil k sobě do kanceláře, našel si na internetu archiv meteorologického institutu a zjistil, že sahá pouze do roku 1997. Zavolal jim, představil se, položil jednoduchou otázku a doufal, že dostane rychlou odpověď.

„Můžete mi říct, jaké bylo ve dnech následujících po šestnáctém únoru 1996 počasí?“ zeptal se.

Uběhlo sotva pár vteřin a dostal odpověď.

„Osmnáctého února 1996 zasáhla Dánsko velmi silná sněhová bouře, která celou zemi ochromila téměř na čtyři dny. Dokonce byla uzavřená dánsko-německá hranice, taková hrůza to tenkrát byla,“ řekla žena na druhé straně.

„Opravdu? I v severním Jutsku?“

„V celé zemi, ale nejhorší to bylo na jihu. Na severu byla většina silnic s velkou opatrností sjízdná.“

Proč je hergot nenapadlo zeptat se na počasí už dávno?

„Tvrdíte, že byl silný vítr?“

„To si pište.“

„Jak to tenkrát bylo s větrnými elektrárnami?“

Žena se na chvíli odmlčela. „Máte na mysli, jestli byl vítr na generování větrné energie moc silný?“

„No, i tak by se to dalo říct. Domníváte se, že tehdy byly elektrárny mimo provoz?“

„Nejsem odbornice na větrné elektrárny, ale myslím, že ano. Určitě byly odpojené. V opačném případě by se mohly utrhnout.“

Carl vytáhl z krabičky cigaretu a poděkoval. Co sakra mohli ti kluci v loděnici slyšet? Část zvuků se dala pochopitelně přičíst sněhové bouři. Seděli uvnitř domku a mrzli, ale nemohli se podívat ven, takže netušili, co se tam děje. Mohli vůbec vědět, že venku řádí sněhová bouře?

Carl našel Pasgardovo číslo a vytočil ho.

„Ano?“ ozvalo se ve sluchátku. I když šlo o jedno jediné slovo, neznělo zrovna přátelsky. Tenhle člověk si byl zatraceně jistý svými kvalitami a dával to každému najevo.

„Tady Carl Morck. Prověřil jsi, jaké bylo v době únosu počasí?“

„Zatím ne. Mám to v plánu.“

„Ušetřil jsem ti práci. Poslední tři dni z pěti, co byli uvězněni, byla sněhová bouře.“

„Když to říkáš…“

Když říká co? Typická Pasgardova poznámka.

„Zapomeň na větrné elektrárny, Pasgarde. Vítr byl moc silný.“

„Jo, ale říkal jsi tři z pěti dnů. Co ty první dva?“

„Tryggve mi říkal, že brumlající zvuk slyšel celou dobu. Možná trochu míň poslední tři dny. To bylo kvůli bouři, která ten zvuk přehlušila.“

„Jo, možná.“

„Zdálo se mi, že bys to měl vědět.“

Carl se sám pro sebe zachechtal. Pasgard je určitě zelený vzteky, že ho to nenapadlo jako prvního.

„Musíš hledat jiný zdroj zvuku, ne větrnou elektrárnu,“ pokračoval. „Ale pořád jdeme po hlubokém brumlání. Abych nezapomněl, jak to vypadá s rybí šupinou?“

„Žádná sláva. Právě probíhá mikroskopické šetření na hydrobiologické sekci v ústavu biologie.“

„Mikroskopické šetření?“

„Jo, čert ví, jak se to přesně jmenuje. Zatím jsem se dozvěděl, že šupina pochází ze pstruha. A teď se zkoumá, jestli se jedná o sladkovodního, nebo mořského pstruha.“

„To jsou snad sakra dvě rozdílné ryby, ne?“

„Rozdílné? Myslím, že ani ne. Sladkovodní pstruh je v podstatě mořský pstruh, kterému už se nechtělo plavat dál, a tak zůstal, kde byl.“ No teda, pomyslel si Carl. Yrsa, Asad, Pasgard. Ti tři jsou na jednoho policejního komisaře až moc.

„Ještě něco, Pasgarde. Myslím, že bys měl brnknout Tryggvovi Holtovi a zeptat se ho, jaké bylo v době jejich věznění počasí.“

Sotva položil sluchátko, telefon okamžitě znovu zazvonil. „Antonsen,“ ozvalo se jen. Samotný tón hlasu stačil, aby se člověk začal bát.

„Před chvílí se u nás na stanici porval tvůj pomocník se Samirem Ghazim. Kdybysme sami nebyli policajti, museli bysme zavolat 112. Můžeš laskavě okamžitě hnout zadkem a pro toho svého skřeta si sem přijet?“

27

Když se Isabely Jonssonové někdo výjimečně zeptal na dětství, dospívání a rodinu, vždycky odpovídala, že vyrostla v plastové zemi Tupperware. Vychovávali ji dva milující rodiče, měli slušné auto a pěkný domek. Matka i otec dosáhli průměrného vzdělání a jejich názory se zřídkakdy lišily od názorů ostatních občanů městečka. Ničím nevybočovali z řady. Klidné, bezpečné dětství, bez velkých otřesů, změn a bakterií. K rodinnému štěstí přispíval každý po svém. Nikdo se neopíral lokty o stůl a bridžové karty byly vždy pěkně uklizené v sekretáři. Rodiče se málokdy rozčílili, u jídla vždy popřáli dětem dobrou chuť a ocenili, když Isabela odmaturovala na reálce a její bratr se rozhodl nastoupit základní vojenskou službu, i když se z toho mohl vykroutit.

Pevně zakořeněné zásady, na které zapomínala pouze ve chvílích, kdy se bez rozmyslu vrhala do náruče nového muže, nebo v okamžicích, jaký nastal právě teď, kdy seděla za volantem svého přelakovaného Fordu Mondeo z roku 2002. Maximální dosažitelná rychlost tohoto modelu se udávala dvě stě pět kilometrů v hodině, ale její auto dokázalo jet i dvě stě deset. Když Ráchel a Isabela vyjely z hlavní silnice číslo 13 na dálnici E45, dostalo auto příležitost ukázat, co umí.

Podle navigace by měly dorazit do cíle v 17:30, ale Isabela se rozhodla, že džípíesku pokoří. „Měla bych jeden návrh,“ oslovila Ráchel, která seděla a mačkala mobil. „Ale musíš mi slíbit, že se nenaštveš.“

„Pokusím se,“ ozvalo se tiše.

„Jestli toho únosce nebo tvoje děti na adrese ve Ferslevu nenajdeme, pravděpodobně nebudeme mít jinou možnost než dát mu, co požaduje.“

„Ano, to už jsme probírali.“

„Možná se nám podaří získat víc času.“

„Jak to myslíš?“

Isabela ignorovala vztyčené prostředníčky ostatních řidičů, a aniž zpomalila, proplétala se dál mezi auty a vynucovala si přednost problikáváním dálkovými světly.

„No, myslím to tak, že… Ráchel, teď se nesmíš sesypat. I když mu peníze dáme, tak stejně netušíme, jestli tvoje děti jsou a budou i dál v bezpečí. Rozumíš?“

„Myslím, že jsou v bezpečí.“ Ráchel zdůraznila každé slovo. „Když mu dáme peníze, pustí je. Už toho o něm víme tolik, že se neodváží udělat něco jiného.“

„Stop, Ráchel. Přesně tam směřuju. Když mu předáte peníze a on vrátí děti, co vám zabrání, abyste celý případ nahlásili policajtům? Chápeš, co chci říct?“

„Jsem si jistá, že půl hodiny po předání peněz opustí Dánsko. Bude mu úplně jedno, co uděláme potom.“

„Vážně si to myslíš? Není to žádný blbec, Ráchel. To je nám oběma jasné. Útěk ze země neznamená, že je nadosmrti v bezpečí. Většinu těchhle lidí stejně časem najdou.“

„Tak co?“ Ráchel se na sedadle neklidně zavrtěla. „Můžeš prosím tě ubrat?“ požádala. „Jestli nás chytnou policajti, seberou ti řidičák.“

„Fajn, tak mi ho seberou a za volant si sedneš ty. Máš přece papíry, nebo ne?“

„Ano.“

„Pak není co řešit,“ odpověděla Isabela a předjela chromem vyšperkované BMW, nacpané mladými přistěhovalci s čepicemi otočenými kšiltem dozadu.

„Nemáme čas,“ pokračovala. „Teď přijde pointa: Nevíme, co udělá, když dostane peníze, a nevíme, co udělá, když je nedostane. Proto musíme být pořád o krok před ním. Musíme to celé řídit my, ne on. Souhlasíš?“

I když měla Isabela oči přilepené na vozovku, stejně si všimla, jak prudce zavrtěla Ráchel hlavou. „Ne, rozhodně nesouhlasím.“

Isabela si olízla rty. Jestli to špatně dopadne, bude to její vina. Na druhou stranu cítila, že všechno, co teď udělá nebo řekne, dává smysl, a dokonce víc než to. Je nezbytně nutné, aby do toho šli.

„Jestli máme pravdu a ukáže se, že ten hajzl bydlí tam, kam právě jedeme, dostaneme se k němu hodně, hodně blízko. Mnohem blíž, než si kdy dokázal představit. Ve svém psychopatickém mozku se bude vší silou snažit zjistit, kde udělal chybu. Nebude vůbec schopen odhadnout, jaký bude náš další krok. Tím se stane zranitelný, a to je přesně to, co potřebujeme.“

Než Ráchel odpověděla, předjely patnáct aut. „Nemůžeme si o tom promluvit později? Teď bych radši měla chvíli klid.“

Isabela na ni krátce pohlédla, když přejížděly most přes Malý Belt. Z Rácheliných úst nevycházel žádný zvuk, ale i přesto se její rty nezřetelně pohybovaly. Měla zavřené oči a mobil svírala tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou.

„Ty opravdu věříš v Boha?“ zeptala se Isabela. Uplynulo pár minut; Ráchel pravděpodobně musela dokončit modlitbu, než otevřela oči.

„Ano, věřím. Věřím v Matku Boží a v to, že chrání ženy, které jsou stejně nešťastné jako já. Modlím se k ní a ona mě vyslyší. Vím to.“

Isabela povytáhla obočí, ale přikývla a mlčela.

Cokoliv jiného by bylo špatně.

*

Ferslev ležel nedaleko fjordu Ise, uprostřed rozlehlých polí. Působil malebně a idylicky, ale pod povrchem se skrývalo něco, co by v této části země nikdo nečekal.

Isabela si všimla, že čím víc se blíží k hledané adrese, tím jí srdce bije rychleji. Když se dostaly tak blízko, že dům z cesty za řadou vzrostlých stromů zahlédly, chytila ji Ráchel za ruku a požádala ji, aby zastavila u krajnice.

Byla v obličeji úplně bílá a neustále si třela tváře, jako by se snažila rozproudit si krev. Měla orosené čelo a pevně sevřené rty.

„Tady zastav, Isabelo,“ řekla, když dojely k místu, kde se dalo bezpečně stát. Ráchel vyběhla z auta a klekla si na kraji škarpy. Bylo jasné, že je jí zle. Pokaždé, když se vyzvracela, zasténala. Zvracela, dokud neměla žaludek úplně prázdný. Nakonec z ní vycházely už jen žaludeční šťávy.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Isabela. V tu chvíli kolem nich projel velký mercedes.

Když viděla, jak Ráchel bez přestání zvrací, byla jí odpověď předem jasná, ale je přece slušné se v takové situaci zeptat, ne?

„Jakžtakž,“ odpověděla Ráchel, nasoukala se zpět na sedadlo spolujezdce a otřela si pusu rukou. „Co uděláme teď?“

„Dojedeme až k domu. Ten frajer si myslí, že můj brácha policajt o všem ví. Takže jestli tam ta svině je, hned jak mě uvidí, tak děti pustí. Nic jiného si nedovolí. A potom už bude jen koukat, kde nechal tesař díru.“

„Musíš zaparkovat trochu bokem, aby neměl pocit, že jsme mu zablokovaly cestu,“ řekla Ráchel. „Jinak možná udělá nějakou hloupost.“

„Ne. Myslím, že se pleteš. My právě musíme zastavit napříč cesty. Bude muset utéct přes pole. Kdyby ujížděl v autě, mohlo by se stát, že vezme děti s sebou.“

Zdálo se, že se Ráchel zase udělalo špatně. Několikrát se krátce nadechla, a pak se vzpamatovala.

„Je mi jasný, Ráchel, že nejsi na něco podobného zvyklá. Já taky ne. Taky mi není nejlíp. Ale nemáme na výběr.“

Ráchel se na ni podívala. Oči měla zamlžené, ale ledové. „Zažila jsem víc, než si dokážeš představit,“ řekla překvapivě tvrdě. „Bojím se, ale ne o sebe. Nesmí se to zvrtnout.“

Isabela zaparkovala auto napříč polní cesty. Obě vystoupily a došly na dvůr. Čekaly, co se bude dít.

Bylo slyšet jen vrkání holubů na střeše a díky mírnému větříku šustila všude kolem vyschlá, divoce rostoucí tráva. Jediná další známka života byl jejich vlastní hluboký dech.

Okna statku byla temná. Nebylo jasné proč. Možná byla tak špinavá, možná byly v místnostech zatažené závěsy. Podél zdi stálo opuštěné rezavé zahradní nářadí, ze kterého se odlupovala barva. Docela znepokojující.

„Jdeme,“ rozhodla Isabela a vydala se přímo k hlavním dveřím. Několikrát na ně zabušila. Ustoupila stranou a zaťukala na okno. Uvnitř domu se nic nehýbalo.

„Svatá Matko Boží. Jestli jsou uvnitř, tak se možná snaží s námi nějak spojit,“ řekla Ráchel, která se pomalu dostávala z transu. Na dlažebních kostkách vedle zdi našla motyku se zlomeným držadlem a překvapivě rázně s ní praštila do okna vedle hlavního vchodu.

Bylo zřejmé, že je zvyklá denně se potýkat s praktickými úkoly. Zavěsila si motyku na rameno, rozbitým oknem protáhla ruku dovnitř a pootočila okenní kličkou. Pokud je muž s dětmi uvnitř, byla připravená proti němu motyku použít. Připravená dát mu najevo, aby si dobře rozmyslel, co udělá.

Když vešly do domu, Isabela se držela za Ráchel. Kromě čtyř nebo pěti plynových bomb, vyrovnaných v řadě v předsíni, a pár kousků nábytku, strategicky umístěných před štěrbinami v závěsech, nebylo v přízemí vůbec nic. Nábytek měl vyvolávat dojem, že se jedná o obydlený dům. Na podlaze a všech vodorovných plochách byl prach, jinak nic.

Žádné papíry, žádné reklamy ani noviny, žádné nádobí, povlečení nebo aspoň prázdný obal. Na záchodě nebyl ani toaletní papír.

V domě nikdo nebydlel a dům se k bydlení vůbec nehodil.

Našly příkré schody do prvního patra a opatrně vystoupaly nahoru. Uvítaly je tapety všech možných vzorů a barev a stěny z překližky. Příčky byly tenké jako papír. Neskutečná směsice nedostatku vkusu a chybějících peněz. Ze všech tří místností byl nábytek pouze v jediné z nich. Jen jedna popraskaná světlezelená skříň s pootevřenými dveřmi.

Isabela odtáhla závěsy a místnost ozářilo tlumené odpolední světlo. Otevřela skříň dokořán a zalapala po dechu.

Muž tady musel nedávno být, protože na ramínkách ve skříni viselo oblečení, které nosil, když bydlel u ní. Semišová bunda, světle šedé džíny značky Wrangler, několik košil z Espritu a od Morgana. Na tomhle místě by podobné oblečení rozhodně nikdo nehledal.

Ráchel se zapotácela a Isabela dobře věděla proč. Stačil závan jeho vody po holení a člověku se hned udělalo špatně.

Sundala z ramínka jednu košili a rychle si ji prohlédla. „Oblečení není vyprané, takže pokud bude třeba, máme tady jeho DNA,“ řekla a ukázala na vlas zachycený pod límcem.

Vzhledem k barvě nemohl být její.

„Pojď, vezmeme to s sebou,“ pokračovala. „Sice je to dost nepravděpodobné, ale možná najdeme něco po kapsách.“

Když měly sbaleno, podívala se směrem ke stodole a na dvůr. Předtím si stop ve štěrku na dvoře nevšimla, ale z prvního patra byly naprosto zřetelné. Před vraty do stodoly byly kamínky ve dvou souběžných řadách zatlačené do hlíny. Čáry vypadaly velmi, velmi čerstvě.

Znovu zatáhla závěsy.

Dole po sobě nechaly na podlaze ležet skleněné střepy, zabouchly za sebou dveře a rychle se rozhlédly kolem. V bylinkové zahradě, na poli a dokonce ani mezi stromy nezahlédly nic zvláštního. Soustředily se proto na visací zámek na vratech do stodoly.

Isabela ukázala na motyku, kterou měla Ráchel stále zavěšenou na rameni. Ráchel přitakala. Vylomit zámek jí netrvalo ani pět vteřin.

Když se vrata otevřela, obě zalapaly po dechu. Ve stodole stál pick-up. Světle modrý Peugeot Partner s tou správnou poznávací značkou.

Ráchel se začala tiše modlit. „Milostivá Matko Boží, nenech moje děti zemřít v tom autě. Nedovol, aby tam byly. Nedovol to.“

Isabele to bylo jasné. Ptáček už z hnízda uletěl. Vzala za páčku a otevřela zavazadlový prostor. Byl si svým utajeným místem tak jistý, že se ani neobtěžoval auto zamknout.

Položila ruku na kapotu. Byla pořád teplá. Ve skutečnosti byla hodně teplá.

Vyšla zpátky na dvůr a přes stromy se zadívala na místo, kde Ráchel zvracela. Musel projet buď tudy, nebo směrem dolů k vodě. Nemůže být moc daleko.

Přijely pozdě. O chvilku.

Ráchel, stojící vedle ní, se začala třást. Všechny emoce, které se snažila celou jízdu autem držet na uzdě, naprosté zoufalství, jež se nedalo vyjádřit slovy, strašná bolest, která se jí vepsala do tváře, a držení těla se slily do jednoho jediného výkřiku. Vyplašení holubi zamávali křídly a zmizeli v dálce. Když její hlas utichl, teklo jí z nosu a z úst vytékaly sliny. Poznala, že jejich jediná karta byla přebita trumfem. Únosce tu není. Děti jsou pryč. Navzdory všem modlitbám.

Isabela nepatrně přikývla. Bylo to hrozné.

„Ráchel, nerada to říkám, ale myslím, že když jsi zvracela, zahlédla jsem jeho auto,“ začala opatrně. „Byl to mercedes. Černý. Ten typ, jakých jsou tisíce.“

Dlouho tiše stály a kolem se pomalu smrákalo.

Co teď?

„Vy dva s Joshuou mu ty peníze nesmíte dát,“ řekla konečně Isabela. „Nesmíte mu dovolit, aby si diktoval podmínky. Musíme získat čas.“

Ráchel se na ni podívala jako na odpadlíka, který zničil vše, čemu až dosud věřila a podle čeho žila. „Získat čas? Nevím, o čem mluvíš, a vlastně je mi to asi i jedno.“

Ráchel se podívala na hodinky. Myslely na totéž.

Joshua za chvíli ve Viborgu nastoupí do vlaku s pytlem plným bankovek. Ráchel nepotřebovala vědět víc. Peníze budou předány a děti propuštěny. Milion je spousta peněz, ale oni to zvládnou. Všemu navzdory. Isabela už byla mimo hru. To bylo z Ráchelina postoje jasné.

Isabela polkla. „Ráchel, poslouchej mě. Známe ho obě dvě a obě dvě moc dobře víme, že je to ta nejhorší zrůda, jakou země nosí. Vzpomeň si, jak nás ponížil. Všechno, co řekl a udělal, byla jen lež a zase lež.“ Chytila Ráchel za ruce.

„Tvou víru a moje nerozvážné okouzlení použil proti nám jako zbraň. Využil míst, kde jsme nejvíc zranitelné. Zneužil naše nejvnitřnější city, a my jsme mu věřily. Rozumíš? My jsme mu věřily, a on nám pořád jen lhal. To nemůžeš popřít. Chápeš, co tím chci říct?“

Samozřejmě to věděla. Nebyla hloupá. Uvědomovala si, že se nesmí zhroutit. Isabela poznala, že Ráchel dospěla k těžkému vnitřnímu rozhodnutí. Samotná víra už nestačí. Musí se spolehnout na základní instinkty. Osvobodit se od dřívějšího způsobu myšlení, začít nově uvažovat a přehodnotit všechny argumenty a poznatky. Pro Ráchel to nebylo snadné. Isabela s ní cítila.

Když Ráchel znovu otevřela oči, bylo jasně vidět, že si uvědomuje, jak to vypadá. Že děti už možná nejsou naživu. Že můžou být mrtvé.

Zhluboka se nadechla a opětovala Isabelin stisk ruky. Byla připravená. „Co chceš dělat?“ zeptala se.

„Uděláme, co po nás chtěl,“ řekla Isabela. „Až světlo zabliká, vyhodíme z vlaku pytel, jak nám přikázal, ale bez peněz. Až ten pytel sebere a otevře, budou v něm místo peněz věci z tohohle domu. Podle toho pozná, že jsme tady byly.“

Ohnula se a zvedla ze země visací zámek a baterku. Potěžkala je v ruce.

„Dáme do pytle tohle a pár kousků jeho oblečení. Přidáme vzkaz, že jsme mu na stopě, známe jeho pravé jméno a že místo, kde se schovává, neustále sledujeme. Že kolem něj stahujeme smyčku a je jen otázkou času, kdy ho dostaneme. Slíbíme mu, že peníze dostane, ale musí nám navrhnout nové řešení, abychom si mohli být naprosto jistí, že dostaneme děti zpátky. Jinak nebude nic. Musíme na něho zatlačit, protože jinak bude pánem situace on.“

Ráchel poklesla na mysli. „Isabelo,“ řekla. „Oblečení a zámek máme my dvě a my jsme na severním Sjallandu. Nezapomnělas na to náhodou? Nemáme šanci ten vlak z Viborgu stihnout. Až zabliká z náspu někde mezi Odense a Roskilde, my v tom vlaku nebudeme.“ Otočila se přímo na Isabelu a do obličeje jí vykřičela celé své zoufalství a beznaděj. „Jak asi podle tebe dokážeme vyhodit ten pytel? JAK?“

Isabela ji chytla za ruku. Byla ledová. „Ráchel,“ řekla klidně. „Stihneme to. Pojedeme do Odense a na peroně se potkáme s Joshuou. Máme spoustu času.“

Isabela si v Ráchelině výrazu všimla něčeho nového. Už to nebyla matka, která přišla o děti, ani vesničanka ze statku. Na Ráchel už nebylo nic provinčního nebo mateřského. Stal se z ní jiný člověk. Někdo, koho Isabela nepoznávala.

„Zamyslela ses nad tím, proč po nás chce, abychom v Odense přesedli?“ zeptala se Ráchel. „Dalo by se to přece vymyslet mnohem jednodušeji. Jsem si jistá, že nás někdo bude sledovat. Někdo bude na nádraží ve Viborgu a někdo v Odense.“ Z očí jí vymizel ten zvláštní výraz. Zase se uzavřela do sebe. Dokázala zformulovat logickou otázku, ale nedokázala unést případnou odpověď.

Isabela se na chvíli zamyslela. „Ne, myslím, že se pleteš. Jen vás chce vystresovat. Jsem si jistá, že v tom jede sám.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“ zeptala se Ráchel, ale neodvážila se na ni pohlédnout.

„Je takový. Pořád se kontroluje. Ví přesně, co má udělat a kdy. Všechno má naplánované a vypočítané. V baru byl jen pár vteřin a hned si mě vytipoval jako vhodnou oběť. Jen pár hodin nato mě dokázal ve správnou chvíli přivést k orgasmu. Udělal snídani a říkal mi slovíčka, která jsem si přehrávala v hlavě po celý zbytek dne. Měl naplánovaný každý pohyb a zvládal to na jedničku. Nedokázal by s někým spolupracovat. A navíc, kdyby byli dva, tak je výkupné moc malé. Tenhle chlap se nechce s nikým dělit.“

„Co když se pleteš?“

„Jo, možná, a co? To nám snad může být jedno, ne? Dnes večer diktujeme podmínky my, a ne on. Věci v pytli podpoří naši historku, že jsme našli jeho tajné místo.“

Isabela se rozhlédla po opuštěném, zchátralém hospodářství. Co je ten chlap zač? Proč to dělá? S tím, jak dobře vypadá, jak mu to skvěle myslí a jak dokáže manipulovat s lidmi, by mohl dělat, co by si usmyslel.

Nedokázala ho pochopit.

„Jedeme?“ zeptala se Isabela. „V autě můžeš zavolat manželovi a do všeho ho zasvětit. Rovnou mu nadiktujeme, co má napsat do dopisu do pytle.“

Ráchel potřásla hlavou. „Já ti pořád nevím. Nemám z toho dobrý pocit. V podstatě s tebou souhlasím, ale mám strach, abysme únosce nezatlačili až příliš do kouta. Co když se rozhodne všechno vzdát a uteče?“ Rty se jí zachvěly. „Co potom bude s dětmi? Co bude s Magdalenou a Samuelem? Možná jim bude vyhrožovat, že je pořeže, nebo nějakou jinou hrůzou. Člověk pořád slyší, co se ve světě děje.“ Začala plakat. „A jestli jim ublíží, co budeme dělat pak, Isabelo? Co budeme dělat, můžeš mi to říct?“

28

„Co se to tam, v tom Rodovre, sakra stalo, Asade? To jsem ještě nezažil, že by se Antonsen tak příšerně naštval.“

Asad se zaklonil na židli. „Jejda, šéfe, to nesmíte brát tak vážně. Šlo jen o nedorozumění.“

Nedorozumění?! Takže Francouzskou revoluci spustilo taky nedorozumění.

„Hezky rychle vyklop, jak může takzvané nedorozumění skončit tím, že se na dánské policejní stanici dva dospělí chlapi válejí po zemi a mlátí se do šišky.“

„Mlátí se do čeho?“

„Do šišky znamená do hlavy. Kruci, chlape, neštvi mě. Snad víš, kam jsi tloukl Samira Ghaziho, ne? Vysyp to, Asade. Chci slyšet pořádné vysvětlení, žádné kecy. Odkud ho znáš?“

„My se vlastně neznáme.“

„Hm, Asade, nelži. Člověk přece bezdůvodně nezmlátí úplně cizího chlapa. Jestli jde o rodinu nebo o sňatky z donucení nebo o ztracenou čest, tak mi to řekni. Musíš mi to vysvětlit, jinak dostaneš padáka. Uvědom si, že policajtem je Samir, a ne ty.“

Asad nasadil ublížený výraz a obrátil se k Carlovi. „Já můžu jít klidně hned, jestli chcete.“

„Kvůli tobě doufám, že si Antonsen vzpomene na naše staré přátelství a nenechá tě vyhodit.“ Carl se nahnul přes stůl. „Ale, Asade, když se tě na něco ptám, tak očekávám odpověď. A když mi neodpovíš, tak vím, že je něco špatně. Možná dokonce tak špatně, že to pro tebe a tvůj další pobyt v Dánsku může mít mnohem dalekosáhlejší důsledky, než je jen ztráta téhle fantastické zatracené práce. Jasný?“

„Vy byste mě snad nechal i vyhostit,“ řekl a jeho obličej vypadal, řečeno velmi umírněně, omráčeně.

„Měl jsi se Samirem neshody už dřív? Někde jinde? Například v Sýrii?“

„Ne, v Sýrii ne. Samir je Iráčan.“

„Takže přiznáváš, že se mezi váma něco stalo? A přitom se neznáte.“

„Jo, šéfe. Můžete už toho prosím nechat?“

„Uvidíme. Jestli nechceš, abych si celou tuhle bitku nechal vysvětlit přímo od Samira, budeš mi muset pár věcí objasnit. Pak se možná uklidním a smázneme to ze stolu. A navíc se musíš od téhle chvíle za všech okolností držet od Samira dál.“

Asad seděl, dlouze přemýšlel a nakonec přikývl. „Způsobil jsem smrt jednoho člena Samirovy rodiny. Nechtěl jsem, Carle, musíte mi věřit. Vlastně jsem o tom ani nevěděl.“

Carl na chvíli zavřel oči.

„Spáchal jsi někdy v Dánsku nějaký trestný čin?“

„Ne, to vás jistím, šéfe.“

„Ujišťuji, Asade. Ujišťuješ mě.“

„Dobře, když myslíte, tak jo.“

„Je to dlouho, co se to stalo?“

„Ano.“

Carl pokýval hlavou. Jednoho krásného dne mu Asad možná řekne víc.

„Má někdo zájem mrknout se na tohle?“ Yrsa se bez varování nahrnula do dveří a kupodivu projednou vypadala nezvykle vážně. Zamávala na ně nějakým papírem. „Před chviličkou přišel fax od policie z Ronneby. Takhle vypadá ten náš chlapík.“

Položila fax před ně na stůl. Nešlo o policejní identikit, kdy se obličej sestavuje z různých částí pomocí počítače. Tohle byla čistá práce. Opravdu dobrá kresba, dokonce i detailně vystínovaná. Pěkný barevný portrét mužského obličeje, který by se přinejmenším dal nazvat harmonickým. Při bližším zkoumání ale vyšla najevo určitá disharmonie.

„Podobá se mému bratranci,“ řekla Yrsa suše. „Chová v Randersu prasata.“

„Takhle jsem si ho vůbec nepředstavoval,“ řekl Asad.

Carl taky ne. Krátké kotlety. Tmavý výrazný knír, zastřižený těsně nad horním rtem. O něco světlejší vlasy, rozdělené ostrou pěšinou, husté obočí, téměř srostlé nad kořenem nosu, normální poloplné rty.

„Nesmíme zapomínat, že tenhle obrázek se od skutečnosti může hodně lišit. Uvědomte si, že Tryggvovi bylo tehdy jen třináct a od té doby uplynulo už hodně let. Dál musíme vzít v úvahu, že se ten muž určitě pokusil svůj vzhled upravit. Ale abysme popojeli. Tipněte si, kolik mu tak může být?“

Chystali se něco říct, ale Carl je zastavil. „Dobře si ho prohlédněte. Knír ho může dělat starším, než ve skutečnosti je. Napište každý svůj tip na kousek papíru.“

Vytrhl z bloku dva listy a podal je svým pomocníkům.

„Pořád musím myslet na to, že zavraždil Poula Holta,“ ozvala se Yrsa. „Mám pocit, jako by zabil někoho, koho jsem znala.“

Carl zapsal svůj tip a vzal si papírky od kolegů. Na dvou z nich bylo napsáno dvacet sedm let a na posledním třicet dva. „My dva tipujeme dvacet sedm. Asade, proč si myslíš, že je starší?“

„Jen kvůli tomuhle.“ Píchl prstem na čárku, šikmo u obočí nad pravým okem. „Tohle není vráska od smíchu.“

Hodně zeširoka se usmál a ukázal na množství vrásek u vlastních očí. „Koukejte. Jsou skoro přesně kolmo k očím. A teď pozor.“

Protáhl pusu a zatvářil se stejně nešťastně jako před malou chvílí, když ho Carl vyslýchal. „Neudělala se mi tady taková čárka?“ Ukázal kousek od obočí.

„Jo, ale je dost nezřetelná. Kdybys to neřekl, ničeho bych si nevšimla,“ řekla Yrsa. Napodobila předvedený výraz a teď hledala čárku u vlastního obočí.

„Protože jsem v podstatě šťastný muž. Ale to náš vrah není. S takovou vráskou se člověk buď narodí, nebo se mu udělá, protože není v životě dlouhodobě spokojený. Chvíli to trvá, než se objeví. Moje máti nebyla zrovna šťastná žena a ta vráska se jí objevila, až když jí bylo padesát.“

„Možná máš pravdu, možná ne,“ řekl Carl. „Shodneme se na tom, že mu na portrétu bylo přibližně tolik, kolik jsme tipovali. Tryggve ho odhadl stejně. Pokud je stále naživu, dneska by mu bylo čtyřicet až pětačtyřicet.“

„Nemůžeme ten obrázek naskenovat do našeho systému a pár let mu přidat?“ zeptala se Yrsa. „Nešlo by to udělat?“

„Samozřejmě že to jde. Ale nevím, jestli je to dobrý nápad. Ve finále to pro nás může být mnohem víc zavádějící. Bude lepší, když se budeme držet toho, co máme. Dost pohledný chlap. Mírně nadprůměrně přitažlivý a zatraceně mužný. Ale současně působí trochu jako úředník, nenápadně a konzervativně.“

„Mně připomíná spíš vojáka nebo policajta,“ přidala se Yrsa.

Carl souhlasil. Mohl to být kdokoliv. To se bohužel stává často.

Podíval se na strop. Ta zatracená masařka se vrátila. Možná by měl na vedení naznačit, že by erár mohl investovat do speciálních sprejů na hubení much. Vyšlo by je to pořád líp, než když do ní vpálí kulku, ne?

Zavrtěl se a pohlédl na Yrsu. „Necháš obrázek pachatele nakopírovat a rozešleš ho do všech policejních okrsků. Víš, jak se to dělá?“

Pokrčila rameny.

„A Yrso, než to pošleš, chci vidět, co k tomu napíšeš.“

„Jak napíšu?“

Polkl. Většinou fungovala bezvadně, ale marná sláva, Rose to prostě nebyla. „Musíš případ popsat, Yrso. Uvést, že máme podezření, že muž na obrázku spáchal vraždu. Chceme vědět, jestli ho někdo nepozná nebo jestli se muž podobného vzhledu nedostal do konfliktu se zákonem.“

„Kam nás to přivádí, Carle? Jaká je tady souvislost? Máš nějaký návrh?“ Lars Bjorn se zamračil a posunul fotografii čtyř sourozenců Jankovićových zpátky k vedoucímu oddělení vražd.

„Kam nás to přivádí? Přivádí nás to k názoru, že jestli chcete pohnout s vašimi případy úmyslně založených požárů, musíte začít pátrat v trestním rejstříku po Srbech, kteří mají právě takový prsten jako tihle čtyři medvídci. Možná se vám podaří někoho najít v dánských archivech, ale na vašem místě bych se pěkně svižně obrátil na policejní složky v Bělehradě.“

„Domníváš se, že těla, která jsme našli na spáleništích, jsou Srbové se vztahem k rodině Jankovićových a že prsteny tento vztah potvrzují?“ zeptal se vedoucí oddělení vražd.

„Přesně tak. Předpokládám, že se s těmi prsteny skoro rodí, protože mají na kosti na malíčku stejnou anomálii.“

„Zločinecká organizace?“ přidal se Bjorn.

Carl se na něj rozpačitě podíval. Na to, že bylo pondělí, mu to myslelo překvapivě rychle.

Marcus Jacobsen, který seděl vedle Bjorna, se žádosti vě zadíval na krabičku cigaret na stole. „No, budeme muset požádat naše srbské kolegy o pomoc. Jestli je to tak, jak si myslíš, tak se člověk stává členem té organizace hned po narození. Nevíš, kdo zastupuje úvěrové společnosti dnes? Pokud to dobře chápu, všichni čtyři zakladatelé jsou už po smrti.“

„Dělá na tom Yrsa. Je to akciová společnost, ale většinu akcií stále vlastní Jankovićové.“

„Srbská mafie, která půjčuje peníze.“

„Ano. Víme, že vypálené společnosti u nich měly někdy v minulosti dluhy. Nevíme ale, proč tam byla ta těla. S neochvějnou důvěrou ve vaše schopnosti vám to předáváme.“ Carl se usmál a poslal po desce stolu jiný obrázek.

„Tady máme pravděpodobného podezřelého z vraždy Poula Holta a únosu jeho bratra. Pěkný chlapík, co?“

Marcuse Jacobsena ničím nezaujal. Vrahů viděl už moc.

„Slyšel jsem, že Pasgardovi se dnes podařilo získat nové informace,“ řekl Jacobsen suše. „Takže se přece jen vyplatilo, že vám pomáhá.“

Carl se zamračil. Jak to k čertu myslí?

„Jaké informace?“ zeptal se.

„On se ti ještě nepochlubil? Asi právě píše hlášení.“

O dvacet vteřin později stál Carl v Pasgardově kanceláři. Neutěšená místnost, kterou měla vylepšit fotka tříčlenné rodinky. Ve skutečnosti ale spíš připomínala, jak neútulná může kancelář být.

„Co se děje?“ zeptal se Carl, zatímco Pasgard bušil do klávesnice. „Minutku, už dopisuju hlášení a tím jsem s tebou skončil.“

Znělo to až moc efektivně, ale přesně za minutu se kriminalista otočil na kancelářské židli a řekl: „Přečti si to na obrazovce, než to vytisknu. Jestli máš nějaké připomínky nebo něčemu nerozumíš, může se to hned opravit.“

Pasgard a Carl kdysi přišli na policejní stanici ve stejné době, ale i když se Carl zásadně nesnažil být na své okolí milý, stejně většinou dostával zajímavé případy. Pro známého vlezdoprdelku Pasgarda byl odjakživa trnem v oku.

Proto byl Pasgardův kyselý úsměv, když Carl četl hlášení, jen špatně maskovaným projevem obrovské radosti.

Nakonec se k němu Carl obrátil. „Dobrá práce, Pasgarde,“ řekl pouze.

„Pospícháš domů, nebo tady dnes můžeš zůstat o chvíli dýl, Asade?“ zeptal se. Dal by ruku do ohně za to, že se neodváží odmítnout.

Asad se usmíval. Určitě otázku pochopil jako nabídku ke smíru. Teď se můžou posunout dál. Všechny debaty na téma Samir Ghazi a kde vlastně Asad bydlí, byly odloženy k ledu.

„Jedeš s náma, Yrso. Vysadím tě doma. Je to při cestě.“

„Přes Stenlose? Ale ne, kluci, to je dobrý. Pojedu vlakem. Strašně ráda jezdím vlakem.“ Zapnula si knoflíky na kabátu a přes rameno si přehodila pěknou malou kabelku z imitace krokodýlí kůže. Dokonale přesné oblečení, inspirované starými anglickými filmy a navíc doplněné pevnými hnědými turistickými pohorkami s nízkým, masivním podpatkem.

„Dneska vlakem nepojedeš, Yrso,“ řekl Carl. „Jestli vám to nevadí, během cesty bych vás rád seznámil s dalším vývojem případu.“

Trochu neochotně se uhnízdila na zadním sedadle. Vypadala jako královna, kterou šoupli na obyčejný valník místo do kočáru taženého osmispřežím. Překřížila nohy a položila si kabelku do klína. Brzy se pod stropem, zažloutlým od cigaretového kouře, rozlila vůně parfému.

„Pasgardovi odpověděli z hydrobiologické sekce. Podařilo se jim zjistit pár zajímavých věcí. Zaprvé se ukázalo, že šupiny pocházejí ze pstruha, který žije pouze ve fjordech, kde se sladká voda začíná mísit s mořskou.“

„Co zjistili o tom slizu?“ zeptala se Yrsa.

„Pravděpodobně pochází ze škeblí nebo krevet. Zatím nevíme.“

Asad spokojeně pokyvoval na sedadle pro spolujezdce. Během rozhovoru si otevřel mapu Dánska, tu část, kde byl severní Sjalland. Po chvíli zapíchl prst do celkového přehledu. „Mám to, tady jsou. Roskildský fjord a fjord Ise. Aha! Nevěděl jsem, že se u Hundestedu stékají.“

„Bóóóže,“ ozvalo se ze zadního sedadla. „Máte v plánu prohledat oba fjordy? Tak to budete mít docela honičku.“

„Správně.“ Carl se na ni podíval do zpětného zrcátka. „Domluvili jsme se s místním plachtařem, který bydlí ve Stenlose. Asade, ty si ho budeš pamatovat z případu dvojnásobné vraždy v Rorvigu. Jmenuje se Thomasen. Chlapík, který se znal s otcem zavražděných.“

„Jo, tenhle. Jeho křestní jméno začínalo na K, ne? Měl tlusté břicho.“

„Přesně tak. Jmenuje se Klaes. Klaes Thomasen z policejní stanice v Nykobingu. Má loď ve Frederikssundu a ve fjordech zná každý kámen, každou vlnku. Pojede s námi. Než se setmí, máme ještě dvě hodiny.“

„My pojedeme na lodi?“ zeptal se nevěřícně Asad.

„A cos myslel? Nic jiného nám nezbývá, když hledáme loděnici, která stojí u vody.“

„Mně se to nějak nelíbí, Carle.“

Carl se rozhodl, že poslední větu přeslechne. „Kromě pstruha máme ještě další indicii, podle které víme, že máme loděnici hledat při ústí fjordu. I když se mi to těžko říká, musím uznat, že Pasgard odvedl skvělý kus práce. Když mořští biologové dokončili svoje šetření, poslal dnes ráno vzkaz z láhve klukům z forenzního a požádal je, aby prozkoumali stíny na papíře. Vzpomínáte, Laursen na ně upozornil. Ukázalo se, že jde o tiskařskou čerň. Sice v minimální míře, ale přece jen.“

„Myslela jsem, že už to prošetřovali ve Skotsku,“ řekla Yrsa.

„No, Skoti zkoumali hlavně písmena na papíře, a ne samotný papír. Ale když se na to dnes dopoledne vrhli ve forenzním oddělení, zjistili, že po celém listu jsou zbytky tiskařské barvy.“

„Šlo jen o zbytky, nebo se dalo i něco přečíst?“ zeptala se.

Carl se sám pro sebe usmál. Kdysi dávno ležel s jedním kamarádem na tržišti v Bronderslevu a zkoumali otisk boty. Kvůli dešti nebyl úplně zřetelný, ale stejně se něčím odlišoval od ostatních. Viděli, že na špičce podrážky byla vyryta nějaká písmena, ale dost dlouho jim trvalo, než pochopili, že v hlíně otisknutá písmena jsou zrcadlově obrácená. Šlo o jméno PEDRO. Rychle si vymysleli historku, že jeden ze zaměstnanců Pedershaabovy továrny se bál, že mu ukradnou jediný pár pracovních bot, který měl, a proto si ho podepsal. Kdykoliv šli potom na koupaliště na druhém konci města a zamykali si oblečení do skříněk, vždycky si vzpomněli na chudáka Pedra.

Otisk podrážky v hlíně probudil Carlův zájem o detektivní práci a dneska se cítil zase jako na začátku kariéry.

„Ukázalo se, že tiskařská barva jsou zrcadlově obrácená písmena. Samotný papír s rybí šupinou nebyl potištěný, ale musel dlouho ležet na novinách a ty se na něj otiskly.“

„Bóóóže.“ Yrsa se naklonila co nejvíc dopředu a strčila hlavu mezi ně. „Co tam bylo napsáno?“

„Měli jsme štěstí, byla to docela velká písmena, takže se jim to povedlo rozluštit. Jinak bysme měli smůlu. Podle jejich nejlepšího vědomí a svědomí je tam napsáno Frederikssundské noviny. Zjistil jsem, že jde o týdeník, který se roznáší zadarmo do schránek.“

V tomhle bodě očekával, že Asad začne radostí nadskakovat, ale ten seděl úplně zticha.

„Chápete, co vám říkám? Pokud budeme předpokládat, že ten papír pochází z oblasti, kde se tyhle noviny dávají každému zadarmo, můžeme vyloučit obrovský kus země. Jinak bychom museli pátrat po celém pobřeží severního Sjallandu. Dovedete si vůbec představit, kolik by to bylo kilometrů?“

„Ne,“ ozvalo se zezadu suše.

Ani Carl to netušil.

Zazvonil mu mobil. Mrknul na displej a pocítil, jak ho polévá horko. „Mono,“ řekl úplně jiným tónem, než jak mluvil ke svým pomocníkům. „Jsem rád, že voláš.“ Všiml si, jak se vedle něj Asad zavrtěl. Možná změní názor a už si nebude myslet, že má za šéfa úplného zoufalce.

Carl ji zkoušel přemluvit, aby se u něj večer zastavila, ale jí šlo o něco jiného. No, tentokrát jde o něco víc profesionálního, řekla a zasmála tak, že se Carlovi nahrnula krev do hlavy. Právě u ní byl na návštěvě jeden kolega, který by s Carlem hrozně rád probral jeho traumata.

Carl se zamračil. No vida! Opravdu s ním chce ten pošuk probírat traumata? Co je kruci Moninu kolegovi do jeho traumat? Ta si pracně schovával pro ni.

„Je mi fajn, Mono, takže myslím, že to nebude nutné,“ řekl a představil si její usměvavé oči.

Znovu se zasmála. „No no, vidím, že je ti po včerejší noci o něco líp. Ale na rovinu, Carle, vzpomeň si, jak ses cítil předtím. Žádná sláva to nebyla, viď? A já ti nemůžu být pořád dvacet čtyři hodin denně k dispozici.“

Musel znovu polknout. Už z té představy se mu roztřásla kolena. Měl sto chutí se jí zeptat, proč by to nešlo, ale bál se.

„Dobře, když myslíš. Jsme domluvení.“ Byl v pokušení oslovit ji „miláčku“, ale včas si ve zpětném zrcátku všiml Yrsina zvědavého kukuče. Vzpamatoval se.

„Ať za mnou ten tvůj kolega zajde zítra. Ale máme fofr, tak se mu můžu věnovat jen chvíli, jasný?“

Na večerní schůzce se nedomluvili. Sakra práce! Zítra to snad už vyjde. Doufal.

Zaklapl mobil a usmál se na Asada. Když se ráno díval do zrcadla, cítil se jako pravý don Juan. Teď už to bylo horší.

„Ó, Mono, Mono, Mono, kdy nastane ten den, kdy se odvážím, být s tebou jen? Kdy se společně… ztratíme v ráji?“ zapěla Yrsa na zadním sedadle.

Asad se probral. Jestli ji nikdy předtím neslyšel zpívat, tak teď si to užil. Její zpěv byla kapitola sama pro sebe. „Tu neznám,“ řekl Asad. Na vteřinu se otočil dozadu a uznale kývl. Potom se opět odmlčel.

Carl zavrtěl hlavou. Kruci! Teď se o Moně dozvěděla Yrsa a za chvíli to budou vědět všichni. Možná ten mobil neměl brát.

„Jen si pomyslete,“ pokračovala zezadu Yrsa.

Carl se podíval do zrcátka. „Pomyslete co?“ zeptal se, připravený k protiútoku.

„Frederikssund. Jen si pomyslete, že Poula Holta možná zavraždil v okolí Frederikssundu.“ Yrsa se podívala dopředu.

Uf, Carlovu aférku s Monou už dávno pustila z hlavy. Dokázal ji pochopit. Frederikssund byl kousek od jejího bytu. Zlo si nevybírá, město jako město.

„Vy teď hodláte hledat loděnici při ústí jednoho z fjordů,“ pokračovala. „Jestli máte pravdu, tak mi to nahání husí kůži. Ale proč by to nemohlo být jižněji? I na jihu snad lidi občas čtou místní plátky, ne?“

„Máš pravdu. Noviny mohl kdokoliv z jakéhokoliv důvodu z okresu Frederikssund odvézt někam jinam. Ale někde začít musíme a tohle se mi zdá nejlogičtější. Mám pravdu, Asade?“

Spolucestující mlčel. Pravděpodobně už dostával mořskou nemoc. „Tady!“ vykřikla Yrsa a ukázala na chodník. „Tady mě můžete vysadit.“

Carl se podíval na navigaci. Stačilo projet ulicemi Byvej a Ejner Thygesens Vej a byli by na Sandalparku, kde bydlela. Proč chce zastavit tady?

„Za chvíli jsme u tebe, Yrso. To je v pohodě.“

Poznal, že měla na jazyku „ne, díky“ a připravenou výmluvu, že musí jít ještě nakoupit, ale to má holka smůlu. Do krámu si může zajít později.

„Zaběhnu s tebou nahoru, Yrso. Doufám, že ti to nevadí. Chtěl bych pozdravit Rose a něco jí říct.“

Dobře si všiml, jak se jí na vyžehlené tváři začínají objevovat vrásky. „Jen na chvilku,“ zopakoval, aby jí sebral vítr z plachet.

Zaparkoval u čísla 19 a vyskočil z auta. „Počkej na mě, Asade,“ řekl a otevřel Yrse dveře.

„Myslím, že Rose není doma,“ řekla cestou po schodech a nasadila výraz, který u ní nikdy předtím neviděl. Uvolněnější a klidnější než jindy. Výraz, který má člověk při odchodu od maturitní komise, když tuší, že dosáhl průměrného výsledku.

„Počkej tady, Carle,“ řekla a odemkla dveře bytu. „Možná ještě spí. Poslední dobou spí i ve dne.“ Carl se podíval na jmenovku na dveřích. Yrsa zatím volala na Rose. Na jmenovce bylo napsáno jen „Knudsenová“.

Yrsa ještě párkrát zakřičela a vrátila se ke dveřím. „Carle, tak není doma. Možná šla nakoupit. Mám jí něco vyřídit?“

Carl lehce zatlačil do dveří a povedlo se mu vecpat nohu do vzniklé škvíry. „Nic jí neříkej, napíšu jí vzkaz. Máš tady někde kousek papíru?“

Díky dlouholeté praxi a zkušenosti se protáhl do domácího hájemství. Jako pomalu, ale jistě se plazící hlemýžď. Vůbec nebylo vidět, že by hýbal nohama, ale najednou se ocitl o několik metrů dál a nehodlal se nechat vyhodit.

„Nemáme tu moc uklizeno,“ omlouvala se Yrsa. Zatím si ani nesundala kabát. „Když má Rose ty své nálady, dělá všude bordel. Hlavně když je celý den sama.“

Měla pravdu. V předsíni byla pestrá kakofonie bund, kabátů, sak, čepic, klobouků, šál, potrhaných obalů od všeho možného a štosy starých časopisů.

Carl nakoukl do obýváku. Jestli tohle bylo Rosino království, tak se hodně lišilo od jeho představ o životě neustále naštvané vyznavačky hardcoru a punku. Jestli se na zařizování bytu někdo angažoval, pak to mohla být jen čistokrevná hipísačka, která právě s batohem plným harampádí sestoupila ze skalnatých hor v Nepálu. Od dob, kdy se Carl pozapomněl s jednou slečnou z Vra, neviděl nikdy nic podobného. Kadidlo a velké mísy z mosazi a mědi, ozdobené slony a všemožnými vúdú-húdú figurkami. Na stěnách visely batikované šátky a židle byly potažené hovězí kůží. K dokonalé iluzi sedmdesátých let chyběla už jen potrhaná americká vlajka. Všechno pěkně okořeněné více než silnou vrstvou prachu. Kromě hromady novin a časopisů nic nenasvědčovalo tomu, že by za tímhle anachronickým mišmašem mohly být Rose a Yrsa.

„No, takový nepořádek tu zase není,“ řekl a přejel očima po neumytých talířích a pohozených krabicích od pizzy. „Jak je ten byt velký?“

„Má osmdesát tři metrů čtverečních. Kromě obýváku máme ještě každá vlastní pokoj. Máš pravdu, tady to není tak strašné, ale měl bys vidět pokoje.“

Zasmála se, ale bylo jasné, že pokud by se byť jen o deset centimetrů přiblížil k jejich výsostným soukromým územím, byla by schopná zatnout mu do čela sekeru. Dalo se jí to lehce vyčíst z tváře. Zkušeností se ženami nasbíral Carl za svůj život už dost.

Znovu si prohlédl obývák a snažil se najít předměty, které by byly svým způsobem jiné. Když chce člověk odhalit tajemství ostatních lidí, musí hledat odlišnosti a zvláštnosti.

Našel je rychle. Prázdnou hlavu z polystyrenu, která se většinou používá na odložení klobouku nebo paruky, a porcelánovou mísu plnou lahviček s léky. Popošel blíž, aby si přečetl názvy léčiv a aby se podíval, komu byly předepsány, ale Yrsa mu vstoupila do cesty a podala mu kus papíru.

Ukázala na jedinou volnou židli, na které neleželo žádné vyprané oblečení. „Můžeš si sednout sem a napsat vzkaz, Carle. Až se Rose vrátí, předám jí to.“

„No, Carle, nezbývá nám víc než půldruhé hodiny, příště, chlapci, musíte přijet o něco dřív.“

Carl přikývl, aby dal najevo, že s Klaesem Thomasenem souhlasí, a podíval se na Asada, který se krčil v kokpitu lodi jako myš zahnaná do kouta. V zářivě červené záchranné vestě vypadal úplně ztracený. Byl nervózní jako čerstvý prvňáček, který jde poprvé do školy. Absolutně nevěřil, že by ho starý obtloustlý námořník, který seděl, bafal z obrácené dýmky a přidržoval kormidlo, dokázal zachránit od jisté smrti, kterou mu chystaly pět centimetrů vysoké vlny. Carl se podíval na mapu, chráněnou plastovým obalem.

„Půldruhé hodiny,“ zopakoval Klaes Thomasen. „Co vlastně přesně hledáme?“

„Hledáme loděnici, která vyčnívá nad vodou. Nesmí být přístupná z veřejné cesty. Možná není z vody skoro ani vidět. Rád bych začal od mostu korunního prince Frederika směrem ke Kulhuse. Myslíš, že dneska stihneme doplout dál?“

Penzionovaný policajt vysunul spodní ret a do koutku úst zavěsil dýmku. „Tohle není žádná závodní loď, ale starý poctivý škuner,“ zamumlal. „Udělá sedm uzlů za hodinu, ale myslím, že našemu váženému hostu to vadit nebude. Co říkáte, Asade? Jak vám je?“

Asad vypadal, jako by se vykoupal v peroxidu. Jeho jindy tak tmavá kůže úplně změnila odstín. Tohle nebude jednoduché.

„Sedm uzlů, říkáš? To je přibližně třináct kilometrů, ne?“ zeptal se Carl. „Takže před setměním nestihneme ani dojet do Kulhuse a zpátky. V skrytu duše jsem doufal, že se dostaneme až na druhou stranu Hornsherredu, přejedeme na Oro a pak zpátky.“

Thomasen zavrtěl hlavou. „Můžu zavolat ženě, aby nás vyzvedla v Dalby Huse na druhé straně, ale dál se nedostaneme. A stejně poplujeme poslední kus cesty za tmy.“

„Co uděláš s lodí?“

Pokrčil rameny. „No co. Jestli dneska nenajdeme to, co hledáme, tak můžu zítra pokračovat. Stejně nemám co na práci. Vždyť to znáš, starý policajt ve větru nezrezaví.“

To si musel právě teď vymyslet. „Je tu ještě něco, Klaesi. Ti dva bratři, kteří byli v loděnici uvěznění, slyšeli nějaký brumlavý zvuk. Možná větrnou elektrárnu nebo něco takového. Nenapadá tě, co by to mohlo být?“

Vytáhl dýmku z pusy a upřel na Carla stejné oči, jaké má anglický bladhaund. „Bylo tady hodně řečí a povyku kvůli infrazvuku v okolí. Myslím, že se to táhne už od poloviny devadesátých let.“

„A infrazvuk je co?“

„Právě takové brumlání. Velmi hluboké zvuky, které dokážou pořádně lézt na nervy. Všichni si dlouho mysleli, že na vině je ocelárna z Frederiksvarku, ale pak se ukázalo, že je v tom nevinně. Byla už nějakou dobu zavřená, ale ten zvuk byl slyšet pořád.“

„Ocelárna. Neleží náhodou až na poloostrově?“

„Jo, leží, ale infrazvuky se dokážou šířit velmi daleko od svého zdroje. Pár lidí tvrdí, že jsou slyšet i na vzdálenost dvaceti kilometrů. Každopádně je fakt, že si stěžovali lidi z Frederiksvarku, z Frederikssundu a dokonce až z druhé strany fjordu, z Jagersprise.“

Carl se zadíval na vodní hladinu, kterou skrápěly drobné kapky deště. Všechno působilo tak mírumilovně. Domy choulící se mezi hustými a svěžími pastvinami a poli. Tiché loďky na klidné vodě a racci, kteří, pokud se jich našlo dost, poletovali v hejnech. A v této poklidné vodní krajině hluboce brumlaly nevysvětlitelné zvuky. Lidé za zdmi krásných domů se mohli zbláznit.

„Když neznáme zdroj a rozsah jeho působení, tak nám to není nic platné,“ řekl Carl. „Myslel jsem, že bysme mohli prozkoumat rozložení větrných elektráren tady v okolí, ale otázkou je, jestli to vůbec mohla být větrná elektrárna. Všechno naznačuje, že tehdy byly všechny elektrárny v Dánsku odstavené. S tím bude ještě fůra práce.“

„Tak bychom už mohli jet domů, ne?“ ozvalo se z kajuty.

Carl se znovu podíval na Asada. Tohle že byl ten muž, který se válel po podlaze a mlátil Samira Ghaziho a který dokázal na první pokus rozkopnout dveře a zachránit Carlovi život? Posledních pět minut mu bylo evidentně hodně špatně.

„Chce se vám zvracet, Asade?“ zeptal se Thomasen.

Asad se zmohl jen na to, že zavrtěl hlavou. Tady bylo krásně vidět, jak málo člověk ví o mořské nemoci a jejích následcích.

„Tu máš,“ řekl Carl a podal mu dalekohled. „Zkus klidně dýchat podle pohybů lodi. A zkus se soustředit na pobřeží.“

„Odmítám se hnout z lavičky,“ odpověděl.

„V pořádku. Pobřeží můžeš pozorovat přes okno.“

„Myslím, že na zdejší pobřeží můžete klidně zapomenout,“ podotkl Thomasen a najel doprostřed fjordu. „Jsou tady malé písečné plážičky a na několika místech sahají pole až k moři. Jestli máme něco najít, budeme muset plout až nahoru k Nordskovenu. Je tam hustý les, který končí až na pobřeží, ale na druhou stranu tam žije hodně lidí. Nejsem si jistý, jestli by se tam mohla skrývat naše loděnice.“

Ukázal na okresní silnici, která vedla podél východní strany fjordu v severojižním směru. Města vystřídala plochá orná půda, na kterou navazovala opět města. Na téhle straně fjordu se vrah Poula Holta schovávat nemohl.

Carl se podíval na mapu. „Pokud se máme držet teorie, že se pstruzi vyskytují pouze při ústí fjordů, a vyloučíme Roskildský fjord, pak musíme hledat na druhé straně Hornsherredu ve fjordu Ise. Ale kde? Když tak koukám na mapu, nenapadá mě, kde by to mohlo být. Skoro podél celého fjordu jsou farmy, pole, louky a lidé. Kde by se dala schovat loděnice? A nemůže to být ani nahoře na druhé straně u Holbaku nebo u Odsherredu, protože cesta z místa únosu v Ballerupu by trvala mnohem déle než jednu hodinu.“ Náhle byl na pochybách. „Nebo se pletu?“

Thomasen pokrčil rameny. „No, nevím. Myslím, že by se až nahoru za hodinu a kousek dojet dalo.“

Carl se zhluboka nadechl. „Pak nezbývá než doufat, že se nemýlíme s místními Frederikssundskými novinami, protože jinak nevím, co budeme dělat.“

Posadil se na lavičku vedle těžce zkoušeného Asada. Ten se mírně třásl a v obličeji byl celý zelený. Dvojitý podbradek se mu chvěl a pořád se mu chtělo zvracet. I přesto držel dalekohled pevně přitisknutý k očím.

„Dej mu trochu čaje, Carle. Jestli pozvrací potahy, příšerně to od manželky schytám.“

Carl si přitáhl piknikový košík a bez řečí nalil do hrnku čaj. „Na, Asade.“

Asad odtáhl dalekohled od očí, podíval se na čaj a zavrtěl hlavou. „Nebudu zvracet, Carle. Všechno, co mi jde nahoru do krku, znovu polknu.“

Carl zakoulel očima.

„Když člověk jezdí po poušti na velbloudu, taky se mu může udělat špatně. Taky může mít unavený břicho. Kdyby začal zvracet, ztratil by moc vody. A to může být v poušti nebezpečné. Proto zvracet nebudu.“

Carl ho poplácal po rameni. „Jak myslíš. Tak se koukej a hledej loděnici. Kdybys něco potřeboval, stačí říct.“

„Nekoukám po loděnici, protože tu stejně nenajdeme.“

„Jak to myslíš?“

„Myslím, že je dobře ukrytá. Nemusí stát mezi stromy. Může být schovaná za hromadou hlíny nebo písku nebo pod domem, za keři. Není moc vysoká, nezapomeňte.“

Carl si vytáhl druhý dalekohled. Jeho společník nebyl evidentně zcela při smyslech. Bude se toho muset ujmout sám.

„Když nehledáš loděnici, tak po čem koukáš, Asade?“

„Po tom, co brumlá. Větrná elektrárna nebo tak něco. Něco, co dokáže brumlat, jak nám popsal Tryggve.“

„Hodně štěstí, Asade.“

Asad se na něj chvíli díval a zdálo se, že už ho Carlova společnost opravdu unavuje. Pak několikrát silně polkl. Carl pro jistotu ustoupil kousek stranou. Když se mu žaludek uklidnil, Asad téměř zašeptal: „Věděl jste, že rekord v sezení u zdi, jako by člověk seděl rovně na židli, je dvanáct hodin a pár minut, Carle?“

„Ne?“ Věděl moc dobře, že vypadá jako oživlý otazník.

„A věděl jste, že rekord v nepřerušeném stání je sedmnáct let a dva měsíce?“

„To není možný!“

„Ale je. Jeden indický guru to dokázal, dokonce stál v noci ve spánku.“

„Aha. Ne, Asade, to jsem netušil. A proč mi to říkáš?“

„Chci jen říct, že něco vypadá složitější, než to ve skutečnosti je, a něco zase vypadá snazší.“

„Ano?! A co jako?“

„Teď najdeme ten brumlající zvuk, to je pro nás důležité.“

I tak by se to dalo říct.

„Dobře. Ale stejně nevěřím, že někdo dokázal stát v kuse sedmnáct let,“ nedal Carl pokoj.

„Hm. A víte co?“

Ztěžka se na něj podíval a opět zhluboka polkl. „Ne.“

Asad si přiložil dalekohled k očím. „To je vaše věc.“

Poslouchali a slyšeli brumlání motorových a rybářských lodí, motocyklů na venkovské cestě, jednomotorového letadla, ze kterého se pořizovaly letecké snímky domů a usedlostí, aby na berňáku věděli, kdo co vlastní, a mohli ho zkasírovat. Ale žádný ze zvuků nebyl nepřerušovaný a nedokázal by vyprovokovat Národní asociaci nepřátel infrazvuku k akci.

Manželka Klaese Thomasena je vyzvedla v Hundestedu. Starý kolega jim slíbil, že se bude každého na potkání vyptávat, jestli nezná hledanou loděnici. Polesný v Nordskovenu nebo plachtaři by něco vědět mohli. On osobně si naplánoval, že bude v hledání pokračovat hned zítra, protože předpověď počasí slibovala slunečno a jasno.

Když se vraceli domů na jih, Asad stále vypadal špatně.

Za téhle situace Carl cítil silné souznění s paní Thomasenovou. Tiše doufal, že Asad nepozvrací pěkné potahy v autě.

„Kdybys měl pocit, že to na tebe jde, tak mi řekneš, že jo, Asade?“ ujišťoval se Carl.

Pokusil se kývnout. Nebylo jisté, jestli by to stihl říct.

Když projížděli Ballerupem, zeptal se Carl znovu.

„Možná by mi bodla malá pauza,“ řekl Asad po chvíli.

„Dobře. Vydržíš ještě dvě minutky? Musím se tady za rohem na chvíli někde stavit. Je to po cestě do Holte. Pak tě odvezu rovnou domů.“

Neodpověděl. Carl se podíval na cestu. Už byla tma. Otázkou bylo, jestli ho vůbec pustí dovnitř.

„Chtěl bych navštívit Vigginu matku, víš? Vigga mě o to prosila. Nevadí ti to? Bývalá tchyně bydlí tady kousek, v domě s pečovatelskou službou.“

Asad kývl. „Netušil jsem, že Vigga má matku. Jaká je? Je hodná?“

Otázka, na kterou v celé její jednoduchosti bylo tak těžké odpovědět, způsobila, že Carl málem přehlédl červenou na semaforu na hlavní silnici Bagsvard Hovedgade.

„Až to budete mít za sebou, nemůžete mě potom vysadit u autobusáku, šéfe? Stejně jedete na sever, a odtud mi jede autobus až přímo k baráku.“

Jo, jo, Asad dobře věděl, jak si uchovat anonymitu vlastní rodiny.

„Ne, teď už paní Alsingovou navštívit nemůžete. Je na ni moc pozdě. Přijďte zítra dopoledne nebo kolem oběda, ale ne později než ve dvě odpoledne. Nejlepší by to bylo kolem jedenácté, to bývá nejčerstvější,“ řekla noční služba.

Carl vytáhl policejní odznak. „Nejsem tady pouze ze soukromých důvodů. To je můj asistent Háfiz al-Asad. Bude to trvat jen chvíli.“

Noční sestra se udiveně podívala na placku a potom na klátící se postavu vedle Carla. Podobné pozdvižení nemívali v ústavu Bakkegard každý den.

„Ale já myslím, že už spí. Poslední dobou bývá hodně unavená.“

Carl se podíval na hodinky. Bylo za pět minut čtvrt na deset. Touhle dobou den pro Vigginu matku teprve začínal, tak co to sestra sakra mele? Víc než padesát let strávených jako servírka v nočních klubech se muselo někde projevit. Nikdy by se nemohla tak změnit.

Přátelsky, ovšem přátelsky neochotně je dovedla do oddělení dementních obyvatel a nechala stát před dveřmi Karly Margarety Alsingové.

„Až budete chtít odejít, někomu si řekněte,“ řekla noční sestra a ukázala jedním směrem. „Personál najdete tam.“

Karlu našli v záplavě čokoládových bonboniér a sponek na vlasy. S dlouhými, nepoddajnými šedivými vlasy a v rozhaleném kimonu vypadala jako hollywoodská hvězda, která dosud nepochopila, že její kariéra je u konce. Carla poznala okamžitě. Pohodlně se opřela a švitořila, jak ho ráda vidí, a neustále opakovala jeho jméno. Už věděl, po kom Vigga je.

Asadovi nevěnovala jediný pohled.

„Kávu?“ zeptala se Karla a z termosky bez víka nalila trochu kávy do mnohokrát použitého hrnku. Carl se pokusil odmítnout, ale byla to marná snaha. Otočil se k Asadovi a hrnek mu podal. Pokud někdo potřeboval studené zatuchlé kafe, byl to právě on.

„No, máš to tady pěkné,“ řekl Carl a rozhlédl se po místnosti narvané nábytkem. Pozlacené rámy, až příliš zdobený mahagonový nábytek s brokátovým čalouněním. Pro Karlu Margaretu Alsingovou nebylo nic obyčejného dost dobré.

„Co děláš celé dny?“ zeptal se a předpokládal, že se mu dostane poučení, jak špatně se jí čte a jak se zhoršily televizní programy.

„Co dělám?“ V očích se jí zablesklo. „Kromě toho, že si tohle občas vyměním za novější model…“

Uprostřed věty zmlkla, zalovila v polštářích kolem sebe a vytáhla oranžový vibrátor a se všemi možnými i nemožnými výstupky a funkcemi.

„… se tady dá dělat úplný hovno.“ Carl si dobře všiml, jak se Asadovi roztřásla ruka s hrnkem.

29

Každou hodinou jí ubývaly síly. Když utichl zvuk motoru odjíždějícího auta, zkoušela křičet z plných plic, ale potom měla velké problémy se nadechnout. Tíha krabic byla příliš velká. Dýchání bylo stále mělčí a mělčí.

Dokázala pohnout pravou rukou mírně dopředu a zaškrábat nehty na krabici před obličejem. Už samotný skřípavý zvuk jí vlil novou krev do žil. Pořád ještě má naději.

Po několika hodinách už neměla sílu křičet. Teď šlo už jen o jediné. Přežít.

Možná se nad ní slituje.

Po několika hodinách si až příliš jasně uvědomovala, že jí hrozí udušení. Zmocnil se jí smíšený pocit paniky, bezmoci a zároveň svým způsobem i úlevy. Podobný pocit zažila už nejmíň desetkrát. Tehdy, když byla úplně malá a otec ji bez rozmyslu sevřel a vymáčkl z ní všechen vzduch.

„Můžeš dýchat?“ smál se pokaždé. Pro něj to byla jen hra, ale ona se vždy vyděsila.

Tatínka milovala a nikdy si nestěžovala.

Jednoho krásného dne zmizel. Bylo po hrách, ale úleva se nedostavila. Utekl s jednou šlapkou, řekla jí matka. Její milovaný, hodný tatínek žil s jinou ženou. Teď si hrál a dováděl s jinými, novými dětmi.

Když se seznámila se svým budoucím manželem, každému na potkání vyprávěla, jak moc jí otce připomíná. „Doufej, aby to nebyla pravda, Mio,“ varovala ji matka. Přesně tohle řekla.

Když pod krabicemi ležela už dvacet čtyři hodin, pochopila, že zemře.

Z přízemí slyšela jeho kroky. Přišel ke dveřím do komory, chvíli poslouchal a zase odešel. Měla jsem zasténat, pomyslela si. Možná by vešel dovnitř a její trápení ukončil.

Zkroucené levé rameno už ji bolet přestalo. Bylo stejně necitlivé jako ruka. Ale kyčel, na které spočívala prakticky celá váha, ji trápila neustále. První hodiny uvěznění v klaustrofobickém objetí se potila, ale i pot už se vytratil. Jediná tělesná tekutina, které si všimla, byl slabý proud teplé moči na stehně.

Ležela v ostrůvku moči a zkoušela se aspoň o kousek pootočit, aby uvolnila tlak na levé koleno, na kterém spočívala část krabic, a přenesla ho na stehno. Nepovedlo se jí to, ale alespoň se pokusila. Jako tenkrát, když měla zasádrovanou ruku a mohla se poškrábat jen na vnější straně sádry.

Vzpomínala na dny a týdny, kdy byla s manželem šťastná. Na začátek jejich vztahu, kdy klečel na kolenou a snesl by jí modré z nebe.

A teď ji zavraždil. Bez emocí a bez zaváhání ji prostě zabil.

Kolikrát to už v minulosti udělal? Netušila.

Nevěděla nic.

Byla nic.

Kdo si na mě vzpomene, až budu po smrti? přemýšlela a protáhla si prsty na pravé ruce, jako když hladívala synka. Benjamin ne, ten je ještě moc malý. Máma, jasně, ale co za deset let, až umře? Kdo si na mě vzpomene? Jen můj vrah? Nikdo jiný, jen on a možná Kenneth.

To bylo, tedy kromě toho, že zemře, na celé věci nejhorší. Navzdory suchu v ústech se snažila polknout a celou ji roztřásl pláč bez slz.

Za pár let po ní neštěkne ani pes.

Občas jí zazvonil mobil. Vibrace ze zadní kapsy ji přinutily znovu doufat.

Když vyzvánění přestalo, dokázala ležet hodinu, dvě a naslouchat zvukům z ulice. Co když je tam Kenneth? Co když dostal podezření, že se něco stalo? To se přece mohlo stát! Při posledním setkání si všiml, jak je rozrušená.

Na chvíli usnula. Když se s trhnutím probudila, z celého těla cítila jen obličej. Zbyl jí jen obličej. Vysušené nosní dírky, svědění kolem očí, záblesky v šeru. Nic víc neměla.

Náhle poznala, co ji probudilo. Byl tady Kenneth, nebo se jí to jen zdálo? Zavřela oči a napjatě naslouchala. Někdo tady byl.

Zadržela dech a znovu napnula uši. Byl to Kenneth. Otevřela ústa a zalapala po dechu. Stál dole, u hlavních dveří, a volal její jméno. Řval na celou čtvrť. Začala se slabě usmívat a připravovat na poslední výkřik, který ji zachrání. Výkřik, na který voják stojící tam dole bude reagovat.

Vykřikla ze všech sil.

Tak tiše, že ani ona sama nic neslyšela.

30

Jednoho odpoledne přijeli vojáci v omláceném džípu. Jeden z nich hulákal, že Doeovi sympatizanti ukryli ve vesnické škole zbraně, a chtěl, aby jim to místo ukázala.

Leskla se jim kůže a byli ledově chladní. Ujišťovala je, že s režimem Samuela Doea nemá nic společného a o ukrytých zbraních opravdu nic netuší.

Ráchel, přesněji řečeno Lisa, jak se tehdy jmenovala, a její přítel slyšeli výstřely celý den. Po kraji se šířily zvěsti, že zadní voj Taylorových guerill se pustil do bojů a všude teče krev. Připravovali se na útěk. Kdo by vyčkával, jestli nastupující krvavý režim bude lidi třídit podle barvy kůže?

Její přítel se vydal do prvního patra pro loveckou kulovnici. Snažila se ze školy zachránit některé knihy a odnášela je do přístavku. Toho dne už vypálili několik domů a ona chtěla zachránit aspoň něco. Náhle ji obstoupili vojáci.

Stáli tam. Ti, kteří celý den vraždili a teď měli potřebu zbavit se přebytečného napětí v těle.

Prohodili mezi sebou pár slov, ale nerozuměla jim. Výraz jejich očí byl jasný. Byla ve špatnou chvíli na špatném místě. Až moc mladá a přitažlivá, úplně sama ve školní třídě.

Ze všech sil uskočila stranou a vytáhla se do otevřeného okna. Vtom ji chytili za kotníky. Stáhli ji dolů a uštědřili jí pár ran. Zůstala ležet bez hnutí.

Před obličejem se jí míhaly tři hlavy a náhle na ni padla dvě těla.

V přesvědčení o své síle a převaze odstavil třetí voják svůj kalašnikov ke zdi a pomáhal druhým dvěma, kteří jí roztahovali nohy. Zacpali jí ústa a za společného hysterického smíchu se na ní postupně vystřídali. Nosními dírkami zuřivě nasávala vzduch. V jednu chvíli zaslechla, jak její přítel ve vedlejší třídě sténá. Bála se o něj. Bála se, že ho vojáci uslyší a udělají s ním krátký proces.

Ale přítel sténal jen tiše. Jinak neudělal vůbec nic.

O pět minut později ležela v prachu na podlaze a dívala se na tabuli, kam před pouhými dvěma hodinami napsala: „I can hop, I can run.“ Její přítel zmizel i s kulovnicí. Nebyl by pro něj žádný problém vystřelit a zpocené vojáky, kteří vedle ní polehávali se staženými kalhotami a spokojeně od fukovali, zabít.

Nebyl tady, aby jí pomohl, a nebyl tady ani v okamžiku, kdy vyskočila, čapla samopal černého vojáka a vypálila dlouhou nepřerušovanou dávku. Nebyl s ní, když rozstřílela těla černých mužů a odešla z místnosti plné ozvěn výkřiků, zápachu střelného prachu a horké krve.

Přítel s ní byl, když ještě bývalo všechno v pořádku.

Když byl život snadný a rána prozařovalo slunce. Nebyl s ní, když tahala mrtvá těla na hnojiště a zakrývala je palmovými listy. Nebyl s ní, když ze stěn smývala kousky lidského masa a krev.

I proto musela pryč.

Předešlého dne se modlila k Bohu a vyznávala se ze svých skutků a nejniternějších myšlenek. Dnes večer si svlékla šaty, spálila je a donekonečna si mýdlem drhla rozkrok.

Sama sobě dala slib, na který nikdy nezapomněla.

Jestli jí ďábel ještě někdy zkříží cestu, na Boží pomoc už se spoléhat nebude. A poruší-li přitom Boží přikázání, pak si to s Ním bude muset nějak vyřídit.

Když Isabela mačkala plyn až k podlaze a pohledem přeskakovala ze silnice na navigaci a do zpětného zrcátka, přestala se Ráchel potit. Z vteřiny na vteřinu se jí přestaly chvět rty.

Tlukot srdce se uklidnil. V jednu chvíli si vzpomněla, jak lehce se úzkost může změnit v hněv.

Vybavila si příšernou vzpomínku na ďábelskou duši vojáků NPFL a jejich žluté oči, které neznaly slitování, na pohyby jejich těl, které ji přinutily stisknout zuby.

Už jednou dokázala jednat, tak proč by to nemohla zopakovat nyní. Obrátila se k řidičce. „Až předáme ty věci Joshuovi, převezmu řízení. Nevadí, Isabelo?“

Isabela zavrtěla hlavou. „To nepůjde, Ráchel, nejsi zvyklá jezdit mým autem. Je tady plno věcí, které nefungují správně. Parkovací světla. Ruční brzda je vyviklaná. Auto ujíždí do strany.“

Vyjmenovala ještě pár dalších závad, ale Ráchel to nezajímalo. Možná si Isabela myslí, že svatá Ráchel vedle ní se jí v řízení nemůže vyrovnat. To se ale hodně plete.

Když se v Odense na peroně potkaly s Joshuou, byl v obličeji úplně bílý a celkově vypadal mizerně.

„Nelíbí se mi to!“

„To je možné, Joshuo, ale Isabela má pravdu. Uděláme to takhle. Musí vědět, že mu dýcháme na záda. Máš s sebou navigaci, jak jsme se domluvili?“

Přikývl a zarudlýma očima se na ni vážně podíval. „Seru na peníze,“ řekl.

Chytila ho pevně za paži. „S penězi to nemá nic společného. Teď už ne. Budeš postupovat přesně podle jeho pokynů. Až zabliká, vyhodíš pytel z vlaku, ale peníze necháš ve sportovní tašce. My dvě se pokusíme vlak sledovat, co to půjde. Až se tě zeptáme, tak prosím na nic nemysli a nic nezkoušej, jen nám musíš říct, kde vlak přesně je. Rozumíš?“

Kývl, ale bylo zřejmé, že s nimi nesouhlasí.

„Dej mi tašku s penězi,“ řekla Ráchel. „Nevěřím ti.“

Zavrtěl odmítavě hlavou, takže ho odhadla správně. Poznala, co se mu honí hlavou.

„Dej mi ty prachy,“ zařvala, ale Joshua trval na svém. Vrazila mu facku, přesně mířenou, těsně pod pravé oko, a sportovní tašku mu vytrhla z ruky. Než si stačil uvědomit, co se stalo, hodila tašku Isabele.

Ráchel chňapla prázdný pytel a nacpala do něj únoscovo oblečení, kromě košile s vlasy. Baterku, visací zámek a dopis, který Joshua sepsal, položila navrch.

„Tady to máš. Udělej všechno, jak jsme se domluvili. Jinak děti už nikdy neuvidíme. Věř mi, vím to.“

Sledovat vlak a udržet s ním krok bylo těžší, než se domnívaly. I když měly z Odense slušný náskok, už u Langeskovu začaly první problémy. Joshuova hlášení o místě pohybu byla čím dál víc znepokojující a Isabeliny komentáře, když na navigaci porovnávala polohu auta a vlaku, jim na klidu nepřidaly.

„Musíme si vyměnit místa, Ráchel,“ rozhodla Isabela. „Ty na tohle nemáš nervy.“

Jen málokdy nějaké slovo na Ráchel tak zapůsobilo. Sešlápla pedál až na podlahu a během pěti minut vytáhla z auta maximum. Bylo slyšet jen kvílení motoru.

„Konečně vidím vlak,“ zajásala Isabela, když se dálnice E20 přiblížila k železniční trati. Rychle vyťukala číslo na mobilu a za chvíli na druhém konci uslyšela Joshuův hlas.

„Podívej se na levou stranu, Joshuo, jsme o kousek před tebou,“ řekla. „Ale na několika následujících kilometrech se dálnice prudce stáčí, takže nás zase předjedeš. Zkusíme tě dojet na mostě, ale nevím, jestli to vyjde. Navíc se zdržíme na konci mostu, kde musíme zaplatit mýtné.“ Chvíli naslouchala jeho připomínkám. „Už ti volal?“ zeptala se nakonec a pak zaklapla telefon.

„Co říkal?“ zeptala se Ráchel.

„Únosce se s ním pořád ještě nespojil. Podle hlasu se mi zdálo, že je Joshuovi špatně, Ráchel. Odmítá uvěřit, že to stihneme. Říkal něco v tom smyslu, že může být jedno, jestli to stihneme nebo ne. Nejdůležitější prý je, aby únosce správně pochopil náš dopis.“

Ráchel stiskla rty. Prý „je to jedno“, říkal. Tak to určitě ne. Až únosce na vlak zabliká, musí u toho ony dvě být. Musí tam být děj se co děj, aby ta svině, která jí vzala děti, pochopila, čeho je Ráchel schopná.

„Proč nic neříkáš, Ráchel?“ ozvala se Isabela ze sousedního sedadla. „Obávám se, že má pravdu. Nemůžeme to stihnout.“ Seděla s očima přikovanýma k tachometru. Ručička už byla vychýlená úplně doprava, víc to nešlo.

„Jak chceš projet most přes Velký Belt, Ráchel? Je tam spousta kamer a plno aut. Co chceš dělat, až budeme muset zastavit na druhé straně a zaplatit mýtné?“

Ráchel chvíli mlčky seděla, přemýšlela nad položenými otázkami a přitom dálkovými světly problikávala auta v rychlém pruhu.

„S tím si nemusíš lámat hlavu, Isabelo,“ řekla klidně.

31

Isabela byla k smrti vyděšená. Vyděšená Ráchelinou šílenou jízdou a svou naprostou neschopností něco s tím udělat.

K závorám na konci mostu přes Velký Belt jim chybí už jen dvě stě, tři sta metrů, a Ráchel pořád ještě nezpomalila. Za pár vteřin budou u značky omezující rychlost na třicet kilometrů v hodině, a ony pořád jedou sto padesát. V dálce před nimi krajinou uháněl vlak s Joshuou a žena vedle ní ho chtěla dojet.

„Uber rychlost, Ráchel,“ zařvala, když před sebou spatřila budky výběrčích mýta. „BRZDI!“

Ale Ráchel byla ve svém vlastním světě. Seděla a pevně svírala volant. Musí své děti zachránit. Na ničem jiném nezáleží.

Viděly, jak na ně mávají výběrčí z budek určených pro kamiony. Několik aut před nimi prudce uhnulo stranou. Potom s velkým třeskem proletěly závorou a na přední sklo se snesl déšť drobných úlomků. Kdyby její stará popelnice zvaná Ford Mondeo byla o pár let mladší nebo alespoň o něco lépe opravená, zastavily by je vybouchlé airbagy. Airbagy jsou vadné, mám je vyměnit? zeptal se mechanik, ale bylo to moc drahé. Isabela dlouho litovala, že řekla ne, ale teď si za své tehdejší rozhodnutí blahořečila. Pokud by jim v téhle rychlosti bouchly airbagy a zakryly jim výhled, všechno by určitě špatně dopadlo. Jedinou památkou na nepřijatelný útok na veřejný majetek byla obrovská boule na kapotě a ošklivá prasklina, která se pomalu šířila přes přední sklo.

Za nimi probíhala horečná aktivita. Jestli policie až do téhle chvíle nevěděla, že auto registrované na její jméno prorazilo závoru na mostě přes Velký Belt, tak tam někdo chrápe. Isabela těžce dýchala. Znovu vytočila Joshuovo číslo. „Přejely jsme most! Kde jsi?“

Nahlásil jí souřadnice z navigace, které si porovnala se svými vlastními. Nemůže být moc daleko.

„Je mi špatně,“ řekl. „Myslím, že děláme chybu.“

Uklidňovala ho, jak nejlépe uměla, ale zdálo se, že to není nic platné. „Až uvidíš světlo, zavolej,“ řekla a zaklapla mobil.

Těsně před sjezdem 41 uviděly po levé straně vlak. Pohybující se šňůra zářivých světelných perel v temné krajině. Ve třetím vagoně seděl muž, jehož srdce bylo pod velkým tlakem.

Kdy už se ten ďábel konečně ozve?

Isabela svírala mobil. Svištěly po dálnici mezi Halsskovem a sjezdem 40, a zatím se za nimi žádné modré blikající světlo neobjevilo.

„Policajti nás určitě zastaví u Slagelse, to je jasný, Ráchel. Muselas rozmlátit tu závoru?“

„Vidíš ten vlak? Kdybych zpomalila a zastavila třeba jen na dvacet vteřin, ujel by nám. Proto!“

„Ztratila jsem vlak, nevidím ho.“ Isabela se podívala do mapy v klíně. „Zatracená práce, Ráchel. Vlak se stáčí směrem na sever a projíždí přes Slagelse. Jestli na Joshuu zabliká mezi Forlevem a Slagelse, máme smůlu. Musíme sjet z dálnice. TEĎ HNED!“

Prolétly kolem sjezdu 40 a Isabela stihla jen otočit hlavu.

Kousla se do rtu. „Ráchel, jestli je to tak, jak si myslím, potom je dost pravděpodobné, že za chvíli Joshua uvidí světlo. Před Slagelse jsou tři silnice, které kříží železniční trať. Na vyhození pytle je to ideální místo. Ale teď jsme v troubě, protože jsme právě minuly sjezd z dálnice.“

Viděla, že její slova padla na úrodnou půdu. Ráchel se v očích znovu objevil zoufalý výraz. To poslední, co by si teď přála, by bylo zazvonění mobilu.

Najednou dupla na brzdu a sjela do odstavného pruhu.

„Vycouvám to,“ řekla.

Zbláznila se? Isabela rychle zapnula výstražná světla a snažila se udržet pulz v normě.

„Zkus mě teď chvíli poslouchat, Ráchel,“ řekla co nejklidněji. „Joshua to zvládne. Při vyhození pytle nemusíme být za každou cenu na místě. Joshua měl pravdu. Až ten hajzl uvidí, co je v pytli, určitě se s námi spojí,“ pokračovala Isabela. Ale Ráchel nereagovala. Byla připravená na jiný sled událostí a Isabela ji chápala.

„Vycouvám to odstavným pruhem,“ řekla Ráchel znovu.

„To neuděláš, Ráchel.“

Ale udělala.

Isabela si rozepnula bezpečnostní pás a obrátila se dozadu. Viděla, jak proti nim jede souvislá kolona svítících aut. „Jsi normální, Ráchel? Obě nás zabiješ. Jak tím pomůžeš Samuelovi a Magdaleně?“

Ráchel neodpověděla. Zařadila zpátečku a vytočila motor do vysokých otáček, gumy jen hvízdaly.

V té chvíli si Isabela všimla, že asi čtyři sta pět set metrů za nimi se na kopečku objevily modré majáčky. „ZASTAV!“ zařvala a Ráchel zvedla nohu z plynu.

Ráchel se podívala směrem k modrým světlům a hned pochopila, že mají velký problém. Když přeřadila ze zpátečky přímo na jedničku, převodovka úpěnlivě zaprotestovala.

Během mžiku už zase uháněly sto padesát.

„Modli se, aby nám teď Joshua nezavolal a neřekl, že pytel vyhodil. Možná máme ještě jednu šanci. Musíš sjet až na sjezdu 38, ne na 39,“ radila Isabela. „Je dost dobře možný, že u 39 na nás čekají policajti. Už tam možná jsou. Sjeď na 38, dál pojedeme po okresce. Stejně je blíž trati než dálnice. Až do Ringstedu vede trať mezi poli a od dálnice je sakra daleko.“

Znovu si zapnula bezpečnostní pás a následujících deset kilometrů neodtrhla oči od tachometru. Vozy s modrými majáčky nebyly ochotné zopakovat jejich hazardní způsob jízdy. To docela dobře chápala.

Když dorazily ke sjezdu 39 na Slagelse C, osvítily cestu z města odrazy modrých světel. Policejní auta ze Slagelse tady za chvilku budou.

Bohužel měla pravdu.

„Támhle můžeš odbočit, Ráchel. Jestli se nebojíš, osol to, co nejvíc můžeš,“ zařvala a vyťukala na mobilu Joshuovo číslo.

„Joshuo, jak jsi daleko?“ zeptala se.

Ale Joshua neodpovídal. Znamenalo to, že pytel už vyhodil, nebo se stalo ještě něco mnohem horšího? Co když je ten hajzl ve vlaku? Tahle možnost ji předtím nenapadla. Mohlo by to tak být? Že všechny ty kecy o blikání a vyhození pytle z okna vlaku byly čistě jen zastírací manévry? Je možné, že už má pytel u sebe a ví, že v něm žádné peníze nejsou?

Otočila se a na vteřinu se zadívala na sportovní tašku s penězi na zadním sedadle. Co by ta svině mohla Joshuovi udělat?

Na sjezd 38 dojely v okamžiku, kdy se v dálce, v opačném směru jízdy, objevila modrá světla zásahových vozidel. Ráchel prudce odbočila na okresní silnici číslo 150, až gumy zahvízdaly. Ani ji nenapadlo použít brzdy. Málem se srazily s vozem přijíždějícím ke křižovatce. Naštěstí se jeho řidič na poslední chvíli dokázal srážce bravurním úhybem vyhnout, jinak by to skončilo velkým průšvihem.

Isabela cítila, jak jí po zádech stéká čúrek potu. Žena vedle ní nebyla jen šíleně zoufalá. Byla prostě totální cvok.

„Na téhle cestě jim neujedeš, Ráchel. Až nás policie začne pronásledovat, nebude pro ně nic snazšího než jet podle našich zadních světel,“ ječela.

Ráchel zavrtěla hlavou a nalepila se na nárazník staré rachotiny, která jela před nimi. „Ne,“ odpověděla klidně a vypnula světla. „A mají smůlu.“ To nebylo špatné. Naštěstí u auta už dávno nefungovalo automatické zapínání světel.

Přes zadní sklo auta, které stále jelo pár metrů před nimi, zřetelně viděly dva starší lidi. Jejich divoká gesta by se dala velmi mírně vyjádřit jako naprosté zděšení.

„Hned jak to půjde, tak odbočím,“ řekla Ráchel.

„To si radši zase zapni světla.“

„Nech to na mně. Koukni na navigaci. Kde je nejbližší odbočka, která není slepá? Musíme odtud vypadnout, vidím, že máme policajty skoro za zadkem.“

Isabela se ohlédla. Byla to pravda. Modré blikání se blížilo. Od sjezdu z dálnice stačily ujet slabých čtyři sta, pět set metrů. „Tady,“ zařvala Isabela. „Podívej, támhle je cedule.“

Ráchel kývla. Reflektory auta jedoucího před nimi osvětlily silniční ukazatel. Bylo na něm napsáno Vedbysonder. Dupla na brzdy a odbočila. S vypnutými světly, do naprosté tmy.

„Výborně,“ řekla a na neutrál projela okolo jakési stodoly a dalších budov. „Zastavíme za statkem a schováme se tam. Nevšimnou si nás. Zavolej zase Joshuovi, jo?“

Isabela se znovu otočila a rozhlédla se po krajině. Odlesky modrých světel vytvářely na obloze zlověstnou auru. S mírnými obavami vytočila Joshuovo číslo.

Mobil několikrát zazvonil a nakonec to Joshua vzal.

„Ano?“ řekl jen.

Isabela zvedla palec na znamení, že se Joshua ozval.

„Už jsi vyhodil pytel?“ zeptala se.

„Ne,“ ozvalo se utrápeně.

„Děje se něco, Joshuo? Máš kolem sebe lidi?“

„Naproti mně sedí v kupé jeden chlap, ale celou dobu pracuje a mluví do handsfree. Všechno je v pořádku. Je mi trochu špatně. Celou dobu nemůžu přestat myslet na děti. Je to prostě strašný.“ Jeho hlas zněl unaveně a nešťastně, ale nebylo se čemu divit.

„Zkus to brát s klidem, Joshuo.“ Věděla moc dobře, že se to lehko řekne, ale těžko udělá. „Za chvíli to máme za sebou. Kde je vlak právě teď? Dej mi souřadnice z navigace.“

Přečetl je. „Zrovna vyjíždíme z města,“ řekl.

To si dokázala spočítat. Vlak nemůže být moc daleko.

„Lehni si,“ přikázala Ráchel, protože policejní vůz projížděl kolem odbočky, kde zastavily. Jako kdyby je někdo mohl na tu dálku vidět.

Za chvíli ale policie dojede starší manželský pár a vyslechne je. Určitě řeknou, že ti dva šílenci, kteří se jim s vypnutými světly lepili na auto, najednou odbočili z hlavní silnice. A policajti se rychle vrátí.

„Hele, vidím vlak,“ zvolala Isabela.

Ráchel se nadzvedla. „Kde?“

Isabela ukázala směrem na jih, pryč od hlavní silnice. Lepší už to být nemohlo. „Támhle! Jeď!“

Ráchel zapnula světla a během pěti vteřin třikrát přeřadila. Dvě zatáčky ve vesnici proletěla bez brzdění a náhle se halogenová světla Mondea kdesi v krajině zkřížila se světelným řetězem vlakové soupravy.

„Ó, Bože, teď zablikalo světlo!“ zařval do mobilu plně nabuzený Joshua. „Ó, Bože Otče, ochraňuj nás a neopusť nás!“

„Viděl světlo?“ ozvala se vedle Ráchel. Slyšela manžela, jak řve do mobilu.

Isabela přitakala a Ráchel lehce sklonila hlavu. „Ó, neposkvrněná Matko Boží. Nechť nás tvé svaté světlo přijme a ukáže nám cestu do tvého království. Vezmi nás k sobě jako své děti a přiviň nás ke svému srdci.“ Ztěžka vydechla, znovu namáhavě nasála vzduch do plic a opět sešlápla plyn až k podlaze.

„Světlo je přede mnou, otevírám okno,“ ozvalo se z mobilu. „Teď pokládám mobil na sedadlo. Ó Bože, Ó Bože.“

V pozadí bylo slyšet, jak si Joshua odfrkl. Znělo to jako hlas starého muže, kterému na cestě životem zbývá už jen pár kroků. Příliš mnoho úkolů před sebou, příliš mnoho neodbytných myšlenek.

Isabela se snažila ve tmě, která je obklopovala, něco zahlédnout. Blikající světlo však neviděla. V téhle chvíli muselo být na druhé straně vlakové soupravy.

„Okreska se tady dvakrát kříží s železniční tratí, Ráchel. Jsem si jistá, že je na stejné straně jako my,“ řekla vzrušeně a zároveň díky mobilnímu spojení poslouchala, jak Joshua funí při vystrkování pytle z okna vlaku.

„Pouštím ho,“ ozvalo se z dálky.

„Kde je, Joshuo? Vidíš ho?“ zeptala se rychle Isabela.

Vzal mobil znovu do ruky. Jeho hlas zněl jasně a čistě. „Jo, zahlédl jsem jeho auto. Stojí těsně před houštím, v místě, kde silnice protíná koleje.“

„Jdi k oknu na druhé straně a podívej se. Ráchel zabliká dálkovými světly.“ Dala Ráchel znamení. Ta seděla nalepená na čelním skle a usilovně se snažila v blízkosti vlaku něco zahlédnout.

„Vidíš nás, Joshuo?“

„ANO!“ zařval. „Vidím vás nahoře u mostu. Za mostem sjedete k místu, kudy právě projíždíme. Budete tu za chvi…“ Zaslechla jeho zasténání. Pak se ozval dutý zvuk, jako by mobil spadl na podlahu.

„Vidím stroboskopové světlo,“ oznámila Ráchel. Přejela přes most a uháněla nejvyšší rychlostí po úzké cestě dolů. Ještě pár set metrů a jsou na místě.

„Co dělá ten chlap teď, Joshuo?“ vyzvídala Isabela, ale on neodpovídal. Možná se mobil při pádu sám zaklapl a ukončil spojení.

„Svatá Matko Boží, odpusť mi mé špatné skutky,“ modlila se Ráchel vedle ní, když projížděly kolem několika domů, jedné farmy v zatáčce a dalšího domu o něco dál, těsně vedle trati. Náhle světelné kužely zachytily vůz.

Auto bylo zaparkované v zatáčce, o několik set metrů dál vpředu, pouhých padesát metrů od kolejí. Za autem stál ten hajzl s otevřeným pytlem v ruce a díval se do něj. Měl na sobě větrovku a světlé kalhoty. Kdyby člověk nevěděl, co je zač, klidně by si mohl myslet, že jde o zbloudilého turistu.

V okamžiku, kdy ho osvítila dálková světla jejich auta, zvedl hlavu. Na tu dálku nebylo možné rozpoznat výraz jeho obličeje, ale hlavou mu určitě muselo proletět milion myšlenek. Proč je v pytli jeho vlastní oblečení? Možná si stihl všimnout, že navrchu leží i dopis. Každopádně mu už muselo dojít, že peníze nedostal. A teď navíc ten oslňující světelný kužel od auta, které se k němu žene šílenou rychlostí.

„Napálím to do něj,“ oznámila rezolutně Ráchel, když muž vhodil pytel do auta a rychle se nasoukal za volant.

Byly od něj jen pár metrů, když kola jeho vozu konečně zabrala a auto vlétlo na plné otáčky na silnici.

Byl to tmavý mercedes, tentýž, který Isabela zahlédla nedaleko statku ve Ferslevu. Takže to byl on, koho viděla, když Ráchel zvracela v příkopu.

Silnici po chvíli obklopil hustý les a zvuk motoru a auta před nimi bručel nad korunami stromů. Mercedes byl podstatně novějšího data než ford. Těžko s ním dokážou udržet tempo, ale k čemu by jim to vlastně bylo?

Podívala se na vysoce soustředěnou Ráchel, která pevně svírala volant. Co má asi v plánu?

„Udržuj si odstup, Ráchel,“ zavolala. „Policajti za námi už určitě přivolali posily a za chvíli tu budou. Pomůžou nám. My ho dostaneme, neboj. Někde mu přehradí cestu.“

„Haló,“ ozvalo se z mobilu, který stále držela v ruce. Byl to cizí hlas. Mužský.

„Ano?“ Isabela nespouštěla oči z rudě zářících zadních světel ujíždějícího auta, ale něco v mužově hlase ji přinutilo soustředit se na to, co říká. Léta zklamání a porážek ji naučily obávat se nejhoršího. Proč do mobilu nemluví Joshua?

„S kým mluvím?“ zeptala se přísně. „Pomáháš tomu hajzlovi? Jsi s ním spřažený?“

„No, promiňte, nevím, o čem mluvíte. Byla jste to vy, kdo před chvílí mluvil s mužem, kterému patří tenhle mobil?“

Isabela ucítila, jak jí čelo zalil ledový pot. „Ano, to jsem byla já.“

Všimla si, že se Ráchel zavrtěla na sedadle. Z celého těla jí vyzařovala otázka: Co se děje? Pokoušela se udržet auto na úzké asfaltce, a odstup od té svině se stále zvětšoval.

„Bohužel vám musím říct, že ten pán už to má za sebou,“ řekl hlas v mobilu.

„Cože? Kdo jste?“

„Když se to stalo, seděl jsem s ním v kupé a pracoval. Ano, je mi to velmi líto, ale obávám se, že vám musím oznámit, že ten pán zemřel.“

„Hej!“ zakřičela Ráchel. „Co se stalo? Isabelo, s kým to mluvíš?“

„Děkuju vám,“ řekla Isabela muži na druhé straně a zaklapla mobil. Na víc se nezmohla.

Podívala se na Ráchel a ven z okénka na stromy, které se díky vysoké rychlosti slily v jednolitou temnou masu. Kdyby z lesa náhle vyskočilo nějaké zvíře nebo kdyby na silnici leželo trochu zetlelého listí, špatně by to dopadlo. Stačilo by jen málo. Má se odvážit říct Ráchel, co právě slyšela? Kdo ví, jak by zareagovala? Její manžel před několika vteřinami zemřel a ona se řítí jako šílená temnou krajinou.

Isabela se kvůli svému způsobu života často trápila. Samota na ní ležela jako stín a dlouhé zimní večery v ní vyvolávaly nepříjemné myšlenky. Dnes se cítila jinak. Teď, když jí na ramenou ležela tíha pomsty, když si uvědomovala zodpovědnost za životy dvou dospívajících dětí a když jejich únosce, zosobněný ďábel, před nimi ujížděl v autě, Isabela pochopila, že chce žít. Poznala, že nezáleží na tom, co strašného se se světem stane, ona si v něm své místo vždycky najde.

Otázkou bylo, jestli to dokáže i Ráchel. Ráchel k ní otočila hlavu. „Mluv, a hned, Isabelo. Okamžitě mi řekni, co se stalo.“

„Myslím, že tvůj manžel měl nehodu, Ráchel.“ Jemněji už se to vyjádřit nedalo. Ale Ráchel poznala, že ve vzduchu zůstalo viset něco nevyřčeného. Isabele to bylo jasné.

„Je mrtvý?“ zařvala Ráchel. „Ó, Bože, je mrtvý, Isabelo? Řekni mi pravdu.“

„Zatím nevím.“

„HNED mi to řekni! Nebo…“ V očích se jí objevil zvláštní divoký výraz. Už teď začal vůz sjíždět ke krajnici.

Isabela zvedla ruku a chtěla ji položit Ráchel na rameno. Náhle se uprostřed pohybu zarazila. „Dívej se na cestu, Ráchel,“ řekla. „Teď jde přece hlavně o tvoje děti, ne?“

Ta slova roztřásla celé její tělo. „NÉÉÉÉÉÉ!“ zařvala. „Nééé, to nemůže být pravda. Ó, Matko Boží, řekni, že to není pravda.“

Vzlykala a ještě pevněji sevřela volant. Ze rtů jí odkapávaly sliny. V jednu chvíli si Isabela myslela, že to Ráchel vzdá a zastaví, ale ta se najednou vzpamatovala, narovnala se a sešlápla plynový pedál k podlaze, div ji neprošlápla.

U krajnice se objevila cedule oznamující začátek vesničky Lindebjerg Lynge, ale Ráchel nezpomalila. Prolétly mezi hloučkem domů jako šíp a znovu se zanořily do lesa.

Bylo vidět, že muž před nimi začíná být pod velkým tlakem. V jedné zatáčce mu to uletělo a Ráchel prosila Matku Boží, ať jí odpustí, protože chce porušit páté boží přikázání a zabít člověka ve prospěch dobré věci.

„Jsi normální? Jedeš skoro dvě stě, Ráchel. Tohle je fakt životu nebezpečné,“ ječela Isabela a na vteřinu se zamyslela, co by se stalo, kdyby vytáhla klíčky ze zapalování.

Proboha, to ne, tím bych zamkla volant, proběhlo jí hlavou. Zapřela se v sedadle a připravila se na nejhorší.

Když do mercedesu narazily poprvé, vyletěla Isabele hlava prudce dopředu a hned se s nepříjemným trhnutím vrátila zase zpět. Mercedes se však udržel na silnici.

„Jak myslíš,“ řvala Ráchel od volantu. „Tak tohle ti bylo málo, ty ďáble jeden?“ Vší silou a rychlostí narazila do nárazníku mercedesu podruhé, až se u jejich auta zkroutila kapota.

Tentokrát se Isabela na náraz připravila a napnula krční svaly. Zapomněla ale počítat s prudkým trhnutím bezpečnostního pásu.

„TAK SAKRA ZASTAV,“ přikazovala. Začínala cítit bolest na prsou. Ale Ráchel ji nevnímala. Byla ve svém vlastním světě.

Mercedes před nimi dostal mírný smyk a na chvíli se zdálo, že se roztočí. Na rovném úseku cesty, mírně osvětleném žlutým světlem z velké farmy, se mu podařilo auto srovnat.

A vtom se to stalo.

Ve chvíli, kdy se Ráchel opět chystala najet do kufru unikajícího auta, muž v mercedesu udělal překvapivý manévr, vjel nalevo, do protisměru, a dupl na brzdy, až gumy zahvízdaly.

Jejich auto proletělo kolem a najednou bylo vepředu.

Isabela si všimla, že se Ráchel zmocňuje panika. Jejich rychlost byla příliš vysoká, když se vzalo v úvahu, že před nimi už nejede žádné auto, do kterého by mohly vrazit, a tím rychlost zmírnit. Přední kola začala ujíždět do strany, Ráchel se podařilo to vybrat, trochu přibrzdila, ale bohužel jen trochu, a v tom okamžiku uslyšely náraz kovu na kov zboku jejich auta. Instinkt přinutil Ráchel ještě víc přibrzdit.

Isabela vyděšeně otočila hlavu a podívala se na rozbité boční okénko a zadní dveře, napůl vmáčklé na zadní sedadlo. Mercedes do nich znovu najel, tentokrát zezadu. Spodní část obličeje toho hajzla byla skrytá ve stínu, ale oči byly zřetelné. Zdálo se, jako by najednou všechno pochopil. Všechny dílky zapadly na místo.

To, co se nemělo stát, se stalo.

Naposledy do nich narazil a Ráchel ztratila nad řízením kontrolu. Zbytek byly jen bolesti a pohled na svět, který se ve tmě točil kolem nich.

Když všude nastalo ticho a klid, Isabela zjistila, že visí na bezpečnostním pásu hlavou dolů. Vedle ležela Ráchel jako mrtvá, sloupek s volantem měla vražený do krvácejícího těla.

Isabela se pokusila otočit, ale tělo ji neposlouchalo. Zakašlala a ucítila, jak se jí z úst a nosu řine krev.

To je divný, že mě nic nebolí, pomyslela si na vteřinu, a vtom jí celé tělo explodovalo v bolestných poryvech. Chtělo se jí bolestí řvát, ale nešlo to. Umírám, řekla si a vykašlala ještě víc krve.

Venku si všimla stínu, který se blížil k autu. Kroky na skleněných střepech byly přesně odměřené a jisté. Nepřinášely nic dobrého.

Snažila se soustředit a zaměřit na něj svůj pohled, ale krev, která jí stékala z úst a nosu, ji oslepovala. Když zamrkala, měla pocit, že má pod víčky smirkový papír.

Teprve když stál skoro až u ní, dokázala zaslechnout, co říká, a poznala kovovou věc, kterou držel v ruce.

„Isabelo,“ řekl. „Ty jsi ta poslední, kterou bych tady dneska čekal. Proč ses do toho musela míchat? Vidíš, jak to dopadlo.“

Dřepl si a bočním okénkem se podíval dovnitř. Pravděpodobně zjišťoval, jak by jí nejlépe zasadil smrtelný úder.

Zkusila pootočit hlavu, aby ho lépe viděla, ale svaly byly jiného mínění.

„Jsou i jiní, kteří o tobě vědí,“ zasténala a ucítila příšernou bolest v čelisti.

Usmál se. „Nikdo mě nezná a nikdo o mně nic neví.“

Obešel auto a z druhé strany se podíval na Ráchel. „S touhle už si myslím nemusím dělat starosti. Výborně. Ta mi mohla hodně znepříjemnit život.“ Náhle se narovnal. Isabela uslyšela sirény. Odrazy modrých světel na nohou ho přinutily o pár kroků ustoupit. Potom se jí pomalu zavřely oči.

32

Zápach spálené gumy byl čím dál silnější, proto zajel na odpočívadlo kousek od Roskilde. Odtáhl promáčknutý pravý blatník co nejdál od pneumatiky a pomalu obešel celé auto, aby zjistil škody. Nebylo samozřejmě bez úhony, ale i přesto ho překvapilo, jak málo stop po vzájemných nárazech uhodí člověka do očí.

Až se celá situace uklidní, musí si nechat auto opravit. Všechny stopy, naprosto všechny, musí zmizet. Zvládne to mechanik z Kielu nebo Ystadu, ještě se uvidí, kde to bude lepší.

Zapálil si cigaretu a četl dopis, který našel v pytli.

Tohle vždycky býval ten zvláštní okamžik, na který se těšíval. Stát kdesi ve tmě, v dálce slyšet svištící auta a vědět, že znovu udělal něco, co udělat musel. Peníze byly doma, takže zbývalo jediné. Rychle do loděnice a dokončit rozdělanou práci.

Tentokrát to ale prostě bylo jinak. Nemohl se zbavit pocitu, který se v něm usadil, když stál na okresní silnici kousek od trati, otevřel pytel, podíval se do něj a uviděl své vlastní oblečení a dopis.

Podvedli ho. Peníze v pytli nebyly, a to bylo špatně.

Představil si rozbité, nabourané Mondeo a pomyslel si, jak je dobře, že ta svatá farmářka dostala, co si zasloužila. Ale že se do celé věci zamíchala Isabela, to ho pěkně štvalo.

Od samého začátku si za všechno může sám. Kdyby se řídil svým instinktem, byla by Isabela už dávno mrtvá, měla by to spočítané od té chvíle, co se do něho ve Viborgu začala navážet.

Ani v těch nejdivočejších snech by ho nenapadlo, že Ráchel a Isabela by se mohly znát. Z Frederiksu to byl přece do Isabelina malého řadového domku ve Viborgu pěkný kousek cesty. Co k čertu přehlédl?

Zhluboka potáhl z cigarety a podržel dým v plicích, jak nejdéle dokázal. Nezískal ani korunu, a to všechno kvůli hloupé chybě. Hloupá chyba a náhoda, které ukazovaly jediným směrem: Isabela. Ještě pořád nevěděl, jestli je mrtvá. Kdyby měl u toho zatraceného auta víc času, stačilo by deset vteřin a praštil by ji heverem do zátylku.

Pak by si mohl být jistý.

Doufal, že příroda se o ni postarala. Nehoda byla opravdu vážná. Mondeo to napálilo přímo do stromu a pak se nejméně desetkrát přetočilo na střechu. Ještě když vystupoval z mercedesu, bylo stále slyšet řezavý, kvílivý zvuk pomačkaného kovu na asfaltu. Jak by to dokázaly přežít?

Promasíroval si ztuhlé krční svaly. Zatracené slepice. Proč se prostě neřídily podle jeho pokynů?

Odcvrnkl špaček cigarety za plot, otevřel dveře u spolujezdce a usadil se na sedadlo. Položil si pytel do klína a postupně vytahal celý obsah.

Visací zámek a baterka ze stodoly ve Ferslevu. Pár kousků jeho oblečení ze skříně a dopis. To bylo všechno. Znovu si dopis přečetl. Nebylo pochyb, že musí reagovat rychle a rozhodně. Ti, kdo to psali, vědí příliš mnoho.

Ale jejich velkou chybou bylo, že si začali být sami sebou moc jistí. Byli přesvědčeni, že se role vyměnily a že teď pro změnu tlačí oni na něho. S největší pravděpodobností jsou obě ženy v tuhle chvíli už po smrti, ale musí se pochopitelně ujistit.

Zbývá jen muž, Joshua, a možná ještě Isabelin bratr, ten policajt. Jen ti dva by ho ještě mohli ohrozit.

Možná. Osudové slovo.

Chvíli jen tak seděl a přemýšlel nad nastalou situací.

Halogenová světla aut, projíždějících v neustávajícím proudu po dálnici, osvětlovala budku na odpočívadle.

Neměl obavy, že by ho policisté mohli pronásledovat. Když policejní auta dojela na místo nehody, byl už od ní pár set metrů, a i když cestou na dálnici potkal další auta s modrým majáčkem, nikdo se o něj nezajímal, nikdo ho nezastavil. Byl jen řidičem slušně jedoucího, osamoceného mercedesu.

Na Isabelině autě samozřejmě najdou stopy po srážce a po nárazech. Ale čí to budou stopy? Jak by ho kdy mohli vypátrat?

Ne, teď jde v první řadě o Ráchelina manžela. O Joshuu a o to, aby získal peníze. Potom musí zničit všechno, co by k němu mohlo pronásledovatele přivést. Všechno musí zmizet. Bude muset svou firmu vybudovat znovu, úplně od začátku.

Polkl. Tohle nebyl dobrý rok.

Původně měl v plánu provést deset únosů, stejných jako tenhle, než toho nechá. Práce mu šla hezky od ruky. První letošní získané miliony investoval více než dobře, slušně mu vynášely. Jenže pak nastoupila finanční krize a pěkně vybudované portfolio akcií bylo v prachu.

Dokonce i únosce a vrah se musí podřídit principům a mechanismům volného trhu a teď musí začínat znovu od píky.

Náhle si uvědomil ještě jednu novou skutečnost a sám pro sebe zamumlal: „Do prdele!“

Když sestra nedostane peníze podle dohody, má tu další problém. Šlo o staré záležitosti z dětství, které by mohly vylézt na denní světlo. O jména, která se neměla vyslovovat.

Navíc ještě tohle.

Když se vrátil z diagnostického ústavu, matka už žila s novým mužem. Mezi vdovci jí ho ve sboru vybrala rada starších. Kominický mistr, dvě dcery v Evině věku, „vznešený muž“, jak řekl nový kněz, aniž znal realitu.

Zpočátku otčím nikoho nebil, ale když později matka přestala brát prášky na spaní a otčíma po večerech uspokojovala, jeho mužný temperament vzrostl a on hledal i další způsoby vybití.

„Kéž Pán pozvedne svou tvář, pohlédne na tebe a dopřeje ti klidu.“ Tahle slova používal vždy na závěr výprasku, který uštědřoval vlastním dcerám. Slýchávaly je často. Idiot pasoval sám sebe do role jediného tlumočníka Božích slov, a když někdo porušil Boží přikázání, potrestal své pokrevní potomstvo. Dívky většinou za nic nemohly, na rozdíl od nevlastního bratra nic neprovedly. Ten někdy zapomněl říct amen nebo se při modlitbě před jídlem usmíval víc, než bylo dovoleno. Málokdy udělal něco horšího. Ale otčím si na velkého, silného chlapce netroufal. Dobře znal své fyzické možnosti.

Potom u něj začalo pracovat černé svědomí, a to bylo snad nejhorší. Tím se jeho vlastní otec nikdy netrápil, člověk vždycky věděl, na čem s ním je. Otčím hladíval dívky po tvářích a omlouval se za svůj výbuch a špatného bratra. Nakonec šel do pracovny a oblékl si Boží roucho, jak říkal otec svému ornátu, a modlil se k Bohu. Prosil ho o ochranu zranitelných a nevinných dívek, které byly anděly v lidské podobě.

Evě nikdy neřekl jedno jediné slovo, ani si jí nevšiml. Její slepé, matné, bílé oči ho děsily a ona si toho byla dobře vědoma.

Žádné z dětí ho nechápalo. Věděly, že nenávidí nevlastního syna a opovrhuje nevlastní dcerou, tak proč potom trestal vždycky jen vlastní děti? A už vůbec nikdo nechápal, proč matka nezasáhla a proč byl Bůh tak zlý a dopustil do očí bijící nespravedlnost prostřednictvím činů tohoto muže.

Eva otčíma ze začátku obhajovala, ale rychle toho nechala, když se násilí stupňovalo a ona dokázala u nevlastních sester nahmatat zřetelné stopy po bití.

Její bratr tiše vyčkával. Sbíral síly na závěrečné zúčtování. To mělo přijít, až to nebude nikdo čekat. Tehdy byli čtyři děti, muž a žena. Dnes už zbýval jen on sám a Eva.

Z přihrádky pod palubní deskou vytáhl plastové desky se všemi informacemi o rodině. Rychle našel číslo Joshuova mobilního telefonu.

Chtěl mu zavolat a seznámit ho s tím, jak se věci mají. Manželka a její spiklenka už jsou mimo hru, a jestli během čtyřiadvaceti hodin nebudou peníze na nově určeném místě, tak přijdou na řadu obě děti. Chystal se mu říct, že jestli Joshua mluvil o únosu s někým jiným než s Isabelou, tak je mrtvý muž.

Lehce si vybavil zarudlý obličej dobromyslného chlapíka. Zhroutí se a udělá všechno, co po něm bude chtít.

Měl už své zkušenosti.

Vytočil číslo a připadalo mu, že čeká celou věčnost. Konečně mobil někdo zvedl.

„Ano, haló,“ ozval se hlas na druhém konci.

Ničím mu Joshuu nepřipomínal. „Můžu mluvit s Joshuou, prosím?“ zeptal se. Odpočívadlo prozářily světelné kužely přijíždějícího auta.

„S kým mluvím?“ pokračoval hlas.

„To není Joshuův mobil?“ vyzvídal.

„Ne, není. Asi máte špatné číslo.“

Podíval se na mobil v ruce. Ne, nemá špatné číslo. O co tady kruci jde? Vtom si to uvědomil. Jméno!

„Jé, promiňte. Řekl jsem Joshua, protože mu tak všichni říkáme, ale ve skutečnosti se jmenuje Jens Krogh. Nezlobte se, vůbec mi to nedošlo. Můžu s ním mluvit?“

Tiše stál a zíral do neznáma. Muž na druhém konci byl také zticha. Nevypadalo to dobře. Kdo to sakra je?

„Dobrá,“ řekl hlas nakonec. „S kým prosím mluvím?“

„Jsem jeho švagr,“ střelil od boku. „Můžu s ním už konečně mluvit?“

„Ne, je mi líto. Tady je policejní asistent Leif Sindal z policie v Roskilde. Říkáte, že jste jeho švagr? Jak se jmenujete?“

Policie? Ten idiot se je odvážil zavolat? Copak už se dočista zbláznil?

„Policie? Joshuovi se něco stalo?“

„Dokud mi neřeknete své jméno, nemůžu vám podávat žádné informace.“

Něco je špatně. Co teď?

„Jmenuji se Soren Gormsen,“ řekl nakonec. Taková jsou pravidla hry. Vždycky říct policii neobvyklé jméno. Potom tomu uvěří. Vědí, že si to můžou zkontrolovat.

„Aha,“ ozvalo se. „Můžete nám svého švagra popsat, pane Gormsene?“

„Jasně, můžu. Je to vysokej chlap. Skoro plešatej, je mu padesát osm, na sobě má určitě jako vždy olivově zelenou vestu a…“

„Pane Gormsene,“ přerušil ho policista. „Byli jsme přivolaní, protože Jens Krogh byl nalezen ve vlaku bez známek života. Máme s sebou lékaře, kardiospecialistu, a musím vám s politováním oznámit, že váš švagr byl právě prohlášen za mrtvého.“

Slovo „mrtvého“ nechal chvíli doznít a teprve pak položil další otázku. „To snad ne. To je strašný. Co se stalo?“

„Zatím nevíme. Podle výpovědi spolucestujícího náhle spadl.“

Nemůže to být past? přemýšlel.

„Kam ho odvezete?“ zeptal se. Slyšel, jak se policista v pozadí domlouvá s lékařem.

„Přijede pro něj sanitka. S největší pravděpodobností bude vyžadována pitva.“

„Takže Joshuu převezete do nemocnice v Roskilde?“

„Ano, z vlaku vystoupíme v Roskilde.“

Poděkoval, omluvil se za obtěžování a vystoupil z auta. Otřel z mobilu všechny otisky a chystal se ho zahodit ho daleko za plot. Jestli šlo o důmyslně nastraženou past, nesmí ho pomocí mobilu vystopovat.

„Hej,“ ozvalo se za ním. Otočil se a uviděl dva muže stojící vedle auta, které před chvíli přijelo na odpočívadlo. Litevská státní poznávací značka, obnošené joggingové soupravy, hubené, propadlé tváře. To nevěstilo nic dobrého.

Šli přímo k němu a bylo jasné, o co jim jde. Za chvíli ho srazí k zemi a vyberou mu kapsy. Evidentně se jednalo o jejich způsob obživy. Výstražně zvedl ruku a ukázal na mobil, který v ní držel.

„Tady,“ zařval na ně a mrskl mobil jednomu z nich do tváře. V následující vteřině uskočil stranou, pootočil se, vykopl a patou zasáhl druhého přesně do rozkroku. Ochromený muž se celý zkroutil a vyhazovací nůž mu vypadl z ruky.

Uběhly sotva dvě vteřiny a už měl nůž v ruce a ležícího muže několikrát bodl do podbřišku. Druhý si vysloužil pár bodnutí do boku.

Pak sebral mobil ze země a spolu s nožem ho odhodil tak daleko, jak jen dokázal.

Život ho naučil, že musí dát první ránu.

Nechal ty dva krvácející blázny, ať se postarají sami o sebe, a do navigace zadal nádraží Roskilde. Za osm minut bude na místě.

Ve chvíli, kdy se objevili s nosítky, sanitka už na místě nějakou dobu stála. Stoupl si do zástupu zvědavců, kteří sledovali obrysy Joshuova těla pod dekou. Když vedle nosítek zahlédl uniformovaného příslušníka s Joshuovým kabátem přehozeným přes ruku a jeho taškou pověšenou na rameni, byl si jistý.

Joshua je po smrti. Peníze jsou ztracené.

„Do prdele, kurva,“ nepřetržitě nadával a vydal se s mercedesem do Ferslevu, kde měl už léta dobrou krycí adresu. Jeho adresa, jméno, pick-up, všechno, co mu zajišťovalo bezpečí, souviselo s tím domem. A teď je po všem. Isabela znala registrační číslo auta a předala ho bratrovi. Vlastnictví vozu ho s domem spojovalo. Dům už není bezpečný.

Když dojel do vesnice a mezi stromy projížděl ke statku, na krajinu se snesl klid a pohoda. Místní obyvatelé už dávno dospěli do stadia, kdy jen pasivně konzumovali nabídku televizních stanic. Pouze v hlavní budově farmy daleko za polem svítila do dálky dvě okna. Pokud někdo něco zavětří, bude to pravděpodobně někdo odsud.

Zjistil, jak se Ráchel s Isabelou dostaly do garáže a do hlavní budovy. Všechno si prošel a odstraňoval i ty nejmenší drobnosti. Předměty, které by požár nezničil. Malé zrcátko, misku se šitím, lékárničku.

Vyjel pick-upem ze stodoly, zacouval kolem domu a pak to v plné rychlosti napálil do francouzského okna, ze kterého býval nádherný výhled na pole a louky.

Zvuk tříštícího se skla vyděsil několik ptáků, ale to bylo všechno. Obešel dům a s rozsvícenou baterkou vešel dovnitř. Perfektní, pomyslel si, když spatřil pick-up s prázdnými zadními gumami, napůl najetý na laminátovou podlahu. Přešel přes skleněné střepy, otevřel nákladový prostor, vytáhl rezervní kanystr a po podlaze v obýváku, kuchyni, chodbě i v prvním patře rovnoměrně rozlil benzin.

U pick-upu odšrouboval víčko nádrže a utrhl kus závěsu. Vymáchal ho v benzinu rozlitém po podlaze a potom nacpal jeden konec do otevřené nádrže.

Vyšel na dvůr a chvíli se rozhlížel. Pak zapálil zbytek závěsu a vhodil ho do chodby, lemované plynovými bombami a polité benzinem.

Ve chvíli, kdy pick-upu za hlasitého dunění vybouchla benzinová nádrž, už v mercedesu ujížděl po okresce nejvyšší možnou povolenou rychlostí pryč. Během následující půldruhé minuty začaly bouchat plynové bomby. Exploze byla tak silná, že bylo vidět, jak se střecha vznesla.

Teprve když projel kolem místní nákupní zóny a ve výhledu na pole už mu nic nepřekáželo, zajel ke straně a ohlédl se.

Za stromy viděl statek. Hořel jako hranice na čarodějnice. Jiskry létaly všude kolem. Už teď byl oheň vidět na míle daleko. Za chvíli plameny dosáhnou na větve okolních stromů a všechno vzplane.

Tady už se neměl čeho bát. Až přijedou hasiči, rychle zjistí, že není co zachraňovat. Požár bude označen za velmi hloupou klukovinu. To se na venkově stává často.

Stoupl si ke dveřím do komory, kde byla pod krabicemi pohřbená jeho žena. S podivnou směsicí smutku a uspokojení konstatoval, že všude je hrobové ticho. Zažívali spolu dobré časy, oni dva. Byla hezká a hodná, taky byla dobrá matka. Určitě to mohlo skončit jinak. Mohl poděkovat sám sobě, že to dopadlo, jak to dopadlo. Než si zase najde někoho, s kým se rozhodne žít, musí se ujistit, že všechno, co se skrývá za těmito dveřmi, je pryč. Až do dnešního dne ovlivňovala každý jeho krok minulost, ale budoucnost bude jiná. Rozhodl se provést ještě několik únosů, prodat dům a odstěhovat se daleko odsud. Možná se do té doby naučí žít.

Několik hodin proležel na rohovém gauči a rekapituloval si úkoly pro nejbližší hodiny a dny. Rozhodl se, že statek Vibegarden s loděnicí si nechá. Musí si najít náhradu za spálený dům ve Ferslevu. Malý domek někde bokem od hlavní cesty. Místo, kam nepřijde živá duše. Nejlepší by bylo, kdyby majitelem byl nějaký místní svéráz. Vrtošivý stařík, který se stará sám o sebe a s nikým nechce nic mít. Tentokrát bude pravděpodobně asi muset hledat někde víc na jihu. Když projížděl kolem Nastvedu, všiml si několika vhodných objektů, ale dobře věděl, že konečné rozhodnutí nebude tak jednoduché.

Majitel ferslevského domu byl skvělý. Nikdo se o něj nezajímal a on se nestaral o ostatní. Ve městečku se říkalo, že většinu života pracoval v Grónsku, a pár lidí se domnívalo, že má zřejmě přítelkyni ve Švédsku. „Zřejmě.“ Tohle krásné znělé slovo „zřejmě“ ho přivedlo na stopu. Tvrdilo se o něm, že žije z vlastních úspor. Říkali mu „podivín“, a tím mu podepsali rozsudek smrti.

Tohoto „podivína“ zabil už před více než deseti lety a od té doby si pečlivě hlídal, aby zaplatil všechny účty, které se na statku čas od času objevovaly v poštovní schránce. Po pár letech odhlásil odběr elektřiny, zrušil objednanou rekonstrukci a v domě se už nikdo nikdy neukázal. U jednoho fotografa ve čtvrti Vesterbro si nechal upravit pas a řidičák. Na obou dokladech bylo stále uvedeno jméno původního držitele, ale fotky byly jeho vlastní a datum narození více odpovídalo skutečnosti. Falzifikátor byl dobrý, pořádkumilovný muž, pro nějž bylo padělání svým způsobem uměleckou tvorbou. Jeho umění se dalo přirovnat k dílům Rembrandtových žáků. Také nebyl daleko od originálu. Opravdový umělec.

Se jménem Mads Christian Fogh žil už deset let, ale ty dny právě skončily. Zase z něj byl jen Chaplin.

Když mu bylo šestnáct a půl, zamiloval se do jedné z nevlastních sester. Byla tak zranitelná, tak éterická, s jemným, vysokým čelem a tenkými žilkami na průsvitných spáncích. Tolik se lišila od otcova hrubého genového potenciálu a od statné postavy nevlastní matky.

Chtěl ji líbat, objímat, utopit se v jejích očích, ponořit se do ní, a věděl, že nesmí. V Božích očích byli praví sourozenci a na celém domě spočívalo Boží oko.

Nakonec mu nezbylo nic jiného než uspokojit hříšné myšlenky o samotě pod dekou. Někdy pomohlo i tajné večerní nahlížení do jejího pokoje štěrbinou mezi prkny zešikmeného stropu.

Tady ho jednoho krásného večera nachytali přímo při činu. Ležel a tiše krásku v tenké noční košili pozoroval. Vtom zvedla oči a na jednu kraťoučkou vteřinu se její pohled střetl s jeho. Strašně se lekl, cukl celým tělem dozadu a hlavou narazil do krovu, kde mu zapomenutý vyčnívající hřebík propíchl pravé ucho skoro skrz naskrz.

Zaslechli z půdy jeho řev, a to byl konec. V záchvatu oddanosti matce a nevlastnímu otci spustila jeho vlastní sestra Eva proud pomluv. Její slepé oči už neviděly, jaký hněv hraničící s nenávistí nad podobným rouháním z obou dospělých vyzařoval.

Nejprve mu vyhrožovali věčným zatracením, ale nic nepřiznal. Nepřiznal, že nevlastní sestru pozoroval. Že doufal, že svůj vysněný ideál jednoho dne uvidí bez šatů. Jak by ho mohly výhrůžky donutit k přiznání? Slýchal je často, až příliš často.

„Poděkuj sám sobě,“ zařval otčím a zezadu na něj skočil. Možná nebyl silnější, ale policejní kravata, kterou mu nasadil kolem krku a paží, byla překvapivě pevná a ochromující.

„Přines kříž,“ volal na manželku. „Vyžeň satana z jeho napadeného těla. Bij ho, dokud z něj nevyženeš všechny hříšné démony.“

Když pozvedla krucifix, všiml si v matčiných očích divokého výrazu a při první ráně ucítil na tváři její zkažený dech.

„Ve jménu nejsvětějšího Pána,“ zvolala a znovu zvedla kříž. Na horním rtu se jí perlily kapičky potu. Otčím ho ještě víc stiskl, sténal a donekonečna šeptal: „Ve jménu Všemohoucího.“

Po dvaceti ranách do ramen a paží se matka stáhla. Zmoženě a těžce dýchala.

Od té chvíle nebylo cesty zpět.

Obě nevlastní sestry plakaly ve vedlejším pokoji. Všechno slyšely a byly v naprostém šoku. Eva se naproti tomu zdržela dalších poznámek, ačkoliv i ona určitě slyšela každičké slovo, každý výkřik. Nerušeně pokračovala ve čtení Braillova písma, ale podrážděný výraz v obličeji skrýt nedokázala.

Ještě toho večera hodil matce i otčímovi do večerní kávy několik prášků na spaní. V noci, když upadli do těžkého spánku, rozpustil ve vodě celou sklenici prášků. Trvalo dlouho, než se mu podařilo obrátit je na záda a vlít jim nechutnou vápenatou břečku do úst. Ale čas byl to jediné, co měl.

Pak sklenici, ve které byly prášky, pečlivě otřel a obtiskl na ni otčímovy prsty. Našel dvě obyčejné sklenice na pití a každou z nich vtiskl jednomu z rodičů do ochablých prstů. Upravené sklenice postavil na noční stolky, nalil do nich trochu vody a zavřel za sebou dveře.

„Cos tam dělal?“ ozvalo se za ním. Rozhlédl se ve tmě. Teď měla Eva výhodu. Tma byla její přítelkyní a sluch měla ostrý jako pes. „Co bych tam dělal? Chtěl jsem se jim omluvit, ale spí moc tvrdě. Myslím, že si vzali prášky na spaní.“

„Doufám, že se jim spí dobře,“ odvětila suše.

Druhý den ráno přijeli pro těla. Sebevraždy vyvolaly v městečku velký skandál a Eva mlčela. Možná už tehdy tušila, že tenhle incident, při kterém se bratr svým nenápadným způsobem postaral o rodiče, a skutečnost, že zavinil její slepotu, je její pojistkou proti chudobě a životu na okraji společnosti.

Nevlastní sestry se na věčnost odebraly o pár let později. Ruku v ruce vešly do jezera a voda je láskyplně objala. Osvobodily se od všech bolestných vzpomínek. Jeho i Evu vzpomínky pronásledovaly dál.

Od smrti rodičů uběhlo už více než pětadvacet let, ale stále víc lidí si v rozličných formách fanatismu vykládalo slova bible chybně.

Ne, do prdele se všemi. Nenáviděl je víc než cokoliv jiného. Do prdele se všemi, kteří se odvolávají na Boha a povyšují se nad všechny kolem.

Ti všichni musí zmizet z povrchu zemského.

Pečlivě se rozhlédl kolem a ze svazku klíčů stáhl klíček od pick-upu a klíče od statku. Strčil je do sousedovy popelnice, do spodního igelitového pytle. Nahoru přihodil další pytel s odpadky.

Vrátil se domů a vybral schránku na dopisy.

Reklamy hodil rovnou do popelnice a zbytek položil na stůl v obýváku. Pár úředních obálek, dvoje ranní noviny a malý, ručně psaný vzkaz na papíru s logem bowlingového klubu.

V novinách samozřejmě nebylo nic, do uzávěrky to nemohli stihnout. Místní rádio naopak mělo čerstvé informace. Zmínili se o dvou Litevcích, kteří se poprali, vzájemně pobodali a způsobili si závažná zranění. Následovala zpráva o dopravní nehodě. Neřekli toho moc, ale stačilo to. Detaily o místě nehody, věku žen, těžkých zraněních, která obě utrpěly, o jejich několikahodinové bláznivé jízdě. Nezapomněli se zmínit ani o tom, jak prorazily závoru na mostě. Neuváděli žádná jména. Na závěr doplnili možnou souvislost s dalším neznámým autem.

Připojil se k internetu a snažil se najít další informace. Na webové stránce jedněch novin měl úspěch. Obě ženy byly ještě v noci operovány a i nadále se nacházejí v ohrožení života. Jejich divokou jízdu po mostě přes Velký Belt zatím nikdo nedokázal vysvětlit. Lékař z traumatologického oddělení Královské nemocnice se k možnosti přežití vyjádřil velmi pesimisticky.

Přesto ho to velmi znepokojilo.

Na internetu si našel propagační video z traumatologického centra. Podíval se, čím se zabývají, a zjistil si přesnou adresu. Prostudoval si plánek celé nemocnice a rozmístění jednotlivých oddělení. Byl připraven. Neustále musí mít o stavu žen nejčerstvější zprávy.

Ze stolu sebral vzkaz s bowlingovým logem a číslem okrsku a přečetl si ho.

„Dneska jsem se stavil, ale nikdo nebyl doma. Středeční turnaj se posunul o půl hodiny, z 19:30 na 19:00. Nezapomeň si přinést vítěznou kouli! Nebo je ti už jedno, s čím hraješ, ha ha? Počítám, že přijdete oba, ne? Těším se, ha ha! Zdravím, Papež,“ četl.

Podíval se ke stropu, kde ležela jeho žena. Když s přenesením těla do loděnice počká ještě dva dny, zbaví se všech tří najednou. Stačí další dva dny bez vody a děti zemřou žízní. To se nedá nic dělat, rodiče si vybrali sami.

Zatracená práce. Tolik problémů, a nic z toho.

33

Zaslechl, že v noci bylo v obýváku živo, ale netušil, že lékař z pohotovosti ještě neodjel.

„Hardy má vodu na plicích,“ řekl Morten. „Špatně se mu dýchá.“ Dělal si starosti. Svým způsobem to vypadalo, jako by jeho veselá, kulatá tvář celá povadla.

„Je to vážné?“ zeptal se Carl. To by byla fakt smůla.

„Lékař navrhuje několikadenní hospitalizaci v Královské nemocnici. Chce mu důkladně vyšetřit srdce a tak. Obává se zápalu plic. Pro člověka, který pořád leží jako Hardy, to může být smrtelné.“

Carl přikývl. Nemůžou si dovolit nic riskovat. Pohladil starého přítele po vlasech. „Žádná sláva, co, kamaráde? Co s tím budeme dělat? Proč jsi mě nevzbudil?“

„Říkal jsem Mortenovi, ať tě nebudí,“ zašeptal ztěžka Hardy. Jeho oči byly mnohem víc unavené a nešťastné než jindy. „Až mě propustí, vezmeš si mě zpátky, že jo?“

„O tom nepochybuj, kámo. Bez tebe by to tady nebylo ono.“

Hardy se s námahou pousmál. „Nevím, jestli by s tebou Jesper souhlasil. Přijde odpoledne a určitě by byl rád, kdyby byl obývák jako za starých časů.“

Odpoledne? Na to už Carl blaženě zapomněl.

„Až se vrátíš z práce, už tady nebudu, Carle. Morten pojede do nemocnice se mnou, takže budu v dobrých rukou. Kdoví, snad se jednoho krásného dne vrátím.“ Znovu se pokusil usmát, ale místo úsměvu jen těžce zalapal po dechu. „Carle, pořád se mi něco honí hlavou a nemůžu na to přestat myslet,“ řekl.

„Aha. A o co jde?“

„Pamatuješ si na případ Borga Baka? Šlo o případ těla prostitutky, které se našlo pod mostem Langebro. Zdálo se, že jde o utopení, sebevraždu, ale nakonec bylo všechno jinak.“

Carl si dobře vzpomínal. Černoška. Bylo jí jen něco málo přes osmnáct. Byla úplně nahá, až na ozdobný náramek okolo kotníku, spletený z měděného drátku. Nic zvláštního, čeho by si člověk hned všiml, protože podobné ozdoby nosí většina afrických žen. Mnohem větší pozornost upoutávala řada vpichů na pažích. Typická děvka a navíc feťačka, což nebylo u mladých Afričanek z čtvrti Vesterbo zcela obvyklé.

„Jestli si dobře vzpomínám, zavraždil ji její pasák, ne?“ řekl Carl.

„Ne, bylo to jinak. Spíš by se dalo říct, že ji zabili ti, kdo ji pasákovi prodali.“

Pravda, Carl si všechno vybavil.

„Její případ mi připomíná ten váš nejnovější, s těly nalezenými na spáleništích.“

„Aha. Máš na mysli ten měděný náramek, který měla kolem kotníku?“

„Zásah.“ Dvakrát za sebou pevně stiskl víčka. Domluvený signál pro kývnutí. „Holka už nechtěla šlapat. Chtěla se vrátit domů, ale nevydělala dost, takže měla smůlu.“

„Tak ji zavraždili.“

„Jo. Mladé Afričanky věří na vúdú, ale tahle holka byla jiná. Celý systém byl v ohrožení. Musela zmizet.“

„A tou ozdobou vyslali jasný vzkaz ostatním šlapkám: Bez trestu neunikneš. Buď si tě najde tvůj pán, nebo tě dostane vúdú.“

Hardy znovu dvakrát za sebou zavřel oči. „Ano. Někdo do náramku vpletl peří, vlasy a další drobnosti a nesmysly. Všechny ostatní mladé Afričanky pochopily, o co jde.“

Carl si otřel ústa. Hardy na něco kápnul.

Jacobsen stál zády ke Carlovi a díval se dolů na ulici. Dělával to často, když se potřeboval soustředit. „Tak podle tebe si Hardy myslí, že těla na spáleništích patřila vymahačům peněz? Že každý z nich byl odpovědný za vymáhání peněz z jedné firmy a že svou práci flákali? Peníze končily někde jinde, než měly, a proto byli pro výstrahu zavražděni.“

„Ano. Organizace vyslala varovný signál ostatním vymahačům. A firmy, které si půjčily peníze, mohly svůj dluh věřitelům splatit z vyplacené pojistky. Dvě mouchy jednou ranou.“

„Pokud tihle Srbové shrábli peníze vyplacené od pojišťovny, pak musí existovat jedna nebo dvě společnosti, které neměly dostatek kapitálu na obnovení činnosti,“ řekl Jacobsen.

„Správně.“

Vedoucí oddělení vražd kývl. V jednoduchosti je krása. Pravda, trochu bestiální, ale východoevropské gangy a party z Balkánu se zrovna nemůžou chlubit útlocitností.

„Dobrá práce, Carle. Myslím, že s touhle hypotézou budeme dál pracovat.“ Pokýval hlavou. „Okamžitě se spojím s Interpolem. Musí nám píchnout, jinak ze Srbů nic nedostaneme. Poděkuj za mě Hardymu. Jak se vůbec má? Už se u tebe zabydlel?“

Carl mírně potřásl hlavou. Zabydlel? To je možná poněkud přehnaný výraz.

„Abych nezapomněl, malé varování.“ Carl už byl ve dveřích, když ho Marcus Jacobsen zastavil. „Dneska se k vám podívají z inspektorátu práce.“

„Cože? Odkud to víš? Já žiju celou dobu s představou, že jejich návštěvy jsou nečekané přepadovky.“

Vedoucí oddělení vražd se usmál. „Kruci, jsme přece policajti, ne? My víme.“

„Yrso, na dnešek se musíš přestěhovat nahoru do druhýho patra, jasný?“ řekl Carl.

Pravděpodobně ho přeslechla. „Rose ti děkuje za pozdrav, který jsi u nás včera nechal,“ odpověděla.

„Fajn. Co říkala? Kdy se vrátí?“

„O tom nemluvila.“

Těžko by to šlo vyjádřit jasněji. Takže se Yrsy jen tak nezbaví.

„Kde je Asad?“ zeptal se.

„Sedí ve své komůrce a obvolává odpadlíky ze sekt. Já jsem si vzala podpůrné skupiny.“

„Je jich hodně?“

„Ani ne. Za chvíli to mám hotové a pomůžu Asadovi s těmi bývalými členy.“

„Výborně. Kde je hledáte?“

„Ve starých novinách. Tam toho je.“

„Až se budeš stěhovat nahoru, vezmi Asada s sebou. Za chvíli tu máme inspektorát práce.“

„Koho?“

„Inspektorát práce. Ty s azbestem.“

Nějak jí to nedocházelo.

„Haló!“ Luskl prsty. „Prober se!“

„Haló, prober se sám. Na rovinu, Carle. Vůbec netuším, o čem mluvíš. Jaký azbest? Nepleteš si mě náhodou s Rose?“

Tehdy tady byla Rose? Dobrotivý bože, ochraňuj nás. Za chvíli už nebude vědět, kdo je kdo a kde kdo kdy byl.

Carl stál a dlouze uvažoval, jestli má doprostřed kanceláře postavit židli. Aspoň by ji měl připravenou, až se masařka usadí na své oblíbené místo na stropě. Vtom mu zavolal Tryggve Holt.

„Jste spokojení s policejním portrétem?“ zeptal se Tryggve.

„My ano, a co vy?“

Taky se mu líbil. „Volám vám, protože mě pořád otravuje jeden dánský policajt. Jmenuje se Pasgard a neustále mi volá. Už jsem mu řekl úplně všechno, co vím, ale nedá pokoj. Nemohl byste mu říct, že mě pěkně štve, a požádat ho, ať už mě nechá být?“

S radostí, pomyslel si Carl.

„Mohl bych vám nejdřív položit pár otázek, Tryggve?“ zeptal se. „Slibuju, že se postarám, aby vás už neobtěžoval.“ Mladíkův hlas nezněl úplně nadšeně, ale co mu zbývalo. „Nějak se nám nezdá ta větrná elektrárna. Nemohl bys te ten zvuk lépe popsat? Být trochu konkrétnější?“

„Jak mám asi popsat zvuk?“

„Jak byl hluboký?“

„Netuším. Co chcete slyšet?“

Carl zabručel. „Byl takhle hluboký?“

„Jo, nějak tak.“

„Takže nebyl moc hluboký.“

„No, tak nebyl příliš hluboký. Ale stejně bych ho nazval hlubokým.“

„Zněl kovově?“

„Jak kovově?“

„Byl to měkký tón, nebo trochu ostrý?“

„Nevím, to si nepamatuju. Ostřejší, řekl bych.“

„Něco jako motor?“

„No, možná. Ale byl to stálý zvuk a ozýval se několik dnů po sobě.“

„A nebyl tišší, když bylo hnusné počasí?“

„Jo, trochu, ale ne o moc. Poslouchejte, tohle všechno jsem už řekl Pasgardovi. Nebo skoro všechno. Nemůžete si promluvit s ním? Už na to nechci myslet. Nezvládám to.“

Promluv si s psychologem, chlapče, pomyslel si Carl a řekl: „Chápu vás, Tryggve.“

„Volám ještě kvůli jedné věci. Táta je dneska v Dánsku.“

„Aha.“ Carl si přitáhl notes. „Kde?“

„Má domluvenou schůzku v zemské kanceláři Svědků Jehovových v Holbaku. Něco v tom smyslu, že chce požádat, aby ho přesunuli na nové místo. Myslím, že jste ho vyděsil. Nesnáší, když se v té staré věci někdo rýpe.“

Aspoň něco máte společného, kamaráde, řekl si Carl. „No fajn. A co pro něj můžou Svědci Jehovovi z Dánska udělat?“ zeptal se.

„Co můžou udělat? Například ho můžou poslat do Grónska nebo na Faerské ostrovy.“

Carl se zamračil. „Odkud to vlastně víte, Tryggve? Vy už s otcem zase mluvíte?“

„Ne. Mám to od Henrika, to je nejmladší bratr. Nesmíte to nikomu prozradit, nebo bude mít Henrik velké problémy.“

Po rozhovoru Carl seděl a hleděl na hodinky. Za hodinu a dvacet minut se dostaví Mona se svým superdokonalým psychologem. Proč do toho Carla vůbec nutí? Doufá snad, že najednou vyskočí jako čertík z krabičky a zařve: Aleluja, už mě nemrazí z toho, že mi před očima zastřelili parťáka a já jsem jen koukal!

Potřásl hlavou. Kdyby nebylo Mony, rychle by zvědavému psychologovi se všetečnými otázkami ukázal, kde nechal tesař díru.

Vtom někdo zlehka zaklepal na dveře. Byl to Laursen s malým plastovým sáčkem v ruce.

„Cedr,“ řekl a hodil před Carla na stůl pytlík s třískou ze vzkazu z láhve. „Musíš najít loděnici postavenou z cedrového dřeva. Kolik myslíš, že jich před tím únosem mohlo na severním Sjallandu být? Zatraceně málo, to ti klidně řeknu. Tehdy všichni stavěli z tlakově impregnovaného dřeva. To bylo ještě předtím, než Silvan a ostatní hobbymarkety Dánům laskavě oznámily, že impregnované dřevo je out.“

Carl se na třísku zadíval. Cedr!? „Kdo tady tvrdí, že loděnice je postavená ze stejného materiálu jako tříska, kterou Poul Holt napsal dopis?“

„Nikdo, ale je to jedna z možností. Doporučoval bych, aby sis promluvil s místními obchodníky se dřevem.“

„Skvělá práce, Tomasi, ale ten domek sakra může stát už hodně dlouho. Nebo pravděpodobně ještě dýl. Uchovávat účetnictví se v Dánsku musí jen pět let. Žádný hobbymarket nebo obchodník se dřevem nám nebude schopen říct, kdo si před deseti lety koupil hromadu cedru, a to už vůbec nemluvím o době před dvaceti lety. Něco takového se stává jen ve filmu. V realitě na to zapomeň.“

„Tak to jsem si mohl ušetřit práci,“ usmál se. Jako by ten starý dobrák nevěděl, jak se v tom Carl pěkně plácá. K čemu byla tahle informace dobrá? Jak ji využít?

„Abych nezapomněl. Na oddělení A jim to právě teď jde pěkně od ruky,“ pokračoval Laursen.

„Co tím myslíš?“

„Podařilo se jim zlomit jednoho z majitelů firem, kterou nedávno zachvátil požár. Sedí nahoře u výslechu a má naděláno v gatích. Bojí se, že ho věřitelé zabijou.“

Carl novinku chvíli zpracovával. „Myslím, že se bojí právem. Nechtěl bych být v jeho kůži.“

„No, musím běžet. Teď se pár dní neuvidíme, Carle. Jdu do kurzu.“

„Aha. Budeš se učit, jak správně vařit jídlo pro státní zaměstnance?“ Zasmál se až příliš křečovitě.

„Jasně. Jak jsi to uhádl?“

Až teď si všiml zvláštního výrazu v Laursenových očích. Už ho několikrát viděl. Hlavně na místech činu, kde našli mrtvá těla a muži v bílých kombinézách tam byli v převaze. Pohled plný bolesti, ke kterému by už Laursen neměl mít žádný důvod, se objevil znovu.

„O co jde, Tomasi? Dostals padáka?“

Krátce kývl. „Není to, jak si myslíš. Ale kantýna si na sebe nedokáže vydělat. Dělá tady osm set lidí, a skoro nikdo k nám nechodí. Zavíráme krám.“

Carl se zamračil. Nepatřil mezi elitu, která byla za svou dlouhodobou loajalitu k místní vývařovně odměňována extra plátkem citronu na rybě, ale přece jen. Když kruci zavřou armu, jídelnu, požitkářské centrum, výkrmnu, zaměstnaneckou restauraci, kantýnu nebo jak vyvolení říkali té hromadě jídelních stolů a zkosených stropů, o které se člověk vždycky praštil do hlavy, tak je něco shnilého ve státě dánském.

„Zavírá se?“ zeptal se.

„Jo. Ale policejní ředitelka vyžaduje, aby tady kantýna zůstala, takže provoz dostane na starosti externí firma. Lone a všichni ostatní, já mezi nimi, budeme vařit, dokud nás nějaký vyčůránek nevyžene ve jménu liberalismu mezi zástupy nezaměstnaných. Možná nás donutí od rána do večera krájet salát a nic víc.“

„Takže zdrháš radši už teď?“

Laursenovi se na zocelené tváři objevil pokřivený úsměv. „Zdrhám? Ani náhodou, neboj. Jdu do kurzu, a až si ho dodělám, budu se moct přihlásit do výběrového řízení na provoz stravovacího zařízení. Ještě jim ukážu, zač je toho loket.“

Carl doprovodil Laursena po schodech nahoru. Ve druhém patře našel Yrsu zabranou do vášnivé debaty s Lis. Šlo o to, kdo je přitažlivější, jestli George Clooney, nebo Johnny Depp? Kdo to sakra je?

„Tady se fakt tvrdě maká, co?“ zabručel. U kávovaru na chodbě zahlédl Pasgarda. Ten si právě nalil kafe a zaplul zpět do své kanceláře.

Carl vešel za ním. „Dobrá práce, Pasgarde, díky. Tímto tě z případu propouštím.“

Chlapík na něj podezíravě pohlédl. Vždycky si myslel, že všichni ostatní jsou stejní pazgřivci jako on sám.

„Chtěl bych po tobě ještě jednu maličkost. Hned jak to uděláš, můžete se zase s Jorgenem chytit za ruce a vyrazit na další obchůzky domů v Sundby. Byl bys tak laskav a přivedl otce Poula Holta k výslechu sem k nám na policejní stanici? Mám informaci, že Martin Holt se právě teď nachází v zemské kanceláři Svědků Jehovových v Holbaku. Kdybys to náhodou nevěděl, tak je to na ulici Stenhusvej 28.“ Podíval se na hodinky. „Rád bych výslech zahájil přesně za dvě hodiny. Určitě bude protestovat, ale má smůlu. Je svědkem v případu vraždy.“

Carl se otočil na podpatku. Už slyšel, jak policajti z holbackého oddělení řvou. Vpadnout do svatyně Svědků Jehovových! Bože všemohoucí! Martin Holt s nimi ale určitě půjde dobrovolně. Ze dvou zel by pro něho určitě bylo mnohem horší přiznat se svým souvěrcům v sektě k tomu, že lhal o synově odpadlictví. Jedna věc je lhát nevěřícím psům, ale něco jiného je zalhat zasvěceným.

Asada našel na chodbě před Jacobsenovou kanceláří, u psacího stolu. Na desce stál a bručel zastaralý ojetý počítač. Podobné typy se vyřazovaly z provozu už před pěti lety. Na druhou stranu ale dostal docela slušný zachovalý mobil, takže se mohl spojit se zbytkem světa. Opravdu skvělé pracovní podmínky.

„Máš něco, Asade?“

Zvedl ruku, aby Carla na chvíli umlčel. Musel si něco rychle dopsat, než zapomene myšlenku. Carl to dobře znal. Věděl, jak rychle se nápad může vypařit.

„Je to divné, Carle. Když mluvím s lidmi, kteří ze sekt utekli, vždycky mají strach, že je chci nalákat do nové církve. Myslíte, že to může být mým přízvukem?“

„Ty máš přízvuk, Asade? Není možná, já jsem si ničeho nevšiml.“

Asad vzhlédl a v očích se mu zablesklo. „Ach, děláte smích, co? Pochopil jsem, Carle.“ Zahrozil do vzduchu vztyčeným ukazováčkem. „Mě jen tak lehce nedostanete.“

„Takže nemáš vůbec nic, co by nás posunulo o kousek dopředu?“ zeptal se Carl a sám pro sebe pokýval hlavou. Asad za nic nemůže. „Je tu ještě jedna možnost, Asade. Možná není co hledat. Navzdory všemu si nemůžeme být jistí, že únosce svůj zločin spáchal víckrát, že jo?“

Asad se usmál. „Ha, zase mě zkoušíte, šéfe. Samozřejmě se to stalo více než jednou. Vidím vám na očích, že to dobře víte.“

Měl pravdu. V tomhle případě o tom téměř nemůže být pochyb. Jeden milion je hodně peněz, ale zase ne tak moc. Slušná cena za přežití.

Vrah svůj čin určitě párkrát zopakoval. Nemůže být jen tenhle jediný případ. Proč by to neměl udělat víckrát? „Pokračuj, Asade. Stejně nemáme nic jiného na práci.“

Došel k recepčnímu pultu. Lis a Yrsa stále bezostyšně pokračovaly v šovinistickém plácání, jak by měl vypadat správný muž. Diskrétně na pult zaklepal.

„Právě jsem zjistil, že chudák Asad obvolává odpadlíky ze sekt úplně sám. Takže pro tebe, Yrso, mám nový úkol. Když to nebudeš zvládat, Lis ti určitě moc ráda píchne. Že mám pravdu, Lis?“

„To není tvoje povinnost, Lis,“ ozvala se z rohu naštvaná paní Sorensenová. „Tady pan Morck není součástí našeho oddělení. Nemáš v popisu práce jakkoliv mu pomáhat.“

„Přijde na to,“ řekla Lis a podívala se na něj způsobem, který se během vášnivého výletu po USA naučila od manžela. Kdyby ji viděla Mona, možná by začala o Carla trochu víc bojovat.

V sebeobraně zaměřil pohled na Yrsiny rudé rty.

„Yrso, chci, aby ses pokusila loděnici najít na leteckém snímku. Projdi všechny snímky focené ze vzduchu pro potřeby územního katastru a plánování v okresech Frederikssund, Halsnas, Roskilde a Lejre. Fotky si najdi na jejich webových stránkách a nebo je popros, aby ti je poslali mailem. Kvalitní letecké snímky ve vysokém rozlišení z celého pobřeží kolem Hornsherredu. Až s nima budeš mluvit, rovnou je požádej, aby nám taky poslali mapy, kde jsou zakreslené všechny větrné elektrárny.“

„Myslela jsem, že jsme se shodli, že elektrárny byly kvůli bouři odstavené.“

„Správně, ale stejně se to musí prověřit.“

„No, takovou prkotinu zvládne levou zadní,“ vložila se do rozhovoru Lis. „A co pro tebe můžu udělat já?“ Mrkla na něj více než mnohoslibně.

Jak má kruci na takovou dvojsmyslnou otázku odpovědět? Na veřejnosti! Nic vtipného ho nenapadlo.

„No, ty se můžeš zeptat na stavebních odborech ve stejných okresech, jestli před rokem 1996 udělili nějaké povolení ke stavbě loděnice na pobřeží, a pokud ano, tak kde.“

Zavrtěla boky. „To je všechno? Ty teda nejsi moc náročný.“ Otočila se k němu zády a poskytla mu pohled na svůj výjimečně přitažlivý zadek v džínách. Ladně přistoupila k telefonu.

Bylo s ní těžké pořízení.

34

Provincie Helmand byla Kennethovým osobním peklem. Pouštní písek se stal jeho noční můrou. Jednou v Iráku a dvakrát v Afghánistánu. Už to stačilo.

Kamarádi mu každý den mailovali. Plno řečí o kamarádství a starých dobrých časech, ale ani slovo o tom, co se opravdu stalo. Všichni chtěli přežít. O nic jiného nešlo.

Pro něj už nebylo cesty zpět. Past skrytá pod hromadou klestí u silnice. Ve špatné chvíli na špatném místě. Byly tam bomby. Oko u zaměřovače dalekohledu. Štěstí nebylo společníkem, se kterým by člověk mohl pokaždé počítat.

Proto dnes sedí v malém domku v Roskilde, snaží se přehlušit vzpomínky, na všechno zapomenout a jít dál.

Zabil, a nikomu to neřekl. Stalo se to velmi rychle. Dokonce ani jeho kamarádi ve zbrani nic nepostřehli. Jedno tělo, stranou od ostatních. Byla to jeho oběť. Zasažená přímo do průdušnice a hodně mladá. Na rozdíl od děsivých vousů bojovníků Tálibánu, které sloužily jako poznávací znamení, měl jen trochu chmýří na bradě a na tvářích.

Ne, nikdy to nikomu neřekl, ani Mie. To nejsou věci, kterými by se chtěl člověk chlubit, když je bláznivě zamilovaný.

Když Miu spatřil poprvé, pochopil, že by se jí dokázal bezpodmínečně odevzdat.

Když ji chytil za ruku, zadívala se mu hluboce do očí. Už tehdy se to stalo. Bezpodmínečné odevzdání. Potlačovaná touha a naděje náhle dostaly křídla. S rozjitřenými smysly naslouchali jeden druhému a věděli, že se to stane znovu.

Třásla se, když mu říkala, kdy očekává manželův návrat. Už byla připravená na nový život.

Naposledy se viděli v sobotu. Zaskočil k ní bez ohlášení na návštěvu. Podle jejich dřívější domluvy držel v ruce noviny. Byla sama doma. Rozrušená. Neochotně ho pozvala dál, ale nechtěla mu říct, co se stalo. Bylo zřejmé, že netuší, co ji toho dne ještě čeká. Kdyby měli pár vteřin navíc, požádal by ji, aby odešla s ním. Sbalit několik nezbytností, posadit si Benjamina na ruku a zmizet.

Byl si jistý, že by s ním byla odešla. Ale v tu chvíli bohužel její manžel vjel na příjezdovou cestu k domu. U něj doma by měli dost času na rozmotání všech uzlů jejich zamotaných životů.

Místo toho ho poprosila, aby odešel. Zadními dveřmi. Do tmy, jako vyděšený toulavý pes. Kolo si vzít nestihl. Od té chvíle na ni pořád musel myslet.

Uběhly už tři dny. Bylo úterý a od sobotního nemilého překvapení se u domu už několikrát stavil. Byl připravený na to, že se s Miiným manželem setká tváří v tvář. Tak jako tak by to byla nepříjemná situace. Už se nebál ostatních lidí, měl strach jen ze své vlastní reakce. Nevěděl, jak by se zachoval, kdyby se ukázalo, že muž Mie ublížil.

Když se vrátil poprvé, byl dům prázdný. Ani podruhé nikoho nenašel, ale dům ho k sobě přitahoval neznámou silou. Maličko, jen nepatrně, se v něm probouzel základní instinkt. Instinkt, který ho zastavil, když jeden z přátel ukázal směrem do uličky, kde bylo o chvíli později zabito deset místních obyvatel. Přestože si to neuměl vysvětlit, cítil, že do té uličky nesmějí vstoupit. Teď zase cítil, že se v domě skrývá tajemství, které, pokud tomu on nepomůže, nikdy nevyjde na denní světlo.

Stál u hlavních dveří a volal Miino jméno. Kdyby odjeli na dovolenou, řekla by mu to. Kdyby se s ním už nechtěla vídat, řekly by mu to její světlé oči.

Měla o něj zájem, a najednou je pryč. Ani mobil mu nebere. Ze začátku si pár hodin myslel, že se bojí telefon zvednout, protože manžel postává za rohem. Potom namluvil sám sobě, že jí manžel mobil zabavil a že dobře ví, s kým má tu čest.

Jestli ví, kde bydlím, tak ať klidně přijde, pomyslel si. Bude to nerovný boj.

Včera ho poprvé napadlo, že odpověď na otázku, kde Mia je, může být ještě úplně jiná.

Překvapil ho nový zvuk. Jako voják byl vycvičený k rozpoznávání nečekaných zvuků. Slabých a téměř neslyšných zvuků, které mohly během příští vteřiny ovlivnit mnoho věcí. Zvuků, které můžou, pokud by je přeslechl, rozhodovat o bytí a nebytí.

Když stál před domem a znovu na mobilu vytočil její číslo, právě tehdy takový zvuk uslyšel.

Slabounce vyzvánějící mobil uvnitř domu.

Zaklapl svůj mobil a znovu naslouchal. Teď neslyšel nic.

Znovu vyťukal Miino číslo a chvíli vyčkával. Zvuk se ozval. Její mobil, jehož číslo zrovna teď vytočil, ležel někde nahoře za zavřeným střešním oknem a zvonil.

Chvíli stál a přemýšlel.

Bylo samozřejmě možné, že mobil nechala doma schválně, ale to se mu nezdálo. Mobil nazývala „mé spojení se světem“ a takové spojení si člověk nenechá jen tak proklouznout mezi prsty.

O tom by mohl vyprávět.

Později se k domu vrátil ještě jednou a znovu slyšel za střešním oknem nad hlavním vchodem vyzvánění. Nic nového. Tak proč má pořád pocit, že je něco špatně?

Projevil se v něm instinkt toulavého psa, větřícího nebezpečí? Nebo to byl instinkt vojáka? Anebo ho jen oslepila láska a on neviděl, že už se pro ni stal minulostí?

Navzdory všem otázkám a možným odpovědím měl pořád divný pocit.

Ze sousedního domu ho za záclonou pozorovali starší manželé. Hned jak zakřičel Miino jméno, objevili se u okna. Možná by se jich měl zeptat, jestli si něčeho nevšimli.

Trvalo dost dlouho, než otevřeli. Nepřekypovali nadšením, když ho uviděli. Žena se ho zeptala, jestli by nechtěl sousedovic rodinu nechat na pokoji.

Pokusil se o úsměv a ukázal jim, jak moc se mu třesou ruce. Předvedl jim, jak moc se bojí a jak moc potřebuje pomoc.

Řekli mu, že během několika posledních dní byl muž několikrát doma, protože si všimli mercedesu na příjezdové cestě. Ženu a dítě už delší dobu neviděli.

Poděkoval a poprosil je, aby si nepřestali sousedního domu všímat. Dal jim na sebe mobil. Když zabouchli dveře, bylo mu jasné, že nikdy nezavolají. Jeho žena to není. Navzdory všemu. Naposledy vytočil číslo jejího mobilu a ten se naposledy ozval z prvního patra.

Mio, kde jsi? pomyslel si se vzrůstajícím neklidem.

Od zítřka projde kolem domu několikrát za den.

Pokud se situace nezmění a on nebude mít důvod ke klidu, tak zajde na policii. Neměl nic konkrétního. Ale co mohl dělat jiného?

35

Svižný, pružný krok. Mužné vrásky na obličeji, na těch správných místech. Drahé oblečení. Geniální kombinace, díky které se Carl cítil jako ten nejubožejší z ubohých. „To je Kris,“ představila Mona muže a chabě Carlovi oplatila rychlé objetí.

„Byli jsme spolu v Dárfúru. Kris je odborníkem na válečná traumata a pracuje víceméně nastálo pro Lékaře bez hranic, že je to tak, Krisi?“

Řekla: Byli jsme spolu v Dárfúru. Neřekla: Pracovali jsme spolu v Dárfúru. Člověk nemusel být psychologem, aby pochopil, o co tady jde. Už teď toho navoněného idiota nesnášel.

„Myslím, že už jsem do vašeho případu slušně zasvěcený,“ řekl a vycenil příliš pravidelné a příliš bílé zuby. „Mona si od nadřízených nechala mé zapojení posvětit.“

Nechala si zapojení posvětit od nadřízených, to jsou ale kecy, pomyslel si Carl. A co se takhle zeptat mě? „Nevadí vám to?“ No, trochu pozdě. Podíval se na Monu. Vyslala jeho směrem ten nejmilejší a nejsladší úsměv. Zatracená práce.

„Ne, nevadí,“ odpověděl. „Naprosto Moně důvěřuju a jsem si jistý, že pro každého udělá, co považuje za nejlepší.“

Usmál se na návštěvníka a Mona si toho všimla. Dobré načasování.

„Dostal jsem třicet hodin na to, abych vás vrátil zpět do normálního života. Váš velitel mi říkal, že jste penězi k nezaplacení.“ Zlehka se zasmál. Musí mít slušnou hodinovou sazbu.

„Třicet hodin, říkáte?“ To má s tímhle nafoukaným chytrákem strávit dohromady víc než den a noc? Ten snad musel spadnout z jahody naznak.

„Nejdřív musíme zjistit, jak vážné je vaše postižení. Ale ve většině případů je třicet hodin dostatečně dlouhá doba.“

„Aha!“ To si z něj fakt dělají srandu, ne? Sedli si naproti Carlovi, Mona stále s líbezným úsměvem na rtech.

„Když si vybavíte Ankera Hoyera, Hardyho Henningsena a sebe v zahradním domku na Amageru, kde jste byl postřelen, co vás napadne jako první?“ zeptal se muž.

Carla zamrazilo v zádech. Co ho napadne?

Trans, zpomalený záběr, ledové ruce.

„Že už je to dávno,“ řekl.

Kris přitakal a názorně předvedl, jak si nadělal vrásky od smíchu. „K boji připraven, že, Carle? Varovali mě. Musel jsem si ověřit, jestli mi nelhali.“

O co mu sakra jde? Chce si zahrát na zápas v boxu? To by mohlo být zajímavé.

„Víte, že Hardyho manželka podala žádost o rozvod?“

„Ne, Hardy mi nic neříkal.“

„Jestli jsem to správně pochopil, projevila pro vás určitou slabost, ale vy jste její návrhy odmítl. Pokud si vzpomínám, řekla něco v tom smyslu, že jste ji přišel podpořit. To o vás něco vypovídá. Zdá se, že za maskou tvrdého muže skrýváte měkké jádro. Co vy na to?“

Carl se zamračil. „Nechápu, co s tím má společného Minna Henningsenová. Chcete mi snad říct, že za mými zády obcházíte mé přátele a vyptáváte se jich na mě? To se mi ani trochu nelíbí.“

Muž se otočil k Moně. „Tak to vidíš sama. Přesně jak jsem předpokládal.“ Usmáli se na sebe.

Ještě jedno chybné slovo a obmotá tomu kreténovi jazyk třikrát kolem krku. Vedle zlatého náhrdelníku ve véčkovém výstřihu by to nemuselo vypadat špatně.

„Teď máte nepřekonatelnou chuť mi jednu vrazit, nemám pravdu, Carle? Pěkně mě párkrát praštit, nakopnout, abych odletěl co nejdál.“ Podíval se Carlovi přímo do očí.

Pohled jeho modrých zorniček se skoro nedal vydržet.

Náhle změnil výraz. Začal být vážný. „Buďte v klidu, Carle. I když se vám to možná nezdá, jsem na vaší straně. Je mi jasné, že se musíte cítit hrozně.“ Zvedl dlaň, aby zmírnil vášně. „V klidu, emoce stranou. Jestli si právě teď lámete hlavu nad tím, koho z téhle místnosti bych nejraději dostal do postele, tak jste to vy.“

Carlovi na chvíli spadla čelist.

Buďte v klidu, řekl. Bylo samozřejmě příjemné vědět, za kterou stranu chlapík kope, ale kamarádi z nich asi nikdy nebudou.

Domluvili si příští schůzku a rozloučili se. Mona se k němu naklonila tak blízko, až se mu podlomily nohy.

„Uvidíme se večer u mě, domluveno? Co takhle kolem desáté? Můžeš vypadnout z domova, nebo musíš dneska dělat chůvu?“ zašeptala.

Carl si představil Monino nahé tělo a Jesperův sveřepý výraz.

Mimořádně jednoduchá volba.

„Ano, byl jsem si jistý, že tady dole někoho najdu,“ prohlásil milovník složek a papírů. Napřáhl ke Carlovi podměrečnou kancelářskou tlapku. „John Studsgaard, inspektorát práce.“

Myslí si snad, že je dementní? Vždyť je to sotva týden, co tady byl naposledy.

„Carl Morck,“ představil se. „Komisař v oddělení Q. Čemu vděčím za tu čest?“

„No, jednou z věcí je přítomnost azbestu.“ Ukázal chodbou směrem k provizorní přepážce. „Druhá věc je, že zdejší prostory nemají schválení pro provádění pracovní činnosti zaměstnanců policejní stanice, a vy tady zase sedíte.“

„Dobře mě poslouchejte, Studsgaarde, řekněme si to na rovinu. Od vaší minulé návštěvy bylo na ulicích postřeleno deset lidí. Dva z nich zemřeli. Trh s hašišem se zbláznil. Ministr vnitra vyslal do ulic dvě stě pochůzkářů, které nemáme kde vzít. Dva tisíce lidí ztratilo práci, daňová reforma postihuje ty nejchudší, děti ve školách mlátí učitele, mladí muži umírají v Afghánistánu, lidé jsou nuceni vyhlásit osobní bankrot, důchody stojí za zlámanou grešli, banky krachují a podvádějí své klienty. A mezi tím vším poletuje ministr financí a snaží se sehnat si novou práci, aby zůstal u koryta za peníze daňových poplatníků. Proč se teda staráte o to, kde sedím? To je snad přece úplně jedno, jestli sedím tady, nebo o pár set metrů dál, v jiném sklepě, kde je všechno dovoleno! Není…“ zhluboka se nadechl, „KURVA DO PRDELE úplně jedno, kde dřepím, hlavně když si dělám svou práci?“

Studsgaard trpělivě stál a vyslechl si celou tirádu až do konce. Pak otevřel desky a vytáhl list papíru. „Můžu se posadit?“ zeptal se a ukázal na jednu ze židlí na druhé straně stolu. „Pořízení záznamu z mé dnešní návštěvy se nevyhneme,“ řekl suše. „Je docela dobře možné, že značná část země má problémy, ale potom je jen dobře, že někteří z nás umějí problémy řešit.“

Carl ztěžka polkl. Chlapík má styl. „Dobře, Studsgaarde. Omlouvám se, že jsem na vás křičel. Ujely mi nervy, mám toho moc. Samozřejmě máte pravdu.“

Kancelářská krysa zvedla hlavu.

Carl pokračoval.

„Velmi rád bych vám pomohl. Můžete mi říct, co máme udělat pro to, aby tyto prostory byly uznány za kanceláře?“

Muž odložil plnicí pero. Teď bude určitě následovat dlouhá přednáška o nemožnosti změny a o vysokém počtu pacientů v nemocnicích, kteří byli vystaveni špatnému pracovnímu prostředí.

„Je to snadné. Řekněte svému šéfovi, aby podal žádost. Někdo přijde, zhodnotí stav a dá vám instrukce.“

Carl poposedl. Chlapík byl samé překvapení.

„Nemohl byste mi s tou žádosti poradit?“ zeptal se. Mnohem poníženěji, než měl původně v úmyslu.

„Tak to budeme muset ještě jednou zalovit v aktovce,“ usmál se úředník a podal Carlovi formulář.

*

„Jak to šlo s inspektorátem práce?“ zeptal se Asad.

Carl pokrčil rameny. „Jasně jsem tomu panáčkovi naservíroval, co si o něm myslím. Nezmohl se ani na slovo!“

Naservíroval? Z téhle formulace nebyl Asad evidentně zrovna moudrý. Určitě mu muselo běžet hlavou, co to má společného s jídlem.

„Jak jsi daleko, Asade?“

Připravil se na hlášení. „Yrsa mi dala jedno jméno, tak jsem mu zavolal. Býval členem církve Kristův dům. Znáte tu církev?“

Carl zavrtěl hlavou. Jestli se dobře pamatoval, v životě o ní neslyšel.

„Ani se nedivím, myslím, že jsou fakt divní. Věří, že se Ježíš vrátí na zem v kosmické lodi a přiveze živé zástupce všech možných světů. My lidé si je tady potom zasadíme.“

„Zasadíme se o spojení s nimi, Asade. Trochu to pleteš.“

Asad se zavrtěl. „Ten chlapík říkal, že loni z církve hodně členů dobrovolně odešlo. Bylo tam dost problémů. Ale nezná nikoho, kdo by byl vyloučen. Říkal, že slyšel o jednom páru, který je stále členem církve, a ti měli vyloučené dítě. Odhadoval, že se to stalo tak před pěti šesti lety.“

„A co je na téhle informaci tak zajímavého?“

„Chlapci bylo jen čtrnáct.“

Carl si představil nevlastního syna Jespera. Když mu bylo čtrnáct, taky se nebál říct svůj názor.

„Dobře, určitě to není běžné. Ale vidím, že ti v hlavě šrotuje ještě něco dalšího, Asade.“

„Já vám nevím, Carle. Mám takový divný pocit, šimrání v břiše.“ Poklepal si na baculaté břicho. „Věděl jste, že v Dánsku dochází k vyloučení z církve jen výjimečně? Pokud teda nemluvíme o Svědcích Jehovových.“

Carl zavrtěl hlavou. Být vyloučen nebo zatracen, jaký je mezi tím rozdíl? Znal pár lidí tam u nich doma, odkud pocházel. Rozhodně nebyli ani trochu vítáni ve vlastních zaprděných evangelických rodinách. A co má být?

„Občas se to stává. Ať už tak nebo onak,“ řekl Carl. „Oficiálně nebo neoficiálně.“

„Ano, neoficiálně.“ Asad zdvihl do vzduchu ukazováček. „Kristův dům je velmi fanatický sbor a vyhrožuje svým členům vším možným. Ale dozvěděl jsem se, že nikdy nikoho dobrovolně nevyloučí.“

„A co tím naznačuješ?“

„Chlapík, se kterým jsem mluvil, tvrdil, že to dítě vyloučili jeho vlastní rodiče. Potom je ve sboru hodně kritizovali, ale jim to bylo to jedno.“

Jejich oči se setkaly. Carl pocítil, že i jeho začíná šimrat v břiše.

„Máš jejich adresu, Asade?“

„Dostal jsem jen starou adresu, kde už dávno nebydlí. Lis na tom pracuje.“

*

Ve tři čtvrtě na dvě zavolala Carlovi služba z vrátnice. Policajti z Holbaku právě na jeho žádost přivezli nějakého muže k výslechu a nikdo neví, kam s ním. Byl to otec Poula Holta.

„Pošlete ho ke mně dolů, ale postarejte se, aby vám cestou neutekl.“

O pět minut později se v chodbě objevili dva mírně dezorientovaní mladí pochůzkáři. Mezi sebou vedli muže.

„Tady se to dost špatně hledá,“ pronesl jeden z nich. Podle přízvuku pocházel ze západního Jutska, to bylo jasné jako facka.

Carl na ně přátelsky pokývl a rukou nabídl Martinu Holtovi místo. „Posaďte se, prosím,“ řekl.

Obrátil se k pochůzkářům. „Naproti přes chodbu je malá kancelář a tam sedí můj asistent. S radostí vám udělá šálek čaje, kafe bych nedoporučoval. Předpokládám, že počkáte, dokud neskončím. Pak si můžete pana Holta zase odvést.“

Nabídka čaje ani kávy je popravdě řečeno příliš nenadchla. Jak se říká v Jutsku, byli otrávení jak švábi.

Martin Holt vypadal jinak, než když se potkali poprvé, u vchodových dveří v Hallabro. Tehdy byl tvrdohlavý, dnes působil jinak. Skoro až vyděšeně.

„Odkud víte, že jsem v Dánsku?“ bylo první, co řekl. „Sledujete mě?“

„Pane Holte, skoro si dokážu představit, čím jste si vy a vaše rodina během posledních třinácti let prošli. Chci, abyste věděl, že my z oddělení Q s vámi se všemi hluboce cítíme. Nepřejeme vám nic zlého, toho jste si prožili už víc než dost. Ale měl byste také vědět, že použijeme veškeré dostupné prostředky, abychom dopadli Poulova vraha.“

„Poul není mrtvý. Je někde v Americe.“

Kdyby muž jen matně tušil, kolik věcí vypovídá o tom, že lže, byl by raději zticha. Pevně sevřené ruce. Hlava v mírném záklonu. Odmlka před vyslovením slova Amerika. Tohle všechno a další čtyři nebo pět maličkostí, jako například mnohaletá práce s tou částí dánského národa, která pravdu nikdy dobrovolně neřekla, naučilo Carla rychle reagovat.

„Napadlo vás někdy, že jiné rodiny můžou být ve stejné situaci jako vy?“ zeptal se Carl. „Poulův vrah je stále na svobodě. Klidně mohl zavraždit další děti. Ať už před Poulem, nebo po něm.“

„Už jsem vám říkal, že Poul je v Americe. Kdybych s ním byl ve styku, řekl bych vám, kde přesně je. Můžu už jít?“

„Pane Holte, teď mě dobře poslouchejte. Na chvíli zapomeneme, co se děje venku, na okolní svět. Vím, že musíte dodržovat určitá pravidla a máte svá dogmata, a taky moc dobře vím, že pokud byste se mne mohl jednou provždy zbavit, uděláte to velmi rád. Nebo se snad pletu?“

„Můžete zavolat pochůzkáře. Tohle všechno je jedno velké nedorozumění. Zkoušel jsem vám to vysvětlit už v Hallabro.“

Carl kývl. Muž se stále bál. Třináct let úzkosti a strachu ho zatvrdilo. Vystavěl okolo své rodiny zeď a pečlivě ji hlídal. Nikdo je nesměl vyrušit nebo jim ublížit.

„Mluvili jsme s Tryggvem,“ řekl Carl a položil před muže policejní portrét podezřelého. „Jak vidíte, známe už i jeho tvář. Rád bych si poslechl váš výklad celého případu, možná nás to posune o kousek dál. Víme, že se cítíte být tímto mužem ohrožen.“ Zapíchl prst do obrázku tak zprudka, až Martin Holt poskočil.

„Ujišťuju vás, že nikdo zvenčí netuší, že jsme mu v patách. Nemáte se čeho bát.“

Muž ztěžka odlepil zrak od portrétu a podíval se Carlovi přímo do očí. Hlas se mu třásl. „Co myslíte? Jak asi vysvětlím představeným v kanceláři Svědků Jehovových, že mě odvezla policie? Co jim mám říct? Někdo určitě tuší, o co tady jde. Nechovali jste se zrovna diskrétně.“

„Kdybyste mě ve Švédsku pustil dovnitř, k vám domů, nic z toho by se nestalo. Jel jsem celou tu štreku k vám jen proto, abyste mi pomohli dopadnout Poulova vraha.“

Martinu Holtovi opět klesla ramena. Zadíval se na portrét. „Je si tu podobný,“ řekl. „Ale neměl tak tmavé oči. Jinak nevím, co bych vám ještě mohl říct.“

Carl vstal. „Chci vám něco ukázat. Zatím jste to ještě nikdy neviděl. Pojďte prosím za mnou.“

Z Asadova brlohu se ozval smích. Ten jedinečný, burácivý západojutský smích, jehož prvotním účelem pravděpodobně bylo přehlušit zvuk porouchaného lodního motoru za bouřlivého počasí. Jo jo, Asad dokázal od první chvíle zabavit každého. Carl nemusí nikam spěchat.

„Podívejte se, kolik tady máme nevyřešených případů,“ řekl a obrátil Holtovu pozornost k Asadovu systému složek vyvěšených na zdi. „Každý z těchto případů v sobě skrývá nějakou strašnou událost a následný smutek. Něco podobného, co prožíváte i vy.“

Carl se na Martina Holta upřeně zadíval, ale ten byl ledově klidný. Tyto případy se ho netýkaly a tihle lidé nebyli jeho bratry a sestrami. Všechno, co se stalo mimo okruh Svědků Jehovových, mu bylo úplně lhostejné. Dělal, jako by se ho tento svět vůbec netýkal, jako by ani neexistoval.

„Mohli jsme si vybrat kterýkoliv z těchto případů, rozumíte mi? Ale my jsme si zvolili případ vašeho syna. Ukážu vám proč.“

Muž Carla neochotně následoval. Ušel posledních pár metrů. Vypadal jako odsouzenec k smrti při cestě na popraviště.

Carl ukázal na obrovskou zvětšeninu vzkazu z láhve, kterou Rose s Asadem vyrobili a pověsili na zeď. „Proto,“ řekl krátce a ustoupil o několik kroků dál do chodby.

Martin Holt stál dlouho bez hnutí a četl dopis. Jeho oči pomaličku přejížděly po jednotlivých řádcích. Dalo se lehce poznat, kde právě je. Když dočetl, vrátil se opět na začátek. Byla to majestátní postava, která už ale byla téměř na konci svých sil. Muž, pro nějž bylo dodržování zásad nadevše. Ale také otec, který se ze všech sil snažil ochránit zbývající děti. Byť pomocí utajování a lží.

Teď tady stál a bral si slova svého mrtvého syna k srdci. Byla tak neohrabaná, a přesto se mu hluboce vryla do duše. Náhle sebou trhl, o krok ustoupil, zamával rukama a opřel se o zeď. Kdyby tam nebyla, svalil by se na zem. Synova úpěnlivá prosba o pomoc zněla tak hlasitě jako trubky z Jericha. A právě tuhle jedinou pomoc nemohl chlapci poskytnout.

Carl nechal Martina Holta chvíli stát a tiše plakat. Pak muž postoupil dopředu a opatrně položil ruce na synův dopis. Třásly se mu, nemohl je udržet. Pomalounku přejížděl prsty po vzkazu. Odzadu, slovo za slovem, tak vysoko, jak jen dosáhl.

Pak mírně sklopil hlavu na stranu. Třináct let bolesti se na něm podepsalo. Vrátil se s Carlem zpět do kanceláře, posadil se a požádal o sklenici vody. Potom řekl všechno, co věděl.

36

„Teď už nás ani smrt nerozdělí,“ hulákala Yrsa na chodbě.

Vzápětí strčila hlavu do Carlovy kanceláře. Cestou zpátky do sklepa musela mít sakra naspěch. Kadeře na hlavě jí trčely do všech stran.

„Chci slyšet, že mě oba milujete,“ zahlaholila a plácla před Carla na stůl balík leteckých snímků.

„Našlas ten dům, Yrso?“ zařval Asad a cvalem vyběhl ze své skříně na košťata.

„Ne. Mám sice pár dobrých tipů, ale žádný z nich není loděnice. Fotky jsem seřadila podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Kdybych byla na vašem místě, začala bych těmi, co leží nahoře. Nejpravděpodobnější domy jsem zakroužkovala.“

Carl si hromádku přitáhl k sobě a spočítal jednotlivé listy. Patnáct archů a ani jedna loděnice? Zatracená práce.

Zkontroloval data. Většina snímků byla z července 2005.

„Hele, moment,“ řekl. „Tyhle snímky někdo vyfotil devět let po vraždě Poula Holta, Yrso. Za tu dobu už mohl loděnici stokrát strhnout, zbourat, co já vím.“

„Stokrát?“ zapojil se Asad. „Ne, to by nešlo, Carle. To by nestihl.“

„To se jen tak říká, Asade.“ Carl se zhluboka nadechl. „Jiné letecké snímky nemáme?“

Yrsa několikrát zamrkala. Asi to mělo znamenat: Ty si snad ze mě děláš srandu.

„Víš ty co, pane vrchní kriminální komisaři?“ spustila lehce naštvaně. „Jestli mezitím loděnici zbourali, tak nám to snad může být úplně jedno, nemyslíš?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, Yrso, nemůže nám to být jedno. Je docela dobře možné, že vrah je pořád ještě vlastníkem toho domu, a díky tomu by se nám mohlo podařit ho tam chytit, nemyslíš? Takže šup šup. Zpátky nahoru za Lis a sežeň starší fotky.“

„Starší fotky těchhle patnácti míst?“ Ukázala na hromádku snímků.

„Ne, Yrso. Jde nám o letecké snímky celého pobřeží kolem fjordů, vyfocené před rokem 1996. Je to tak těžké pochopit?“

Natočila si několik pramínků vlasů na prsty. Už z ní nesršela energie, jako když uháněla dolů po schodech a hlásila příchod.

„To nebude jen tak, znovu si ji udobřit,“ řekl Asad. Jednou rukou mával ve vzduchu, jako by si ji o něco popálil. „Viděl jste, jak se naštvala, že ji samotnou nenapadly ty datumy?“

Carl zaslechl bzučení a uviděl masařku usazenou na stropě. Další kolo boje právě začínalo. „Neboj se, Asade, ta je splachovací.“

Asad potřásl hlavou. „No, nevím. Nezáleží na tom, jak moc se člověk napíchne na tyčku v plotě, zadek ho bolí vždycky.“

Carl se zamyslel. Bůhví jestli pochopil, o čem Asad právě mluvil. „Ty, Asade,“ řekl, aby se vyhnul odpovědi. „To je v každém tvém přísloví něco o zadku?“

Asad se zasmál. „Ne, znám i pár jiných, ale ty nejsou tak dobré.“

Skvěle. Jestli syrský humor vypadá takhle, tak to se moc nepobaví, až ho k jeho smůle do téhle země někdo pozve.

„Co jste se dozvěděl během výslechu Martina Holta,šéfe?“

Carl si přitáhl zápisník. Neměl tam moc poznámek, ale těch pár bylo aspoň použitelných.

„Martin Holt je navzdory mému očekávání docela sympatický chlapík,“ řekl Carl. „Váš obrovský dopis na zdi ho dostal na kolena.“

„Chtěl mluvit o Poulovi?“

„Jo. Mluvil půl hodiny bez přerušení. Těžko ovládal vlastní hlas.“ Carl vytáhl z náprsní kapsy cigaretu a promnul ji mezi prsty. „Kruci, ten chlap měl konečně potřebu promluvit. O nejstarším synovi neřekl celá léta ani slovo. Nemohl, příliš ho to bolelo.“

„Tak co máte napsáno v poznámkách, Carle?“

Carl si s chutí zapálil. Vzpomněl si na Jacobsenovu neuspokojenou touhu po nikotinu. Někdy se člověk může dostat do situace, kdy přestane být svým vlastním pánem. To se jemu rozhodně nikdy nesmí stát.

„Martin Holt mi potvrdil, že náš policejní portrét v podstatě odpovídá skutečnosti. Podle něj měl únosce oči trochu dál od sebe. Knírek byl o něco menší a vlasy kolem uší o něco kratší.“

„Budeme obrázek upravovat, Carle?“ zeptal se Asad a mávl rukou, aby odehnal cigaretový kouř.

Carl odmítavě zavrtěl hlavou. Možná měl pravdu Tryggve, a ne jeho otec. Lidi se na popisu málokdy úplně shodnou.

„Nejdůležitější částí výpovědi Martina Holta byl přesný popis způsobu předání výkupného. Probíhalo to jednoduše. Pytel s penězi vyhodil z okna jedoucího vlaku. Muž na něj zablikal stroboskopovým světlem a…“

„Co je to stroboskopové světlo?“

„Co to je?“ Carl natáhl vzduch do plic. „No, to je takové blikající světlo jako na diskotéce. Bliká jako blesk.“

„Aha!“ Asad se usmál. „A vypadá to, jako by se člověk trhavě pohyboval. Jako ve starých filmech. To znám.“

Carl se podíval na cigaretu. Chutná snad po sirupu, nebo co?

„Holt mi dokázal poměrně přesně ukázat, kde předání peněz proběhlo,“ řekl. „Bylo to v místě, kde silnice vede téměř vedle trati. Mezi Slagelse a Soro.“ Vylovil ze šuplíku mapu a ukázal na jedno místo. „Tady na tom kousku mezi Vedbysonderem a Lindebjerg Lynge.“

„To vypadá logicky,“ řekl Asad. „Blízko trati, a přitom ne moc daleko od dálnice. Člověk je během chvilky pryč.“

Carl si na mapě prohlédl trasu železniční trati. Ano, Asad měl pravdu. Bylo to skvělé místo.

„Jak tam únosce Poulova otce dostal?“ vyzvídal Asad.

Carl vytáhl z kapsy krabičku cigaret a pečlivě si ji prohlédl. No jo, sakra. Na dně jsou ulepené stopy od sirupu.

„Přikázal mu, aby jel jedním konkrétním vlakem z Kodaně do Korsoru a čekal na světelné znamení. Musel si sednout do vagonu první třídy, na levou stranu. Po spatření světelného záblesku měl vyhodit pytel s penězi z okna.“

„Kdy se dozvěděl, že byl Poul zavražděn?“

„Kdy? Po telefonu dostal pokyny, kde si má děti vyzvednout. Když ale přijeli s manželkou na určené místo, na poli ležel pouze Tryggve. Byl omámený nějakou látkou, pravděpodobně chloroformem, takže byl v bezvědomí. Tryggve řekl rodičům, že Poul byl zavražděn. Měl pro ně ještě další vzkaz. Pokud půjdou na policii nebo pokud zpráva o únosu nějakým způsobem unikne na veřejnost, přijdou o některé z dalších dětí. Na Martina Holta a jeho ženu udělaly nesmazatelný dojem dvě věci. Strašná zpráva o Poulově vraždě a totálně vyděšený Tryggve.“

Asad vytáhl ramena až po uši. Zjevně to s ním otřáslo. „Být to moje děti, tak…“ Přejel si pomalu ukazováčkem přes hrdlo a nechal hlavu volně klesnout.

Carlovi bylo hned jasné, co tím myslel. Pohledem se vrátil zpět k poznámkám v zápisníku. „Nakonec mi Martin Holt řekl něco, co by pro nás mohlo být užitečné.“

„Co, Carle?“

„Na kroužku s klíči od auta měl únosce malou bowlingovou kouli s číslem jedna.“

Vtom na Carlově psacím stole zazvonil telefon. Určitě je to Mona, která mu chce poděkovat za vstřícnost.

„Vrchní policejní komisař Morck?“ zaduněl ze sluchátka hlas, který, jak se ukázalo, patřil Klaesu Thomasenovi. „Carle Morcku, chtěl jsem ti jen nahlásit, že jsme využili dnešního pěkného počasí a s manželkou jsme propluli zbytek cesty. Podle nás není z vody žádná loděnice vidět, ale na několika místech jsou podél pobřeží vzrostlé keře, přes které není nic vidět. Ta místa jsme si označili.“

Jak by jim teď pomohla trocha starého dobrého štěstíčka a policajtské kliky. „Která místa bys označil za nejpravděpodobnější?“ zeptal se Carl a típl sirupovou cigaretu v popelníku.

„No, těžko říct.“ Z druhého konce sluchátka bylo slyšet potáhnutí z fajfky. Určitě ještě stál na molu, oblečený do námořnického. „Řekl bych, že se musíme soustředit na oblast kolem Ostskova dole u Sonderby a na Bognas a Nordskoven. Bylo tam několik míst, zarostlých až k plážím, ale jak už jsem říkal. Nenašli jsme nic, o čem bychom mohli s jistotou prohlásit, že je to ono. Dneska odpoledne mám ještě schůzku s polesným z Nordskovenu. Uvidíme, jestli nám něco poradí.“

Carl si poznamenal všechny tři lokality a poděkoval. Slíbil, že vyřídí pozdravy bývalým Thomasenovým kolegům, kteří na policejní stanici už pravděpodobně pěknou řádku let nepracují, ale to mu říkat nemusel. Tím učinil slušnosti zadost.

„Nic,“ řekl Carl a obrátil se k Asadovi. „Thomasen nenašel nic konkrétního, ale označil tři místa, která přicházejí v úvahu.“ Ukázal je na mapě. „Počkáme, jestli Yrsa přijde s něčím použitelným, a pak ty údaje porovnáme. Zatím můžeš pokračovat v rozdělané práci.“

Půl hodiny blaženě odpočíval s nohama na stole. Pohodu přerušilo nepříjemné šimrání na nose. Nastal návrat do kruté reality. Zatřásl hlavou, rozlepil oči a zjistil, že ho obletuje nespočet zářivých zelenomodrých masařek. Zbytky sladkého sirupu na krabičce cigaret je nezaujaly, a tak se poohlížely po nějaké jiné dobrotě. Co by tam mohly mlsat?

„Co to sakra je?“ zanadával a ohnal se. Pár much spadlo na zem, pěkně na záda, všech šest nožiček se mrskalo nahoře.

Tak to už vážně stačilo.

Prohlédl si obsah odpadkového koše. Nikdo už ho pěkně dlouho nevynesl, možná i několik týdnů. Koš byl plný všeho možného, ale Carl nenašel žádné organické zbytky, které by všežravým masařkám mohly přijít k chuti.

Podíval se do chodby a uviděl další mouchu. Bůhví jestli se do pohybu nedal některý z Asadových exotických pokrmů. Nemohl začít bobtnat sezamový tahin? Nebo co když začal ohromující silou kvasit podivný nápoj s příchutí Turkish delight, páchnoucí po růžové vodě?

„Nevíš, kde se tady ty mouchy vzaly?“ vyptával se a cestou do Asadovy krabičky od sirek se jich snažil zasáhnout a zabít co nejvíc.

Uvnitř Asadova hájemství to neuvěřitelně smrdělo. Běžný odér cukrové vůně nebyl nic proti stávajícímu zápachu. Spíš to tam páchlo, jako by si hrál se zapalovačem značky Zippo.

Asad zvedl ruku. Nepřál si být vyrušován. Na uchu měl přilepené telefonní sluchátko a vypadal naprosto soustředěně. „Ano,“ zopakoval několikrát do telefonu. „Ale stejně k vám budeme muset přijet a prohlédnout si to na vlastní oči,“ dodal nakonec. Dnes měl hlubší hlas a vypadal tak nějak vážněji. Domluvil si přesný čas návštěvy a zavěsil.

„Ptal jsem se, jestli nevíš něco o těch mouchách?“ řekl Carl a ukázal na pár výstavních kousků, které se usadily na roztomilém plakátu s velbloudy a hromadou písku.

„Carle, myslím, že jsem našel jednu rodinu,“ odpověděl. Výraz jeho obličeje byl spíš skeptický. Jako u člověka, který si právě porovnal vsazená čísla s těmi, která byla vylosovaná, a zjistil, že všechna čísla na tiketu sedí a že právě vyhrál hlavní výhru deset milionů korun. Chudák, který dospěl k bolestnému zjištění, že se mu splnil životní sen.

„Jednu co?“

„Jednu rodinu, o které se domnívám, že měla s naším únoscem co do činění.“

„To jsou ti z Kristova domu? Jak už jsi o nich mluvil?“

Přikývl. „Lis je našla. Nová adresa, nová jména, ale jsou to určitě oni. Zkontrolovala je podle registru rodných čísel. Čtyři děti a nejmladšímu z nich, Flemmingovi, bylo před pěti lety čtrnáct.“

„Zeptal ses jich přímo, kde je chlapec dnes?“

„Ne. Říkal jsem si, že by se to nehodilo.“

„Cos myslel tím, že k nim budeme muset přijet a prohlédnout si to na vlastní oči?“

„No, nakukal jsem té paní, že jsme z finančního úřadu a zdá se nám divné, že jejich nejmladší syn, který se pravděpodobně jako jediný z dětí neodstěhoval do zahraničí, zatím ještě nikdy nepodal daňové přiznání, i když mu už dávno bylo osmnáct.“

„Asade, to sakra nemůžeš. Přestože jsme policajti, nemůžeme se vydávat za státní úředníky daňové správy. Jak jsi vůbec zjistil, že nepodal žádné daňové přiznání?“

„Nezjistil jsem nic. Jen mě to tak napadlo.“ Poklepal si významně na nos.

Carl potřásl hlavou, ale i přesto musel uznat, že Asad se konečně něčeho dopátral. Lidi, kteří přímo nespáchali trestný čin, dokáže dostat jen berňák. Nikdo jiný je nepřinutí ztratit hlavu.

„Kde bydlí a kdy tam vyrážíme?“

„Bydlí v městečku Tollose. Paní říkala, že se manžel vrátí domů kolem půl páté.“

Carl se podíval na hodinky. „Fajn, pojedeme tam spolu. Dobrá práce, Asade, fakt hodně dobrý.“

Carl se na chviličku usmál. Pak ukázal na plakát, který si masařky zvolily za ideální místo k setkávání. „Asade, přiznej barvu. Ty tady máš něco, co ty zpropadené mouchy považují za svůj útulný domov?“

Asad rozhodil krátké tlusté paže. „Netuším, odkud se tu berou.“ Jeho tvář na okamžik ztuhla. „Ale zato vím, kde se tady vzal tenhle,“ řekl a ukázal na malého, osamoceného broučka mnohem menších rozměrů, než byly masařky. Křehký bezbranný tvoreček, který našel smrt v okamžiku, kdy měl tu smůlu a potkal se s Asadovýma šlachovitýma, hnědýma rukama.

„Dostal jsem tě!“ zaradoval se Asad a poznámkovým blokem setřel zbytky rozmázlého hmyzu. „Tamhle jsem jich našel spoustu.“ Ukázal na svůj modlitební kobereček. Vzápětí si v Carlových očích přečetl pro kobereček rozsudek smrti.

„Ale Carle, už je to v pořádku. V koberečku už skoro žádní brouci nejsou. Ráno jsem ho vyklepal, ještě než jste přišel. Vzadu za dveřmi, u azbestu. Zdědil jsem ten kobereček po tátovi a moc mi na něm záleží.“

Carl kobereček opatrně za růžek nadzvedl. Záchranná akce proběhla na poslední chvíli. Nic víc než třásně na okrajích už z něj v podstatě nezbývalo.

Carl si na chvíli představil policejní archivy, uschované v azbestové zemi. Bůhví jestli se v papírových složkách neskrývá jeden nebo dva neodhalení zločinci, které tihle nenažraní moli zachrání, až dostanou chuť na trochu zažloutlého papíru?

„Nějak to tu smrdí, ne? Tys ten kobereček něčím nastříkal?“ zeptal se.

Asad se usmál. „Petrolejem. To zabírá.“

Smrad mu asi vůbec nevadil. Zřejmě jde o jednu z bezděčných výhod, když člověk dospívá v zemi, kde v podzemí bublá ropa. Teda jestli v Sýrii vůbec něco takového existuje.

Carl zavrtěl hlavou a blaženě opustil páchnoucí pidi kancelář. Za dvě hodiny mají být v Tollose. Pořád má dost času na to, aby rozřešil masařkovou záhadu.

Chvíli bez hnutí postával na chodbě. U potrubí těsně pod stropem se ozvalo tiché zašumění. Podíval se nahoru a spatřil svou alfa masařku, ozdobenou korekčním lakem.

Krucinál, ta je opravdu všude.

„Co tu děláš, Carle?“ ozvalo se za ním Yrsino zakvákání. „Pojď na chvíli se mnou,“ pokračovala a tahala ho za rukáv.

Rychlým mávnutím odstrčila záplavu lahviček s laky na nehty, nůžek na zastřihávání kůžičky u nehtů, odlakovačů, laků na vlasy a spoustu dalších flakonků s nebezpečnými chemikáliemi až na okraj stolu.

„Podívej se na tohle,“ řekla. „Tady máš ty svoje letecké snímky a klidně ti řeknu, že to byla jen ztráta času.“ Povytáhla obočí a rázem jako by z oka vypadla Carlově staré protivné tetě Adě. „Podél celého pobřeží je to všude stejné, nic nového pod sluncem.“

Carl si všiml, jak otevřenými dveřmi dovnitř vletěla jedna z masařek a spokojeně si bzučela u stropu.

„A úplně stejně jsem dopadla s větrnými elektrárnami.“ Razantně odšoupla poloprázdný hrnek na kafe s malovaným okrajem stranou. „Jestliže tvrdíš, že nízkofrekvenční zvukové vlny jsou slyšet v okruhu dvaceti kilometrů, tak nám to není vůbec k ničemu.“ Ukázala na mapu, kde bylo spoustu míst označených křížky.

Pochopil, co tím myslí. Žijí v zemi větrných elektráren. Jsou všude, takže jejich rozmístění rozhodně nemohlo zúžit okruh pátrání.

Něco mu přeletělo kolem obličeje. Masařka se usadila na okraji Yrsina kávového hrnku. Kreatura označená lakem. Byla fakt úplně všude.

„Chcípni, mrcho,“ řekla Yrsa. Vypadalo to, že se dívá někam úplně jinam, ale i přesto cvrnkla dlouhými, rudě nalakovanými nehty a srazila masařku do kafe. „Lis obvolala prakticky všechny okresy,“ pokračovala nerušeně, „a v oblastech, o které se zajímáme, nikdo nevydal povolení ke stavbě loděnice. Znáš to, chráněné krajinné území a podobné nesmysly.“

„Jak moc zpátky se Lis vyptávala?“ zeptal se Carl a se zaujetím sledoval masařku. Pokoušela se plavat v kofeinovém pekle a zachránit si holý život. Neuvěřitelné, jak dokáže být Yrsa výkonná, když chce. On tady chodí celý den a…

„Až k regionální reformě okresů v roce 1970.“

Rok 1970! To je skoro doba kamenná. Takže může klidně zapomenout na pátrání po dodavatelích cedrového dřeva. S trochou smutku v očích pozoroval masařčiny smrtelné křeče. A má po problému.

Náhle Yrsa prudce bouchla do stolu, do jednoho z leteckých snímků. „Myslím, že bysme měli hledat tady.“

Carl se podíval na kruh okolo jednoho z domů v Nordskovenu. Bylo tam napsáno Vibegarden. Pokud viděl dobře, šlo o pěkný domek, kousek od lesní cesty. Nikde tam ale žádná loděnice nebyla. Umístění bylo skvělé, dům byl skrytý za stromy a keři, nedaleko fjordu, ale stejně… Po loděnici ani památky.

„Je mi jasný, na co myslíš, ale ta loděnice by klidně mohla být tady,“ řekla a poklepala na zelené místo na konci pozemku patřícího k domu.

„Kruci,“ řekl Carl. Najednou okolo nich létalo hned několik much. Yrsa je svým plácnutím do stolu vyrušila. Bouchl zaťatou pěstí do stolu. Dosáhl jediného. Masařek tam teď létalo ještě víc.

„Co blbneš?“ utrousila Yrsa naštvaně a zabila pár much podložkou pod myš.

Carl se ohnul a podíval se pod stůl. Snad ještě nikdy neviděl tolik života na tak malém prostoru. Kdyby se masařky uměly domluvit, levou zadní by dokázaly nadzvednout odpadkový koš, který je evidentně lákal.

„Co máš sakra v tom koši?“ zařval.

„Netuším. Nepoužívám ho. Asi tam něco musela hodit Rose.“

Výborně, pomyslel si. Teď už aspoň ví, kdo určitě v Rosině a Yrsině společném bytě neuklízí. Jestli tam teda vůbec někdo uklízí.

Podíval se na Yrsu. Seděla a se soustředěným výrazem mlátila masařky hlava nehlava. Holýma rukama a s vynikající přesností. To si Asad pěkně mákne, až to bude uklízet.

Vzápětí byl Asad připraven. Na rukou měl své zelené gumové rukavice. Držel velký pytel na odpadky, do kterého chtěl vysypat obsah koše a mrtvé masařky.

„To je ale hnus,“ pronesla Yrsa. Prohlížela si zbytky muších těl na prstech. Carl měl chuť dát jí výjimečně za pravdu.

Vybrala si jednu lahvičku s celulózovým ředidlem, namočila do ní vatovou tyčinku a jala se dezinfikovat ruce. Za chvíli to všude smrdělo jako v továrně na lakování lodí, kde dostali dlouhodobou zakázku. Carl zadoufal, že je právě dnes opět nenavštíví zástupce inspektorátu práce.

V tu chvíli si všiml, jak na ukazováčku a prostředníčku Yrsiny pravé ruky mizí lak na nehty, a hlavně toho, co je pod ním.

Stál, zíral a málem zapomněl zavřít pusu. Asad, který vylezl z masařkového pekla pod stolem, jeho pohled zachytil. Teď tu stáli jako dva vykulenci oba.

„Jdeme,“ řekl Carl a vystrčil Asada na chodbu. Ten mezitím pytel dobře zavázal. „Taky jsi to viděl?“

Asad stál a kýval s pusou otevřenou v podivném úhlu. Tohle člověk dokáže, jen když dostane strašné křeče do břicha.

„Pod lakem na nehty má Rosiny černě počmárané nehty. Dokonce i stejné křížky od fixu od posledka. Viděls to?“

Znovu přikývl.

Neuvěřitelné, to by je nenapadlo ani ve snu.

Pokud se v zemi nerozmáhá nová móda černých křížků na nehtech, existuje jen jediné možné vysvětlení. Yrsa a Rose jsou jedna a tatáž osoba.

37

„Podívej, co pro vás mám,“ řekla Lis a podala Carlovi obrovskou kytici, úhledně zabalenou do celofánu.

Carl položil telefonní sluchátko. Co to kruci má znamenat?

„Žádáš mě o ruku, Lis? To jsem rád, žes konečně pochopila, co se ve mně skrývá.“

Svůdně zamrkala. „Dostali jsme ji nahoře v oddělení A, ale Marcus měl pocit, že byste ji měli dostat vy.“

Carl se zamračil. „A za co?“

„No, Carle, jen se nedělej. Ty dobře víš za co.“

Pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Našli poslední kůstku z malíčku s rýhou. Znovu prohledali celé spáleniště a objevili ji v hromádce popela.“

„A za to dostaneme růže?“ Carl se podrbal vzadu na krku. Třeba našli v popelu i ty růže.

„Ne, za to ne. Ale bude lepší, když ti to Marcus vysvětlí sám. Tahle kytice je každopádně od Torbena Christensena, toho vyšetřovatele požáru z pojišťovny. Policejní vyšetřování ušetřilo jeho společnosti hodně peněz.“

Chytla Carla za tvář a zacukala s ní jako rádoby vtipný strýček, který zatím nevymyslel lepší pozdrav. Potom odtančila zpět k sobě.

Carl se mírně vyklonil stranou. Nedokázal si odpustit pohled na tak hezký zadeček.

„Co se děje?“ zeptal se Asad z chodby. „Za chvíli musíme vyrazit.“

Carl přikývl a vytočil číslo na vedoucího oddělení vražd.

„Asada by zajímalo, proč jsme dostali růže,“ zeptal se, jakmile uslyšel, že na druhé straně někdo zvedl sluchátko.

Ozvalo se něco, co by se dalo označit za výbuch smíchu.

„Carle, dnes jsme vyslechli tři majitele vypálených společností a podařilo se nám získat tři neprůstřelné výpovědi. Měli jste ve všem pravdu. Byli přinuceni vzít si půjčky s vysokými úroky, a když nebyli schopni splácet, vymahači začali tlačit na pilu. Vyžadovali splacení jistiny. Obtěžování, vyhrožování po telefonu. Nebezpečné vyhrožování. Vymahači peněz byli čím dál víc neodbytní, ale k čemu jim to bylo? Firma, která má problémy s likviditou, nemůže jen tak někam přijít a vzít si další půjčku.“

„Co se stalo s vymahači?“

„To zatím nevíme, ale domníváme se, že mozky celé akce se rozhodly je odstranit. Srbská policie už měla s podobnými případy co do činění. Velké odměny vymahačům, kteří požadované částky získali, a nůž do zad těm druhým, kteří to nezvládli.“

„Nemohli prostě jen založit požár bez toho, aby vraždili své zaměstnance?“

„To možná mohli. Ale máme ještě druhou teorii. Nejméně schopné vymahače posílají do Skandinávie, protože je všeobecně známo, že zdejší trh patří k těm snazším a nebývají tady problémy. Když se ukázalo, že se tvrdě spletli, potřebovali exemplární příklad, aby v Bělehradě každému ukázali, zač je toho loket. Finanční žraloci neznají nic horšího, než jsou špatní vymahači peněz nebo někdo, koho nedokážou ovládat nebo komu nemůžou věřit. Jedna vraždička sem, druhá vraždička tam a disciplína je zpátky.“

„Hm. Myslím, že to chápu. Nekvalitní vymahače zavraždí v Dánsku. A pokud by se náhodou stalo, že najdeme pachatele, budou souzeni u nás, v právním státě, a dostanou malý trest.“

Úplně jasně si představil, jak Jacobsen souhlasně zvedl palec.

„No, Carle,“ řekl vedoucí oddělení vražd. „Každopádně se nám dnes podařilo prokázat, že pojišťovny mají několik případů, kde nevznikl nárok na stoprocentní finanční odškodnění. Bavíme se tady o hodně vysoké částce, a proto jsme dostali růže. A kdo by si je zasloužil víc než vy?“

Určitě se mu to neříkalo lehce.

„Skvělé. Takže máte volné muže na jiné úkoly,“ řekl Carl. „Myslím, že by bylo fajn, kdyby zašli k nám dolů a trochu nám pomohli.“

Na druhé straně se ozval pobavený smích. Jasně, vedoucí oddělení vražd měl se svými lidmi jiné plány. „Jo jo, Carle. Pořád máme na těch případech dost práce. Musíme zjistit, kdo to všechno vymyslel. Ale máš pravdu. A nezapomínej, že kromě toho teď právě probíhá válka gangů. Volné lidi nasadíme spíš tam, nemyslíš?“

Carl zavěsil a vzhlédl. Asad stál ve dveřích. Nejspíš konečně pochopil, o čem je dánské podnebí. Měl na sobě tu nejtlustší péřovou bundu, jakou Carl kdy v březnu viděl.

„Jsem připraven,“ hlásil.

„Moment, už jdu,“ řekl Carl a vytočil číslo na Brandura Isaksena. Kvůli naprosto chybějícímu šarmu se mu říkalo Rampouch z Halmtorvu. Věděl o všem, co se šustlo na stanici City, odkud sem po přeřazení přišla Rose.

„Slyším,“ řekl Isaksen. Carl mu vysvětlil svůj problém, a ještě než skončil, chlapík byl mrtvý smíchy.

„Já nevím, co chceš slyšet, ale Rose se chovala hodně zvláštně. Poměrně dost chlastala, a dokonce si párkrát vyrazila s mladými aspiranty z policejní školy. Znáš to, holka, kterou všude svrbí. Proč se ptáš?“

„Nic důležitýho, jen mě to zajímalo,“ odpověděl Carl a zavěsil. Nalogoval se do registru obyvatelstva. Do kolonky jméno zapsal ulici Sandalpark 19.

Všechno bylo jasné. Vedle rodného čísla bylo napsáno „Rose Marie Yrsa Knudsenová“.

Carl potřásl hlavou. V skrytu duše zadoufal, že se jednoho krásného dne neobjeví i Marie. Dvě různé verze Rose byly až moc.

„Ajajaj,“ řekl Asad, který mu nahlížel přes rameno. Taky to viděl.

„Zavolej ji sem, Asade.“

„Neřeknete jí to hned na rovinu, že ne, šéfe?“

„Zbláznil ses? Radši bych vlezl do vany plné jedovatých kober,“ odvětil. Vypálit na Yrsu, že dobře ví, že je ve skutečnosti Rose? To by teprve nastala mela.

Když povedená dvojice vešla do dveří, byla už Yrsa kompletně oblečená. Kabát, palčáky, šála a čepice. Tihle dva by bez problémů dokázali připravit ženy zahalené v burkách o prvenství v maskování. Neuvěřitelné.

Carl se podíval na hodinky a oddechl si. Za chvíli mají padla, takže Yrsa byla připravená k odchodu domů.

„Ráda bych ti řekla…“ Spatřila Carla s kyticí a rychle zmlkla. „Ale ne, to jsou úžasné růže! Kde se tady vzaly?“

„Vezmi ty kytky Rose a řekni jí, že jsou od Asada a ode mě,“ řekl Carl a podal jí tu nádheru. „Popřej jí za nás brzké uzdravení. Nezapomeň jí zopakovat, že se na ni moc těšíme a doufáme, že se už brzo vrátí. Prostě posíláme krásné květiny krásné ženě. Moc na ni každý den myslíme.“

Yrsa ztuhla a chvíli stála bez pohnutí. Z ramen jí pomalu sklouzl kabát. Dostali ji, dobrá práce. A pak měli konečně padla.

„Je vážně nemocná, Carle?“ zeptal se Asad. Zůstali viset v zácpě na holbacké dálnici.

Carl pokrčil rameny. Byl specialistou na hodně věcí, ale rozdvojená osobnost se mezi ně počítat nedala. Znal pouze přeměnu, kterou pravidelně procházel jeho nevlastní syn. V jednu chvíli to byl roztomilý, usměvavý kluk žadonící o stovku kapesného a v následující vteřině se z něj stal vzteklý puberťák, který si odmítal uklidit pokoj. „Zatím nebudeme nikomu nic říkat,“ rozhodl.

Po zbytek cesty byl každý z nich ponořený do vlastních myšlenek. Začali spolu znovu mluvit až u cedule s nápisem Tollose. Městečko se proslavilo vlakovým nádražím, továrnou na jablečný mošt a závodníkem v cyklistice, kterému našli v moči zakázané látky, takže na Tour de France přišel o žlutý trikot vedoucího závodníka.

„Ještě kousek,“ řekl Asad a ukázal směrem po hlavní ulici místního centra a provinční pulzující tepně. Teď zrovna však ulice jakékoliv pulzování postrádala. Všichni místní asi stáli ve frontě u pokladny v supermarketu Netto nebo se prostě odstěhovali. Tohle město už rozhodně zažilo lepší časy.

„Támhle naproti továrně,“ řekl Asad a ukázal na vilku z červených cihel. Vyzařovalo z ní asi tolik života jako z chcíplé žížaly v zimě.

Otevřela jim žena s očima většíma, než byly ty Asadovy. Na výšku měřila sotva metr a půl. Když spatřila Asadovu zarostlou tvář, polekaně couvla do chodby a zavolala na manžela. Určitě měla pečlivě nastudované zprávy o loupežných přepadeních v rodinných domech a teď si představila sebe samu jako potenciální oběť.

„Prosím?“ zeptal se muž. Nevypadalo to, že by je chtěl pozvat dál nebo jim snad dokonce nabídnout kafe.

Zkusím ještě chvíli hrát tu historku o berňáku, pomyslel si Carl a vrátil policejní odznak do kapsy.

„Podle našich zjištění máte syna, Flemminga Emila Madsena, který ještě nikdy nezaplatil žádnou daň z příjmu. Navíc nereaguje na výzvu od sociální správy nebo školské rady. Proto jsme se rozhodli ho osobně navštívit.“

Vtom do rozhovoru vstoupil Asad. „Vy jste zelinář, pane Madsene. Pracuje Flemming u vás?“

Carl zvolenou taktiku ihned pochopil. Zatlačit muže bez otálení rovnou do kouta.

„Vy jste muslim?“ zeptal se muž. Otázka je překvapila, vůbec ji nečekali. Chytře zvolená obrana. Asad vypadal, jako kdyby dostal šach mat.

„Myslím, že to v tomto případě není podstatné. To je osobní věc mého kolegy,“ řekl Carl.

„V mém domě ne,“ odvětil muž a chystal se zabouchnout jim dveře před nosem.

Carl odznak nakonec vytáhl.

„Háfiz al-Asad se mnou spolupracuje na vyšetřování několika vražd. Jestli uděláte ještě jeden jediný krok, okamžitě vás zatknu za vraždu vašeho vlastního syna Flemminga před pěti lety. Co mi na to řeknete?“

Muž neřekl nic, ale byl evidentně otřesený. Nevypadal jako nespravedlivě obviněný nevinný, ale jako člověk, který skutečně něco spáchal.

Vešli do domu. Nabídli jim místo u hnědého mahagonového stolu, o kterém před padesáti lety snila každá rodina. Na stole chyběl voskovaný ubrus, ale zato byl pokrytý nespočtem prostírání.

„Neudělali jsme nic špatného,“ řekla žena a mnula mezi prsty křížek pověšený na krku.

Carl se rozhlédl. Všude kolem byly na dubovém nábytku rozestavěné alespoň tři desítky zarámovaných fotek dětí všech věkových skupin. Děti a vnoučata. Usměvavé postavy pod blankytně modrou oblohou.

„To jsou vaše ostatní děti?“ zeptal se Carl.

Přikývli.

„Všichni se odstěhovali do zahraničí?“

Znovu přikývli. Nejsou zrovna ukecaní, pomyslel si Carl.

„To je z Austrálie?“ přispěchal se svou troškou do mlýna Asad.

„Jste muslim?“ zeptal se muž znova. Zatraceně urputný typ. Bojí se snad, že ho pouhý pohled člověka jiného vyznání promění v kámen?

„Jsem tím, kým mě Bůh chtěl mít,“ odpověděl Asad. „A vy? Platí to i o vás?“

Mužovy ledové oči se zúžily. Možná byl podobné věci zvyklý probírat na prahu, ale určitě ne u sebe doma.

„Ptal jsem se, jestli se vaše děti odstěhovaly do Austrálie?“ zopakoval Asad.

Žena konečně přikývla. Hluchá tedy není.

„Podívejte se,“ řekl Carl a položil před ně policejní portrét únosce.

„Ve jménu Ježíše,“ zašeptala žena a pokřižovala se.

Muž pevně stiskl rty. „Nikdy jsme nikomu nic neřekli,“ ozval se muž rychle.

Carl přimhouřil oči. „Jestli se domníváte, že s ním máme něco společného, tak se mýlíte. Ale jsme mu na stopě. Pomůžete nám ho dopadnout?“

Žena chvíli lapala po dechu.

„Omlouvám se za neobvyklý přístup,“ pokračoval Carl. „Neměli jsme jinou možnost. Potřebujeme vaši pomoc.“

Poklepal na obrázek. „Můžete mi potvrdit, jestli tento muž unesl vašeho syna Flemminga a pravděpodobně ještě jedno z vašich dětí? A poté, co jste mu zaplatili vysoké výkupné, tak Flemminga zavraždil?“

Muž zbledl. Všechna síla, kterou během uplynulých let nasbíral, z něj během jediné vteřiny vyprchala. Síla, která mu pomohla zvládat smutek, lhát svým souvěrcům, všechno opustit, žít v naprosté izolaci, rozloučit se s ostatními dětmi, byla pryč.

Síla, která mu pomáhala přežít fakt, že vrah milovaného Flemminga je stále mezi námi a sleduje je. Teď už nemohl dál.

*

Seděli mlčky v autě. Nakonec se Carl ujal slova. „Mám pocit, že jsem ještě nikdy neviděl někoho tak zlomeného, jako byli ti dva,“ řekl.

„Myslím, že úplně nejhorší pro ně bylo vytáhnout ze šuplíku Flemmingovu fotku. Opravdu si myslíte, že se na tu fotku od jeho únosu nikdy nepodívali?“ vyzvídal Asad. Pomalu si svlékal péřovou bundu. Takže mu přece jen bylo teplo.

Carl pokrčil rameny. „Netuším. Asi nechtěli riskovat, že by někdo vyčmuchal, jak moc syna pořád milují. Vždyť ho přece sami vyloučili.“

„Vyčmuchal? Nechápu, jak to myslíte, šéfe.“

„Vyčmuchat stopu. Jako pes vyčmuchá kořist.“

„Kořist?“

„To máš jedno, Asade. Zapomeň na to. Drželi svou lásku k synovi v tajnosti. Nikdo se nesměl nic dozvědět. Nikdy si nemohli být jistí, kdo je přítel a kdo je nepřítel.“

Asad se zadíval na hnědá pole, plná života skrytého pod povrchem. „Kolikrát si myslíte, že to udělal?“

Co mu měl sakra odpovědět? Na tohle se odpovědět nedalo.

Asad si promnul černočerné strniště. „Dostaneme ho, Carle, že jo? Musíme ho dostat.“

Carl stiskl zuby. Ano, musí ho dostat. Od tolloského páru se dozvěděli nové jméno. Tehdy si říkal Birger Sloth. A už potřetí měli potvrzenou podobnost s policejním portrétem. Martin Holt měl pravdu. Musí hledat muže s očima dál od sebe. Všechno ostatní, knír, vlasy, pohled, je jim nanic. Je to muž s ostrými rysy, a přece trochu rozplizlý. Se stoprocentní jistotou věděli jedinou věc. Ve dvou případech si převzal peníze na stejném místě. Kousek od trati mezi Soro a Slagelse. Na tom se všichni shodli. Martin Holt jim to místo přesně popsal.

Mohli by tam dojet za dvacet minut, ale už byla velká tma. Do prdele práce.

„Co uděláme s naší Yrsou-Rosou?“ zeptal se Asad.

„Neuděláme nic. Naučíme se s ní žít.“

Asad souhlasil. „Ona je jako velbloud se třemi hrby,“ dodal.

„Cože je?“

„To se u nás říká. Jako že je taková svá. Špatně se řídí, ale je zajímavé se na ni koukat.“

„Velbloud se třemi hrby, jo, to sedí. Taky to zní mnohem líp než schizofrenie.“

„Schizofrenie? Tam u nás to říkáme o chlapovi, který stojí u pultíku, řeční, a přitom někomu kadí na hlavu.“

Už je to tady zase.

38

Bylo to tak nesrozumitelné a z dálky. Jako probrat se z nekonečného snu, jako maminčin hlas, který si člověk nedokáže vybavit.

„Isabelo. Isabelo Jonssonová, proberte se!“

Měla dutý pocit v hlavě a nebyla schopná porozumět jednotlivým slovům. Mírně se pohnula a ucítila jen těžkou deku spánku. Ve spánku se vznášela mezi minulostí a současností. Někdo jí zatřásl ramenem. Lehce, opatrně a opakovaně.

„Jste vzhůru, Isabelo?“ ozval se hlas. „Zkuste se zhluboka nadechnout.“

Blízko obličeje cítila luskání prsty, ale nic víc.

„Měla jste nehodu, Isabelo,“ řekl kdosi.

To ale přece tak nějak tušila.

Nestalo se to před chvílí? Zmatený pocit a zvíře blížící se k ní ve tmě. Bylo to takhle? Něco ji píchlo do paže. Zdálo se jí to, nebo to byla skutečnost?

Najednou ucítila, jak se jí do hlavy hrne krev. Myšlenky se začaly rovnat a dosavadní chaos pomalu dostával smysl. Smysl, o který nestála.

Vtom jí to došlo. On! Muž! Úplně jasně si na něj vzpomínala. Vydechla. Škrábalo ji v krku a měla potřebu si odkašlat, to však vyvolávalo zvracení.

„Uklidněte se, Isabelo,“ řekl hlas. Někdo ji chytil za ruku a stiskl. „Dali jsme vám injekci, abyste se probrala. Nic jiného.“ Opět jí stiskl ruku.

Všechno uvnitř jejího těla volalo ano. Opětuj ten stisk. Ukaž jim, že jsi naživu, že jsi pořád tady.

„Měla jste velmi vážnou nehodu, Isabelo. Jste na jednotce intenzivní péče v Královské nemocnici. Rozumíte mi?“

Zadržela dech a sbírala všechny síly, aby dokázala kývnout. Jen jeden malý pohyb. Stačí, když ho ucítí sama.

„Výborně, Isabelo. Viděli jsme to.“ Znovu jí stiskl ruku.

„Uložili jsme vás do takzvaného pevného lůžka, takže i když to budete zkoušet, nemůžete se hýbat. Polámala jste si skoro všechny kosti v těle, Isabelo, ale určitě se uzdravíte. Zrovna teď nemáme moc času, ale až bude trochu klidněji, přijde za vámi sestra a připraví vás na převoz na jiné oddělení. Rozumíte mi, Isabelo?“

Trochu napnula krční svaly.

„Dobře. Víme, že mluvení je pro vás velmi namáhavé, a ještě pár dní to potrvá. Ale nebojte se, znovu se rozmluvíte. Máte naštípnutou čelist, tak jsme ji pro jistotu zafixovali.“

Okolo hlavy pocítila tlak. Cítila se jako zaživa pohřbená, nemohla se ani hnout. Zkusila otevřít oči, ale marně.

„Na vašem obočí vidím, že se snažíte otevřít oči, Isabelo, ale museli jsme vám je zakrýt obvazem. V očních bulvách jste měla hodně skleněných střepů. Ale znovu opakuji, nebojte se. Za dva týdny zase uvidíte svítit slunce.“

Za dva týdny! Snažila se vybavit, co se stalo před nehodou. Proč se její tělo brání odpočinku? Protože čas je to jediné, čeho se jí nedostává?

Vnitřní hlas jí stále našeptával: Seber se, Isabelo. Co se nesmí stát? Co se stalo? Ano, ten muž. A co dál?

Pomyslela si, že skutečnost může být cokoliv. Milenec, který nikdy nepřišel, ale přesto žil v jejích snech. Lana, zavěšená u stropu staré tělocvičny, na která nikdy nedokázala vyšplhat. A skutečnost byla i to, co se zatím nestalo. Tlak na spáncích neustával. A divný pocit také nemizel.

Pomalu se nadechla a naslouchala všech okolním zvukům a tlakům, které ji společně probraly. Nejprve si uvědomila nepohodlí, potom neklid a nakonec třas, který do jejího narušeného proudu myšlenek vnesl obličeje a zvuky. Konečné poznání doprovodil těžký povzdech. Děti. Muž, únosce. A Ráchel.

„Hmnnn,“ slyšela sebe samu za pevně zafixovanými zuby.

„Ano, Isabelo?“

Pustil její ruku a naklonil se k obličeji.

„Co říkáte?“ zeptal se někdo hodně zblízka.

„Áááácheee.“

„Rozumíte někdo, co nám chce říct?“ zeptal se ten člověk a mírně se od ní odtáhl.

„Ááárrcheee.“

„Říkáte Ráchel, Isabelo?“

Vydala ze sebe krátký zvuk. Ano, přesně to řekla.

„To je podle vás ta druhá žena, kterou s vámi přivezli?“

Znovu zopakovala zvuk znamenající souhlas.

„Ráchel žije, Isabelo! Leží vedle vás,“ ozval se od nohou postele nový hlas. „Má těžší zranění než vy. Dosud nevíme, jestli to zvládne, ale zatím pořád žije. Zdá se, že má dobrý kořínek. Doufáme, že přežije.“

*

Od jejich poslední návštěvy mohla uběhnout jedna hodina, jedna minuta nebo klidně i celý den. Čas se nedal odhadnout. Všude kolem nemocničního lůžka tlumeně pracovaly přístroje a ozýval se tichý tlukot jejího vlastního srdce. Ležela na něčem divném a v pokoji bylo horko. Možná ji něco píchlo, a proto se cítí tak zvláštně. Anebo je prostě sama divná.

Venku na chodbě jezdily vozíky a zněly hlasy. Je čas k jídlu, nebo noc? Netušila.

Mírně zabručela, ale nic se nestalo. Soustředila se na interval mezi jednotlivými údery srdce a cukáním v ukazováčku, na kterém měla něco připevněného. Jestli ten interval trval milisekundu nebo sekundu, to nedokázala odhadnout.

Jedno ale věděla jistě. Slyšela pípání přístroje měřícího údery srdce. Podvědomě však cítila, že měří tlukot někoho jiného. Byla natolik při vědomí, aby poznala, že její srdce bije v jiném rytmu.

Na chvíli zadržela dech. Poslouchala pípající přístroj. Stále se ozývalo píp píp. V místnosti byl i další přístroj, který vydával zvuky podobné tichému šumění. Pravidelný zvuk byl náhle přerušen a ozvalo se zasyčení, jako když se zavírají dveře autobusu.

Tenhle zvuk neslyšela poprvé. Znala ho z nekonečných hodin strávených u nemocničního lůžka umírající matky. Proseděla u ní hodně času, než se konečně rozhodli vypnout respirátor a nechat matku odejít.

Pacientka, která s ní byla na pokoji, nedokáže sama dýchat. A tou pacientkou je Ráchel. Vždyť to přece říkali, ne? Chtěla se otočit. Otevřít oči a rozhlédnout se. Prohlédnout si člověka, který vedle ní bojuje o život.

Kdyby mohla, řekla by: „Ráchel, neboj se, my dvě to zvládneme.“ I když o tom ve skutečnosti nebyla vůbec přesvědčená.

Možná by bylo lepší, kdyby se Ráchel neprobrala. Isabela si vybavila všechny události před nehodou.

Ráchelin manžel byl po smrti.

Její dvě děti byly někde uvězněné. A jejich únosce už neměl žádný důvod k tomu, aby je nechával naživu. Bylo to příšerné, a ona s tím nemohla nic dělat.

V očích se jí objevila neznámá kapalina. Hustší než slzy, a přece rychle tekoucí. Ucítila, jak obvaz na očních víčkách náhle ztěžkl.

Pláču krev? zamyslela se a snažila se nepoddávat smutku a zoufalství. K čemu by jí vzlykání bylo? Přinášelo jí jedině novou bolest, kterou tišicí léky nedokázaly utlumit.

Zaslechla, jak někdo opatrně a potichu otevřel dveře. Do setmělého pokoje zavál z chodby čerstvý vzduch.

Někdo vstoupil do pokoje a na tvrdé podlaze udělal pár kroků. Ty kroky byly přesně odměřené a jakoby váhavé. Skoro až moc váhavé.

Byl to lékař, který vešel a kontroloval rytmus Ráchelina bijícího srdce? Nebo sestra, která uvažovala, jestli má cenu držet respirátor v chodu?

„Jsi vzhůru, Isabelo?“ zašeptal tichý hlas. Přístroje stále pracovaly a bylo těžké hlas rozeznat.

Vylekala se. Nevěděla proč.

Neznatelně kývla. Snad si toho ten člověk všiml.

Cítila, že ji uchopil za ruku. Jako tenkrát, když byla malá holka a na školním dvoře si s ní nikdo nechtěl hrát. Nebo tehdy, když stála před taneční školou a neodvažovala se překročit práh.

Byla to stejná ruka. Tehdy jí dodávala důvěru, stejně jako dnes. Teplá, milující a štědrá. Její bratr. Její starší brácha, milovaný, vždy připravený ochránce.

Ve chvíli, kdy poznala, že se konečně může cítit v bezpečí, dostala neodolatelné nutkání křičet.

„Jsem tady,“ řekl. „Klidně plač, Isabelo. Dostaň to ze sebe. Všechno bude zase dobré, neboj se. Zvládneš to, ty i tvoje kamarádka. Přežijete.“

Opravdu to dokážeme? uvažovala. Snažila se získat kontrolu nad svým hlasem a těžkým, namáhavým dýcháním.

Pomoz nám, chtěla říct. Prohledej moje auto. V přihrádce ve dveřích najdeš jeho adresu. Na navigaci uvidíš, kudy jsme jezdily. Dostaneš svůj největší životní úlovek.

Kdyby to šlo, poklekla by před Rácheliným Bohem na nebesích a prosila by, aby jí alespoň na chvíli vrátil možnost mluvit. Stačila by chvilička, krátká jako jedno nadechnutí.

Ale dokázala jen tiše ležet a naslouchat svým vlastním marným snahám o vyslovení byť jediného slova. Slova, souhlásky, samohlásky, všechno se rozplývalo v šumění a slinách, které jí tekly mezi sevřenými zuby.

Proč proboha bratrovi nezavolala při prvním podezření? Proč neudělala to, co udělat měla? Copak si snad myslela, že je nějaká vyvolená bohyně, která dokáže ďábla sama zastavit?

„Jsem rád, žes to auto neřídila ty, Isabelo. Ale obávám se, že se stejně nevyhneš dalšímu vyšetřování. Věřím, že tě neobviní ze spoluúčasti na hazardní jízdě, která skončila bouračkou. Ale podívejme se na to z té lepší stránky. Konečně si budeš muset koupit nové auto,“ bratr se pokusil obrátit všechno ve vtip a zasmál se.

Tady nebylo nic k smíchu.

„Co se stalo, Isabelo?“ zeptal se. Snad si ani nevšiml, že mu zatím vůbec neodpověděla, že neřekla ani slovo.

Pokusila se pohnout rty. Možná jí porozumí.

Od Ráchelina lůžka se ozval hluboký hlas.

„Je mi líto, pane Jonssone, ale budete muset zase odejít. Budeme vaši sestru převážet do jiného pokoje. Možná byste si mezitím mohl zajít dolů do bufetu na kávu. Až se vrátíte, v recepci vám řeknou, kam jsme ji převezli. Myslím, že za půl hodiny to bude hotovo.“

V první chvíli ten hlas nepoznala. Nebyl to ani jeden z těch, které zazněly dopoledne na vizitě.

Mužský hlas zopakoval svoji žádost a bratr se konečně zvedl. Na rozloučenou jí stiskl ruku a slíbil, že se brzy vrátí. To už bohužel věděla, že bude pozdě.

Poznala hlas, který bratra z pokoje vyhnal.

Poznala ho až moc dobře.

Za začátku si na vteřinu myslela, že hlas patří lékaři, který jí přichází pomoct. Teď věděla, že se sotva mohla víc mýlit.

39

Carl přespal u Mony a teď ho bolelo celé tělo. Tentokrát nečekala na sladká slovíčka nebo ujišťování, že je pro něj jediná na světě. Tím si byla jistá už pěkně dlouho. Bláznivě nepochopitelným způsobem si přetáhla halenku přes hlavu a stáhla kalhotky. Připomínala zkušenou akrobatku v cirkuse.

Následující půlhodinu nechápal, co se s ním děje. Snad by si nevšiml ani toho, kdyby vedle něj spadla bomba. Příští půlhodinu uvažoval, jestli bude schopen druhého dějství.

Pobyt v Africe ji změnil. Najednou byla mnohem otevřenější a bez zábran. Roztomilé vrásky u očí, které se skládaly do rozkošných vějířků, mu vyrážely dech. Úsměv na rtech, lehce přetřených rtěnkou, mu podlamoval nohy.

Jestli někde na světě existuje žena pro mě stvořená, tak je to ona, pomyslel si, když se mu její horký dech otřel o tvář a ona ho lehce poškrábala.

Když ho druhý den ráno probudila, byla už oblečená a připravená vyrazit do práce. Smyslná, usměvavá a lehce se vznášející.

Po téhle noci už mezi nimi bylo všechno jasné. Cítil se skvěle, jeho mužnost napínala a zdvihala deku a nohy měl jako z olova. Tahle ženská je pro něj ta pravá.

„Co to s váma je?“ zeptal se Asad, když se společně natřásali ve služebním autě.

Carl neměl sílu odpovídat. Co měl taky říkat, když si připadal jako dobře naklepaný řízek a v koulích mu bušilo jako v dásni po vytrženém zubu.

„Tak jsme skoro na místě, za chvíli budeme ve Vedbysonderu,“ řekl Asad po půlhodině tupého zírání na dělicí středový pás okresní silnice.

Carl přestal sledovat navigaci a rozhlédl se po okolní krajině. Několik málo místních farem a rozlehlá pole. Pár domů a kvalitní asfaltová okreska. Stromy a keře všech možných druhů a tvarů. Na vyzvednutí výkupného to bylo docela příhodné místo.

„Musíte zajet támhle k té budově.“ Asad ukázal dopředu. „Přejedeme most a pak musíme mít oči na stopkách.“

Když se vedle železniční trati objevila první farma, Carl poznal místo, které mu popsal Martin Holt. Domy byly po obou stranách silnice. Vpravo za domy vedly koleje. O něco dál vykukovaly dvě samostatně stojící budovy. Mezi nimi zahlédl polní cestu, která vedla až k trati. Zatáčka byla zarostlá stromy a keři. Bylo to místo, kde nejméně dvě únoscovy oběti vyhodily z okna vlaku peníze.

Zaparkovali na začátku polní cesty, směrem k úzkému viaduktu. Carl zapnul modrý majáček, aby je ve slabém ranním světle nepřehlédli ostatní řidiči.

Pak se těžce vyhrabal z auta a zvažoval, jestli si má zapálit první ranní cigaretu. Asad už stál vedle něho, s očima přilepenýma na trávové drny u nohou.

„Je tady nějak mokro,“ řekl Asad, víceméně sám pro sebe. „Trochu víc mokro. Určitě tady nedávno pršelo, ale zase ne tak moc. Podívejte se.“

Ukázal na stopy pneumatik.

„Podívejte. Někdo pomalu dojel až sem, pěkně v klidu, beze spěchu,“ řekl Asad a sedl si na bobek. „A tady se rychle rozjel. Vypadá to, jako by měl najednou naspěch.“

Carl přikývl. „Jo, nebo se mu prostě jen protáčely kola, protože bylo mokro.“

Konečně si zapálil a znovu se rozhlédl. Věděli o dvou mužích, kteří na tomto místě vyhodili z okna jedoucího vlaku pytel s výkupným. Ale ani jeden z nich si nevšiml žádného auta. Viděli jen blikající světlo.

V těchto dvou případech přijel vlak od východu, takže pytel mohl dopadnout kamkoli. Dokonce až k osamocenému domu, který stál přibližně o dvě stě metrů dál. Zdálo se, že dům je nově opravený. Proto bylo docela dobře možné, že se do něj noví obyvatelé nastěhovali až po roce 2005, poté, co otec Flemminga Emila Madsena vyhodil svůj pytel. Ať už se nastěhovali kdykoliv, stěží viděli něco, co by je posunulo dál. Měl už své zkušenosti.

Carl si založil ruce za krkem a protáhl se. Kouř z cigarety v koutku úst se mísil s vlhkostí, stoupající díky březnovému teplu z hlíny. V chřípí stále cítil Moninu vůni. Jak má kruci za takových podmínek logicky uvažovat? Jak může myslet na něco jiného než jen na příští setkání s ní?

„Koukejte, Carle. Od domu vyjíždí auto.“ Asad ukázal na nedaleký dům. „Nezastavíme ho?“

Carl vyplivl cigaretu a zamáčkl špačka do asfaltu.

Žena za volantem vypadala vyděšeně. Poslušně zastavila za blikajícím policejním autem.

„Co se děje?“ zeptala se. „Nesvítí mi světla?“

Carl pokrčil rameny. Jak to má vědět, jestli jí svítí světla? „Nás zajímá tady ten kousek půdy. Je to vaše?“

Přikývla. „Ano, až tam k těm stromům. Proč?“

„Dobrej, jmenuju se Háfiz al-Asad,“ představil se Asad a staženým okýnkem k ní do auta prostrčil chlupatou ruku. „Všimla jste si někdy, že by tady někdo něco vyhazoval z okna vlaku?“

„A kdy by to tak mělo být?“ podivila se. Oči se jí rozzářily o něco víc. Nejdou po ní, ale po něčem jiném.

„Už víckrát. Možná i před několika lety. Možná jste si všimla zaparkovaného auta, které na něco čekalo.“

„Co se tu dělo před několika lety, to nevím. Nastěhovali jsme se sem nedávno.“ Ulehčeně se usmívala. „Ano, právě jsme dokončili rekonstrukci domu. Když se podíváte zezadu, ještě tam uvidíte lešení.“ Ukázala směrem za dům a podívala se přímo na Carla. Možná jí připomínal někoho, kdo se v lešení vyzná líp než Asad.

Carl se jí chystal poděkovat za ochotu. Ustoupit stranou a nechat ji projet. Zapálit si novou cigaretu a vzpomínat na Monu.

„Předevčírem tady stálo auto. Když se stala ta ošklivá bouračka u Lindebjerg Lynge,“ dodala.

Carl chápavě pokýval. Proto ty stopy pneumatik v hlíně.

Zatvářila se mírně spiklenecky. „Slyšela jsem, že šlo o pronásledování. V jednom z těch aut seděly dvě ženské a vážně se zranily. Můj švagr je bratranec jednoho ze záchranářů, kteří přijeli na místo. Říkal, že to nemůžou přežít.“

„Jak vypadalo to auto, které jste tady viděla?“ zeptal se Asad.

Žena protáhla pusu. „Viděli jsme jen rozsvícená červená zadní světla. Najednou zhasla. Pěkně sem vidíme z obýváku, když se večer díváme na televizi. Říkali jsme si s manželem, že to budou asi nějací mladí, co chtějí mít trochu soukromí.“

Pobaveně potřásla hlavou. Pravděpodobně to mělo znamenat, že na trochu soukromí má právo každý, protože si to za mladých let sama párkrát vyzkoušela.

„Najednou bylo auto pryč,“ pokračovala. „Zahlédli jsme světla od jiného auta a vtom frnk. Oba vozy zmizely. Manžel říkal něco v tom smyslu, že je klidně možné, že jedno z těch aut potom bouralo.“ Omluvně se usmála. „Bývá někdy moc dramatický.“

„Tvrdíte, že to bylo v pondělí?“ Carl se znovu podíval na stopy pneumatik. Ten, kdo tady parkoval, to měl dobře vymyšlené. Perfektní přehled. Blízko kolejí. A pokud by se stalo něco nečekaného, během mrknutí oka by mohl být na silnici. „Mluvila jste o nehodě,“ ptal se dál. „Kde se to přesně stalo?“

„Nahoře, na druhé straně Lindebjerg Lynge. Moje sestra bydlela jen kousek odtamtud.“ Zavrtěla hlavou. „Ale teď už tam není, přestěhovala se do Austrálie.“

Žena prohlásila, že stejně jede tím směrem, tak můžou klidně jet za ní.

Když projížděli lesem, nejela víc než padesát kilometrů v hodině a Carl se jí celou dobu lepil na zadek.

„Neměl byste vypnout ten modrý maják?“ zeptal se Asad, když ujeli pár kilometrů.

Carl se probral. Vlastně jo, proč ne? Na co zase myslel? Kolona dvou aut šinoucích se hlemýždím tempem musí s modrým světlem vypadat dost směšně.

„Podívejte se.“ Asad ukázal na kousek silnice, kam se konečně ranním oparem prodralo slunce.

Carl si toho taky všiml. V opačném pruhu byly stopy po brzdění. O deset metrů dál byly další, ale tentokrát v jejich pruhu.

Asad se naklonil k čelnímu sklu a přimhouřil oči. V hlavě se mu asi promítala fiktivní automobilová honička. Teď už jen scházelo, aby začal kroutit imaginárním volantem a podupávat po gumových podložkách.

„Támhle taky,“ zařval a ukázal na nové stopy, které mohly znamenat jen prudké brzdění. Žena v autě před nimi zastavila a vystoupila.

„Tady se to stalo,“ řekla a ukázala na jeden ze stromů vedle cesty. Z celého kmene byla sedřená kůra.

Prošli se párkrát tam a zpět a našli pár střepů ze světel a silné rýhy v asfaltu. Ošklivá a těžko pochopitelná nehoda. Víc podrobností se asi dozví od kolegů z dopravní policie, kteří případ už určitě vyšetřují.

„Pojedeme,“ navrhl Carl.

„Dobře, šéfe. Mám řídit?“

Carl se podíval se na svého asistenta. Čerstvé vzpomínky na hazardní způsob jízdy nemluvily pro to, aby pustil snědého chlapíka k volantu. Řídit rozhodně nebude. „Nejdřív si promluvíme s klukama od dopravky,“ rozhodl a sedl si na místo řidiče.

*

Muže, který měl na starosti vyšetřování a prováděl veškerá měření na místě, Carl neznal. Ale nebyl to žádný hlupák.

„Jako první jsme nechali odvézt vrak k nám, na Kongstedsvej, abychom ho mohli důkladně prohlídnout,“ řekl dopravák. „Na několika místech vraku jsme našli stopy laku od druhého vozu, ale zatím nevíme, o jaký lak se jedná. Barva je tmavá, pravděpodobně antracitová, ale tření může při kolizi pochopitelně způsobit mírnou změnu odstínu.“

„A oběti? Žijí?“ Carl dostal dvě rodná čísla. Může si to zjistit sám. „Domníváte se tedy, že do nehody bylo zapletené ještě jedno auto?“ zeptal se.

Muž na druhém konci se zachechtal. „Ne, nedomnívám se. Já jsem o tom naprosto přesvědčený. Máme jasné důkazy o honičce dvou aut z místa zhruba dva a půl kilometru od místa nehody. Jeli jako blázni, co to dá, a vůbec nebrali ohledy na ostatní. Takže pokud ty dvě dámy pořád žijí, je to zázrak.“

„Žádné stopy po tom druhém autě se nenašly?“ To jim muž bohužel potvrdil. „Zeptejte se ho na ty dámy, Carle,“ radil ze sousedního sedadla Asad. Tak se zeptal. Kdo to je? Jaký je mezi nimi vztah? Jsou příbuzné?

„No,“ odvětil muž z dopravní policie. „Obě ženy pocházejí z oblasti kolem Viborgu, takže je pochopitelně poněkud zvláštní, že se rozmlátily na venkovské cestě na jižním Sjallandu, daleko od všeho. Zjistili jsme, že toho dne několikrát přejely přes most, ale to ještě není to nejpodivnější.“

Carl cítil, že chlapík si to nejlepší nechal na konec. Jak typické pro dopravní policisty. Aspoň kriminalisté pochopí, že i ostatní mají zajímavou práci.

„O co šlo?“ zeptal se.

„Nejpodivnější bylo, že krátce před nehodou přerazily závoru na mostě přes Velký Belt a potom dělaly všechno možné, aby je policie nezastavila.“

Carl vyhlédl ven z auta. O co tady krucinál jde? „Můžete mi prosím poslat mailem celou zprávu? Stáhnu si ji na počítači v autě.“

„Teď hned? Musím si to nechat schválit nadřízeným.“ Potom zavěsil.

*

O pět minut později seděli a četli si policejní zprávu o neuvěřitelné jízdě obou žen. Rozhodně to bylo zajímavé čtení. Čtyřikrát je vyfotil policejní radar, dvakrát seděla za volantem jedna a dvakrát druhá a všechno během jednoho dne. Rozmlácená závora na mostě přes Velký Belt. Hazardní jízda po dálnici E20. Pronásledovalo je několik policejních vozů. Údajně ujely pěkný kus cesty se zhasnutými světly a nakonec skončily v osudové nehodě na lesní cestě.

„Proč sakra jely z Viborgu na Sjalland, zpátky na Fyn a znovu na plný plyn na Sjalland? Můžeš mi to vysvětlit, Asade?“

„To opravdu netuším, Carle. Teď si zrovna prohlížím tohle.“

Ukázal na seznam policejních radarů, které dotyčnou jízdu zaznamenaly. Lokality byly velmi různé. Dálnice E45 jižně od Vejle, dálnice E20 na půli cesty mezi Odense a Nyborgem a nakonec dálnice E20 jižně od Slagelse.

Asad prstem popojel o něco níž.

Carl si prohlédl místo, na které ukazoval. Ženy zřejmě zachytila i jedna z kamer, které policie začínala zkušebně instalovat na okresní silnice. V životě o tom městě neslyšel. Jmenovalo se Ferslev. V místě, kde byla povolená padesátka, projely rychlostí osmdesát pět kilometrů v hodině. Když si člověk poskládal všechny prohřešky a k tomu přidal, že šlo o dvě řidičky, obě ženy by toho dne určitě přišly minimálně o řidičák, pokud by nedostaly ještě horší trest.

Carl si zadal Ferslev do navigace a studoval mapu. Město leželo kousek od Skibby. Zhruba napůl cesty mezi Roskilde a Frederikssundem.

Všiml si, že Asad pomalu jede prstem po mapě směrem k Nordskovenu. Šlo o stejné místo, o kterém se Yrsa domnívala, že by tam mohla být loděnice.

Všechno to bylo zatraceně divné.

„Zavolej Yrse,“ řekl Carl a nastartoval. „Řekni jí, že musí najít všechny dostupné informace o obou ženách. Dej jí rodná čísla a popros ji, ať si pospíší. Nezapomeň jí říct, ať zjistí, kde jsou obě ženy hospitalizované a jak na tom jsou, a pak ať nám brnkne zpátky. Z toho případu mě svrbí celé tělo.“

Slyšel, jak Asad mluví do telefonu, ale za chvíli už ho nevnímal. Hlavou mu běžel obrázek divoké jízdy přes celé Dánsko.

Určitě jsou to feťačky, našeptával mu vnitřní hlas. Feťačky nebo drogové dealerky. Musí to být něco takového, určitě v sobě něco měly, přitakal sám sobě. Neplete se, pro to není jiné vysvětlení. Jinak by přece nemohly jet tak šíleně. Kdo vlastně řekl, že do bouračky bylo zapletené další auto? Možná v tom druhém autě seděl vyděšený chudák, do kterého narazily dvě zfetované krávy, a on si prostě chtěl jen zachránit holý život a ujel.

„Rozumím,“ slyšel, jak říká Asad těsně předtím, než zavěsil.

Zkusil zachytit jeho velmi zamyšlený pohled.

„Prober se, Asade. Co Yrsa říkala?“

„Co Yrsa říkala?“ Zvedl hlavu. „Tak to opravdu nevím. Mluvil jsem totiž s Rose.“

40

Nebyl spokojený. Nebyl ani trochu spokojený.

Od nehody uběhly už dva dny a podle zprávy z rádia se stav jedné ze zraněných zlepšuje. Druhé ženě příliš mnoho šancí nedávali, ale kdo je kdo, to neřekli.

Nedá se nic dělat, už nemůže s protiútokem déle otálet.

Včera celý den shromažďoval poznatky o nových potenciálních obětech, o rodině, na kterou by mohl zaútočit. Potom zvažoval návštěvu Isabelina domku ve Viborgu. Chtěl se do něj vloupat a ukrást její počítač, ale co by to bylo platné, jestli už přece jen všechny informace poslala bratrovi?

Teď šlo o to, kolik toho věděla Ráchel. Stihla jí Isabela všechno říct?Určitě už všechno ví.

Ne, ženy musí zemřít. Není jiné východisko.

Podíval se na oblohu. Už od dob, kdy byl malý kluk, to byl vždycky sveřepý zápas mezi ním a Bohem. Ani dnes tomu nebylo jinak.

Proč ho Bůh nemůže nechat na pokoji?

Musel se soustředit. Pustil si počítač, našel číslo na traumatologické oddělení Královské nemocnice a dovolal se autoritativní sekretářce, od které se nedozvěděl nic nového.

Byla mu ochotná říct pouze to, že obě ženy byly přeloženy na oddělení JIP. Nic víc.

Chvíli seděl a prohlížel si diář.

Jednotka intenzivní péče. JIP 4131.

Telefon 35 45 41 31.

Tři písmena. Někomu přinášela smrt, jemu záchranu. I tak se to dalo postavit. Nezáleželo na tom, kdo ho pozornýma očima sleduje z nebes.

Zadal číslo oddělení do vyhledávače na Googlu. Mezi prvními nalezenými odkazy vyjela webová stránka kliniky intenzivní terapie Královské nemocnice.

Webová stránka byla dobře uspořádaná. Čistá a přehledná jako nemocnice sama. Stačilo jednou kliknout na „Praktické informace“ a potom na „Informace pro příbuzné.pdf“ a rázem měl k dispozici podrobný návod, ve kterém se dočetl všechno, co ho zajímalo.

Očima přelétl celou stránku.

Kromě jiného ho zaujala Výměna služeb 15.30 — 16.00. V této půlhodině musí udeřit. To je doba, kdy bude na oddělení největší zmatek.

V letáku se dále uvádělo, že návštěva příbuzných a pobyt u lůžka nemocných je pro pacienty velkou vzpruhou a útěchou. Usmál se. Od tohoto okamžiku je příbuzným. Rozhodl se zakoupit velkou kytici, protože květiny se přece na návštěvu do nemocnice nosí. Natrénoval si správné výrazy obličeje, aby všichni viděli, jak ho nastalá situace trápí.

Pokračoval ve čtení. Bylo to čím dál tím lepší. Všichni členové rodiny a blízcí přátelé mají k hospitalizovanému pacientovi povolený přístup dvacet čtyři hodin denně.

Blízcí přátelé a dvacet čtyři hodin denně!

Na chvíli se zamyslel. Bude lepší, když se bude vydávat za blízkého přítele, to se hůře ověřuje. Blízký přítel a Ráchelin důvěrník. Jeden z jejich sboru. Rozhodl se používat zvučný, zpěvavý dialekt středního Jutska, díky kterému bude snadno pochopitelné, že se v nemocnici zdržuje tak dlouho. Přesně tak dlouho, jak bude nutné. Přijel přece z velké dálky, nebo snad ne?

Všechno tohle a ještě mnohem víc našel v pokynech pro návštěvníky. Kdy se má čekat v čekárně pro příbuzné. Kde si člověk může udělat čaj nebo kávu. Dále se dozvěděl, že informace o stavu pacientů podávají lékaři pouze během denní služby. Na stránce nechyběly pěkné fotografie upravených pokojů, doplněné přesným popisem různých lékařských přístrojů.

Přístroje si pečlivě prohlédl. Bylo mu jasné, že bude muset rychle zabít a potom co nejrychleji zmizet. V okamžiku, kdy pacient na jipce zemře, začnou všechny přístroje pípat. Sestry na sesterně budou hned vědět, že se něco děje. Vmžiku budou v pokoji a začnou s oživovacími úkony. Jsou to profesionálky a je to tak dobře.

Takže nebude stačit jen rychle zabít, musí je zavraždit tak, aby je už nedokázali probrat. Nejdůležitější bude provést to tak, aby nikdo nezískal podezření, že nejde o přirozenou smrt.

Před zrcadlem strávil půl hodiny. Trénoval si pokrčení čela, nasadil si novou paruku, upravil barvu obočí a řas.

S konečným výsledkem byl spokojený. Vypadal jako muž naprosto zlomený žalem. Starší pán s brýlemi, šedivými vlasy rozdělenými pěšinkou a povadlou pletí. Sám sobě se ani trochu nepodobal.

Otevřel zrcadlová dvířka lékárničky. Povytáhl jednu zásuvku a z jejího obsahu vybral čtyři zabalené plastové sáčky.

Úplně obyčejné injekční stříkačky, které se dají koupit bez lékařského předpisu v každé lékárně. Úplně obyčejné jehly, které si denně vrážejí do žil tisíce narkomanů, snících o lepším životě. Víc nepotřeboval. Stačí natáhnout do stříkačky vzduch, rychle vbodnout jehlu do žíly a stisknout píst. Smrt přijde rychle. Než přístroje začnou hlásit poplach, stihne přeběhnout z jednoho pokoje do druhého a vypořádat se s oběma.

Je to jen otázka načasování.

Hledal oddělení 4131. Očekával instruktážní směrovky a výtah až téměř ke dveřím pokoje. Královská nemocnice ve svém návodu pro příbuzné uváděla, že stačí znát číslo oddělení a člověk hned zná i číslo vchodu, patra a oddělení.

Vchod číslo 4, 13. patro, oddělení 1. Takhle by to mělo být, ale výtah jezdil jen do sedmého patra. Podíval se na hodinky. Výměna služeb se blížila, nesmí ztrácet čas.

Předběhl dvojici poskakujících chodců s berlemi a našel informace u hlavního vchodu. Muž za sklem pravděpodobně zažil lepší časy, ale byl výkonný a přátelský.

„Ne, pochopil jste náš číselný systém špatně. Je to vchod 41, 3. patro, oddělení 1. Musíte jít dolů ke vchodu 3 a vyjet výtahem.“

Pro jistotu mu ještě podstrčil ofocenou mapu celé nemocnice, na které propiskou označil hledaná čísla. Mapa začínala slovy: „Pacienta najdete na oddělení…“

Dokonalý popis cesty až na místo činu. Co chtít víc?

Vystoupil ve třetím patře a hned si všiml vyvěšeného označení „Oddělení JIP 4131“. Na oddělení se vstupovalo dvojitými zavřenými dveřmi s bílými záclonkami. Kdyby člověk nevěděl, kam jde, mohl by si klidně myslet, že vchází do pohřebního ústavu.

Usmál se. Vlastně tady za chvíli svým způsobem pohřební ústav bude.

Pokud bude i aktivita na oddělení odpovídat tempu místa posledního rozloučení, bude nadmíru spokojen. Doufal, že na chodbách potká maximálně odstavená pojízdná lůžka a minimum personálu.

Otevřel létací dveře. Oddělení nebylo moc velké, to však předpokládal. Co ale neočekával, byl ruch, který všude panoval. Počítal s hlubokým soustředěním a tichou péčí, ale vypadalo to tam úplně jinak. Aspoň v tuhle chvíli.

Možná nezvolil vhodnou dobu, možná se přepočítal.

Přešel okolo dvou menších čekáren pro příbuzné pacientů přímo k recepci. Recepční pult byl barevný, mírně zahnutý a nebylo možné se u něj nezastavit.

Asistentka na něj krátce kývla, musela si něco dopsat.

Mezitím se rozhlédl.

Všude byli lékaři a zdravotní sestry. Někteří byli v pokojích u pacientů, jiní seděli v malých výklencích vybavených počítači, které sloužily jako vstupní brána do pokojů nemocných. Zbytek personálu se bezcílně pohyboval po chodbě.

Možná je to výměnou služeb, pomyslel si sám pro sebe.

„Přišel jsem v nevhodnou chvíli?“ zeptal se s pravým jutským přízvukem.

Nejdřív se podívala na náramkové hodinky a až potom se na něj mírně usmála.

„Trochu ano. Koho hledáte?“

Nasadil utrápený výraz, který si pečlivě trénoval před zrcadlem. „Jsem přítel Ráchel Kroghové,“ řekl.

Naklonila hlavu stranou. „Ráchel? U nás žádná Ráchel Kroghová neleží. Myslíte asi Lisu Kroghovou?“ Podívala se na obrazovku. „Máme tady Lisu Karin Kroghovou.“

Na co sakra myslel? Jméno Ráchel používala jen ve sboru, ne v opravdovém životě. Vždyť to přece věděl.

„Jistě, promiňte. Myslel jsem samozřejmě Lisu. Víte, patříme do stejné církve a jsme zvyklí oslovovat se biblickými jmény. Lise říkáme Ráchel.“

Ženin výraz se nepatrně změnil. Bylo to proto, že mu nevěřila, nebo jen měla averzi vůči nábožensky založeným lidem? Nebude za chvíli chtít vidět jeho občanku?

„Znám i Isabelu Jonssonovou,“ dodal rychle. „Všichni tři jsme přátelé. Byl jsem na traumatologickém oddělení a odtud mě poslali sem. Prý je sem obě přeložili.“

Přikývla. Téměř neznatelně se usmála, ale i to byl pokrok.

„Ano,“ řekla. „Obě dvě leží u nás.“ Ukázala na jeden z pokojů a řekla číslo.

Na stejném pokoji. Lepší to být nemohlo.

„Musíte chvíli počkat. Isabela Jonssonová bude přeložena na jiné oddělení a lékař se sestrami právě připravují její převoz. Kromě toho za paní Jonssonovou přišel před vámi jiný pán a u lůžka pacientů je povolena pouze jedna osoba. Až lékař odejde, půjde k ní nejprve on a potom vy. Počkejte prosím támhle.“

Ukázala na čekárnu vedle vchodu. „Ten pán už v čekárně pro příbuzné sedí. Možná se znáte.“

To byla špatná zpráva.

Rychle se otočil směrem k čekárně. Ano, opravdu tam seděl muž se založenýma rukama. Měl na sobě policejní uniformu. Pravděpodobně to byl Isabelin bratr. Určitě, to musí být on. Stejné vystouplé lícní kosti, stejný tvar obličeje a nosu. Tohle nevypadalo dobře.

Nasadil výraz plný naděje a obrátil se zpět k asistentce. „Isabele se už možná daří lépe?“

„Pokud je mi známo, je na tom líp. Dokud se zdravotní stav hospitalizovaných nezlepší, nepřevážíme je na jiná oddělení.“

Pokud je mi známo, řekla. Určitě si musela být jistá. Jen nevěděla, kdy přesně Isabelu převezou. Mohlo to být každou chvíli.

Opravdu nešťastná situace. A navíc tady seděl Isabelin bratr.

„Mohl bych mezitím navštívit alespoň Ráchel? Je při vědomí? Promiňte, měl jsem pochopitelně na mysli Lisu.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, Lisa Kroghová je stále v hlubokém bezvědomí.“

Sklonil hlavu. „Ale Isabela už vnímá, ne?“ zeptal se potichu.

„To opravdu nevím, zeptejte se sestry.“ Ukázala na velmi unaveně vyhlížející blondýnku, která právě procházela kolem s hromadou chorobopisů pod paží. Asistentka mu přestala věnovat pozornost a obrátila se k dalšímu návštěvníkovi, který už nějakou dobu netrpělivě podupával u recepce. Audience byla u konce.

„Hm, promiňte.“ Máváním ruky sestru zastavil. Na jmenovce měla napsáno Mette Frigaard-Rasmussenová. „Můžete mi prosím říct, jestli je Isabela Jonssonová při vědomí? Mohl bych si s ní na chvíli promluvit?“

Možná nebyla Isabela její pacientkou, možná už měla po službě, možná prostě měla jen špatný den nebo už byla přetažená. Každopádně na něj pohlédla přimhouřenýma očima a nepříjemně odvětila.

„Isabela Jonssonová? Ach, ano. Je…“ Na chvíli se podívala ke stropu. „Ano, je při vědomí, ale museli jsme jí nasadit silné tišicí prostředky a navíc má zlomenou čelist. Nemůže moc dobře mluvit. Vlastně neřekla ještě ani slovo, ale to se časem zlepší.“

Kysele se na něj usmála a odkráčela. Poděkoval a ponechal ji jejímu osudu. Všechno nasvědčovalo tomu, že dnes už se lépe cítit nebude.

Isabela nekomunikuje. Konečně dobrá zpráva. Musí okamžitě využít situace. Stiskl rty a vydal se chodbou dál od čekáren pro příbuzné pacientů. Za chvíli bude muset oddělení velmi rychle opustit. Nejraději by sjel pěkně v klidu dolů jedním z výtahů před oddělením, ale musel zjistit, jestli tady nejsou i jiné únikové cesty.

Prošel okolo několika pokojů, kde leželi těžce zranění lidé. Lékaři a sestry se neslyšně pohybovali kolem lůžek a snažili se pro ně udělat to nejlepší. V sesterně seděly další sestry. Neustále sledovaly obrazovky přístrojů hlídajících životní funkce pacientů. Všechno měly pod kontrolou.

Na chodbě potkal jednu ze sester. Možná se na chvíli pozastavila nad tím, co tady dělá. Usmáli se na sebe a pak šel klidně dál.

Stěny byly barevně vymalované. Všude visely pestrobarevné obrazy. Dokonce byly zasklené. Ze všech stran zářil život. Tady nebyla zubatá s kosou vítaným hostem.

Zašel za červenou přepážku a našel další paralelní chodbu. V levé části nově objevené chodby byly zjevně kanceláře personálu. Vedle dveří visely jmenovky, některé i s lékařskými tituly. Podíval se vpravo. Na první pohled se zdálo, že chodba vede zpět k recepci, ale při bližším zkoumání se ukázalo, že je slepá. Aspoň objevil další výtah. Možná právě tudy uteče.

V jedné z místností, kde na policích leželo povlečení a další různé zdravotnické potřeby, zahlédl lékařský plášť. Asi byl nachystaný do prádelny, protože tam byly i svázané balíky špinavého prádla.

Ustoupil stranou, sebral plášť a přehodil si ho přes ruku. Chvíli počkal a pak se vydal zpět k recepci.

Cestou znovu potkal naštvanou sestru. Rychlým pohmatem se ujistil, jestli má pořád v náprsní kapse injekční stříkačky.

Samozřejmě tam byly.

Usadil se v první, nejmenší čekárně na modrý gauč. Když procházel kolem největší čekárny, sedící policista ani nezvedl hlavu. Přesně za pět minut vstal a vyšel z čekárny směrem k recepci. Z pokoje, kde ležela jeho sestra, právě vyšli dva lékaři a dvě sestry. Nově příchozí směna sester si rozdělovala úkoly a pacienty.

Probíhala výměna stráží.

Policista kývl na asistentku v recepci. Oplatila mu pozdrav. Ano, teď má volnou cestu. Isabelin bratr dostal povolení vstoupit do pokoje.

Sledoval ho očima a viděl, jak vešel do pokoje. Za chvíli přijde někdo z pomocného personálu a převezou Isabelu na jiné oddělení. Jeho úsilí by mohlo přijít vniveč.

Pokud je na tom Isabela opravdu tak dobře, že zvládne přeložení na jiné oddělení, musí ji zabít jako první. Možná nebude mít na nic jiného čas.

O to teď šlo. Zajistit si dost času. Neměl jinou možnost, bratra se musel zbavit co nejrychleji, i když tím hodně riskoval. Trochu se bál přímého kontaktu. Isabela přece tvrdila, že bratrovi všechno řekla. Až s ním bude mluvit, musí si zakrýt obličej.

Zároveň sledoval i asistentku. Za recepční pult nastoupila nová čerstvá krev a ona si začala balit věci a chystat se k odchodu.

Oblékl si bílý plášť.

Teď, nebo nikdy.

Když vstoupil do pokoje, zpočátku nedokázal poznat, která z žen je Isabela. U vzdálenějšího lůžka seděl policista a držel ženu za ruku. Takže to bude ona.

Žena u dveří obklopená sondami a infuzemi tedy musí být Ráchel.

Za její hlavou trůnily moderní blikající a pípající přístroje. Tělo i tvář měla zakryté obvazy. Pod přikrývkou se schovávala těžká zranění a nenapravitelné škody.

Podíval se na Isabelu a jejího bratra. Ten se právě ptal: „Co se děje, Isabelo?“

Protáhl se mezi Rácheliným lůžkem a zdí a sklonil se nad ní. „Je mi velmi líto, pane Jonssone, ale budete muset zase odejít,“ řekl. Natáhl se ke zraněné ženě, dvěma prsty jí otevřel oko a prohlédl si panenku. Vypadala skoro jako mrtvá, ne jen v bezvědomí.

„Budeme vaši sestru převážet do jiného pokoje,“ pokračoval. „Možná byste si mezitím mohl zajít dolů do bufetu na kávu. Až se vrátíte, v recepci vám řeknou, kam jsme ji převezli. Myslím, že za půl hodiny to bude hotovo.“

Slyšel, že muž vstal a poslušně odchází. Na rozloučenou řekl sestře pár slov.

Krátce mu pokývl na pozdrav, ale zůstal k němu natočený bokem. Na okamžik si prohlédl ženu na lůžku. Hodně by se divil, kdyby se tahle hromádka kostí někdy dokázala probrat k životu.

Vtom Ráchel otevřela oči. Dívala se přímo na něj, jako by byla při plném vědomí. Zírala prázdnýma očima, a přece tak pronikavě. Bude těžké ze sebe ten pohled setřást. Náhle oči zase zavřela. Chvíli počkal, jestli se to nebude opakovat, ale nic dalšího už se nedělo. Pravděpodobně šlo jen o nějaký reflex. Zaposlouchal se do pípání přístrojů u lůžka. Během poslední minuty jí srdce začalo bít rychleji.

Otočil se k Isabele. I její hruď se zvedala a klesala stále rychleji a rychleji. Věděla, že je tady. Poznala jeho hlas, ale co jí to bylo platné? Čelist měla zafixovanou a oči převázané. Ležela ve zpevněném lůžku a nemohla se hýbat. K tělu měla připojenou spoustu hadiček a přístrojů. V ústech ale neměla zavedenou sondu ani respirátor. Za pár dní začne mluvit. Už není v ohrožení života.

Jaká ironie osudu, pomyslel si. Všechny známky návratu mezi živé urychlí její smrt. Přistoupil k ní. Už si vybral zběsile pulzující žílu na paži.

Z kapsy vytáhl stříkačku. Sundal ochranný kryt jehly a nasadil ji. Vytáhl píst až na doraz a naplnil stříkačku vzduchem.

„Milá Isabelo, bylo by pro tebe bývalo lepší, kdybys zůstala sedět doma,“ řekl. Všiml si, že se jí dech ještě zrychlil.

To nevypadá dobře, pomyslel si a přešel na druhou stranu postele. Zpod její ruky vytáhl podpůrný polštářek. V sesterně můžou být vidět její reakce.

„Neboj se, Isabelo,“ pokračoval. „Nic ti neudělám. Přišel jsem ti říct, že děti budou v pořádku. Postarám se o ně. Až ti bude líp, dám ti vědět, kde jsou. Věř mi. Šlo čistě jen o peníze. Nejsem žádný vrah. Chtěl jsem ti to říct.“

Stále zběsile dýchala, ale srdeční rytmus se pomalu uklidňoval. To bylo dobře.

Pohledem přejel k přístrojům, na něž byla připojená Ráchel. Ozvalo se zběsilé pípání. Pravděpodobně se jí zhoršila srdeční činnost.

Teď si musím pospíšit, uvědomil si. Zvedl Isabelinu ruku, pevně ji přidržel a do pulzující žíly zapíchl jehlu. Vjela tam jako nůž do másla.

Vůbec nezareagovala. Asi byla tak nadopovaná tišicími prostředky, že nic nevnímala. Snad by si ani nevšimla, kdyby jí ruku propíchl skrz naskrz.

Pokusil se stlačit píst injekční stříkačky, ale nepovedlo se. Existovalo jediné vysvětlení. Netrefil se do žíly. Jehlu vytáhl a zkusil to podruhé. Tentokrát se Isabela pohnula. Už věděla, o co se snaží. To nevypadalo dobře.

Rytmus jejího srdce se opět zrychlil. Znovu zatlačil na píst, ale ten se zase nepohnul ani o kousek. U všech čertů, bude muset najít jinou žílu.

Vtom se otevřely dveře.

„Co se tady děje?“ zaječela zdravotní sestra. Pohledem přelétla od měřicích přístrojů u Ráchelina lůžka na cizího muže v lékařském plášti. Stál u Isabely a držel v ruce injekční stříkačku s jehlou.

Než si sestra stačila uvědomit, o co jde, strčil stříkačku do kapsy a přiskočil k ní. Stačil jeden rychlý, prudký úder do krku a sestra klesla k zemi.

„Postarejte se o ni, omdlela. Myslím, že je přepracovaná,“ křikl na sestru, která rychle přibíhala ze sesterny. Měla sice původně v plánu zkontrolovat přístroje u lůžek obou pacientek, ale k tomu jí nedal příležitost. Během chvilky to na oddělení vypadalo jako v mraveništi. Někteří zaměstnanci v bílém se sbíhali ke kolegyni na podlaze, další se cpali do pokoje k hospitalizovaným ženám. Rychle odešel k výtahům.

Všechno bylo špatně a už podruhé rozhodovaly o Isabelině bytí a nebytí pouhé vteřiny. Kdyby měl jen o deset vteřin víc, dokázal by najít dobrou žílu a napumpovat do ní vzduch. Jen deset vteřin. Zatracených deset vteřin. Takhle krátká chvilka, a přece dostatečně dlouhá na to, aby pro něj bylo vše ztraceno.

Když se za ním zavíraly lítací dveře, stále se z oddělení ozýval hektický ruch. U výtahů seděl vychrtlý muž s tmavými kruhy pod očima a čekal na zprávu z oddělení plastické chirurgie. Když uviděl muže v bílém plášti, krátce pokynul na pozdrav. Bílé pláště vyvolávaly podobnou automatickou reakci.

Stiskl přivolávač výtahu. Netrpělivě čekal na jeho příjezd a zároveň pozoroval únikové požární schodiště. Konečně se výtah objevil. Krátce pokývl na dva muže ve stejných bílých pláštích a na pár návštěvníků se zdrcenými obličeji, kteří ve výtahu stáli. Podél stěny kabiny se posunul dozadu, aby si nikdo nevšiml, že mu na plášti chybí jmenovka.

Při výstupu z kabiny málem vrazil do Isabelina bratra. Asi celou dobu postával někde poblíž.

Byl zabraný do rozhovoru se dvěma muži. Všechno nasvědčovalo tomu, že jde o jeho kolegy. No, ten malý tmavý možná od policie nebyl, ale ten druhý, Dán, určitě ano. Všichni tři vypadali velmi vážně a zamyšleně.

Cítil se podobně.

Vyšel ven z budovy a zahlédl vrtulník, který se pohupoval vysoko nad budovou nemocnice. Traumatologické oddělení bude mít brzy plno práce s novým pacientem.

Jen tak dál, řekl si. Čím více nehod a úrazů, tím lépe pro něj. Všichni budou mít práci se zraněnými a nikdo nebude mít čas a sílu po něm pátrat.

Plášť si sundal až ve stínu stromů na parkovišti, kde nechal auto. Paruku hodil na zadní sedadlo.

41

Sotva se s Asadem vrátili do sklepa, Carl si okamžitě všiml provedených změn. Ani trochu se mu nelíbily. Vedle schodů ležely lepenkové krabice a nejrůznější haraburdí a nesmysly. U stěny byla naskládaná hromada ocelových polic a zvuk vrtačky z konce chodby napovídal, že dnes se toho změní ještě hodně.

„Co to kruci je?“ utrousil a díval se do chodby jejich vlastního oddělení. Kam sakra zmizely dveře vedoucí do azbestového pekla? Kde je hergot dělicí přepážka, kterou postavili teprve před pár dny? Co to je za desky, které stojí podél zdí a zakrývají jejich vypracovaný systém rozvěšení složek k případům a obrovskou kopii vzkazu z láhve?

„Co se to tady děje?“ zařval a Rose vystrčila hlavu ze své kanceláře. Díkybohu aspoň vypadala stejně jako dřív. Krátké černé vlasy, bíle zapudrovaný obličej a přehnaná vrstva očních stínů. Nádherný ostrý pohled očí, který znali lépe než cokoliv jiného.

„Vyprazdňují sklep. Přepážka jim stála v cestě,“ řekla lhostejně.

Asad ji nezapomněl přivítat zpátky.

„Hrozně rád tě vidím, Rose. Vypadáš jako…“ Na chvíli se zarazil a hledal správná slova. Nakonec se usmál. „Vypadáš nádherně jako vždycky.“

Carl by velmi pravděpodobně zvolil jiný výraz. „Děkuju za růže,“ řekla. Mírně jí vyletělo zmalované obočí. Asi šlo o nějaký emocionální výbuch.

Carl se krátce usmál. „Nemáš zač. Chybělas nám. Ne že by se nám s Yrsou špatně pracovalo,“ připojil rychle, „ale stejně.“

Ukázal do chodby. „Díky stržené přepážce nás zase jistě brzo navštíví maník z inspektorátu práce,“ dodal. „Můžeš mi laskavě vysvětlit, o co tady jde? Říkalas, že vyprazdňují sklep. Cos tím myslela?“

„Všechno musí pryč. Kromě nás, archivu, depozitu ukradených věcí, poštovního oddělení a místnosti Pohřebního spolku. Vždyť to znáte, policejní reforma, ta smete všechno.“

Konečně budou mít dost místa.

Carl se k ní obrátil. „Co pro nás máš? Co jsou zač ty dvě ženy z bouračky a jak jsou na tom zdravotně?“

Pokrčila rameny. „Jo, tohle. K tomu jsem se zatím nedostala. Musela jsem nejdřív vyklidit Yrsiny věci a srovnat si kancelář. Spěchalo to?“

Carl zahlédl, jak na něj Asad varovně mává. Naštěstí stál za ní, takže si ničeho nevšimla. Určitě to mělo znamenat: Dávejte si pozor, nebo nám zase zdrhne. Carl tedy raději v duchu pomalu počítal do deseti.

Zatracená nána. Naznačuje, že neudělala, o co ji požádal? Jsou snad zpátky ve starých kolejích?

„Velmi se ti omlouvám, Rose,“ řekl a musel se hodně přemáhat. „Do budoucna budeme specifikovat důležitost jednotlivých úkolů jasněji. Byla bys teď tak hodná a laskavá a mohla nám najít ty informace? Protože na tvou otázku odpovídám ano, ta věc poněkud spěchá.“

Slabě kývl směrem k Asadovi. Ten odpověděl palcem vztyčeným do vzduchu. Rose potřásla hlavou. Najednou nevěděla, co říct. Zdálo se, že ji dostal. Jo, jo. Už oba pochopili, jak se na ni musí.

„Abysme to nezamluvili, Carle. Za tři minuty máte schůzku s psychologem. Nezapomněl jste na to?“ řekla a po dívala se na hodinky. „No, máte co dělat. Jinak to nestihnete.“

„Cože?“

Podala mu lístek s adresou. „Když poběžíte, ještě máte šanci. Jo, a mám vás pozdravovat od Mony Ibsenové. Vzkazuje, že je na vás pyšná. Je moc ráda, že do toho jdete.“

Byla chytrá. Teď už se rozhovoru s psychologem nevyhne.

*

Ulice Anker Heegaardsgade byla od policejní stanice jen kousek, ale stejně měl Carl pocit, že mu někdo do pusy nacpal vakuovou pumpu a pustil ji naplno, aby plíce neměly dost vzduchu. Jestli tohle byl Monin způsob, jak mu udělat radost, klidně si to mohla odpustit.

„Rád vás vidím,“ řekl psycholog s podivným jménem Kris. „Našel jste to snadno?“

Co mu má odpovědět? Je to jen dvě ulice od stanice. Na oddělení cizinecké policie, kde byl už nejmíň tisíckrát. Ale co dělá na cizinecké policii psycholog?

„Žerty stranou, Carle. Vím moc dobře, že vždycky najdete, co hledáte. Teď určitě uvažujete, co tady dělám já. Ale oddělení cizinecké policie má mnoho případů, které vyžadují zásah psychologa. To je vám asi jasné, ne?“

Ten chlap je ale slizoun. Čte mu snad myšlenky, nebo co?

„Mám jen půl hodiny,“ řekl Carl. „Děláme na případu, který nesnese odklad.“ Tentokrát aspoň nelhal.

„Aha.“ Kris si udělal poznámku do chorobopisu. „Propříště bych byl velmi rád, kdybyste si udělal čas na celou dohodnutou dobu konzultace, ano?“

Vytáhl složku s případem. Její kopírování mu muselo zabrat nejmíň dvě hodiny.

„Víte, co to je? Byl jste s tím seznámen?“

Carl zavrtěl hlavou. Určitou představu ale měl.

„Vidím na vás, že máte tajný tip, o co by mohlo jít. Je to vaše složka s osobními údaji. Navíc jsou k ní přiloženy všechny záznamy o případu, během kterého jste byl vy a vaši kolegové postřeleni v zahradním domku na Amageru. Zároveň vám ale musím říct, že jsem získal určité informace, které vám nemohu sdělit.“

„Co tím myslíte?“

„Mám hlášení od Hardyho Henningsena a Ankera Hoyera. Oba se na tom vyšetřování taky podíleli. Z jejich výpovědí je jasné, že jste byl do případu zasvěcen lépe než oni.“

„Aha. Dovolil bych si nesouhlasit. Proč to napsali? Od prvního dne jsme na tom případu makali společně.“

„No, to je jedna z věcí, kterou se nám možná podaří během našich schůzek vyřešit. Domnívám se, že k celému případu máte něco, co jste zatím nikomu neřekl nebo podvědomě potlačil.“

Carl znovu zavrtěl hlavou. Co to má všechno kruci znamenat? Chtějí ho snad z něčeho obvinit?

„Nic jsem nezatajil ani nepotlačil,“ řekl a podle zrudlého obličeje bylo jasné, že je naštvaný. „Šlo o úplně běžný případ. Teda až na to, že nás postřelili. O co vám jde?“

„Víte, proč i po tak dlouhé době reagujete na postřelení tak silně, Carle?“

„Jo, to vím. Chtěl bych vidět, jak byste na mém místě reagoval vy. Kdyby to šlo o pár milimetrů vedle, tak tady dneska nesedím. Dva moji nejlepší kamarádi bohužel takové štěstí neměli.“

„Řekl byste, že Hardy a Anker byli dva z vašich nejlepších přátel?“

„Ano, byli to moji kolegové. Moji dobří kolegové.“

„To ale není totéž.“

„Možná. Nevím, jestli byste si vy doma v obýváku ubytoval ochrnutého chlapa, ale já to udělal. Vy byste neřekl, že jsem dobrý kamarád?“

„Teď si nerozumíme. Jsem si jistý, že svým osobitým způsobem jste rovný chlap. Co se týče Hardyho Henningsena, domnívám se, že máte černé svědomí, a proto je mi jasné, proč jste udělal to, co jste udělal. Ale jste si naprosto jistý, že v době, kdy jste spolu pracovali, jste byli opravdu dobří partneři?“

„Jo, myslím, že jo.“ Do prdele, ten chlap je otravnej jako osina v zadku.

„Při pitvě Ankera Hoyera se v jeho krvi našel kokain. Věděl jste to?“

Carl ztěžka klesl do opěradla něčeho, co mělo představovat pohodlné křeslo. Ne, o tom neměl ani tušení.

„Bral jste v té době taky kokain, Carle?“

Psychologovy ledově modré oči najednou působily až nepříjemně, hodně nepříjemně. Při prvním setkání, kde byla přítomná i Mona, s ním ten chlap zcela otevřeně flirtoval. Jemné teploušské pomrkávání, našpulené rty, významné úsměvy. Teď to vypadalo spíš jako výslech třetího stupně.

„Kokain? Pánbůh je mi svědkem, nikdy jsem se toho ani nedotkl. Nesnáším to svinstvo.“

Psycholog Kris zvedl ruku. „Dobře, necháme toho. Znal jste Hardyho manželku už před jejich sňatkem?“

Musíme ji znovu probírat? Podíval se na uhlazeného muže. Jen seděl jako vytesaný a čekal.

„Ano, znal jsem ji,“ řekl nakonec. „Kamarádila se s holkou, se kterou jsem tehdy chodil. Díky tomu se seznámila s Hardym.“

„Měli jste spolu sexuální poměr?“

Carl se usmál. Ten chlap šťourá opravdu do všeho. Nechápal, jak by mu tohle všechno mohlo pomoci od bolesti na hrudi.

„Mlčíte. Co mi k tomu řeknete?“

„Říkám, že tohle je ta nejpodivnější forma terapie, jakou jsem kdy prošel. Teď už jen čekám, kdy mi nasadíte palečnice. Ale k vaší otázce. Až na pár pus a tak jsme spolu nic neměli.“

„Pusy a tak. Co to přesně obsahovalo?“

„Ach, nechte toho, Krisi. I když jste na druhé straně, dovedete si snad představit, jak heterosexuálové vzájemně zkoumají svá těla, ne?“

„Takže jste se dostal až do…“

„Ne, teď vážně, Krisi. Nebudu vám sdělovat žádné podrobnosti. Líbali jsme se, mazlili jsme se, ale nesouložili. Jasný?“

Zapsal si to.

Potom opět upřel na Carla svůj bleděmodrý pohled. „Vrátíme se k případu, který jsme interně nazvali Případ nastřelovací pistole na hřebíky. Podle výpovědi Hardyho Henningsena jste možná byl v kontaktu s osobami, které vás následně postřelily. Je to pravda?“

„Ne, to teda kurva pravda není. Špatně to pochopil.“

„Výborně.“ Na závěr nasadil uklidňující výraz plný pochopení. „Znáte to, Carle. Když se večer v posteli poškrábete v zadku, ráno vám budou smrdět prsty.“

Panebože, ochraňuj nás. Copak i on začne s podobnými průpovídkami?

*

„No, tak už jste uzdravený?“ zeptala se Rose po jeho návratu. Usmívala se, možná až příliš.

„Moc vtipný, Rose. Až tam půjdu příště, můžeš využít volné chvilky a naučit se slušnému chování. Znáš to. Společenský katechismus, úcta ke starším a tak.“

„Aha.“ Už byla připravená k boji, jen zalehnout do zákopů. „Doufám, že neočekáváte, že budu příjemná a zároveň i politicky korektní.“

Příjemná!? Ach bože.

„Cos zjistila o těch dvou ženách, Rose?“

Rychle ze sebe vysypala jména, adresy a věk. Obě dvě byly středního věku. Žádný prokázaný kontakt s kriminálním podsvětím. Úplně obyčejné ženské.

„Zatím se mi nepodařilo získat nejnovější zprávy z jipky v Královské nemocnici. Za chvíli tam zase zavolám.“

„Zapomněl jsem se zeptat, kdo byl majitelem nabouraného auta?“

„Vy jste nečetl hlášení o dopravní nehodě? Majitelkou vozu je Isabela Jonssonová, ale v době bouračky seděla za volantem Lisa Karin Kroghová.“

„Vím, kdo řídil. Jsou obě ženy členkami Dánské národní církve?“

„Vy jste dneska nějak zmatený, ne? Skáčete od jedné věci ke druhé.“

„Víš to, nebo ne?“

Pokrčila rameny.

„Tak to rychle zjisti. A pokud nejsou, zjisti, ke které církvi nebo náboženskému sdružení se hlásí.“

„Máte pocit, že jsem novinářka?“

Měl sto chutí vybuchnout, ale vyrušil ho neskutečný řev a násilnické výkřiky, které se ozývaly odkudsi z poštovního oddělení.

„Co se děje?“ ozval se Asad.

„Nemám ponětí,“ odpověděl Carl. Viděl, že na konci chodby stojí muž a nad hlavou se rozpřahuje ocelovou policí. Z boční chodby vyběhl uniformovaný policista a vrhl se k němu. Muž policí udeřil a policista spadl dozadu.

Vtom si násilník všiml trojlístku z oddělení Q, bez váhání se otočil a rozběhl se k nim. Ocelovou polici držel před sebou. Rose se stáhla, ale Asad stál naprosto tiše vedle Carla a čekal, jak se situace vyvine.

„Asi bysme měli zavolat stráž z vrátnice, nemyslíš, Asade?“ zeptal se Carl.

Muž začal řvát cosi nesrozumitelného.

Asad neodpověděl. Naklonil se a připravil si ruce jako zápasník. Ani tenhle postoj však útočníka neodradil. Za chvíli toho bude trpce litovat. Muž doběhl až k nim, zvedl polici nad hlavu a chystal se udeřit. Vtom Asad vyskočil a oběma rukama polici chytil. Účinek byl více než zvláštní.

Obě mužovy paže se prudce zalomily v loktech, ocelová police se stočila a velkou silou dopadla na jeho rameno. Ozvalo se zřetelné křupnutí některé z jeho kostí.

Pravděpodobně pouze z preventivních důvodů ukončil Asad protiútok vykopnutím do dutiny břišní té hory svalů. Nevypadalo to hezky. Zoufalý muž vydával zvuky, které by už nechtěli slyšet znovu. Nikdo z přítomných ještě neviděl tak účinný a rychlý zásah proti nebezpečnému protivníkovi.

Muž se svíjel na podlaze a nevěděl, co si držet dřív. Zlomenou klíční kost, nebo bolavý podbřišek? Najednou se přihnali další policisté.

Až teď si Carl všiml pout na mužově pravém zápěstí.

„Zrovna jsme ho dovezli na dvůr číslo čtyři — měli jsme ho předvést před soudce,“ říkal jeden z policistů a znovu nasazoval muži pouta. „Vůbec nechápu, jak se mu podařilo pouta rozepnout, ale vyskočil nám z kabiny a utekl až sem dolů, do poštovního oddělení.“

„Moc daleko by se stejně nedostal,“ řekl druhý. Carl ho znal. Dobrý chlap.

Policisté poklepali Asada po ramenou. Ani trochu je netrápilo, že jejich vězeň pravděpodobně neskončí ve vězení, ale na nemocničním lůžku.

„Kdo to vlastně je?“ zeptal se Carl. „Tenhleten? Podle všeho to vypadá, že během posledních čtrnácti dnů zavraždil tři srbské vymahače peněz.“

Carl se podíval na mužův malíček a nemohl si nevšimnout prstenu zarostlého do masa. Zvedl hlavu a pohledem vyhledal Asada. Ten ani tentokrát nevypadal moc překvapeně.

„Všechno jsem viděl,“ ozvalo se za Carlem. Policisté odváděli sténajícího Srba na místo určení.

Carl se otočil. Přišel Valde, jeden z vysloužilých policistů, který měl na starosti Pohřební spolek, sdružující penzionované policisty, kteří se pravidelně scházejí a čekají, který z nich ostatní přežije a zdědí pohřební fond. Jestli se Carl nepletl, Valde byl dokonce jeho místopředsedou.

„Co tady kruci děláš ve středu, Valde? Myslel jsem, že se scházíte jen každé úterý.“

Zasmál se a prohrábl si plnovous. „Jo, ale včera jsme byli všichni na oslavě u Jannika. Bylo mu sedmdesát, to jsme si nemohli nechat ujít. Nedá se nic dělat, i tradice se musí občas porušit, a tak jsme přišli dneska.“

Obrátil se k Asadovi. „Skvělá práce, kamaráde. Na to bych se rád podíval ještě jednou. Kde ses to naučil?“

Asad zamumlal. „Akce a reakce. Nic víc.“

Valde přitakal. „Pojď na chvíli k nám. Zasloužíš si panáka staré dánské, Gammel Dansk.“

Carl vstoupil do rozhovoru. „Asad alkohol nepije, Valde. Je to muslim. Ale já bych si dal.“

Seděli tam všichni pohromadě. Většinou to byli vysloužilí dopraváci, ale nechyběl ani údržbář Jannik a jeden z bývalých řidičů policejního ředitele.

Chlebíčky, cigarety, černé kafe a oblíbený alkohol Gammel Dansk. Důchodcům se na policejní stanici vedlo dobře.

„Jak jsi na tom, Carle? Už je to lepší?“ zeptal se jeden z nich. Policajt, se kterým měl v minulosti občas co do činění v obvodu Gladsaxe.

Carl kývl. „Ošklivá věc, to s Hardym a Ankerem. Vůbec to byl celkově ošklivý případ. Vyřešilo se to nakonec?“

„Bohužel ne.“ Obrátil se k oknu za psacími stoly. „Vy ale máte kliku, že tady máte okno. To by se nám taky líbilo.“

Všiml si, že všech pět na sebe tázavě pohlédlo.

„Co je?“ zeptal se.

„Nic. Ale každá sklepní místnost má vlastní okno,“ odpověděl jeden ze staříků.

„U nás ne,“ tvrdil Carl.

Údržbář Jannik vstal. „Dělal jsem tady třicet sedm let a znám tu každou škvíru, každý roh. Barák mám prolezlý od sklepa po půdu. Byl bys tak hodný a ukázal mi místnost, kde podle tebe okno není? Za chvíli musím domů.“

To si moc panáků nedáme.

„Tady,“ řekl Carl za minutu. Ukázal na zeď ve své kanceláři. Visela na ní plochá televize. „Tak kdepak mám to okno?“

Údržbář se mírně naklonil. „A co je podle tebe tohle?“

Ukázal přímo na zeď.

„No, zeď?“

„Sádrokartony, Carle Morcku. Jen pouhé sádrokartony. Dávali jsme je sem s chlapama, když se sklep předělával na sklad náhradních dílů. Tenkrát tady všude byly police. Tady i tam vedle, kde dneska sedí tvoje roztomilá sekretářka. Police na helmy a kryty obličeje, které se pak používaly při mimořádných událostech. Teď se ty police válejí všude možně a jen překážejí.“ Zasmál se. „Carle, používej občas mozek. Mám to rozbít já, nebo to uděláš sám? Rázem budeš mít výhled na ulici.“

Zatracená práce. „A co tam naproti?“ Ukázal na druhou stranu chodby, směrem k Asadově krabici na boty zvané kancelář.

„Tamhle? To přece není kancelář, Carle. To vždycky bývala komora na košťata, takže tam pochopitelně žádné okno není.“

„Dobře. Tím pádem myslím, že Rose i já se bez okna taky obejdeme. Možná později, až ze sklepa vynosí všechny věci a Asad se bude moct přestěhovat do vlastní regulérní kanceláře.“

Údržbář potřásl hlavou a lehce se zasmál.

„Jak je ctěná libost, to je na tobě,“ řekl, když opět společně stáli na chodbě. „Co jste tu proboha vyváděli?“ Ukázal na pozůstatky dělicí přepážky, opřené o zeď. Lemovaly cestu od Asadovy stěny se zavěšenými složkami a dál podél Rosiny kanceláře.

„Kvůli támhletěm trubkám jsme museli postavit dělicí přepážku. Uniká z nich azbest. Inspektorát práce nás odsud chtěl vystěhovat.“

„Myslíš tyhle trubky?“ Údržbář ukázal ke stropu. Otočil se a vydal se zpátky ke skleničce Gammel Dansk. „Ty trubky můžete klidně strhnout. Všechny tepelné rozvody jsou pod zemí. Tady ty už se vůbec nepoužívají.“

Celou cestu se hlasitě smál. Když Rose vplula do Carlovy kanceláře, pořád ještě nadával. Snad projednou opravdu udělala, o co ji žádal.

„Zatím obě dvě žijí. Lisa Karin Kroghová je stále v ohrožení života. Ta druhá přežije, tím jsou si jistí.“

Pokývl. Dobře, můžou tam tedy zajet a promluvit si s ní.

„Co se týče jejich postoje k náboženství, tak Isabela Jonssonová je členkou Dánské národní církve a Lisa Kroghová něčeho, co se jmenuje Matka Církev. Volala jsem jejím sousedům ve Frederiksu. Jde o něco divného, skoro bych řekla o sektu, která se straní kontaktu s okolním světem. Podle sousedky zatáhla do sekty celou rodinu i s manželem Lisa Kroghová. Dostali i nová jména. Muž používá jméno Joshua a ona Ráchel.“

Carl se zhluboka nadechl.

„Ale to ještě není všechno,“ pokračovala a potřásla hlavou. „Naši kolegové ze Slagelse našli nedaleko místa nehody v křoví sportovní tašku. Zřejmě vypadla při nárazu z auta. Co myslíte, že v ní bylo? Milion korun v použitých bankovkách.“

„Všechno jsem slyšel,“ ozval se vedle Carla Asadův hlas. „Alláh je mocný!“

Rose ale ještě neskončila. „Podařilo se mi zjistit, že manžel Lisy Karin Kroghové zemřel v pondělí večer ve vlaku mezi Slagelse a Soro. Přibližně ve stejnou dobu se jeho žena vybourala. Podle pitevního protokolu šlo o zástavu srdce.“

„Zatracená práce,“ utrousil Carl. To nevypadalo ani trochu dobře. Hlavou mu poletovaly všechny možné obavy. Při myšlence, o co by mohlo jít, ho mrazilo v zádech.

„Když už jsme tady, stavíme se nejprve za Hardym a podíváme se, jak se mu vede. Potom zajdeme za Isabelou Jonssonovou,“ řekl Carl.

Z přihrádky vytáhl plácačku, jakou používají dopravní policisté pro zastavování vozidel. Položil ji za čelní sklo. Když člověk neparkuje úplně podle předpisů, plácačka většinou odradí parkovací službu před odtažením auta.

„Mohl bys prosím tě počkat venku? Nevadí? Chtěl bych se Hardyho o samotě zeptat na pár věcí.“

Hardy ležel v pokoji s krásným výhledem. Veliká okna a výhled na oblohu a mraky. Vypadaly jako skládačka puzzle, rozsypaná po podlaze.

Hardy se měl podle vlastních slov dobře. Plíce už byly čisté a vyšetření skoro u konce. „Nevěří mi, když jim říkám, že můžu pohnout zápěstím,“ postěžoval si.

Carl to nijak nekomentoval. Šlo o Hardyho utkvělou představu a nikdo mu ji nebyl schopen vymluvit.

„Dneska jsem byl u psychologa, Hardy. Ne u Mony, ale u takového malého hajzlíka. Jmenuje se Kris. Od něj jsem se dozvěděl, žes do hlášení napsal věci, se kterými ses mi nepochlubil. Vzpomínáš si na to?“

„Jen jsem tam napsal, že tys toho o případu věděl víc než Anker a já.“

„Proč jsi to napsal?“

„Protože to tak bylo. Znal jsi zavražděného, toho starouše Georga Madsena.“

„Ani náhodou, Hardy. Vůbec jsem nevěděl, kdo to byl.“

„Ale jo, znals ho. Měl jsi ho jako svědka v jiném případu, ale už si nevzpomínám v kterém.“

„To se pleteš, Hardy.“ Zavrtěl hlavou. „Teď už je to stejně jedno. Musel jsem sem jít kvůli jednomu případu, tak mě napadlo, že se za tebou stavím. Mám tě pozdravovat od Asada, stojí venku.“

Hardy nadzvedl obočí. „Než odejdeš, musíš mi něco slíbit.“

„Povídej, starý brachu. Uvidím, co se dá dělat.“

Hardy několikrát ztěžka polkl. Pak teprve promluvil. „Musíš mě vzít zpátky k sobě domů. Jestli to neuděláš, umřu.“

Carl se mu podíval do očí. Jestli na světě existuje člověk, který by silou vůle dokázal urychlit vlastní odchod na nebesa, pak je to právě Hardy.

„Samozřejmě, Hardy,“ řekl tiše.

Vigga má smůlu, bude se muset zuby nehty držet kurkumového chlapíka v turbanu.

Stáli u vchodu číslo 3 a čekali na výtah. Když konečně přijel, otevřely se dveře a z výtahu vystoupil jeden z Carlových dřívějších školitelů z policejní akademie.

„Karstene!“ zvolal Carl a napřáhl ruku. Chvíli trvalo, než ho muž poznal, ale nakonec se usmál.

„Carl Morck,“ řekl po chvilce přemýšlení. „Tys ale zestárl, co jsme se neviděli.“

Carl se usmíval. Karsten Jonsson. Další ze slibně se rozvíjejících kariér, která skončila u dopravní policie. Jeden z těch, kteří uměli v systému chodit a nenechat se sedřít na kost.

Chvíli společně vzpomínali na staré dobré časy. Probrali i to, jak je dnes těžké stát se policajtem, a už se chystali rozloučit.

Karsten Jonsson stiskl Carlovi ruku. Ten stisk v něm vyvolal zvláštní pocit, ale mozek nedokázal určit proč. Znepokojující, nedefinovatelný pocit. Najednou šlo všechno ostatní jakoby stranou. Tenhle pocit a neodbytné podvědomí, že by mu mělo něco dojít.

Najednou mu to docvaklo. Samozřejmě. Na to, aby to byla náhoda, to byla až příliš velká souhra okolností.

Karsten vypadal smutně, zopakoval si Carl. Vyšel z výtahu, který jezdí na jednotku intenzivní péče. Jmenuje se Jonsson. To všechno spolu jasně souvisí, domyslel si.

„Řekni mi, Karstene, ty jsi tu kvůli Isabele Jonssonové?“ zeptal se.

Přitakal. „Ano, to je moje mladší sestra. Proč se ptáš?“ Udiveně zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že pracuješ na oddělení A.“

„Ne, tam už nejsem. Neboj se, o nic nejde. Jen jí musím položit pár otázek.“

„To nebude jednoduché. Má zafixovanou čelist a je pod silným vlivem sedativ. Zrovna jdu od ní a neřekla mi jediné slovo. Poslali mě pryč, protože ji připravují k převozu na jiné oddělení. Požádali mě, abych šel na chvíli do bufetu a vrátil se za půl hodiny.“

„Díky za informace. Raději za ní zajdeme hned, ještě než ji převezou. Rád jsem tě viděl, Karstene.“

Dolů přijel druhý výtah. Vyšel z něj muž v bílém plášti. Krátce se na ně podíval.

A pak vyjeli nahoru.

Na jednotce intenzivní péče nebyl Carl poprvé. Lidé, kteří měli smůlu a narazili na blbce se zbraní, většinou končili tady. Následky násilných trestných činů byly vidět právě zde.

Na oddělení pracovali dobří a zkušení lékaři a výborné zdravotní sestry. Kdyby někdy Carl utrpěl opravdu vážné zranění, chtěl by skončit v jejich péči.

Carl s Asadem otevřeli dveře a vstoupili na oddělení. Všude pobíhali lékaři a sestry. Zřejmě šlo o nějakou náhlou kritickou situaci. Bylo jim jasné, že si pro návštěvu nevybrali nejvhodnější dobu.

U recepčního pultu ukázal Carl policejní odznak a představil Asada. „Přišli jsme si promluvit s Isabelou Jonssonovou. Obávám se, že to nepočká.“

„A já se obávám, že to zrovna teď není možné. Na pokoji paní Jonssonové právě zemřela druhá pacientka, Lisa Karin Kroghová. Paní Jonssonová se necítí dobře. Navíc řešíme případ napadení jedné ze zdravotních sester. Možná se tady bavíme o muži, který se pokusil obě ženy zavraždit. Zatím nevíme nic bližšího. Napadená sestra je pořád v bezvědomí.“

42

V čekárně seděli déle než půl hodiny. Na oddělení stále panoval čilý ruch.

Carl nakonec vstal a šel znovu k recepčnímu pultu. Už nemohli dál čekat.

„Rád bych požádal o informace o zemřelé Lise Karin Kroghové,“ řekl asistence a opět vytáhl policejní odznak. „Okamžitě potřebuju její telefonní číslo na domácí pevnou linku.“

Netrvalo dlouho a držel v ruce papírek.

Vytáhl mobil a vrátil se k Asadovi. Ten vsedě podupával nohama. Nesnášel čekání.

„Počkáš tady a budeš dávat pozor?“ zeptal se. „Vyjdu ven k výtahům. Jestli nám povolí přístup na pokoj, tak pro mě zajdi, jasný?“ požádal.

Carl zavolal Rose. „Chci, abys mi našla veškeré dostupné informace vztahující se k tomuhle telefonnímu číslu. Jména a rodná čísla všech lidí, kteří bydlí na stejné adrese! A Rose, je to urgentní, takže pohni, chápeš?“

Něco zabručela, ale nakonec řekla, že uvidí, co se dá dělat.

Stiskl tlačítko výtahu a sjel do přízemí. Během posledních let prošel okolo bufetu aspoň padesát krát, ale dovnitř nikdy nezašel. Sendviče s příliš tučnou játrovou paštikou byly pro jeho kapsu státního úředníka moc drahé. Ani tentokrát tomu nebylo jinak. Sice měl hlad, ale ten musel počkat. Teď měl na práci něco důležitějšího.

„Karstene Jonssone!“ zařval. Všiml si, jak světlovlasý muž otočil hlavu, aby zjistil, odkud křik přichází.

Carl ho požádal, aby šel s ním. Cestou mu vysvětlil, co se během jeho nepřítomnosti na oddělení stalo.

Zdálo se, že z oddaného, silného policisty vyprchal veškerý život. Jeho obličej byl plný obav.

„Moment,“ řekl Carl, když dojeli do třetího patra a zazvonil mu mobil. „Klidně běž dál, Karstene. Kdyby se něco dělo, přijď pro mě.“

Klekl si u stěny na jedno koleno, ramenem si přidržel mobil u ucha a poznámkový blok si položil na podlahu. „Ano, Rose, poslouchám. Cos zjistila?“

Zopakovala adresu a nahlásila sedm jmen a příslušných rodných čísel. Otec, matka a pět dětí. Osmnáctiletý Josef, šestnáctiletý Samuel, čtrnáctiletá Miriam, dvanáctiletá Magdalena a desetiletá Sára. Všechno si zapsal.

Chce po ní ještě něco?

Potřásl hlavou a mlčky zaklapl mobil.

To jsou hodně znepokojující informace. Pět dětí bez otce a matky a dvě z nich se právě teď skoro jistě nacházejí ve smrtelném nebezpečí. Stejný scénář jako v minulých případech. Únosce zaútočil na sektářsky zaměřenou rodinu s mnoha dětmi. Jediný rozdíl byl v tom, že tentokrát pravděpodobně jedno z unesených dětí jako v minulosti neušetří. Proč by to dělal?

Carl stál na hranici mezi životem a smrtí a všechny jeho vnitřní instinkty se bouřily. Teď šlo o to zabránit dalším vraždám a zachránit další rodiny. Na otálení nebyl čas, ale co mohl dělat? Kromě dětí mrtvé ženy a asistentky z recepce, která s vrahem mluvila a teď byla na cestě domů s vypnutým mobilem, mu mohla pomoci jen jediná osoba. Ta ležela na pokoji, slepá a němá a ve stavu blízkém smrtícímu šoku.

Vrah tady dneska byl. Viděla ho jedna ze sester, ale ta byla stále v bezvědomí. Situace byla více než beznadějná.

Podíval se do svých poznámek a vytočil telefonní číslo na pevnou linku do domu ve Frederiksu. V podobných okamžicích svou práci opravdu nenáviděl.

„Dobrý den, tady Josef Krogh,“ ozval se hlas. Carl se podíval do bloku. Nejstarší z dětí. Bohudíky.

„Dobrý den, Josefe. Jsem vrchní policejní komisař Carl Morck z oddělení Q policejní stanice v Kodani. Já…“

Na druhé straně tiše zavěsili.

Carl chvíli stál a přemýšlel, kde udělal chybu. Neměl se takhle představit. V domě se už určitě stavili místní policisté a řekli dětem o otcově smrti. Josef a ostatní sourozenci musí být v šoku, o tom nemůže být pochyb.

Zadíval se na podlahu. Jak jen by se tomu chlapci mohl dostat pod kůži, a to hned?

Znovu zavolal Rose.

„Sbal si kabelku, Rose,“ přikázal. „Vyběhni ven a chyť si taxík. Přijeď co nejrychleji do Královské nemocnice.“

*

„Ano, opravdu nastala velmi nešťastná a politováníhodná situace,“ řekl lékař. „Až do předvčerejška jsme měli na oddělení neustále jednoho policistu, protože u nás byly hospitalizovány oběti z války gangů. Kdyby tady byl i dnes, nic by se nestalo. I když bych nečekal, že to někdy řeknu, musím konstatovat, že včera večer jsme odtud bohužel nechali odvézt poslední dva násilníky.“

Carl poslouchal. Lékař měl milý a upřímný obličej. Žádné přehnané formality.

„Pochopitelně chápeme, že policie má eminentní zájem co nejrychleji odhalit identitu útočníka, a také vám chceme být v rámci našich možností co nejvíc nápomocní. Stav napadené sestry je bohužel velice vážný a my lékaři musíme upřednostnit její uzdravení před vším ostatním. Utrpěla pravděpodobně zlomeninu jednoho obratle a je stále v šoku. Jestli bude všechno postupovat podle našich předpokladů, budete ji moci vyslechnout nejdříve zítra. Musíme doufat, že co nejrychleji seženeme asistentku z recepce, která dnes útočníka viděla. Bydlí ve čtvrti Ishoj, takže asi tak za dvacet minut by měla být doma. Pokud tedy jela přímo domů.“

„Nechceme ztrácet čas, takže jsme poslali jednoho policistu do jejího bydliště a už tam na ni čeká. Jak to vypadá s Isabelou Jonssonovou?“ Carl se tázavě podíval na jejího bratra.

Odpovědí mu bylo přikývnutí. Nechá Carla, aby se ptal, nebude mu stát v cestě.

„No. Je pochopitelně velmi rozrušená. Její dech a srdeční rytmus jsou stále nepravidelné, ale podle našich zkušeností by jí mohlo pomoci, kdyby měla možnost vidět svého bratra. Během pěti, deseti minut skončíme s jejím vyšetřením a on ji bude moci navštívit.“

Od vstupních dveří uslyšel Carl ránu a hluk. Rose se pokoušela svou velkou kabelkou strhnout závěs. Jdeme na chvíli ven, zamával současně na Asada a Rose.

„Co po mně chcete?“ zeptala se na chodbě. Bylo na ní jasně vidět, že postávání u výtahů před jednotkou intenzivní péče je ta poslední věc na světě, které by se zrovna chtěla věnovat. Možná nemá nemocnice ráda.

„Dostaneš těžký úkol,“ řekl Carl.

„Co?“ zeptala se, připravená použít jednu ze svých zvláštních výmluv.

„Musíš zavolat jednomu mladíkovi a vysvětlit mu, že potřebujeme jeho pomoc. Okamžitou pomoc. Jinak zemřou dva jeho sourozenci. Aspoň si to myslím. Jmenuje se Josef a je mu osmnáct. Jeho táta umřel předevčírem a máma je hospitalizovaná tady, na jednotce intenzivní péče. To mu už ale řekli policajti z Viborgu. On ale neví, že matka před chvílí zemřela. Bylo by hodně neetické říkat mu to po telefonu, ale možná nebude jiná možnost. To už záleží na tobě, Rose. Chci po tobě, aby ti odpověděl na všechny otázky. Ať se děje, co se děje.“

Vypadala zdrceně. Několikrát se pokusila protestovat, ale slova jí uvízla někde mezi úzkostí a nezbytností. Dobře na Carlovi poznala, pod jakým je tlakem.

„Proč zrovna já? Proč to neudělá Asad nebo vy?“

Vysvětlil jí, že jemu chlapec zavěsil telefon. „Potřebujeme neutrální hlas. Hezký a příjemný ženský hlas, přesně jako máš ty.“

Kdyby poznámku o jejím hlase pronesl při jiné příležitosti, umřel by smíchy. Tady ale vůbec nic k smíchu nebylo. Musí to prostě zvládnout, ať to stojí, co to stojí.

Vysvětlil jí, co po ní chce a na co se má ptát. Pak požádal Asada, aby o několik kroků ustoupil, a sám šel s ním.

Poprvé v životě viděl, jak se Rose třesou ruce. Možná by to Yrsa bývala zvládla líp. Lidé, kteří na první pohled působí tvrdě, jsou uvnitř většinou měkkoty.

Pozorovali, jak pomalu mluví do telefonu. Opatrně a klidně zvedala ruku, jako by chtěla mladíka uklidnit, i když ji nemohl vidět. Chtěla za každou cenu zabránit tomu, aby jí položil sluchátko. Několikrát stiskla rty a podívala se ke stropu, aby se nerozplakala. Nebyl na ni hezký pohled. Chlapci na druhé straně právě změnila celý stávající svět. Řekla mu, že jeho život a život jeho sourozenců už nikdy nebude jako dřív. Carl chápal, jak těžkému úkolu ji vystavil.

Najednou otevřela ústa a soustředěně naslouchala. Utírala si přitom slzy z očí. Zhluboka dýchala. Pokládala jednu otázku za druhou a nechávala chlapci dostatek času na jednotlivé odpovědi. Po několika minutách mávla a přivolala Carla k sobě.

Dlaní zakryla telefon. „Nechce s vámi mluvit, jen se mnou. Je hodně, hodně rozrušený. Ale můžete se ptát.“

„Výborná práce, Rose. Zvládli jste to oba na jedničku. Zeptala ses ho na všechno, co jsme si domluvili?“

„Ano.“

„Máme popis a jméno?“

„Ano.“

„Něco, co nás k tomu muži přivede?“

Zavrtěla hlavou.

Carl se chytil za čelo. „Ach jo, myslím, že už jsme se zeptali na všechno. Nemám další otázky. Dej mu svoje telefonní číslo a popros ho, aby ti zavolal, když si na něco vzpomene.“

Přikývla a Carl se vrátil k Asadovi.

„Ten nám bohužel taky nepomůže,“ řekl a opřel se o zeď. „Tohle nevypadá ani trochu dobře, kruci.“

„Dostaneme ho,“ odpověděl Asad. Ale nepochybně se obával stejného konce jako Carl. Nestihnou to včas a obě děti zemřou.

„Dejte mi chvíli,“ řekla Rose, když dokončila rozhovor.

Tupě zírala do prázdna. Poprvé se podívala na odvrácenou tvář života a ani trochu se jí to nelíbilo. Tuhle zkušenost by si byla velmi ráda nechala ujít.

Dlouhou dobu jen tiše stála a utápěla se ve vlastních myšlenkách. Z očí jí pomalu kanuly slzy. Carl se mezitím pokoušel silou vůle donutit vteřinovou ručičku na hodinkách, aby se pohybovala pomaleji.

Několikrát polkla. „Dobře, jsem připravená,“ řekla konečně. „Únosce má dva z Josefových sourozenců. Šestnáctiletého Samuela a dvanáctiletou Magdalenu. Unesl je v sobotu. Matka s otcem se pokoušeli dát dohromady výkupné. Isabela Jonssonová se jim snažila pomoct, ale Josef nevěděl, o co přesně šlo. Neznal ji, objevila se u nich poprvé v životě v pondělí. Nic víc neví. Rodiče už mu nechtěli víc říct.“

„A únosce?“

„Josefův popis se v podstatě shoduje s naším policejním portrétem. Je mu něco přes čtyřicet a je o něco vyšší než průměr. Na jeho chůzi není nic zvláštního. Josef se domnívá, že si barví vlasy a obočí a určitě ví spoustu věcí o různých teologických otázkách.“ Znovu se podívala ke stropu. „Jestli toho hajzla někdy potkám, tak…“ Větu nedokončila a ani nemusela říkat víc. Výraz jejího obličeje mluvil za vše.

„Kdo se stará o děti?“ zeptal se Carl.

„Někdo z jejich sboru.“

„Jak to Josef přijal?“

Zamávala si rukou před obličejem. O tom nechtěla mluvit. Alespoň ne hned teď.

„Říkal taky, že ten muž neuměl zpívat,“ pokračovala a náhle se jí roztřásly černě namalované rty. „Slyšel ho zpívat na shromážděních sboru a prý to znělo hrozně. Jezdil pick-upem. Nebyl to diesel, na to jsem se ptala. Aspoň Josef si myslí, že motor byl spíš benzinový, protože dieslový vydává jiný zvuk. Světle modrý pick-up bez zvláštních znamení. Poznávací značky si nevšiml a neví ani, o jaký model šlo. O auta se vůbec nezajímá.“

„To je všechno?“

„Únosce se jmenoval Lars Sorensen, ale Josef předpokládá, že šlo o falešné jméno. Jednou na něj zavolal křestním jménem a dost dlouho trvalo, než muž zareagoval.“

Carl si jméno zapsal do poznámkového bloku.

„Co ta jizva?“

„Ničeho takového si nevšiml.“ Opět pevně stiskla rty. „To znamená, že jizva nemůže být příliš zřetelná.“

„Máš ještě něco?“

Se smutnýma očima zavrtěla hlavou.

„Děkuju, Rose. Uvidíme se zítra, teď jeď domů.“

Rose přikývla, ale zůstala stát. Určitě potřebovala víc času, aby se vzpamatovala.

Obrátil se k Asadovi. „Takže suma sumárum, Asade, naše poslední naděje leží tady v pokoji.“

Když opatrně vstoupili do pokoje, Karsten Jonsson na Isabelu potichu mluvil. Vedle lůžka stála zdravotní sestra a kontrolovala jí na zápěstí tep. Podle čísel na světelném panelu jí srdce bilo normálně. Už se uklidnila.

Carl sjel pohledem na vedlejší postel. Jen tělo ukryté pod bílým prostěradlem. Už to nebyla matka pěti dětí nebo žena, která umírala s velkým smutkem. Jen tělo pod prostěradlem. Stačila jedna nešťastná vteřina v autě a takhle skončila. Všechno je pryč.

„Můžeme přijít blíž?“ zeptal se Karstena.

Přikývl. „Isabela s námi chce mluvit, ale moc jí nerozumíme. Nemůžeme ani použít tabulku s písmenky, protože nevidí. Domluvili jsme se, že jí sestra opatrně sundá obvazy z prstů na pravé ruce. Isabela má zlomená obě předloktí a většinu prstů. Zatím nevíme, jestli dokáže udržet tužku.“

Carl se podíval na ženu na lůžku. Bradu měla stejnou jako její bratr. Zbytek těla byl tak rozlámaný a obvázaný, že si nedokázal představit, jak vypadá.

„Dobrý den, paní Jonssonová. Jsem vrchní policejní komisař Carl Morck z oddělení Q policejní stanice tady v Kodani. Rozumíte, co vám říkám?“

Odpověděla: „Mmmmm,“ a sestra přikývla. „V krátkosti vám vysvětlím, proč jsem za vámi dnes přišel.“ Vyprávěl jí o vzkazu z láhve a dalších únosech. Nezatajil ani, že právě teď řeší stejný aktuální případ. Všichni v pokoji si všimli, jaký měla jeho slova vliv na pípání jednotlivých kontrolních přístrojů.

„Je mi velmi líto, že vám musím tohle všechno říkat, Isabelo. Vím, že jste těžce zraněná, ale bohužel není vyhnutí. Asi se nemýlím, když vám řeknu, že vy a Lisa Karin Kroghová jste hluboce zapletené do stejného případu, jako byl ten se vzkazem z láhve, o kterém jsme mluvili, že ano?“

Zlehka přikývla a zabrumlala cosi, co musela několikrát zopakovat. Bratr se skláněl těsně k lůžku, aby zaslechl, co chce říct. Nakonec se narovnal. „Domnívám se, že říká, že ta žena se jmenuje Ráchel.“

„To souhlasí,“ řekl Carl. „Při náboženských shromážděních používala jiné jméno. Víme o tom.“

Postava na lůžku opět lehce kývla.

„Pokoušela jste se vy a Ráchel v pondělí zachránit její dvě děti, Samuela a Magdalenu, a vybouraly jste se při tom?“ zeptal se.

Roztřásly se jí rty. Další neznatelné pokývnutí.

„Isabelo, teď vám vložíme do ruky tužku. Váš bratr vám s psaním pomůže.“ Sledoval, jak zdravotní sestra vkládá Isabele tužku do ruky. Prsty zraněné ženy bohužel odmítaly spolupracovat.

Sestra se podívala na Carla a zavrtěla hlavou.

„Tak to máme problém,“ řekl Karsten.

„Můžu něco zkusit?“ ozvalo se zezadu. Asad udělal pár kroků dopředu.

„No, omlouvám se, ale když mi bylo deset, tak můj otec dostal afázii. Jedna prasklá cévka v mozku, a bylo to! Úplně přestal mluvit. Byl jsem jediný, kdo se s ním dokázal dorozumět. Až do jeho smrti.“

Carl se zamračil. To znamenalo, že když Asada onehdy brzy ráno nachytal při rozhovoru přes Skype, nemluvil s otcem.

Sestra se zvedla a přenechala Asadovi své místo.

„Dobrý den, Isabelo, omluvte mě. Jmenuju se Asad a pocházím ze Sýrie. Jsem asistent Carla Morcka a teď si my dva spolu promluvíme. Carl se bude ptát a já budu u vašich úst poslouchat odpovědi. Souhlasíte?“

Jen nepatrné kývnutí.

„Viděla jste auto, které do vás nabouralo?“ zeptal se Carl. „Značku a barvu? Bylo nové, nebo staré?“

Asad přiložil ucho těsně k jejím rtům. Podle výrazu očí se dalo poznat, že pečlivě naslouchá každičkému zvuku, který dokázala procedit skrz sevřené zuby.

„Mercedes, tmavý. Nebyl nejnovější,“ zopakoval Asad.

„Dokážete si vzpomenout na poznávací značku, Isabelo?“ pokračoval Carl.

Kdyby to dokázala, měli by naději.

„Tabulka se značkou byla špinavá. Moc se toho v té tmě rozpoznat nedalo,“ odpověděl Asad po dosti dlouhé době. „Ale poslední tři čísla byla s největší pravděpodobností 433. Isabela si těmi trojkami není úplně jistá. Mohly by to být i osmičky nebo kombinace obou.“

Carl rychle v duchu počítal. 433, 438, 483, 488. Jen čtyři možnosti, to by se mělo dát zvládnout.

„Máš to zapsané, Karstene?“ zeptal se. „Tmavý mercedes, staršího data výroby, jehož poznávací značka končí buď na 433, nebo na 438, 483, 488. Není to úkol jako dělaný pro komisaře z dopravní policie?“

Přitakal. „Jo, Carle. Můžeme rychle zjistit, kolik starších mercedesů jezdí s těmi třemi posledními číslicemi, ale co se týče barvy, tak tam jsme mimo hru. A navíc se po dánských silnicích prohání plno mercedesů. Ve skutečnosti jich s těmi čísly může být setsakra hodně.“

Měl pravdu. Jedna věc byla vytipovat odpovídající automobily a druhá věc vyslechnout jejich majitele. Bude to trvat moc dlouho a oni nemají času nazbyt.

„Víte ještě něco dalšího, co by nám mohlo pomoct, Isabelo? Jméno nebo prostě něco.“

Znovu kývla. Šlo to hrozně pomalu a stálo ji to většinu sil. Několikrát musel Asad požádat, aby svá slova zopakovala.

Nakonec z toho vyšla tři jména: Mads Christian Fogh, Lars Sorensen a Mikkel Laust. K tomu mohli připojit čtvrté z případu Poula Holta — Freddy Brink — a páté z případu Flemminga Emila Madsena, což bylo Birger Sloth. Celkem měli jedenáct křestních a prostředních jmen včetně příjmení. To nevypadalo dobře.

„Myslím, že ani jedno z těch jmen není pravé,“ řekl Carl. „Jestli máme najít jeho pravé jméno, nebude to ani jedno z nich.“

Asad mezitím dál naslouchal Isabeliným snahám o vyslovení dalších slov. „Říká, že jedno z těch jmen viděla na jeho řidičáku. Ví taky, kde bydlí,“ dodal.

Carl se narovnal. „Má nějakou adresu?“ vyzvídal.

„Jo, a ještě něco,“ pokračoval po chvíli plné soustředění Asad. „Měl světle modrého pick-upa. Pamatuje si poznávací značku.“

Během okamžiku měli všechny údaje na papíře.

„Jdu na to,“ řekl Karsten, vstal a vyšel z pokoje.

„Isabela říká, že ten muž bydlí v jednom městě na Sjallandu,“ tlumočil Asad. Znovu se natočil k Isabele. „Nerozumím jméno města, Isabelo. Končí název města na -lov? Ne, nekončí? Říkáte -slev, rozumím vám dobře?“

Když Isabela odpověděla, kývl. Název města končil na -slev. Začátek slova Asad nedokázal rozeznat.

„Uděláme si krátkou přestávku, souhlasíte? Počkáme, dokud se Karsten nevrátí,“ řekl Carl směrem ke zdravotní sestře.

Přikývla. Přestávka byla více než namístě.

„Domníval jsem se, že chystáte Isabelin převoz?“ pokračoval Carl.

Sestra znovu přikývla. „Vzali jsme v úvahu nově nastalé okolnosti a s převozem raději ještě několik hodin počkáme.“

Někdo zaklepal na dveře a dovnitř vešla neznámá žena. „Mám tady telefon pro pana Carla Morcka. Je tady?“

Carl zvedl ruku a žena mu podala bezdrátový telefon. „Haló,“ ohlásil se.

„Dobrý den, jmenuji se Bettina Bjelkeová. Pochopila jsem, že mě sháníte. Jsem asistentka z recepce na oddělení JIP 4131. Měla jsem předešlou směnu.“

Carl mávnutím ruky přivolal Asada a nyní ženě naslouchali oba.

„Potřebujeme, abyste nám popsala muže, který v době výměny služeb navštívil paní Isabelu Jonssonovou,“ řekl. „Nezajímá nás policejní důstojník, ale ten druhý. Můžete mi ho popsat?“

Asad měl během poslechu popisu zavřené oči. Když domluvila a zavěsila, otřeseně se na sebe podívali.

Popis útočníka na Isabelu Jonssonovou přesně seděl na muže, který vyšel z výtahu v přízemí, kde stáli a mluvili s Karstenem.

Prošedivělý, věk kolem pětapadesáti, zažloutlá pokožka, lehce ohnutý a s brýlemi. Popis se značně lišil od toho, jak jim vysokého čtyřicátníka v dobré kondici a s hustými vlasy popsal Josef.

„Ten chlap se maskuje,“ řekl Asad.

Carl mohl jen souhlasit. Při setkání tváří v tvář ho nepoznali, i když si policejní portrét prohlíželi nejmíň stokrát. I když měl širokou tvář a téměř srostlé obočí.

„Nebesa!“ zvolal vedle stojící Asad.

To bylo velmi jemně řečeno. Viděli ho, mohli si na něj sáhnout, mohli ho chytit a zachránit dva dětské životy. Stačilo jen natáhnout ruku, pevně držet a nepustit.

„Myslím, že Isabela vám chce ještě něco říct,“ ozvala se zdravotní sestra. „A taky si myslím, že budete muset výslech na chvíli přerušit. Isabela už je velmi unavená.“ Ukázala na kontrolní přístroje. Nevykazovaly žádnou přehnanou aktivitu.

Asad se vrátil k lůžku a na minutu nebo dvě se opět sklonil k jejím rtům. „Ano,“ řekl a kývl. „Řeknu jim, to. Nebojte se, Isabelo.“ Obrátil se k Carlovi.

„Na zadním sedadle nabouraného auta leží pár kousků únoscova oblečení. Oblečení i s několika vlasy. Co vy na to, Carle?“

Neřekl nic. Při běhu na dlouhou trať by to bylo fajn, ale teď? Čas byl to jediné, čeho se jim nedostávalo.

„Isabela tvrdí, že únosce má na klíčcích od auta jako přívěsek malou bowlingovou kouli s číslem jedna.“

Carlovi klesla brada. Bowlingová koule! Takže on ji pořád má. Na kroužku s klíči ji má minimálně posledních třináct let. Ta koule pro něj musí mít nesmírný význam.

„Mám adresu.“ Karsten Jonsson se vrátil se zápisníkem v ruce. „Ferslev, je to severně od Roskilde.“ Podal papírek s adresou Carlovi. „Majitel domu se jmenuje Mads Christian Fogh, což je i jedno z jmen, které Isabela před chvílí vyjmenovala.“

Carl okamžitě vstal. „Jedeme, nesmíme ztrácet čas,“ zavelel a mávl na Asada.

„No,“ ozval se váhavě Karsten. „Bohužel nemusíte spěchat. Zjistil jsem, že na udanou adresu vyjely v pondělí večer zásahové vozy. Mluvil jsem s hasiči ze Skibby a celé místo je totálně spálené.“

Spálené! Ten hajzl je pořád o krok před nimi. Carl ztěžka vydechl. „Leží to místo, o kterém se tady bavíme, někde u vody? Víš to?“

Jonsson vytáhl z kapsy iPhone a zadal do navigace požadovanou adresu. Po chvíli zavrtěl hlavou. Podal mobil Carlovi a ukázal na jedno místo. Tady loděnice být nemůže. Ferslev ležel několik kilometrů od moře.

Samozřejmě že tam není. Ale kde teda je?

„Stejně tam musíme zajet, Asade. Někdo ho tam bude znát.“ Obrátil se ke Karstenovi. „Všiml sis muže, který vycházel z výtahu, když jsme tam nastupovali? Potom, co jsme se potkali v přízemí. Byl prošedivělý, s brýlemi. Tak tenhle chlap napadl tvoji sestru.“

Karsten byl v šoku. „Panebože! Ne, nevšiml jsem si ho. Jsi si jistý?“

„Říkal jsi, že tě poslali pryč z pokoje, protože připravovali Isabelu na převoz. Tak to tě vyhodil on osobně. Neviděls ho?“

Karsten zavrtěl hlavou a vypadal naprosto zdrceně. „Ne, omlouvám se. Byl skloněný nad Ráchel. Nezdál se mi podezřelý. Měl na sobě bílý plášť.“

Všichni se podívali na mrtvé tělo pod prostěradlem. Příšerná historka.

„No, Karstene,“ řekl Carl a napřáhl ruku. „Raději bych tě potkal za příjemnějších okolností, ale je dobře, že jsi tady.“

Podali si ruce.

Najednou Carla něco napadlo. „Počkat. Asade a Isabelo, ještě jednu poslední otázku. Únosce má pravděpodobně viditelnou jizvu. Víte kde?“

Podíval se na zdravotní sestru, sedící vedle lůžka. Zavrtěla hlavou. Isabela Jonssonová už tvrdě spala. Na odpověď si budou muset počkat.

„Musíme udělat tři věci, šéfe,“ řekl Asad, když vyšli z pokoje. „Jednak musíme objet všechna místa, která nám Yrsa označila, a zamyslet se nad tím, co nám říkal Klaes Thomasen. Za druhé — bowling. Musíme s naším policejním portrétem navštívit všechna místa, kde se hraje bowling. A za třetí musíme vyslechnout všechny lidi z místa, kde shořel ten dům. Určitě musí něco vědět.“

Carl souhlasil. Právě zjistil, že se Rose pořád opírá o stěnu vedle výtahů. To moc daleko nedošla.

„Je ti špatně, Rose?“ zeptal se, když k ní došli.

Pokrčila rameny. „Nebyla to zrovna sranda, říct tomu klukovi, že mu umřela máma,“ odpověděla tiše. Bylo vidět, že hodně plakala. Po celém obličeji měla černé šmouhy od rozmazané řasenky.

„Ale, Rose, nesmíš si to tak brát,“ řekl Asad a objal ji kolem ramen. Dlouho stáli bez hnutí. Nakonec se Rose odtáhla, o krok ustoupila, utřela si nos do rukávu a podívala se Carlovi přímo do očí.

„My tu svini dostaneme, že jo? Nejdu domů. Řekněte mi, co mám dělat, a já to udělám. Ukážu tomu hajzlovi, jak mu nakopeme prdel.“ Z očí jí lítaly blesky.

Rose byla opět ve hře.

Když Carl poučil Rose, jak má obvolávat bowlingové haly na severním Sjallandu a faxovat jim policejní portrét a všechna jména, která zatím dokázali k vrahovi přiřadit, vydal se s Asadem dolů k autu a do navigace zadal Ferslev.

V celé zemi končila pracovní doba. To si kancelářské krysy dobře hlídají. Oni dva s Asadem to mají jinak. Každopádně alespoň dnes.

*

Když dojeli ke spáleništi, slunce už skoro zapadalo. Za půl hodiny bude pěkná tma.

Musel to být ošklivý, silný požár. Hlavní statek byl spálený na uhel, zbyly jen vnější obvodové zdi. Totéž platilo i pro stodolu a všechno ostatní v okruhu třiceti čtyřiceti metrů od domu. Stromy trčely k obloze jako očouzené indiánské totemy. Orná pole, která sahala k domu, byla vypálená až k sousedovým ozimům.

Nebylo divu, že museli povolat posily z Lejre, Roskilde, Skibby a Frederikssundu. Požár se mohl snadno rozšířit, a to by potom teprve nastala katastrofa.

Dvakrát dům obešli. Spálené torzo pick-upu v obývacím pokoji připomnělo Asadovi situaci na Středním východě. Carl nikdy nic podobného neviděl.

„Tady už nic nenajdeme, Asade. Smazal za sebou všechny stopy. Zajedeme si k nejbližším sousedům a poslechneme si, co je tenhle Mads Christian Fogh zač.“

Zazvonil mu mobil. Volala Rose.

„Chcete vědět, co jsem zatím stihla udělat?“ zeptala se.

Ani nestihl odpovědět.

„Ballerup, Tarnby, Glostrup, Gladsaxe, Nordvest, Rodovre, Hillerod, Valby, Axeltorv a DGI v Kodani, Bryggen na Amageru, Stenlose Center, Holbak, Tastrup, Frederikssund, Roskilde, Helsingor a taky Allerod, kde bydlíte vy osobně. To jsou bowlingové haly v oblasti, kterou jste mi vyznačil. Všem jsem jim odfaxovala portrét a jména a za chvíli je začnu obvolávat. Ještě se vám ozvu. Já to z nich dostanu, nebojte se.“

Chudáci zaměstnanci bowlingových hal.

Majitelé farmy několik set metrů od vyhořelého statku právě večeřeli, ale i přesto je pozvali dál. Správná venkovská večeře — brambory, vepřové a další dobroty, které si určitě sami vypěstovali. Byli to velcí, statní lidé se širokým úsměvem.

„Mads Christian? Ne, popravdě řečeno už jsem starouše pěkně dlouho neviděl. Má prý přítelkyni ve Švédsku, tak asi bude u ní,“ řekl pán domu. Ten typ, který si nesvlékne dřevorubeckou košili ani v posteli.

„No, čas od času vídáme ten jeho ošklivý, světle modrý pick-up. Projíždí kolem nás,“ dodala žena. „Jo, a taky mercedes. V Grónsku si vydělal slušný prachy, tak na to má. Víte přece, že z peněz vydělaných u Eskymáků se neplatí daně, že?“ Usmívala se.

Neplacení daní byl evidentně obor, který měla v malíčku.

Carl se opřel oběma lokty o masivní stůl. Jestli s Asadem co nejrychleji nenajdou restauraci, bude honba za únoscem u konce. Vůně krkovičky ho dráždila a pro kousek masa by byl schopen vraždit.

„Starouš, říkáte? Mluvíme o stejném muži?“ zeptal se a v ústech se mu hromadily sliny. „Madsi Christianu Foghovi? Podle našich informací mu může být maximálně pětačtyřicet.“

Žena i muž se srdečně zasmáli.

„Nevím, jestli je to jeho synovec nebo vzdálený příbuzný,“ řekl muž. „Ale podobné informace si snad přes počítač dokážete zjistit během pěti minut, ne?“ Sám sobě přikývl.

„Je dost dobře možné, že statek někomu půjčuje. Už jsme se o tom doma bavili, že jo, Mette?“

Žena přikývla na souhlas. „Napadlo nás to, protože jsme si všimli, že přijel pick-up a za chvíli ze statku vyjel mercedes. Potom dlouho nic a nakonec zase přijel mercedes a po čtvrt hodině odjel pick-up.“ Potřásla hlavou. „Pokaždé jsem si říkala, že na podobné hrátky je Mads Christian už trochu starý.“

„Nás zajímá tenhle muž,“ řekl Asad a vylovil z kapsy policejní portrét.

Manželé si ho prohlédli, ale muže nepoznávali.

Ne, tohle není Mads Christian. Tomu se blížila osmdesátka, tipovali, a navíc byl pěkný čuně. Ten na obrázku vypadá upraveně a noblesně.

„V pořádku. A ten oheň? Viděli jste ho?“ zeptal se Carl.

Zasmáli se. Podivná reakce.

„Já vám něco řeknu,“ začal muž. „Ten oheň musel být vidět široko daleko, určitě až u Oro a Nykobing Sjallandu.“

„Aha. Všimli jste si ten večer, jestli někdo jel na statek nebo ze statku?“

Současně zavrtěli hlavou. „To víte,“ řekl muž a usmál se. „Už jsme dávno spali. Musíte si uvědomit, že my na venkově hrozně brzo vstáváme. To není jako u vás v Kodani, kde si spokojeně chrupete klidně až do šesti.“

„Musíme zajet na benzinku,“ prohlásil Carl, když vyšli z farmy zpět k autu. „Umírám hlady, ty ne?“

Asad pokrčil rameny. „Ani ne, já jím tohle.“ Zalovil v kapse a vytáhl několik balíčků, které prokazatelně pocházely ze Středního východu. Podle obrázků se dalo odhadnout, že obsahují hlavně datle a fíky. „Dáte si?“ zeptal se.

Carl se uvelebil za volantem, přežvykoval a polykal sliny. Ty dobroty byly zatraceně lahodné.

„Co si myslíte, že se stalo s tím staroušem, který tady bydlel?“ Asad ukázal na spáleniště. „Jestli můžu říct svůj názor, tak bych nic nedal za to, že dopadl špatně.“

Carl přitakal a polkl. „Budeme sem muset poslat spoustu lidí a začít hledat,“ odpověděl. „Když to opravdu důkladně prohledáme, myslím, že najdeme kostru muže, kterému by bylo, pokud by ještě žil, kolem osmdesáti.“

Asad si pohodlně položil nohy na palubní desku. „Přesně moje slova,“ řekl.

„Co dál, šéfe?“ pokračoval.

„Nevím. Zavoláme Klaesu Thomasenovi a zjistíme, jestli si promluvil s členy jachtařských klubů a s polesným z Nordskovenu. Možná bysme mohli zavolat i Karstenu Jonssonovi a požádat ho, aby zjistil, jestli některý ze zdejších policejních radarů nezaznamenal překročení povolené rychlosti tmavým mercedesem. Stejně jako vyfotily Isabelu s Ráchel.“

Asad pokýval hlavou. „Možná se jim podaří mercedes najít podle poznávací značky. Snad budeme mít štěstí, i když si Isabela Jonssonová nebyla úplně jistá.“

Carl nastartoval. Nedoufal, že by to mohlo jít tak snadno. Vtom mu zazvonil mobil. Proč kruci nemohl zazvonit před půl minutou? zaklel a přeřadil na neutrál. Volala naštvaná Rose. „Obvolala jsem úplně všechny bowlingové haly a nikdo muže na portrétu nepoznal.“

„Sakra práce!“ řekl Carl.

„O co jde?“ vyptával se Asad a sundal nohy dolů.

„A to ještě není všechno, Carle,“ pokračovala. „V celém Dánsku samozřejmě nikdo nemá některé z uvedených jmen. Teda až na Larse Sorensena, a těch máme zase plný pytel.“

„To se dalo čekat.“

„V Roskilde jsem mluvila s jedním šikovným chlapíkem. V hale dělá teprve chvíli, a tak mi k telefonu zavolal jednoho ze zasloužilých starých hráčů. Vysedával v hale a dával si panáky. Dneska tam mají turnaj. Měl dojem, že chlapík na portrétu se podobá několika hráčům, které znal, ale zaujala ho jiná věc.“

„Ano, Rose. A to bylo co?“ K čertu s ní. Vážně byla expertkou na stupňování napětí.

„Mads Christian Fogh, Lars Sorensen, Mikkel Laust, Freddy Brink a Birger Sloth. Když slyšel všechna jména, málem umřel smíchy.“

„Jak to myslíš?“

„No, neznal ani jedno z těch jmen, ale v jeho družstvu, které hraje dnes večer, je jak Lars, tak i Mikkel a Birger. On sám se vlastně jmenoval Lars. Mívali tam i Freddyho, se kterým hrávali v jiné bowlingové hale, ale ten toho nechal. Byl už moc starý. Žádný Mads Christian mezi nimi nebyl, ale stejně. Myslíte, že nám to v něčem pomůže?“

Carl položil půlku rozkousané datle na palubní desku. Zpozorněl. V minulosti už měl případy, kdy zločinci použili jména ze svého blízkého okolí. Jména v obráceném pořadí, K změnili na C nebo proházeli prostřední jména a příjmení. Psycholog by určitě dokázal vysvětlit, co je k tomu vede, ale podle Carla šlo čistě o nedostatek fantazie.

„Zeptala jsem se, jestli zná někoho, kdo má na kroužku s klíči bowlingovou kouli s číslem jedna. Znova se zachechtal. Říkal, že u nich v družstvu mají takovou kouli všichni. Už spolu hrají dlouho a na různých místech.“

Carl seděl a zíral na světelný kužel od jejich auta. Pospojovaná jména a bowlingová koule.

Mrkl na navigaci. Jak daleko to mají do Roskilde? Nějakých pětatřicet kilometrů?

„Tak co, Carle, myslíte, že nám to pomůže? Mads Christian mezi všemi těmi jmény nebyl.“

„To sice nebyl, Rose, ale to není důležité. To jméno máme z úplně jiného zdroje a toho muže jsme identifikovali. Kruci, jasně že nám to pomůže. Samozřejmě s tebou souhlasím, že by to mohl být průlom. Sakra, Rose, věřím, žes na něco kápla. Dej mi adresu té bowlingové haly.“

Slyšel, jak něčím listuje, a ukázal na navigaci. Asad byl připraven. „Dobře, díky,“ poděkoval jí. „Dobrá práce, Rose. Ještě se ti ozveme.“ Otočil se k Asadovi. „Kobenhavnsvej 51 v Roskilde,“ řekl a sešlápl plyn. „Pospěš si, Asade, a zadej to do navigace.“

43

Mysli, přikázal několikrát sám sobě. Pěkně v klidu, jedno po druhém. Není kam spěchat, jinak toho budeš litovat. Pomalu projel vilovou čtvrtí. Opětoval pozdravy sousedů a vjel na příjezdovou cestu. Ve vzduchu cítil průšvih.

Tady se nemá kam schovat. Zvědavé oči sousedů a kolemjdoucích ho mohly sledovat ze všech stran. Epizoda v Královské nemocnici nemohla skončit hůř.

Podíval se na dětskou houpačku, která nehybně visela dolů. Není to ani tři týdny, co ji zavěsil na větev břízy. Představa nádherného léta, kdy budou společně houpat malého synka, se rozplynula v nedohlednu. Z pískoviště zvedl malou červenou plastovou lopatku a uvědomil si, že ho zaplavuje smutek. Pocit, který naposledy zažil jako malý kluk.

Na chvíli se posadil na zahradní lavičku a zavřel oči. Před několika měsíci tady všude voněly růže a ženská bytost.

Stále si dokázal vybavit tiché štěstí, které se ho zmocnilo, když ho kolem krku objaly dětské ruce a na tváři cítil chlapcův klidný dech.

Nech toho, řekl si a potřásl hlavou. To je minulost. Stejně jako všechno ostatní.

Za to, jak v životě dopadl, mohli jeho rodiče. Rodiče a nevlastní otec. Ale za tu dobu se už mnohokrát pomstil. Kolikrát udeřil proti mužům a ženám, kteří se chovali stejně jako ti tři? Čeho by měl litovat?

Nedá se nic dělat, každý boj vyžaduje oběti. On s těmi svými žít umí.

Odhodil plastovou lopatku do trávy a vstal. Ženy jsou všude. Sežene Benjaminovi novou dobrou matku. Když se dokáže trochu omezit a dotáhne všechno až do konce, zvládnou to. Budou si moci žít někde daleko ve světě a v závětří čekat na chvíli, kdy bude moci bez obav pokračovat ve své misi a znovu začne vydělávat.

Teď se musí soustředit na přítomnost.

Isabela je naživu a její zdravotní stav se zlepšuje. Její bratr je policista a byl v nemocnici, když tam přišel. To byla největší hrozba. Znal ty lidi. Vytvoří si svou vlastní misi a jejím jediným cílem bude dostat ho. On se postará o to, aby se jim to nepodařilo.

Napadená zdravotní sestra si ho bude pamatovat. Když kdykoliv v budoucnosti potká neznámého člověka se stejným výrazem v očích, stáhne se do pozadí. Šok z úderu do krku v ní navždy zůstane hluboce zapsaný. Důvěra k ostatním lidem dostala trhliny. Nikdy na něj nezapomene, pořád bude mít před očima jeho tvář. Pro asistentku z recepce platí totéž. Ale těchto dvou žen se ani trochu nebál. Ty pro něj žádnou hrozbu nepředstavovaly.

Vlastně ani nevěděly, jak vypadá ve skutečnosti. Stoupl si před zrcadlo a při odličování šminek pozoroval vlastní obličej.

Zvládne to. Jestli někdo něco věděl o pozorovacích a rozlišovacích schopnostech lidí, pak to byl on. Když má člověk v obličeji dostatečně hluboké vrásky, všichni si pamatují jen je a nic jiného. Když má oči ukryté za brýlemi, bez brýlí ho nikdo nepozná.

Pokud má člověk na tváři velkou ošklivou bradavici, každý ji zaregistruje. Na druhou stranu si ale nikdo nepovšimne, když bradavice zmizí.

Při změně identity bylo důležité některé věci přidat, jiné zase ubrat, ale zlaté pravidlo platilo vždy: Nejlepší převlek je ten, ve kterém člověk vypadá úplně obyčejně a průměrně, protože průměrnost většina lidí nevnímá. A právě na průměrnost byl specialista. K více než dobrému výsledku většinou stačilo přidat na správných místech pár vrásek, použít stíny okolo očí, učesat si jinak vlasy, nově si upravit obočí a podle předstíraného věku a zdravotního stavu změnit barvu pokožky a vlasů.

Dnes se nalíčil jako pan Průměrný. Všichni si budou pamatovat jeho přibližný věk, dialekt a tmavé brýle. Nikdo si nevzpomene, jestli měl úzké nebo plné rty a vystouplé nebo zapadlé lícní kosti. Cítil se být v bezpečí. Na tu epizodu samozřejmě nezapomenou a budou si přibližně pamatovat i jeho, ale když ho potkají na ulici, tak ho nepoznají.

Můžou rozběhnout vyšetřování, ale stejně nic nezjistí. Nic o něm nevědí. Statek ve Ferslevu a auto už zmizely z povrchu zemského a zanedlouho zmizí i on sám. Konec obyčejného průměrného muže, žijícího na obyčejné průměrné ulici ve vilové čtvrti v Roskilde. Muž ve vilce, v téhle zemi jeden z milionu.

Až bude moci Isabela za pár dní mluvit, všichni se dozví, čím se v posledních letech živil. Ale pořád nebudou vědět, kdo je. To ví jen on sám, a tak to taky musí zůstat. Jeho případ budou určitě důkladně a ze všech stran propírat média. Budou chtít varovat potenciální oběti, aby si dávaly pozor. Proto bude muset na nějaký čas veškeré své aktivity utlumit. Bude si skromně žít z naspořených peněz a budovat nová zázemí.

Rozhlédl se po útulném domě. Na prodej domu nebyla správná doba. I když se manželka o dům starala a i když do rekonstrukce investovali nemalé částky, v době ekonomické krize nebude jednoduché dům prodat. Ale nedá se nic dělat, prodat se musí.

Díky dlouholetým zkušenostem věděl, že když chce člověk zmizet, nestačí za sebou spálit jeden nebo dva mosty. Nové auto, nová banka, nové jméno, nová adresa, nový okruh přátel. Všechno se musí změnit. Člověk musel mít připravené přijatelné vysvětlení pro stávající přátele, aby pochopili, proč mizí, a příliš se nevyptávali. Nová zajímavá práce v zahraničí, dobré peníze, lepší klima — po tom touží všichni a jen tiše závidí.

Stručně a jasně, nebude dělat žádná náhlá a neuvážená rozhodnutí.

Otevřel dveře do komory s hromadou lepenkových krabic a několikrát hlasitě zopakoval manželčino jméno. Chvíli tady postával, ale když nezaznamenal žádné známky života, otočil se a odešel.

To se mu hodilo do krámu. Málokdo má radost, když musí nechat utratit oblíbené domácí zvířátko. Vůči manželce měl teď podobné pocity.

Už je to pryč. Skončilo to.

Večer, až skončí bowlingový turnaj, položí tělo do auta, odveze ji do Vibegardenu a dokončí rozdělanou práci. Manželka i obě děti musí zmizet.

Za dva týdny už budou těla rozpuštěná, benzinová nádrž vyčištěná a všechno bude připraveno.

Jeho tchyně dostane od dcery plačtivý dopis na rozloučenou. Z dopisu bude jasné, že důsledkem špatných vztahů mezi matkou a dcerou bylo rozhodnutí vystěhovat se do ciziny. V dopise nebude chybět zmínka o tom, že až se rány zacelí, znovu se jí ozve.

Až časem nebude vyhnutí a tchyně se začne vyptávat nebo přímo pojme nějaké podezření, vrátí se domů a přinutí ji napsat sebevražedný dopis. Nacpe do ní prášky na spaní, nebude to ostatně dělat poprvé.

Ale teď se musí pustit do práce, nemá času nazbyt. Nejdřív musí zničit lepenkové krabice z komory, nechat opravit auto a pak ho prodat a taky dát do prodeje dům. Přes internet si najde komfortní bydlení na Filipínách, vyzvedne Benjamina a sestře řekne, že se nemusí bát, peníze jí bude posílat dál. Nějakým starým vrakem projede přes celou Evropu do Rumunska, kde auto odstaví někde na ulici. Je úplně jedno kde, stejně bude během chviličky rozebrané do posledního šroubku.

Ani letenky na falešná jména nikomu nenapoví, kde ve skutečnosti jsou. Nikoho nenapadne pátrat po tátovi s malým klukem, který letěl z Bukurešti do Manilly. Kdyby to bylo opačným směrem, někdo by po tom možná šel.

Čtrnáct hodin letu, a budoucnost jim bude ležet u nohou.

Vyšel do předsíně a nachystal si svou bowlingovou tašku značky Ebonite. Měl v ní připravené vítězné koule, a že s nimi za ta léta už pár trofejí získal. Jestli mu bude ze současného života něco scházet, bude to právě bowling.

Neměl valné mínění ani o jednom ze členů svého družstva. Dva z nich by rovnou označil za naprosté idioty, které by okamžitě vyměnil za někoho jiného. Všichni to byli prostí muži s jednoduchými myšlenkami a všedním životem. Vypadali obyčejně a měli běžná jména. Nebyli pro něj ani trochu důležití nebo zajímaví. Jediný důvod, proč s nimi hrál, bylo dobré umístění v horní části tabulky a průměrné skóre více než 225 na hru. Zvuk deseti padajících kuželek znamenal úspěch. Každý z jejich šestky to vnímal stejně.

Proto spolu hráli.

Družstvo šlo na dráhu s cílem ji dobýt. Proto tam byl pokaždé, když o něco šlo. Proto, a taky kvůli „Papežovi“, velmi zvláštnímu příteli.

„Nazdar,“ řekl u baru. „Tady vysedáváte?“ Jako kdyby někdy seděli někde jinde.

Všichni zvedli ruku. Obešel je a každého tleskl do dlaně.

„Co pijete?“ zeptal se. Byla to klasická úvodní otázka.

Stejně jako ostatní členové družstva pil před turnajem jen minerálku. Protihráči se tohoto pravidla nedrželi, což byla jejich slabina.

Chvíli společně poseděli a probírali klady a zápory druhého družstva. Dohadovali se, jaké mají šance vyhrát krajský přebor v den svátku Nanebevstoupení Páně.

Nakonec to vybalil.

„Obávám se, že na krajský přebor si za mě budete muset najít náhradu.“ Omluvně rozhodil paže do stran. „Je mi líto, kluci.“

V jejich pohledech bylo hluboce zakořeněné obvinění ze zrady. Dost dlouho mlčeli. Svend žvýkal intenzivněji než jindy. On i Birger vypadali pěkně naštvaně. Jasně že byli naštvaní.

Mlčení nakonec prolomil Lars. „To nezní moc dobře, René. Co se děje? Problémy se ženou? Tak to většinou bývá.“

Byli ochotni ho jednomyslně podpořit.

„Ne.“ Krátce se zasmál. „O ni vůbec nejde. Jmenovali mě administrativním ředitelem v nové továrně na výrobu solárních panelů v Tripolisu, v Libyi. Nebojte, kluci, za pět let jsem zpátky, delší smlouvu nemám. Potom mě snad vezmete zpátky do družstva veteránů, ne?“

Nikdo se nezasmál a ani to neočekával. To, co právě udělal, bylo porušení nejposvátnějších pravidel. Těsně před turnajem jim nic horšího říct nemohl. Myšlenky hlodající v hlavě určitě dobrým hodům koulí nepomůžou.

Omlouval se za špatné načasování, ale v duchu věděl, že si nemohl vybrat vhodnější chvíli.

Už měl nakročeno jinam. Přesně podle plánu.

Věděl úplně přesně, jak se ostatní cítí. Bowling byl jejich únik. Na ně nikde nečekal post ředitele mezinárodní společnosti. Když od nich teď získal odstup, cítili se jako myši zahnané do kouta. Kdysi míval stejné pocity, ale to už je dávno.

Teď byl kocour.

44

Třikrát viděla mezi lepenkovými krabicemi ranní světlo a věděla, že další už neuvidí. Občas plakala, už jí to ale nešlo. Ani na pláč jí nezbývaly síly.

Když se pokoušela otevřít ústa, nedokázala od sebe odlepit vysušené rty. Jazyk se jí přilepil na patro. Od posledního polknutí, kdy dokázala v puse nashromáždit dostatek slin, uběhl už více než den.

Smrt se zdála být vysvobozením. Navždy usnout, už žádné bolesti. Už žádná zdrcující samota.

„Nechte přijít toho, jenž přináší smrt. Toho, který ví, co se stane v následujícím okamžiku. On ví, co se v každém sváří, ví vše o životě a ví, kdy nastane konec,“ citoval jí jednou manžel posměšně otcovo kázání.

Její manžel! Ten, který nikdy nedovedl žít. Jak si mohl dovolit ta slova zpochybňovat? Možná za chvíli umře, cítila se tak. Ale aspoň svůj život prožila. Prožila si ho.

Nebo ne?

Pokoušela si zpětně promítnout celý život, ale všechno jí splývalo. Roky se měnily na týdny, jednotlivé vzpomínky přeskakovaly v čase a místě a nakonec se seskupily do nemožných konstelací.

Jako první mi odejde mozek, vím to, pomyslela si.

Nevnímala už ani vlastní dech. Dýchala tak mělce, že ani necítila chvění nosních dírek. Chvěly se jí pouze prsty na volné ruce. Prsty, kterými se jí v uplynulých dnech podařilo vydlabat díru v krabici nad sebou a nahmatat něco kovového. V dlouhých chvílích se pokoušela uhádnout, co by to mohlo být. Ale nedokázala se soustředit.

Znovu se jí zachvěly prsty. Jako by tyto pohyby byly řízeny přímo Bohem, jako by s ním navázala neviditelné spojení. Prsty se skoro až třásly a vzájemné lehké dotyky připomínaly motýlí křídla.

Chceš mi něco, Bože? zeptala se. Je tohle naše první spojení, předtím, než si mě vezmeš k sobě?

Uvnitř se usmívala. Ještě nikdy nebyla Bohu tak blízko. Tak blízko nikdy nikomu. Už se nebála ani se necítila osamělá, byla jen unavená. Téměř přestala vnímat tíhu krabic. Jen ta strašná únava.

Náhle ji zabolelo na prsou. Záchvěv překvapující bolesti ji donutil doširoka otevřít oči a zírat do tmy. Je to tady. Můj poslední den, pomyslela si na vteřinu.

Chvíli slyšela, jak sténá, ale všechny svaly v hrudi se jí stahovaly kolem srdce. Dostala tak silné křeče do prstů, až se jí zkroutily. Obličejové svaly tuhly.

Ach, to bolí. Bože, nech mě prosím zemřít, modlila se znovu a znovu, dokud příznaky blížící se smrti náhle nezmizely. Bylo to skoro bolestivější, než když nastupovaly.

Několik dalších vteřin si byla jistá, že se jí zastavilo srdce. Čekala už jen, až ji obklopí naprostá tma, odkud nebude návratu. V zoufalé snaze naposledy se nadechnout od sebe odtrhla slepené rty. Poslední nadechnutí si našlo místo k tajnému bodu, kde se schovávaly poslední pudy sebezáchovy.

Na spáncích ucítila pulz. Zaregistrovala ho i na chodidlech. Tělo se ještě nechtělo vzdát. Bůh ji bude i nadále vystavovat krutým zkouškám.

Strach, co bude jeho dalším tahem, ji přiměl k tomu, že se znovu začala modlit. Krátká modlitba za rychlou a bezbolestnou smrt.

Slyšela, jak manžel otevřel dveře do komory a volal její jméno, ale doby, kdy byla ještě schopná odpovídat, byly dávnou minulostí. K čemu by jí to ostatně bylo dobré?

Ukazováček a prostředníček se jí v náhlém reflexním cuknutí napřímily. Dotkla se díry v krabici nad sebou a špičkou nehtu zavadila o tu malou kovovou věc, které si všimla už dřív. Stále tak hladká a neskutečná. Nenadálá křeč jí zkroutila všechny ztuhlé prsty. Najednou si uvědomila, že na hladkém, chladném povrchu neznámého předmětu je vyboulenina ve tvaru písmene V.

Na okamžik se snažila myslet racionálně. Zkusila se oprostit od všech nepříjemností, od nefunkčních ucpaných střev, od buněk volajících po troše vody, od kůže, která se přestala potit. Nic nesmělo rušit obraz, o kterém byla přesvědčená, že ho musí pochopit. Obraz malého kovového předmětu s písmenem V.

Najednou byla zase mimo. Znovu opakující se prázdnota, která se jí šířila v hlavě. Prázdnota a nicota, které se vracely čím dál častěji.

Náhle se jí zjevily představy. Obrazy hladkých předmětů, jedno z tlačítek na klávesnici mobilu, velká ručička na hodinkách, zrcátko v toaletním kufříku. Míhaly se jí před očima a společně vytvářely jeden velký zmatek. Obrazy všech hladkých předmětů, které kdy v životě viděla, se jí míhaly před očima a bojovaly o své místo na slunci. Najednou to věděla. Předmět, který ona sama nikdy nepoužila. Za jejího dětství ho muži pyšně vytahovali z kapes. Symbol společenského postavení, do kterého se v minulosti zamiloval i její manžel. Zapalovač Ronson s malým písmenem V, pohozený na dně krabice. Možná tady byl, aby jí pomohl, nabudil nové myšlenky nebo zajistil nové konečné řešení zbytku jejího neutěšeného života.

Když se mi ho podaří vytáhnout a škrtnout, budu to mít rychle za sebou, pomyslela si. A všechno, co manžel vlastní, zmizí se mnou.

Někde uvnitř se usmála. Ta představa jí zvláštním způsobem dodala energii. Když všechno shoří, nechá po sobě alespoň stopu. Způsobí mu nepříjemnosti, které nikdy, nikdy nepřekoná. Ztratí vše, kvůli čemu své zločiny páchal.

Krásný boží trest.

Zadržela dech a znovu zaškrábala na papír. Zjistila, jak dokáže být tvrdý. Šíleně, nepředstavitelně tvrdý. Postupně odtrhávala malinké kousky. Jako vosa škrábající povrch zahradního stolu. Představovala si, jak jí kolem obličeje víří kousíčky papíru. Malé částice prachu a papíru. Když bude mít štěstí a nezradí ji prsty, možná se jí podaří vytrhat dostatečně velkou díru, kterou jí zapalovač propadne přímo do ruky.

Už nemohla. Díru sice o něco zvětšila a dokázala zapalovač postrčit o pár milimetrů, ale dál už nemohla.

Zavřela oči a představila si Benjamina. Staršího, než je dnes, jak žvatlá a chodí. Krásný klučina, který jí běží naproti. V ruce drží nový kožený fotbalový míč a v očích má ohníčky. Obětovala by cokoliv, aby s ním mohla být a všechno s ním prožívat. První vyslovenou větu, první školní den, chvíli, kdy se jí poprvé podívá přímo do očí a řekne, že je ta nejhodnější maminka na světě.

Emoce vyvolaly nepatrnou slzičku v oku, ale nic víc. Láska k Benjaminovi. Chlapci, který bude vyrůstat bez mámy.

Benjamin bude žít… s ním.

NE! všechno v ní zařvalo, ale co mohla dělat?

Ta představa jí nedopřávala klidu, byla čím dál tím dotěrnější. On bude vychovávat Benjamina. Bude na to muset myslet, dokud jí bude bít srdce, a s tou myšlenkou na rtech i umře.

Znovu vší silou napnula prsty a nehtem ukazováčku se dostala na papír pod zapalovačem. Škrábala ho tak dlouho, dokud se jí nehet nezlomil. Přišla o svůj jediný nástroj. Zvadla a bojovala s bolestným poznáním.

V zadní kapse jí opět začal zvonit mobil a zároveň se dole na ulici ozvaly výkřiky. Mobil vyzváněl čím dál slaběji. Za chvíli bude mít vybitou baterii. To jí bylo jasné.

Byl to Kennethův hlas. Možná je manžel ještě pořád v domě. Možná otevře dveře. Možná se Kenneth zeptá, jestli se něco nestalo. Možná…

Nepatrně pohnula prsty. Musí o sobě dát vědět.

Dole se ale hlavní dveře neotevřely. Neozvala se žádná hádka. Všimla si jediné věci. Vyzvánění mobilu sláblo. Vtom z krabice vyklouzl zapalovač a spadl jí na ruku.

Balancoval jí na palci. Stačí jediný chybný pohyb a zapalovač navždy zmizí někde ve tmě.

Pokusila se nevnímat Kennethův křik, zapomenout na slábnoucí vibrace v zadní kapse. Musí jen trochu pohnout ukazováčkem a zapalovač jí spadne do dlaně.

Když si konečně mohla být jistá, že už jí zapalovač nevyklouzne, stočila co nejvíc zápěstí. Možná jím pohnula o pouhý centimetr, ale i přesto z toho měla dobrý pocit. V prsteníčku a malíčku neměla žádný cit, ale věřila, že to dokáže.

Vší silou stiskla a z otevřené záklopky zapalovače zaslechla slabý závan unikajícího plynu. Příliš slabý závan. Jak dokáže stisknout natolik, aby vyletěla jiskra?

Všechnu zbývající sílu v těle se snažila soustředit do posledního článku palce. Poslední pokus ukázat vnějšímu světu, jak prožila poslední hodiny a jak zemřela.

Stiskla. Soustředila se jen na ten jediný pohyb. Jako z prskavky vyskočila jedna jiskra, zapálila unikající plyn a na krátkou chvíli všechno ozářila.

Pootočila zápěstí zpátky, zase jen o ten jeden centimetr, a natočila hořící zapalovač směrem ke spodku krabice. Plamínek začal krabici olizovat. Povolila napětí v ruce a sledovala, jak se slabý modrý plamen mění na žlutý a šíří se. Pomalounku stoupal po boku krabice jako světelný had. Každý coul vypálené cestičky za sebou nechával černou stopu od sazí. Co právě vyhořelo, zhaslo. Jako pruh střelného prachu.

Po nějaké době se plamínek doplazil až k víku krabice a tam zhasl. Zbyly jen tmavě rudé doutnající uhlíky na boku. Za chvilku zmizely i ty.

Slyšela zdola křik a věděla, že tohle je konec. Neměla už sílu znovu zapalovačem škrtnout.

Zavřela oči a představila si Kennetha dole na ulici. Jaké by s ním mohla mít krásné děti, Benjaminovy nevlastní sourozence. Jaký by měli úžasný život.

Nasála závan kouře a před očima jí začaly poletovat nové obrázky. Skautský tábor u jezera. Táboráky na oslavu svatodušních svátků, kde flirtovala se staršími kluky. Vůně místní oslavy ve Vitrolles, kde jednou byla s rodiči a bratrem kempovat.

Závan zesílil.

Otevřela oči a nahoře na hromadě krabic uviděla žluté záblesky mísící se s modrými mihotavými plamínky. O chvíli později vyrazily plameny směrem k ní dolů. Hořelo.

Slýchala, že všichni, kdo uhořeli, se vlastně nejdřív udusili kouřovými zplodinami. Když se tomu člověk chtěl vyhnout, musel si lehnout na podlahu a plazit se pod kouřem.

Tak ráda by se udusila kouřem. Vypadalo to jako bezbolestná a příjemná smrt. Bohužel se ale plazit nemohla a kouř stoupal vzhůru.

Plameny ji dostanou dřív. Uhoří. Zachvátil ji strach. Poslední, neodvratný strach.

45

„Tamhle, Carle!“ Asad ukázal na hnědou budovu na začátku ulice Kobenhavnsvej. V budově evidentně probíhala rekonstrukce.

„MÁME OTEVŘENO, omlouváme se za zhoršený přístup,“ hlásal nápis nade dveřmi. Tudy se rozhodně vejít nedalo.

„Carle, odbočte na náměstí Ros Torv a hned první ulicí doprava. Musíme to staveniště objet,“ doporučil Asad a ukázal na temné náměstí za budovou.

Zaparkovali na špatně osvětleném a téměř plném parkovišti za bowlingovou halou. Stály tady dokonce tři tmavé mercedesy, ale na žádném z nich nebyly známky po nedávné nehodě.

Může si člověk nechat opravit auto tak rychle? uvažoval Carl. Byl na pochybách. Pak si vzpomněl na služební pistoli, která ležela zamčená ve skříni na policejní stanici.

Pravděpodobně si ji měl vzít s sebou, ale koho by to ráno napadlo? Dnes měli hodně dlouhý den a stalo se toho až příliš.

Podíval se na budovu.

Až na plakát se dvěma ohromnými bowlingovými kuželkami na zadní straně domu nic nenaznačovalo, že se tady nachází místní bowlingová hala.

Vešli dovnitř a zírali na schodiště plné ocelových skříněk, které vypadaly jako skříňkové úschovny zavazadel na nádraží. Kromě nich tam nebylo nic, jen holé stěny, dvoje dveře bez označení a schody dolů, vyvedené ve švédských národních barvách. Na celém patře nebyla ani noha.

„Myslím, že musíme po schodech dolů,“ ozval se Asad.

Na dveřích bylo napsáno: „Děkujeme za návštěvu a těšíme se na příští shledání v Bowling Roskilde — centru sportu, zábavy a napětí.“

Opravdu se poslední tři slova vztahovala k bowlingu? Co se Carla týkalo, klidně je mohli smazat. Pro něj nebyl bowling ani sportem, ani zábavou, a už vůbec ne napínavý. Pro něj znamenal namožený zadek, točené pivo a těžce stravitelné jídlo.

Šli přímo k recepci, kde stál muž a telefonoval. Za hlavou měl vyvěšená pravidla hry, polici s bonbony a upozornění na nastavení parkovacího kotouče.

Carl se rozhlédl. Bar byl plný. V každém rohu ležely sportovní tašky. Lidé postávali ve skupinkách a na každé z osmnácti či dvaceti drah probíhala horečná aktivita. Tak už to na bowlingových turnajích bývá. Spousta mužů a žen ve volných kalhotách a různých jednobarevných tričkách s límečkem, označených klubovým logem.

„Rádi bychom mluvili s Larsem Brandem. Znáte ho?“ zeptal se Carl, když muž v recepci domluvil a položil sluchátko.

Ukázal na jednoho z mužů u baru. „Tamten, s brejlema ve vlasech. Zkuste zařvat Pupíku a uvidíte.“

„Pupíku?“

„Jo, říkáme mu tak.“

Popošli blíž k baru a cestou zachytili několik pohledů, které si měřily jejich boty, oblečení a chůzi.

„Lars Brande? Nebo mám snad říct Pupík?“ zeptal se Carl a napřáhl ruku. „Jsem Carl Morck z oddělení Q kodaňské policejní stanice. Můžeme si na chvíli promluvit?“

Lars Brande se usmál a stiskl mu ruku. „Jo, úplně mi to vypadlo z hlavy. Právě jsme se od jednoho z našich kamarádů v družstvu dozvěděli, že nás opouští. Chápete, pár dní před krajským přeborem. Mám teď myšlenky úplně jinde.“

Poklepal na záda vedle sedícího muže. To byl asi ten troufalec.

„To jsou ostatní členové vašeho družstva?“ zeptal se a kývl zbývající pětici na pozdrav. „Nejlepší mužstvo v Roskilde,“ odpověděl a zvedl vztyčený palec do vzduchu. Carl kývl na Asada. Měl zůstat tady a hlídat ostatní, aby jim někdo nezdrhnul. Nemůžou to riskovat.

Lars Brande byl vysoký, svalnatý, ale hodně štíhlý muž. Měl distingovaný výraz v obličeji jako lidé, kteří pracují uvnitř a při práci sedí, například hodináři nebo zubaři. Kůži měl ale ošlehanou větrem a ruce široké a opálené. Celkově velmi matoucí dojem.

Stoupli si ke stěně a chvíli pozorovali cvrkot na drahách. Carl nakonec spustil.

„Mluvil jste po telefonu s mou asistentkou Rose Knudsenovou. Pochopil jsem, že jste se pobavil nad složeninami jmen a nad dotazem ohledně bowlingové koule na kroužku s klíči. Měl byste ale vědět, že nejde o žádnou maličkost. Vyšetřujeme závažný případ a jsme pod časovým tlakem. Všechno, co mi řeknete, bude zaznamenáno do protokolu.“

Spadla mu brada. Brýle mu pomalu sjely z vlasů na nos.

„Podezříváte mě z něčeho? O co jde?“

Vypadal, že má dost. To bylo hodně zvláštní, přestože ho Carl ani v nejmenším z ničeho nepodezříval. Člověk, který by neměl naprosto čisté svědomí, by nebyl tak ochotný a nápomocný, jak Rose popisovala. Ne, absolutně to nedávalo žádný smysl.

„Podezřelý? Ne, nejste. Rád bych vám položil několik otázek, souhlasíte?“

Muž se podíval na hodinky. „Abych řekl pravdu, zrovna teď se to moc nehodí. Pochopte, za dvacet minut začínáme hrát a touhle dobou se vždycky trochu rozcvičujeme a domlouváme taktiku. Nepočkalo by to? I když mě pochopitelně zajímá, o co jde.“

„Je mi líto. Můžeme společně zajít za rozhodčími?“

Zmateně se na Carla podíval, ale nakonec přikývl.

Rozhodčí nasadili stejně zmatený výraz, ale když Carl vytáhl policejní odznak, byli ochotni spolupracovat. Procházeli kolem stolů zpátky ke stěně a vtom se ozvalo v reproduktorech hlášení.

„Z organizačních důvodů jsme byli nuceni změnit pořadí hrajících družstev,“ zahlásil jeden z rozhodčích a oznámil, které družstvo si s nimi vymění místo.

Carl se podíval k baru, odkud na ně zpříma zíralo pět párů očí. Jejich výrazy byly vážné a zamyšlené. Za nimi stál Asad a nespouštěl ani na chvíli zrak z jejich zátylků. Hlídal si je pečlivě, jako hyena svou kořist.

Carl si byl jistý, že jeden z těch pěti je jejich člověk. Dokud jsou všichni muži tady, děti jsou v bezpečí. Pokud jsou ovšem ještě naživu.

„Znáte dobře všechny své spoluhráče? Pochopil jsem, že jste kapitánem družstva.“

Přitakal a ani se na Carla nepodíval. „Hrajeme spolu už dlouho, ještě než se otevřela tahle hala. Dřív jsme hrávali v Rodovre, ale sem to máme všichni blíž. Tenkrát, v Rodovre, nás bývalo v družstvu víc, ale my z Roskilde jsme se dohodli a odtrhli jsme se. Jo, a co se týče té vaší otázky, znám všechny dobře. Hlavně Kostku, to je ten se zlatými hodinkami. Je to můj brácha.“

Carl měl pocit, že je nervózní. Skrývá něco?

„Kostka a Pupík, to jsou zvláštní jména, ne?“ pokračoval Carl. Možná by chvilka nezávazného tlachání mohla trochu odlehčit tísnivou náladu. Musí toho muže co nejrychleji donutit, aby vyklopil všechno, co ví. Je to otázka života a smrti.

Lars Brande se lehce ušklíbl, možná to měl být úsměv.

„Jo, ale my s Jonasem chováme včely, takže možná ty přezdívky nejsou až tak divné,“ řekl. „Každý v družstvu má přezdívku. Znáte to, víte, jak to chodí.“

Carl přikývl, i když netušil, jak to chodí. „Všiml jsem si, že jste všichni pěkní urostlí chlapi. Máte mezi sebou nějaký příbuzenský vztah?“

Jestli jo, budou si pomáhat do poslední chvíle.

Lars se znovu usmál. „Ne, vůbec ne. Jenom Jonas a já. Ale máte pravdu, všichni o něco převyšujeme průměr. Díky dlouhým pažím se nám dobře hází, víte?“ Zasmál se. „Ne, kecám. Je to náhoda. Abych řekl pravdu, nikdy jsem se nad tím vlastně nepozastavil.“

„Za chvíli od vás všech budu chtít rodná čísla, ale nejdřív se vás přímo zeptám: Víte, jestli má někdo ze spoluhráčů záznam v trestním rejstříku?“

Zdálo se, že je v šoku. Možná mu až teď došlo, že to opravdu není legrace. Zhluboka se nadechl. „Takové věci jeden o druhém nevíme,“ odpověděl.

Evidentně lhal.

„Můžete mi říct, kdo z vás jezdí mercedesem?“

Potřásl hlavou. „My dva s Jonasem ne. Čím jezdí ostatní, to nevím, budete se muset zeptat jich.“

Kryje někoho?

„Musíte přece vědět, kdo čím jezdí. Copak nejezdíte společně na turnaje?“

Přikývl. „Jo, ale potkáváme se až tady. Pár kluků má výstroj nahoře ve skříních. Máme s Jonasem větší volkswagen, kam se nás vejde všech šest. Je to levnější, když jedeme spolu a složíme se na benzin.“

Odpovědi byly přirozené, ale bylo zřejmé, že vyslýchaný muž něco tají.

„Můžete mi něco říct k ostatním spoluhráčům?“ Na poslední chvíli se rozhodl pro jinou otázku. „Ne, počkejte. Nejprve mi řekněte, odkud máte tu bowlingovou kouli na klíčích, kterou všichni nosíte. Dá se snadno sehnat? Je to koule, která se dá koupit v každé bowlingové hale?“

Zavrtěl hlavou. „Ty naše ne. Je na nich napsaná jednička, protože jsme hodně dobří.“ Křivě se usmál. „Normálně na nich nebývá napsáno nic nebo číslo největší koule, se kterou člověk hraje. Nikdy tam není jednička, protože tak malé bowlingové koule neexistují. Naše přívěsky koupil jeden z nás kdysi v Thajsku.“ Vytáhl vlastní klíče a ukázal Carlovi kouli. Malá, tmavá, trochu ošoupaná. Až na vyrytou jedničku na ní nic zvláštního nebylo.

„Máme je my všichni a ještě dva kluci z původního družstva,“ pokračoval. „Myslím, že jich tenkrát koupil deset.“

„Kdo?“

„Svend. Ten v modrém saku, co sedí, žvýká a vypadá jak podomní obchodník s galanterií. Čímž také mimochodem kdysi býval.“

Carl se na dotyčného muže zaměřil. Seděl spolu s ostatními a sledoval, co jejich kapitán s policistou vyvádí.

„Dobře. Když jste v jednom družstvu, trénujete společně?“

Pomohlo by nám, kdybychom věděli, že jeden z nich se čas od času omluví, pomyslel si.

„No, Jonas a já ano a občas se k nám přidá i někdo z ostatních. Ale bereme to spíš jako zábavu, příležitost, abysme si mohli pokecat, dát si pár piv. Před lety jsme trénovali pravidelně, ale dneska už to nestíháme.“ Znovu se usmál. „Pár kluků si zatrénuje těsně před turnajem, ale jinak už na to většinou kašleme. Možná bysme měli, ale vem to čert. Když skoro pokaždé všichni hodí přes dvě stě padesát, tak to ani nepotřebujeme.“

„Má někdo z vás viditelnou jizvu? Nevšiml jste si?“

Pokrčil rameny. Budou si to muset zkontrolovat sami.

„Myslíte, že bych se mohl posadit k támhletomu stolu?“ Carl ukázal na restaurační část, kde byla připravena řada stolů s bílými ubrusy.

„Nevidím v tom žádný problém.“

„Výborně, takže se tam usadím. Byl byste tak laskav a požádal bratra, aby za mnou přišel?“

Jonas Brande byl očividně zmatený. O co jde? Co může být tak důležité, že kvůli tomu přehodili pořadí hrajících družstev?

Carl mu na to neodpověděl. „Můžete mi říct, kde jste byl dnes odpoledne mezi 15:15 a 15:45?“

Carl si prohlédl jeho obličej. Mužný, přibližně čtyřicet pět let. Mohl to být on, koho potkali u výtahů v Královské nemocnici? Muž z policejního portrétu?

Jonas Brande se naklonil mírně dopředu. „Mezi 15:15 a 15:45, říkáte? Nejsem si úplně jistý.“

„Dobrá tedy. Máte moc pěkné hodinky, Jonasi. Možná se na ně moc často nedíváte?“

Nečekaně se rozesmál. „Ale jo, dívám, samozřejmě. Ale při práci je nenosím. Tyhle hodinky stojí přes pětatřicet tisíc. Zdědil jsem je po tátovi.“

„Takže tvrdíte, že mezi 15:15 a 15:45 jste byl v práci?“

„Jo, určitě jsem byl v práci.“

„Proč teda nevíte, kde přesně jste byl?“

„No, protože si nepamatuju, jestli jsem byl v dílně a opravoval včelí úly, nebo jestli jsem byl ve stodole a vyměňoval ozubené kolo na medometu.“

Asi nebyl z bratrů ten chytřejší. Nebo byl?

„Prodáváte hodně načerno?“

Takovou změnu ve výslechu nečekal. Bylo jasné, že v tom jedou. Ne snad že by to Carla zajímalo. To byl případ pro jiné oddělení. Chtěl si jen udělat obrázek, koho má před sebou.

„Byl jste někdy trestaný, Jonasi? Měl byste vědět, že si to můžu zjistit během chviličky.“ Aby mu předvedl, jak rychle to dokáže, luskl prsty.

Muž zavrtěl hlavou.

„A někdo z ostatních?“

„Proč?“

„Byli trestaní?“

Trochu se stáhl. „Myslím, že Go Johnny, Plynař a Papež seděli.“

Carl zaklonil hlavu. Kam kruci na ta jména chodí?

„Kteří to jsou?“

Jonas přimhouřil oči a zadíval se k baru. „Birger Nielsen, to je ten plešoun, hrával po hospodách na klavír, a proto mu říkáme Go Johnny. Plynař sedí vedle, to je Mikkel. Opravuje v Kodani motorky. Myslím, že neseděli za nic velkýho. Birger jel v prodeji nekolkovanýho alkoholu v jedné hospodě a Mikkel měl něco s kradenými auty, který prodával dál. Mám pocit, že už je to dost dlouho. Proč se ptáte?“

„A ten třetí, kterého jste jmenoval? Papež, ne? To musí být Svend, ten v modrém saku.“

„Jo. Je to katolík. U něj přesně nevím. Slyšel jsem, že něco provedl v Thajsku.“

„A kdo je ten poslední? Ten, jak právě mluví s vaším bratrem. Není to právě on, kdo opouští družstvo?“

„Jo, to je René. Náš nejlepší hráč. Jestli odejde, budeme v pěkným hajzlu. René Henriksen. Jmenuje se stejně jako ten starej obránce z nároďáku, vzpomínáte si? Proto mu říkáme Trojka.“

„Aha, takže René Henriksen míval na zádech trojku, pokud to dobře chápu?“

„Jo, jednu dobu, jo.“

„Máte nějakou legitimaci, Jonasi, do které bych se mohl podívat? S rodným číslem?“

Ze zadní kapsy vylovil peněženku a z ní řidičák. Carl si číslo zapsal.

„Abych nezapomněl, víte, kdo z vás jezdí mercedesem?“

Pokrčil rameny. „No, většinou se potkáváme až…“

Carl neměl čas si to vyslechnout znovu.

„Děkuji vám, Jonasi. Pošlete mi sem prosím Reného.“

Od chvíle, kdy se zvedl od baru, do okamžiku, kdy se proti Carlovi usadil, ze sebe nespustili oči. Velmi elegantní muž. Nebyl v tom žádný dvojsmysl, ale byl upravený a měl přímý pohled.

„René Henriksen,“ představil se, povytáhl si puky na kalhotách a posadil se. „Od Larse Branda jsem pochopil, že vedete nějaké vyšetřování. Nebojte se, nic mi neřekl, ale dokážu číst mezi řádky. Svend něco provedl?“

Carl si ho důkladně prohlédl. Při troše dobré vůle by to klidně mohl být hledaný muž. Možná neměl tak zakulacený obličej, ale během posledních let mohl trochu zhubnout a ztratit tuk ve tvářích. V čerstvě ostříhaných vlasech měl hluboké kouty, ovšem paruka schová všechno. Carlovi se nezdály jeho oči, všechno ho začínalo svrbět. Vrásky kolem očí nebyly od smíchu.

„Svend? Myslíte asi Papeže?“ usmál se Carl, i když mu do smíchu ani trochu nebylo.

Muž povytáhl obočí.

„Proč jste se ptal, jestli naše návštěva souvisí se Svendem?“ zeptal se Carl.

Mužův výraz se změnil. Najednou nevypadal ostražitě, připravený k obhajobě. Spíš naopak. Skoro jako omluvný pohled, který lidé nasazují, když je někdo nachytá při neznalosti věci.

„Aha,“ řekl. „To byla moje chyba, neměl jsem o Svendovi nic říkat. Můžeme začít znovu?“

„Nevidím v tom problém. Odcházíte z družstva. Stěhujete se?“ pokračoval Carl. Stejný pohled, ze kterého měl pocit, že se protistrana cítí být na holičkách.

„Ano,“ odpověděl. „Nabídli mi práci v Libyi. Mám dohlížet na vybudování ohromné solární elektrárny v poušti. Předpokládá se výroba přes jednu centrální jednotku. Naprosto revoluční projekt. Možná jste o něm už slyšel?“

„Zní to zajímavě. Jak se ta společnost jmenuje?“

„No, to se těžko vysvětluje.“ Pousmál se. „Zatím máme pouze registrační číslo akciové společnosti. Vedení se nedokáže shodnout, jestli máme mít arabské, nebo anglické jméno. Právě teď se společnost jmenuje 773 PB 55.“

Carl přitakal. „Kdo z družstva jezdí kromě vás mercedesem?“

„Kdo říkal, že mám mercedes?“ Zavrtěl hlavou. „Pokud vím, mercedesem jezdí jen Svend. Sem ale většinou chodí pěšky, má to kousek.“

„Odkud víte, že Svend má mercedes? Z výpovědí Jonase a Larse jsem pochopil, že jezdíte všichni společně jejich volkswagenem.“

„To jste pochopil správně. Se Svendem se vídám už pár let i soukromě. No, asi by bylo přesnější používat minulý čas. Už jsem u něj nebyl dobré dva tři roky. Jistě chápete proč. Ale předtím jsme se dost přátelili. Pokud vím, auto má pořád stejné. Bere jen invalidní důchod, tak si nemůže moc vyskakovat.“

„Co jste myslel tím jistě chápete proč?“

„Ty jeho výlety do Thajska. O ty tady přece jde, nebo snad ne?“

Vypadalo to jako snaha odbočit od tématu.

„Jaké výlety? Nejsem z oddělení boje proti drogám, jestli narážíte na tohle.“

„Drogy? Ne, to ne,“ řekl. „Proboha, z něčeho takového bych ho nikdy nepodezíral. Jen mě něco napadlo, ale nesmíte mě brát vážně.“

„Byl byste tak laskav a okamžitě mi řekl, co máte na mysli? Nebo vás mám rovnou odvézt k výslechu na policejní stanici?“

Sklonil hlavu stranou. „Bože chraň, ne, díky. Jednou se mi Svend svěřil, proč do Thajska tak často jezdí. Místní ženy pro něj vyhledávaly thajské kojence a on zajišťoval jejich adopci v Německu. Šlo o sirotky pro bezdětné, dobře situované německé páry. Zajišťuje všechny doklady a papíry a sám mi tvrdil, že to dělá z dobrého srdce, ale ve skutečnosti si myslím, že se moc nestará o to, odkud ty děti pocházejí. To jsem měl na mysli, nic jiného.“ Trhnul hlavou. „Hraje dobře bowling, takže jsem s ním rád hrál, ale od chvíle, kdy jsem se dozvěděl o těch dětech, jsem u něho doma nebyl.“

Carl se zadíval na muže v modrém saku. Mohlo by to být pravděpodobné. Používal Svend cesty do Thajska jako zástěrku, když měl na práci něco jiného? Většina zločinců pečlivě dodržovala nepsaný zákon: Drž se blízko pravdě, ale neodhal všechno. Svend mohl být únoscem a pro vysvětlení své nepřítomnosti během svých nechutných cest potřeboval pro přátele z bowlingu dostatečně věrohodné vysvětlení.

„Víte, kdo z vašeho družstva umí zpívat?“

Muž před ním se zlomil v prudkém záchvatu smíchu. „Netuším, my si spolu nezpíváme.“

„Vy zpívat umíte?“

„Ano, děkuji za optání. Zpívám velmi slušně. V minulosti jsem býval kostelníkem v kostele Flong. Dokonce jsem tam zpíval v kostelním sboru. Chcete si mě poslechnout?“

„Ne, díky. Co Svend? Umí zpívat?“

Zavrtěl hlavou. „To opravdu nevím. Můžete mi říct, proč jste za námi přišel?“

Carl se pokusil o úsměv. „Všiml jste si někdy, jestli má někdo z vás viditelnou jizvu?“

Muž pokrčil rameny. Carl ho ale ještě nemohl propustit. Ještě ne. „Máte nějaký doklad totožnosti? Cokoliv s rodným číslem.“

Neodpověděl. Zalovil v kapse a vytáhl jednu z těch malých peněženek, do kterých se vejdou pouze plastové karty. Stejnou měl i Lars Bjorn z policejní stanice. Asi šlo o symbol postavení, ale co mohl Carl vědět?

Zapsal si mužovo rodné číslo. Věk čtyřicet čtyři let. Odpovídal zjištěnému profilu pachatele. „Můžete mi ještě jednou zopakovat jméno vašeho nového zaměstnavatele?“

„773 PB 55. Proč?“

Carl se zavrtěl. Pokud by on sám seděl na druhé straně stolu a označení firmy si na místě vymyslel, ani náhodou by ho nedokázal zopakovat. Takže to nejspíš bude pravda.

„Mám poslední otázku. Kde jste byl dnes mezi třetí a čtvrtou hodinou odpoledne?“

Zamyslel se.

„Mezi třetí a čtvrtou? To jsem byl u kadeřnice na ulici Allehelgengade. Zítra mám důležité jednání a musím vypadat dobře.“

Na potvrzení vlastních slov si přejel rukou po vlasech. Zdál se být čerstvě ostříhaný. Až tady s Asadem skončí, budou muset ještě pro jistotu vyslechnout kadeřnici.

„Pane Henriksene, rád bych vás požádal, abyste se posadil k bílému stolu v rohu, souhlasíte? Možná si s vámi budu muset ještě jednou později promluvit.“

Muž přitakal a souhlasil. Rád jim ze všech sil pomůže.

U policejního výslechu to říká skoro každý.

Carl mávl na Asada. Další pán na holení bude muž v modrém saku. Nemůžou ztrácet čas.

Muž rozhodně nevypadal na invalidního důchodce. Pod sakem se mu vzdouvala vypracovaná ramena a bicepsy a určitě nešlo o vycpávky, sladké vzpomínky na osmdesátá léta. Muž měl výrazný, široký obličej. Při každém žvýknutí mu čelistní svaly jen hrály. Husté, mírně srostlé obočí. Vlasy sestříhané na kraťoučkého ježka. Mírně shrbený postoj. Tenhle muž určitě dokáže věci, na které ani trochu nevypadá.

Použil nevýrazný, ale příjemný parfém. Měl mírně těkavý pohled a tmavé kruhy pod očima. Díky tomu se oči zdály být blíž u sebe, než tomu bylo ve skutečnosti.

V mnoha směrech odpovídal hledanému muži a bez pochyby stál za bližší prozkoumání. Když si sedal, kývl na Reného Henriksena v rohu místnosti. Svým osobitým způsobem působil vlastně srdečně.

46

Už v poměrně mladém věku pochopil, že dokáže dobře kontrolovat a skrývat své pocity.

Život v rodině kněze celý proces jen urychlil. Tady se nežilo v Božím světle, ale v jeho stínu, a veškeré pocity byly většinou špatně vyloženy. Radost se tu zaměňovala za povrchnost, zlost za neochotu a vzdor. A pokaždé, když si jeho pocity chybně vysvětlili, tak ho potrestali. Proto se naučil city skrývat. To bylo nejlepší, co mohl dělat.

V dospělém životě se mu tato nabytá vlastnost mnohokrát vyplatila. Když mu nespravedlnost podrážela nohy, když se utápěl v zoufalství.

Nikdo nevěděl, jaký vlastně je uvnitř.

A dnes se díky tomu zachránil.

Příchod obou policistů ho vyděsil. Zažil nefalšovaný šok, ale nedal na sobě nic znát.

Všiml si jich hned, jak vešli do recepce bowlingové haly. Stoprocentně to byli ti dva, které potkal dnes odpoledne v Královské nemocnici. Stáli v přízemí a tlachali u výtahů s Isabeliným bratrem a on pospíchal nenápadně pryč z budovy. Takhle zvláštní dvojice se nedá jen tak lehce zapomenout.

Otázka zněla, zda poznali i oni jeho.

Věřil, že ne. Kdyby ho podezírali, ptali by se úplně jinak a jejich otázky by byly podstatně dotěrnější. Policista by s ním jednal docela jinak.

Rozhlédl se. Když nebude vyhnutí, jsou tu dvě únikové cesty. Dolů ke strojovně, zadními dveřmi ven a nahoru po požárním schodišti okolo rozbité židle bez nohy, kterou tam někdo postavil na znamení, že tudy se ven nechodí. Druhá cesta vedla přímo kolem policejního asistenta. Toalety byly mezi recepcí a východem, takže bylo naprosto přirozené a pochopitelné vydat se tím směrem.

Ten snědý chlapík si ale určitě všimne, když kolem dveří na toaletu pouze projde. Nemůže odjet vlastním autem, bude ho muset nechat na parkovišti. Parkoval jako vždy o kousek dál, naproti na náměstí Ros Torv v parkovacím domě. Nemá šanci stihnout z parkoviště vyjet. Odřízli by mu cestu.

Ne, jediným řešením je nechat auto stát tam, kde je, a utéct pryč po vlastních. I když ve městě znal každý kámen, každou cestu a všechny zkratky, není vůbec jisté, jestli by stihl zmizet dostatečně rychle. Spíš naopak.

Nejbezpečnější bude zaměřit jejich pozornost jiným směrem, daleko od něj. Ze stávající situace vyplývalo jediné: utéct pryč a zároveň zůstat pánem situace. Nemá jinou možnost, a proto bude muset použít radikálnější prostředky.

Jedna věc byla jistá. Musí od těch dvou policajtů co nejdál pryč. Kdoví co je ještě napadne a na co se budou ptát? Jak to kruci mohlo dojít takhle daleko?

Podezřívají ho, o tom nemůže být pochyb. Proč by se jinak ptali na mercedes, jak umí zpívat a dvakrát na jméno vymyšlené společnosti? Čísla si bohudíky vždycky pamatoval dobře.

Před chvílí ukázal jednomu z policistů falešný řidičák a udal falešné jméno, pod kterým ho všichni na bowlingu znají. Používá ho tady už léta. Zatím se s tím muž zákona spokojil. Když se všechno sečte, ani zdaleka nevědí všechno.

Je tady ale jiný problém. Pomalu, ale jistě ho tlačí do kouta. Všechny jeho lži můžou vyjít najevo během několika následujících minut. Docházely mu falešné krycí identity a utajené základny, ovšem bez těchto dvou věcí nedokáže tak snadno zmizet. Sedí v místnosti, kde ho sleduje mnoho párů očí, a nemůže dělat vůbec nic. Podíval se na Papeže. Seděl naproti policistovi, divoce žvýkal a vypadal jako nevinnost sama.

Tenhle muž byl věčnou obětí. Nesčetněkrát ho použil jako předlohu pro vlastní maskování. Muž Papežova typu byl typický pan Průměrný. Takhle musel vypadat nenápadný člověk, po kterém neštěkne ani pes. Úplně obyčejně. Ve skutečnosti si byli hodně podobní. Stejná stavba hlavy, výška, postava a váha. Oba dva příjemně upravení. Důvěryhodný, i když trochu nudný vzhled. Muži, kteří se o sebe starali, ale na druhou stranu péči nepřeháněli. To Papež mu vnukl myšlenku, aby se nalíčil. Stačilo málo a oči vypadaly blízko u sebe a obočí jakoby srostlé. Trochu líčidla na tváře a rázem byly široké jako ty Papežovy.

Ano, přesně tyhle triky už párkrát použil. Byla tu ještě jedna věc, proč se rozhodl ho využít. Nešlo jen o vzájemnou podobu. Svend totiž opravdu několikrát ročně létal do Thajska a rozhodně tam nejezdil obdivovat přírodní krásy.

Kriminalista dokončil výslech a poslal Papeže k vedlejšímu stolu. Papež byl v obličeji celý bílý a podle jeho výrazu se dalo soudit, že se ho to uvnitř hluboce dotklo.

Potom šel na kobereček Birger. Po něm zbýval z celého družstva už jen jeden muž. Výslechy budou za chvíli u konce, takže nemůže ztratit už ani minutu.

Vstal a přisedl si k Papežovi, k vedlejšímu stolu. Jestli se ho policista pokusí zadržet, už bude pozdě. Měl v plánu si hlasitě stěžovat na policejní metody a šikanu. Doufal, že dojde k ostré výměně názorů. Potom by mohl z bowlingové haly naštvaně odejít a při odchodu policistům oznámit, ať si ho v případě potřeby najdou doma. Mají jméno a rodné číslo, tak pro ně snad nemůže být takový problém dohledat adresu.

Mohlo by to zabrat. Nemají právo ho zatknout bez konkrétního obvinění. Jestli si byl něčím jistý, tak tím, že nemají žádné přímé důkazy. V téhle zemi se během posledních let změnilo hodně věcí, ale pořád ještě platí, že občané mají svá práva a policie nemůže nikoho bezdůvodně zadržet. Vždycky potřebovali neprůstřelné obvinění. Od Isabely zatím nemůžou nic mít, tím si byl skálopevně jistý.

Časem určitě něco seženou, o tom nepochyboval, ale zatím mají smůlu.

Viděl, jak na tom Isabela je.

Ne, žádné důkazy nemají. Nemají žádná těla a nevědí o loděnici. Nebude to dlouho trvat a fjord všechna jeho tajemství pohřbí. Suma sumárum by mělo stačit, aby se pár týdnů držel někde stranou a smazal za sebou všechny stopy.

Papež se na něj vztekle podíval. Ruce měl zaťaté, krční svaly napnuté a rychle dýchal. Naprosto správná reakce, za stávajícího stavu výborně využitelná. Když nic nezkazí, za tři minuty bude po všem.

„Cos mu nakecal, ty hajzle?“ zašeptal Papež, když si k němu přisedl.

„Pro něj to nebylo nic nového, Svende. Už všechno věděl,“ odpověděl také šeptem. „Můžu tě ujistit, že ví úplně všechno. Nezapomeň na hříchy mládí, mají tě v rejstříku.“

Cítil, jak muž začíná lapat po dechu. „Můžeš si za to sám, kámo. Pedofilie není momentálně zrovna populární,“ řekl o něco hlasitěji. „Nejsem žádnej pedofil. Tos mu řekl?“ Rozrušením mu přeskočil hlas.

„Všechno ví. Vystopovali tě. Vědí, že máš doma v počítači dětský porno.“

Dočista mu zbělely ruce.

„To přece nemůžou vědět.“ Znělo to, jako by měl věci pod kontrolou, ale i přesto bylo podle tónu hlasu poznat, jak je rozčilený. René se rozhlédl.

Zatím šlo vše podle plánu. Kriminalista je poočku pozoroval. Byl to pěkný chytrák, tenhle policajt. Schválně je po výslechu nechal posadit blízko sebe, aby viděl, co se z toho vyvine. Podezíral je oba dva. To bylo naprosto zřejmé.

Nenápadně se podíval k baru. Druhého policistu neviděl. To znamená, že ani on nemůže vidět jeho.

„Ten policajt není blbec. Ví moc dobře, že si nestahuješ dětský porno z internetu, ale dostáváš od kamarádů obrázky na fleškách,“ pokračoval obyčejným hlasem.

„To není pravda!“

„Přesně tohle mi říkal, Svende.“

„Proč by vyslýchal vás všechny, kdyby šlo jen o mě, nevíš? Jsi si stoprocentně jistej, že nejde o něco jinýho?“ Dokonce zapomněl na chvíli žvýkat.

„Určitě se vyptával i tvých ostatních přátel. Tady se rozhodl pro výslechy pěkně všem na očích a doufá, že tě tím zlomí a ty uděláš nějakou blbost.“

Svend se třásl. „Nemám se za co stydět, nedělám nic špatnýho. Plno chlapů se chová úplně stejně. Tak už to v Thajsku prostě chodí. Neubližuju dětem, prostě s nima jen jsem. Není to o sexu. Aspoň ne, když jsem s nima.“

„Já to vím, mě přesvědčovat nemusíš. Bavili jsme se o tom. Ale ten fízl tvrdí, že obchoduješ s dětma a v počítači máš všechno pěkně uložené. Podle něj kšeftuješ s pornem a dokonce i přímo s dětmi. S tebou o tom nemluvil?“ Zamyslel se a trochu se zamračil. „Je na tom něco pravdy, Svende? Sám jsi přece říkal, že když jsi v Thajsku, máš pokaždý pěknou honičku.“

„Tak podle něho OBCHODUJU s dětmi?“ Mluvil trochu moc nahlas a při řeči se rozhlížel kolem. Zrudl a vypadal čím dál tím naštvaněji. „Tak proto se mě ptal, jestli umím vyplňovat formuláře a podobné nesmysly? Proto ho zajímalo, jak můžu tak často cestovat, když beru jen invalidní důchod? Tyhle kraviny jsi mu nakecal ty, ty šmejde! Žádnej invalidní důchod neberu, to přece moc dobře víš, tak nevím, o co ti jde. Snad si pamatuješ, že jsem prodal svoje firmy, ne?“

„Bacha, dívá se na tebe. Ne, teď se neotáčej. Kdybych byl na tvým místě, Svende, tak bych se pomalu a nenápadně zvedl a odešel. Snad za tebou nevyběhnou.“

Strčil ruku do kapsy, opatrně vyklopil čepel zavíracího nože a schoval ho pod stolem.

„Až dorazíš domů, okamžitě všechno znič, Svende. Všechno, co by tě mohlo kompromitovat, jasný? Ber to jako dobrou radu od dobrýho kamaráda. Jména, kontakty, starý letenky, všechno musí pryč. Padej domů a pusť se do práce. Zvedni se a nenápadně jdi. Zmiz, jinak skončíš v base. A víš, jak ve vězení většinou dopadnou lidi tvýho ražení, ne?“

Papež na něj na chvíli vytřeštil oči. Po pár vteřinách vypadal klidnější. Odsunul židli od stolu a vstal. Pochopil, co má dělat.

Vstal společně s Papežem a na rozloučenou k němu natáhl ruku. V dlani měl schovaný nůž, otočený čepelí k sobě. Ruku okolo nože měl sevřenou tak dovedně, že nebylo nic poznat.

Papež chvíli na ruku váhavě hleděl, ale nakonec se usmál. Všechny jeho pochybnosti se vypařily. Byl to chudák s nezvladatelným chtíčem, který si neuměl poručit. Nábožensky založený člověk, pronásledovaný katolickou doktrínou a plný hanby kvůli svým choutkám. A teď stojí naproti svému příteli a podávají si ruce. René pro něj chce jen to nejlepší.

Ve chvíli, kdy mu Papež podával ruku, nezaváhal. Šoupl mu nůž do dlaně, chytil ho za prsty a stiskl. Papež instinktivně a bez přemýšlení uchopil rukojeť. Byl zmatený a René toho využil. Zatáhl za jeho ruku s nožem a vrazil si ho do boku. Rána byla čistá a povrchová. Vlastně to ani moc nebolelo, ale vypadalo to velmi vážně.

„Co blbneš? Au, au!“ zařval. „Pozor, má nůž!“ opakoval a znovu nenápadně naběhl Papežovi na nůž. Obě rány byly kousek od sebe. Už teď mu skrz tričko s límečkem slušně prosakovala krev.

Policista vyletěl, až se pod ním překotila židle. Všichni lidé na stejném konci haly se k nim obrátili.

Ve stejné chvíli od sebe Papeže odstrčil. Ten začal ustupovat stranou a vtom si všiml zakrvácených rukou. Byl v šoku. Všechno proběhlo tak rychle, že vůbec netušil, oč tady běží.

„Vypadni, vrahu,“ zakřičel a dodržoval bezpečný odstup. Papeže se zmocnila panika a dal se na útěk. Cestou porazil pár stolů a běžel směrem k drahám. Bylo zřejmé, že se v bowlingové hale skvěle vyzná. Uháněl ke strojovně a ven. „Dávejte pozor, má nůž,“ zvolal René znovu. Lidé se rozestupovali a uvolňovali uprchlíkovi cestu.

Nespouštěl z Papeže oči. Viděl, jak vyskočil na dráhu číslo devatenáct. Zpoza baru vystartoval jako lovecký pes malý tmavý policejní asistent. Nevypadalo to jako rovný zápas.

René popošel ke stojanu s bowlingovými koulemi a jednu si vybral. Menší z policistů doběhl Papeže na konci dráhy. Zdálo se, že Svend zešílel a došlo u něho ke zkratu. Zběsile se oháněl nožem a sekal po všem, co se hýbalo. Policejní asistent se odrazil, skočil a chytil ho za kotníky. Oba dva spadli na zem a váleli se mezi kuželkami na zadní dráze.

Druhý z policistů, pravděpodobně ve služebně vyšším postavení, už byl skoro u nich. Oba muži bojovali, co to šlo. Nejlepší hráč družstva poslal po dráze vybranou kouli. Byla rychlejší než Carl.

Narazila do Papežova spánku a vzápětí se ozvala hlasitá rána. Jako když se rozmačkávají smažené brambůrky v sáčku. Křupnutí.

Papežovi vypadl nůž z ruky a zůstal ležet na dráze.

Několik hráčů stočilo pohledy k němu. Už se nedívali na bezvládné tělo. Vnímali celý rozruch a věděli, kdo hodil koulí. Pár z nich chápalo, proč klečí na kolenou a nechce nikoho vidět.

Všechno šlo podle plánu.

Policejní komisař vypadal rozrušeně. Přišel k Renému a pomohl mu na nohy.

„Tady končí veškerá legrace,“ řekl. „Podle lékaře Svend zlomeninu lebky nepřežije. Modlete se, aby ho záchranka dovezla do nemocnice včas.“

Podíval se na dráhu, kde měli záchranáři plné ruce práce. Poskytovali Papežovi první pomoc a chystali ho na převoz. Modlete se, aby ho dovezli do nemocnice včas, řekl policajt, ale to René rozhodně neměl v úmyslu.

Jeden ze záchranářů prohledal Papežovi kapsy a předal jejich obsah snědému policejnímu asistentovi. Byli to zřejmě velmi důkladní policisté. Za chvíli si přivolají posily a začnou prověřovat nově získané informace a alibi všech vyslýchaných. Zkontrolují Papežovo a jeho vlastní rodné číslo a ověří si jméno. Zavolají kadeřnici, kterou v životě neviděl.

Než získají podezření, bude jim to chvíli trvat a těch pár minut bylo to jediné, co měl k dobru. Policejní komisař stál vedle něj, usilovně přemýšlel a mračil se. Náhle se k němu obrátil.

„Muž, kterého jste se právě pokusil zabít, unesl dvě děti. Je možné, že už je zavraždil. Jestli jsou ale pořád ještě naživu, tak brzy umřou hladem a žízní, pokud je urychleně nenajdeme. Za chvíli vyrazíme k němu domů a prohledáme celý dům od sklepa až po půdu. Možná byste nám mohl pomoct. Nevíte, jestli Svend vlastní chatu, chalupu nebo nějaký domek na venkově? Někde v ústraní. Mohla by to být i loděnice.“

Povedlo se mu nedat najevo šok, vyvolaný poslední větou. Jak se ten policajt dozvěděl o loděnici? Tahle informace ho dostala. Zkurvená práce, odkud to ví?

„Je mi líto,“ řekl omluvně. Podíval se na těžce dýchajícího muže na podlaze. „Je mi to vážně moc líto, ale nevím.“

Policista se zhoupl na špičkách. „Musím vás informovat, že vzhledem k nastalým okolnostem se stanete součástí vyšetřování.“

Pomalu přikývl. Jak by mohl protestovat proti něčemu tak jasnému? Musí se snažit vypadat ochotně a mile. Potom budou policisté méně ostražití.

Přiběhl k nim naštvaný snědý asistent.

„Jste úplně blbej, nebo co?“ zeptal se a podíval se na něj. „Nemohl utéct, držel jsem ho. Proč jste po něm hodil tu kouli? Je vám vůbec jasné, co jste způsobil?“

Potřásl hlavou a na obranu zvedl zakrvácené ruce. „Papež zešílel,“ řekl. „Viděl jsem, jak na vás vytahoval nůž.“ Znovu si přitiskl ruku k boku. Zavřel oči, aby dal najevo, jak moc to bolí. Obrátil se k asistentovi a předvedl ublížený a naštvaný výraz.

„Měl byste mi spíš poděkovat a být rád, že jsem se tak dobře trefil.“

Oba policisté na sebe pohlédli.

„Za chvíli přijedou kolegové z místní pobočky a předběžně vás vyslechnou,“ oznámil ten výše postavený. „Postaráme se, aby vás rychle ošetřili. Už sem jede další sanitka. Zůstaňte v klidu, abyste tolik nekrvácel. Jestli chcete slyšet můj názor, tak to není nic vážného.“

Přitakal a stáhl se stranou. V reproduktorech se ozvalo nové hlášení. Rozhodčí se dohodli a kvůli nečekaným událostem turnaj ukončili.

Podíval se na kamarády z družstva. Seděli a tupě zírali a možná pochopili policistův příkaz nevzdalovat se pryč z haly.

Jo jo, policajti měli napilno. Čas rychle ubíhal. Než nastane ráno, budou mít nadřízeným co vysvětlovat. Vstal a pomalu, opatrně kráčel podél zdi. Na konci dráhy měli záchranáři pořád plné ruce práce.

Krátce na ně kývl. Za jejich zády se rychle sehnul a sebral z podlahy nůž. Ujistil se, že ho nikdo nesleduje, a protáhl se úzkým průchodem do strojovny.

Neuběhlo ani dvacet vteřin a vyběhl po požárním schodišti nahoru na parkoviště. Běžel dál k parkovacímu domu na Ros Torv.

Vyjel mercedesem na silnici a zahlédl modrá blikající světla přijíždějící sanitky na ulici Kobenhavnsvej. Už jen tři světelné křižovatky a bude z toho venku.

47

Situace se nečekaně vyhrotila. Bohužel úplně špatným směrem. Dovolil, aby se oba muži usadili ke stejnému stolu, a skončilo to pěkným průšvihem.

Carl zavrtěl hlavou. Zatracená práce. Byl příliš zaujatý a moc zvědavý. Chtěl za každou cenu vědět, jak se situace vyvine, ale kdo mohl tušit, že to skončí takhle? Chtěl je jen trochu přitlačit ke zdi a vystresovat.

Únoscem mohl být ten i ten, ale který z nich to byl doopravdy? To právě nevěděl. Oba dva částečně odpovídali portrétu policejního kreslíře. Proto chtěl vidět, jak budou reagovat ve stresu. Byl expertem na odhalování viníků. Aspoň si to o sobě myslel.

A teď všechno dopadlo, jak nejhůř mohlo. Jediný člověk, který mu mohl prozradit, kde jsou děti schované, leží na nosítkách a záchranáři s ním spěchají do sanitky. Carl věděl, že je to jeho chyba, a cítil se příšerně.

„Podívejte se na tohle, Carle.“ Otočil se k Asadovi. Držel v ruce Papežovu peněženku a nevypadal příliš nadšeně. „Ano, Asade? O co jde? Vidím, žes nic nenašel. Nemá tam žádný doklad s adresou?“

„Ale má, o to nejde. Zjistil jsem něco jiného, a nevypadá to dobře, šéfe. Podívejte!“ Podal mu účtenku ze supermarketu Kvickly. „Všimněte si vytištěného času.“

Carl mrkl na účtenku a cítil, jak mu na čele vyráží studený pot. Asad má zase jednou pravdu. Tohle nevypadalo ani trochu dobře.

Šlo o pokladní účtenku ze supermarketu Kvickly v Roskilde. Účet za úplně běžný malý nákup. Stvrzenka o sázce ve hře Lotto, bulvární noviny BT a balíček žvýkaček Stimorol. Všechno koupeno dnes v 15:25. Čas placení odpovídal skoro na minutu přesně okamžiku, kdy byla přepadena Isabela Jonssonová v Královské nemocnici v Kodani. Více než třicet kilometrů odsud.

Jestli je tohle Papežova účtenka, tak únoscem nemůže být on. A proč by to neměla být jeho účtenka, když ji našli v jeho peněžence?

„Zatracená práce,“ zaúpěl Carl.

„Když jsem požádal záchranáře, aby mu prohledali kapsy, našli u něj poloprázdný balíček žvýkaček Stimorol,“ pokračoval se špatnými zprávami Asad a přitom se kolem sebe rozhlížel.

Najednou zpozorněl. Ostřížím zrakem ještě jednou přejel celou bowlingovou halu. „Kde je René Henriksen?“ zeptal se.

Carl přelétl očima po hale. Kurva, kam se ten chlap poděl?

„Támhle,“ zařval Asad a ukázal na malé dveře do strojovny, kde normálně probíhaly opravy a údržba kuželkových automatů.

„K čertu s ním,“ utrousil Carl a rozběhl se přes dráhy.

„Dávejte si bacha, šéfe,“ hulákal za ním Asad. „Nůž už na dráze neleží, musel ho cestou sebrat.“

Prosím, Bože, ať tam ještě je, modlil se Carl cestou do maličké místnůstky, široké pár metrů a plné strojů, nářadí a zbytečných krámů. Bylo tam až příliš velké ticho.

Proběhl kolem ventilačních trubek, štaflí a stolu z teakového dřeva, plného sprejů a vazačů. Najednou byl u zadních dveří.

S mírnými obavami vzal za kliku, opatrně je otevřel a zíral do velké prázdnoty, kam vedlo požární schodiště. Muž byl pryč.

Asad se vrátil za deset minut. Celý zpocený a s prázdnýma rukama. „Zahlédl jsem krvavou skvrnu nahoře u parkovacího domu,“ nahlásil.

Carl pomalu vydechl. Poslední minuty byly dlouhé a strašné. Právě dostal zprávu od služby na policejní stanici.

„Ne, je mi líto. Tohle rodné číslo není v Dánsku registrováno,“ oznámil policista, který měl zrovna službu. Nikdo nemá tohle rodné číslo! René Henriksen vůbec neexistuje. Jak ho mají najít?

„Dobře, Asade, díky,“ řekl unaveně. „Povolal jsem psovoda, za chvíli tady bude. Aspoň bude mít pro začátek nějakou stopu. Je to naše poslední naděje.“

Zasvětil Asada do situace. O muži, který si říká René Henriksen, nevědí vůbec nic. Masový vrah je na svobodě.

„Sežeň číslo na policejního ředitele tady v Roskilde. Jmenuje se Damgaard,“ přikázal Carl. „Já mezitím brnknu Marcusi Jacobsenovi.“

V minulosti už šéfa doma párkrát otravoval. Vedoucí oddělení vražd byl na telefonu ve dne v noci. Byla to nepsaná dohoda.

„Ve velkých městech, jako je Kodaň, zločinci nikdy nespí, tak proč bych měl spát já?“ říkával vždycky. Vyrušil Marcuse z příjemného domácího klidu. Jeho hlas nezněl příliš nadšeně, když se dozvěděl, o co jde. „Kruci, Carle. Musíš sehnat číslo na Damgaarda, Roskilde není můj rajon.“

„To je mi jasný, Marcusi, Asad už ho hledá. Ale já jsem tvůj podřízený a potřebuju tvou pomoc.“

„No ne? Nikdy v životě bych si nepomyslel, že tohle uslyším zrovna od Carla Morcka.“ Skoro to znělo, jako by z toho měl radost.

Carl ze sebe setřásl nepěkné podezření. „Za chvíli tady budou novináři,“ řekl. „Co jim mám říct?“

„Do všeho zasvěť Damgaarda a seber se. Nechal jsi toho chlapa utéct, tak ho musíš hezky rychle zase chytit. Zapoj kluky z místního oddělení, jasný? Dobrou noc, Carle, a šťastný lov. Zbytek probereme zítra.“

Carl ucítil tlak na prsou. Nechali je v tom s Asadem zkrátka samotné, a oni se nemají čeho chytit.

„Tady je soukromé číslo na policejního ředitele Damgaarda,“ přiběhl Asad.

Stačilo ho jen vyťukat na mobilu. Carl se zaposlouchal do vyzváněcího tónu a povšiml si vzrůstajícího tlaku na hrudi. Ne, kruci, teď ne!

„Dovolali jste se k Damgaardovým. Bohužel nejsme doma. Po pípnutí zanechte vzkaz,“ ozval se hlas ze záznamníku.

Carl vztekle zaklapl mobil. Copak se ten zatracený policejní ředitel v Roskilde nedá nikde sehnat?

Natáhl vzduch do plic. Nedá se nic dělat, bude se muset spokojit s místními policisty, kteří právě dorazili. Možná některého z nich napadne, jak zastavit tenhle rozjetý cirkus dřív, než se dostaví novináři z celého Sjallandu. Musí sebou hnout, protože u vchodových dveří už postávalo pár týpků z místních plátků a fotili jako o život. Proboha svatého! V téhle multimediální společnosti se informace rozšíří snad ještě dřív, než se stanou. Desítky párů očí sledovaly celou událost a každý z nich má mobilní telefon. Novinářské hyeny už samozřejmě byly na místě.

Pozdravil dva nově příchozí místní vyšetřovatele. Byli jediní, komu hlídkující policisté u vchodu dovolili vstoupit.

„Carl Morck.“ Ukázal jim svůj služební průkaz. Oba dva jeho jméno evidentně znali, ale zdrželi se veškerých komentářů. Zasvětil je do situace. Nebylo to úplně jednoduché.

„Takže hledáme muže, který je mistrem v líčení a dokáže se namaskovat k nepoznání. Navíc neznáme ani jeho jméno. Jediným reálným vodítkem je jeho mercedes. Nezlobte se, ale to zní jako naprosto šílený úkol,“ shrnul sdělené informace jeden z vyšetřovatelů. „Sejmeme otisky prstů z jeho sklenice s minerálkou a budeme doufat, že nás to někam posune. Co s hlášením, máme ho rovnou sepisovat?“

Carl poklepal kolegu po ramenou a zahleděl se do dálky. „To počká. Mně se dovoláte vždycky. Byl bych rád, abyste začali vyslýchat zaměstnance haly. Já si vezmu do parády jeho čtyři kamarády z družstva.“

Nechali ho odejít. Měl pravdu.

Carl kývnutím hlavy přivolal Larse Branda. Vypadal, že je úplně mimo. Ztratil dva přátele najednou. Pobodání nožem a rozražená lebka. Jeho bowlingové družstvo je v troskách. Lidé, které považoval za své přátele, mu celou dobu lhali a podváděli ho.

Jo, měl dost a jeho bratr s pianistou Go Johnnym na tom byli podobně. Tři tiché, otřesené obličeje.

„Musíme urychleně zjistit, kdo je ve skutečnosti René Henriksen, tak se prosím zamyslete. Pomůžete nám? Stačí maličkost, cokoliv, co vás napadne. Má nějaké děti, jak se jmenují, je ženatý? Kde pracuje, kam chodí nakupovat? Nosil zákusky pořád ze stejné cukrárny? Myslete, rychle!“

Tři z hráčů bowlingu nezareagovali, ale čtvrtý, ten, kterému říkali Plynař, se trochu zavrtěl. Možná ho celá situace nezasáhla tolik jako ostatní.

„Občas jsem se divil, proč nikdy nemluví o práci,“ řekl. „To přece dělá každý, i my jsme se o ní bavili.“

„Ano, a dál?“

„Dělalo to na mě dojem, že je na tom finančně o něco líp než my ostatní. Takže musel mít i lepší práci, ne? Když turnaj skončil, většinou otáčel rundy piv on a ne my. Jo, určitě na tom byl mnohem líp. Jen se podívejte na tu tašku.“

Ukázal na podlahu, za barovou stoličku, na které seděl.

Carl se ohnul a prohlédl si podivnou tašku, poskládanou z bezpočtu našitých kapes.

„Tohle je speciální taška na bowling značky Ebonite Fastbreak,“ dodal mechanik. „Kolik si myslíte, že podobná sranda stojí? Aspoň třináct set. Měl byste vidět, s čím chodím hrát já. A to už vůbec nemluvím o jeho bowlingových koulích, ty jsou…“

Carl už ho neposlouchal. To snad není možné. Jak to, že ho to nenapadlo hned? Taška tady stála celou dobu.

Odstrčil barovou stoličku a vytáhl tašku na světlo boží. Vypadala jako správný malý kufřík na kolečkách, ale navíc měla všechny myslitelné kapsy.

„Jste si jistý, že je jeho?“

Mechanik přitakal. Trochu ho zarazilo, že policejnímu inspektorovi stačí ke štěstí tak málo.

Carl mávl na kolegy z roskildského oddělení. „Přineste mi gumové rukavice, hned,“ zařval.

Jeden z nich mu je podal.

Carl ucítil, jak mu z čela začal na modrou tašku kapat studený pot. Otevřel ji. Bylo to jako pomalu lézt do dávno zasypané hrobky.

Nejprve uviděl pestrobarevnou bowlingovou kouli. Vyleštěnou a hodně moderní. Potom náhradní pár bot. Malou dózičku s mastkem. Lahvičku s japonským mátovým olejem. Láhev s mátovým olejem vyndal ven a ukázal ji parťákům z družstva. „K čemu to používal?“

Mechanik se na ni zadíval. „Byl to jeden z jeho rituálů. Vždycky když jsme na turnaji začínali hrát, nasál si do každé nosní dírky pár kapek tohohle hnusu. Namlouval si, že potom hraje líp. Něco s koncentrací, nevím přesně. Schválně si to zkuste, uvidíte sám. Je to pěkně odporný.“

Carl mezitím nahlížel do ostatních kapes. V jedné byla další koule a zbylé byly prázdné. Nic víc tam nebylo.

„Můžu se taky podívat?“ zeptal se Asad, když se Carl od tašky odtáhl. „Prohlédl jste i přední kapsy?“

„Právě jsem to chtěl udělat,“ odsekl Carl. Už byl myšlenkami jinde. „Ví někdo, kde tu tašku koupil?“ zeptal se všech a nikoho.

„Přes internet,“ zazněla trojhlasná odpověď. Přes internet, sakra. Čert ať vezme celý internet.

„A co boty a ostatní věci?“ pokračoval ve vyptávání. Asad mezitím našel v jedné ze svých vlastních kapes propisku a začal s ní píchat do koule, do otvorů na prsty.

„Všichni si kupujeme vybavení přes internet. Je to levnější,“ vysvětlil mechanik.

„Vy jste se v soukromí vůbec nestýkali? Nebavili jste se o životě? O dětství, dospívání, kdy jste začali s bowlingem? Vaše první skóre přes dvě stě a tak?“ Tak dělejte, idioti. Vzpomeňte si. To snad není pravda, co je tohle za materiál?

„No. Fakt jsme se bavili jen o hře. Jak budeme hrát, jaký zvolit směr, kouli,“ pokračoval mechanik. „A když jsme dohráli, probírali jsme, jak nám to šlo.“

„Tady, Carle,“ ozval se Asad.

Carl se podíval na papírový útržek, který mu Asad podával. Byl úplně zkroucený a tvrdý jako kámen.

„Našel jsem to v kouli, na dně otvoru pro palec,“ radoval se Asad.

Carl se na něj podíval. Cítil se jako vygumovaný. Opravdu řekl: Na dně otvoru pro palec?

„Jo, má pravdu,“ přidal se do rozhovoru Lars Brande. „René měl ve zvyku vycpávat si dno díry pro palec. Měl krátké prsty a držel se utkvělé představy, že prst musí být v kontaktu se dnem otvoru. Když házel koulí, měl potom lepší cit.“

Jako další se do rozhovoru zamíchal bratr Jonas. „Měl hodně rituálů. Mátový olej, vycpaná díra pro palec, barva koule. Například nedokázal hrát s červenými koulemi. Podle něj ta barva rušila při odhodu soustředění, a nedokázal pak správně sundat kuželky.“

„Jo,“ připojil se i Go Johnny. Poprvé promluvil. „Taky vždycky stál dvě tři vteřiny na jedné noze a teprve pak hodil. Asi jsme mu dali špatnou přezdívku. Neměl být Trojka, ale Čáp. Dělali jsme si z něj kvůli tomu často srandu.“

Krátce se zasmáli. Najednou jako když utne.

„Tady je další, z druhé koule,“ řekl Asad a podal Carlovi další kousek papíru. „Dával jsem si pozor.“

Carl rozložil oba smotky na barovém pultu. Pak se podíval na Asada. Co by si bez něj kruci počal?

„Vypadá to jako účtenky, Carle. Stvrzenky z bankomatu.“

Carl mohl jen souhlasit. Budou muset probudit pár bankéřů, čeká je noční směna.

Účtenka ze supermarketu Kvickly a dvě stvrzenky z bankomatu Dánské banky. Tři malé, nenápadné papírky.

Jsou zpátky ve hře.

48

Pravidelně a klidně dýchal. Díky tomu si udržoval tělesné obranné mechanismy v pohotovosti. Kdyby mu začal v žilách pulzovat adrenalin, srdce by mu bilo rychleji, a to nemohl potřebovat. Už takhle krvácel z rány na boku víc než dost.

Zpětně si v hlavě proběhl poslední události.

Podařilo se mu utéct, to teď bylo nejdůležitější. Nechápal, jak se dokázali dostat tak blízko, ale to zjistí později. Podíval se do zpětného zrcátka. Zatím nic nenasvědčuje tomu, že by ho někdo sledoval. Může být klidný.

Otázkou je, jaký udělá policie další tah.

Mercedesů stejného typu, jako byl ten jeho, byly tisíce. Stačilo si jen vzpomenout na vyřazené vozy taxislužby, prodané soukromníkům. Jestli se ale rozhodnou uzavřít silnice kolem Roskilde, nebude pro ně problém zastavit každý projíždějící mercedes.

Proto musí rychle vypadnout. Jen se staví doma. Hodí manželčino mrtvé tělo do zavazadlového prostoru a najde tři krabice s nejvíc kompromitujícím obsahem. Musí je vzít s sebou. Zamkne dům a hurá do domku u fjordu.

Ten se na příštích pár týdnů stane jeho základnou.

Když se bude muset výjimečně pohybovat venku, tak se prostě nalíčí. Když bowlingové družstvo vyhrávalo turnaje a dostávalo poháry, vždycky se všichni chtěli nechat společně vyfotit. Pokaždé vášnivě protestoval a většinou se dokázal focení vyhnout. Ale když budou policajti důkladní, stejně pár fotek dřív nebo později najdou. Tím si mohl být jistý.

I proto se čtrnáctidenní izolace na statku ve Vibegardenu zdála být dobrou volbou. Nechá rozpustit těla a tradá pryč. Nezbývá než obětovat dům v Roskilde. Benjamin bude muset zůstat u tetičky. Až nastane vhodná doba, vezme si ho k sobě. Postačí dva tři roky a po jeho složce v policejním archivu neštěkne ani pes.

Na podobnou situaci se připravil předem a dům ve Vibegardenu byl dobře vybavený. Nové osobní doklady, velmi slušná suma peněz. Na to, aby si kdovíjak vyskakoval a nepřetržitě hýřil, to nebylo, ale přece jen. Na slušný život na druhé straně světa a nový začátek mu to postačí. Potřebuje aspoň dva klidné, ničím nerušené roky, aby se mohl dát zase dohromady.

Znovu zkontroloval zpětné zrcátko a zasmál se.

Ptali se, jestli umí zpívat.

„Samozřejmě, zpívám jako slavík,“ zapěl, až se kabina vozu otřásla. Opět se zachechtal a zavzpomínal na schůzky náboženského sboru Matky Církve ve Frederiksu. To si každý zapamatuje, když někdo zpívá falešně. Proto taky zpíval příšerně. Potom si lidé mysleli, že o něm něco vědí, ale to se šeredně mýlili.

Pravdou bylo, že měl výborný hudební sluch a zpíval velmi dobře.

Jednu věc ale musí udělat rychle. Vyhledat dobrého plastického chirurga a nechat si odstranit jizvu za pravým uchem, památku na hřebík, který mu téměř projel hlavou, když ho překvapili při šmírování nevlastní sestry. Jak se do prdele mohli o té jizvě dozvědět? Zapomněl si ji snad někdy důkladně zalíčit? Kdysi dávno se ho na ni vyptával ten divný kluk, kterého potom zavraždil. Od té doby ji vždycky maskoval. Jak jen se ten kluk jmenoval? Začínal mít problémy své oběti rozlišit, splývaly mu v jednu.

Raději na ně přestal myslet a soustředil se na události v bowlingové hale. Žádné otisky prstů z minerálky nezískají, protože sklenici pečlivě otřel papírovým ubrouskem, když vyslýchali Lar se Brandeho. Otisky nenajdou ani na židlích nebo na stolech, dával si sakra velký pozor, aby je někde nenechal.

Sám pro sebe se pousmál. Všechno měl pod kontrolou.

V tu chvíli si vzpomněl na bowlingovou tašku. Uvědomil si, že na koulích jsou jeho otisky prstů a v otvoru pro palce jsou nacpané účtenky, pomocí nichž by mohli vypátrat jeho adresu v Roskilde.

Zhluboka se nadechl. V duchu si připomněl, že musí zůstat v klidu, jinak začne znovu silně krvácet. Blbost, řekl si. Nemají šanci ty účtenky najít. Aspoň ne hned, nikoho z nich tam nenapadne hledat.

Ne, času má dost. Možná za den za dva najdou jeho dům v Roskilde. Právě teď ale potřeboval jen slabou půlhodinku.

Vjel do jejich ulice a hned si všiml mladého muže na trávníku před domem. Stál a pořád dokola volal Miino jméno.

Další překážka.

Musím se ho rychle zbavit, pomyslel si a zvažoval, jestli má zaparkovat o kousek dál. Zašátral v přihrádce a vytáhl zakrvácený nůž. Pomalu projel kolem domu, hlavu otočenou na druhou stranu. Mladíkovo teskné volání připomínalo mrouskajícího kocoura. Opravdu dávala přednost tomuhle klukovi před ním?

Vtom si všiml staříků odnaproti. Stáli u oken a mezerou mezi záclonami pozorovali okolí. Byli už hodně pokročilého věku, ale pořád neskutečně zvědaví.

Zrychlil. Nemohl nic dělat. Příliš mnoho nechtěných svědků, bude muset nechat mladíka běžet.

Zkrátka v domě najdou tělo, nedá se nic dělat. Co se tím změní? Policie ho tak jako tak podezírá z vážných zločinů. Zatím přesně nevěděl z jakých, ale žádná legrace to nebude.

Možná se jim časem podaří v jedné z lepenkových krabic najít prospekty o prázdninových domech na prodej, ale k čemu jim to bude dobré? Z papírů se rozhodně nedalo poznat, který se nakonec rozhodl koupit.

Ne, z toho strach neměl. Doklady k domu ležely ve Vibegardenu v trezoru spolu s penězi a pasy. Neměl pocit, že by byl kvůli tomu pod tlakem.

Nyní bylo důležité, aby se mu podařilo zastavit krvácení a policie ho nechytila cestou k domu a loděnici.

Když dojel do domu, vytáhl lékárničku a sundal si tričko.

Rány byly hlubší, než předpokládal. Hlavně ta poslední. Vypočítal si, jak silně musí zatáhnout za Papežovu ruku, ale neuvědomil si, že Papež v podstatě nekladl žádný odpor.

Proto tolik krvácel. Mercedes prodá, ale nějakou dobu bude muset strávit odstraňováním krvavých stop z předního sedadla.

Našel dezinfekci, injekční stříkačku a ampuli s lékem na tišení bolesti. Vydezinfikoval si žílu a vstříkl si lék.

Chvíli seděl a rozhlížel se po obýváku. Doufal, že dům ve Vibegardenu nikdy nenajdou. Jen tady se cítil jako doma. Daleko od okolního světa, od jeho lží a podvodů.

Přichystal si jehlu a šicí nit. Počká ještě minutku a pak se pustí do šití. Okolí ran už by mělo být umrtvené a nebude nic cítit.

Další jizva pro plastického chirurga, pomyslel si a potichu se zasmál.

Když měl šití za sebou, prohlédl si výsledek a znovu se zasmál. Rána nevypadala ani trochu dobře, ale hlavně že se mu podařilo zastavit krvácení.

Přes rány si připevnil tlakový obvaz a lehl si na gauč. Až si odpočine, vyrazí do loděnice a zavraždí děti. Čím rychleji to udělá, tím dřív budou těla rozpuštěná a on bude moci vypadnout.

Jen si deset minut oddechne a pak se pustí do práce. Nesmí zapomenout na kladivo.

49

Za dvacet minut už věděli, kdo si vybral peníze z automatu a kde bydlí. Jmenuje se Claus Larsen a bydlí kousek odtud. Dojedou k němu domů ani ne za pět minut.

„Na co myslíte, Carle?“ zeptal se Asad. Právě projížděli po kruhovém objezdu na ulici Kong Valdemar.

„Na naše kolegy, které máme v zádech. Jsem rád, že s sebou určitě mají služební pistole.“

„Máte pocit, že to bude nutné?“

Přikývl.

Zabočili na silnici vedoucí k domu, a dokonce i na vzdálenost pár stovek metrů si ve slabém pouličním osvětlení okamžitě všimli muže před domem. Stál tam a něco křičel. Nebyl to ten, kterého hledali. Byl mladší, štíhlejší a naprosto zoufalý.

„Honem! Pomozte mi! Hoří tam,“ zařval, když se k němu rozběhli.

Carl koutkem oka zaregistroval druhé policejní auto, které přijelo těsně po nich. Zabrzdili a přivolávali pomoc. Zahlédl i dva staré sousedy v ošoupaných županech na druhé straně chodníku. Ti už určitě hasiče zavolali.

„Je někdo v domě? Víte to?“ zeptal se Carl rychle.

„Myslím, že jo. S tím domem je něco sakra hodně špatně.“ Byl celý udýchaný. „V posledních dnech jsem tady byl několikrát, zvonil jsem, ale nikdo neotvíral. Když volám přítelkyni na mobil, slyším, jak vyzvání tam nahoře, ale nebere mi to.“ Ukázal na střešní okno a s hrůzou se chytil za hlavu.

„Jak je možné, že tam najednou HOŘÍ?“ zaúpěl.

Carl se podíval nahoru, ke střešnímu oknu nad vchodovými dveřmi, které muž označil. Byly v něm jasně vidět plameny.

„Nevšiml jste si, jestli do domu během posledních několika minut vešel nějaký muž?“ vyzvídal.

Mladík zavrtěl hlavou. Neustále poskakoval, nevydržel chvíli na místě. „Rozmlátím dveře, já je rozmlátím,“ řval zoufale. „Jdu na to, můžu?“

Carl pohlédl na kolegy. Všichni přikývli.

Mladík byl velký a silný. Vytrénované tělo. Věděl, jak na to. Trochu couvl, rozběhl se a v okamžiku, kdy doběhl ke dveřím, vyskočil do vzduchu a přesným, tvrdým výkopem trefil zámek. Vykřikl bolestí a pěkně sprostě zanadával. Dopadl na zem. Dveře se ani nehnuly, zámek byl neporušený.

„Kurva práce, jsou moc silné. Nezvládnu to.“ V panice se obrátil k policistům postávajícím vzadu. „Tak mi sakra pomozte. Myslím, že Mia je pořád uvnitř,“ křičel.

Vtom se ozvala silná rána. Carl se otočil tím směrem, odkud zvuk přicházel, a spatřil Asada, jak proskakuje rozbitým francouzským oknem do přízemního pokoje.

Carl se tam ihned rozběhl. Mladík uháněl za ním. Asad opět odvedl dobrou práci. Všude ležely kousky dřevěných sloupků a střepy. O kousek dál se povalovala náhradní pneumatika, kterou Asad prohodil oknem.

Skočili za ním. „Tudy,“ řval mladík a ukazoval Asadovi a Carlovi cestu do předsíně.

Přímo na schodišti zatím moc kouře nebylo, zato v prvním patře nebylo přes dým téměř vidět. Člověk si neviděl ani na vlastní ruku, i když si ji strčil až pod nos.

Carl si vytáhl košili přes ústa a nos. Ostatní následovali jeho příkladu. Slyšel, jak Asad na schodech kašle. „Vrať se dolů, Asade,“ přikázal, ale Asad ho neposlechl.

Zvenku slyšeli blížící se hasičské sirény, ale pro mladého muže už to bylo příliš pozdě. Šátral podél zdi a pomalu postupoval dopředu. „Myslím, že je támhle. Tvrdila mi, že má mobil vždycky u sebe,“ kašlal v hustém kouři.

„Potichu, poslouchejte. Uslyšíte sám.“ Zřejmě vytočil číslo na mobilu, protože za chvilku zaslechli asi dva metry před sebou slabé vyzvánění.

Mladík poskočil dopředu a hledal dveře. Zároveň uslyšeli rachot. Za zdí horkem prasklo střešní okno a vysypalo se.

Vtom se za nimi objevil jeden z roskildských policistů. Kašlal a dusil se. „Našel jsem malý hasičák,“ volal. „Kde hoří?“

To zjistili vzápětí. Mladík vykopl dveře do místnosti a proti nim šlehaly plameny. Policista stiskl hasicí přístroj, ozval se syčivý zvuk, ovšem výsledný efekt byl mizivý. Nicméně plameny na chvíli ustoupily a oni mohli do místnosti alespoň nahlédnout.

Nevypadalo to dobře. Plameny si už pochutnávaly na stropě a hromadě lepenkových krabic. „Mio,“ zařval nešťastně mladík. „Mio, jsi tu?“

Ve stejném okamžiku vletěl do komory přes prasklé střešní okno proud studené vody a všechno zahalila pára. Carl sebou praštil na podlahu. Instinktivně si chránil obličej ohnutou paží. Na rameni ucítil bolestný žár.

Zvenčí se ozval varovný řev a pak se objevila pěna. Během pár vteřin bylo po všem.

„Musíme otevřít všechna okna,“ kašlal vedle Carla policista z Roskilde. Carl vyskočil na nohy a snažil se najít nějaké dveře. Policista se vydal na druhou stranu.

Když kouř z prvního patra konečně vyšuměl ven, mohl si Carl prohlédnout spálenou místnost. Ve vyražených dveřích stál na blátivé podlaze mladík a horečně vyhazoval lepenkové krabice do chodby. Z některých se ještě čoudilo, ale to ho nemohlo zastavit.

Najednou si Carl všiml bezvládného těla na schodech.

Byl to Asad.

„Uhni,“ zařval a odstrčil jednoho z místních policistů stranou. Seskočil o pár schodů níž. Jediným trhnutím si Asada hodil přes rameno a snesl ho dolů. „Dělejte něco,“ hulákal na dva záchranáře na trávníku před domem. Rychle Asadovi nasadili kyslíkový přístroj. Kurva, zachraňte ho, opakoval si znovu a znovu. Z prvního patra se ozvaly výkřiky.

Mladé ženy, kterou z domu vynesli, si ani nevšiml. Zaregistroval ji, až když ji položili na nosítka vedle Asada. Byla celá zkroucená, zdálo se, že posmrtná ztuhlost už začala působit.

Vtom z domu vyběhl mladý muž. Byl celý začouzený od sazí, většinu vlasů měl spálených nebo ohořelých. Obličej měl naštěstí netknutý.

Plakal. Carl na chvíli přestal pozorovat Asada a šel k němu. Vypadalo to, že sebou každou chvíli sekne.

„Dělal jste, co jste mohl,“ přinutil se Carl říct.

Mladík se smál a plakal současně. „Žije,“ vydechl a sesul se na kolena. „Cítil jsem, že jí bije srdce.“

Za zády Carl zaslechl Asadovo kašlání.

„Co se stalo?“ vyptával se a mával rukama a nohama.

„Klidně ležte,“ řekl záchranář. „Přiotrávil jste se kouřovými zplodinami. To může být hodně nebezpečné.“

„Nesmysl, ničím jsem se nepřiotrávil. Uklouzl jsem na schodech a praštil se do hlavy. Kvůli tomu kouři tam byla tma jak v prdeli. Člověk by si nevšiml ani slona, dokud by do něj nevrazil.“

Mladá žena otevřela oči až po deseti minutách. Lékař ze záchranky jí dal nějaké kapky a nechal ji nadýchat kyslíku. Zjevně to pomohlo.

Mezitím hasiči uhasili zbývající plameny a Carl spolu s Asadem a s policisty z Roskilde prohledali celý dům. Bohužel se jim nepodařilo najít žádné doklady vztahující se k Renému Henriksenovi alias Clausi Larsenovi. Nenašli ani žádné dokumenty, které by se týkaly domu u vody.

Jediným úlovkem byly doklady k domu, ve kterém se právě nacházeli a na nichž bylo uvedeno ještě úplně jiné, třetí jméno.

Benjamin Larsen. Prověřili, jestli je na této adrese zaregistrovaný mercedes. Opět bezvýsledně. Ten chlap za sebou důkladně zametl všechny stopy. Bylo to až k neuvěření.

V obývacím pokoji si všimli fotografií novomanželů. Nevěsta s velkou kyticí se usmívala, elegantní ženich byl bez výrazu. Takže žena na nosítkách je jeho manželka. Jména obou byla na dveřích, na jmenovce. Mia a Claus Larsenovi.

Chudák Mia.

„Dobře že jste tady při našem příjezdu byl. Jinak by to asi dopadlo hodně špatně,“ řekl Carl mladíkovi, který seděl v sanitce a držel ženu za ruku. „Jaký je mezi vámi vztah? Kdo jste?“ vyptával se.

Muž jen řekl, že se jmenuje Kenneth, nic víc. Budou to z něj muset dostat kolegové.

„Musím vás požádat, abyste se trochu posunul, Kennethe. Potřebuju se paní Larsenové na pár věcí zeptat a nesnese to odkladu.“ Tázavě se podíval na lékaře. Ten vztyčil dva prsty.

Dvě minuty, víc času mu nedá.

Carl se zhluboka nadechl. Možná je to jeho poslední šance.

„Mio,“ oslovil ji. „Jsem policista. Ničeho se nebojte, už je to za vámi. Hledáme vašeho muže. To vám udělal on?“

Pomalu přikývla.

„Musíte nám říct, jestli váš manžel vlastní nebo si pronajímá dům blízko vody. Možná jde o rekreační domek. Víte o tom něco?“

Stiskla rty. „Možná,“ řekla velmi tiše.

„Kde?“ pokračoval a snažil se nedat najevo netrpělivost.

„Nevím přesně. Prospekty jsou nahoře v krabicích.“ Otevřenými dveřmi sanitky naznačila směr k domu.

Nemožný úkol. Carl se obrátil k policistům z Roskilde a vysvětlil jim, co mají hledat. Dům s loděnicí v blízkosti fjordu. Jestli se jim podaří něco najít v některé z krabic, které Kenneth vyházel na chodbu, musí ho okamžitě kontaktovat. Prohledávat krabice v komoře nemělo smysl, ty už to měly za sebou.

„Víte, jestli manžel používá i nějaké jiné jméno kromě Claus Larsen, Mio?“ zeptal se nakonec.

Zavrtěla hlavou.

Zvedla paži. Velmi, velmi pomalu a cíleně ke Carlově hlavě. Třásla se námahou, ale přesto to udělala a lehce položila ruku Carlovi na tvář. „Najděte Benjamina, udělejte to pro mě, prosím.“ Ruka jí sklouzla dolů a ona vypětím zavřela oči.

Carl se tázavě podíval na mladíka.

„Benjamin je jejich syn,“ řekl. „Miino jediné dítě. Je mu sotva rok a půl.“

Carl polkl a stiskl mladé ženě ruku. Kolik utrpení už její manžel světu způsobil? A kdo ho teď zastaví?

Vstal a nechal si naposledy zkontrolovat popálenou paži a rameno. Lékař ho varoval. Příštích pár dní to bude zatraceně bolet.

To se nedá nic dělat. „Jsi v pořádku, Asade?“ zeptal se.

Hasiči smotávali hadice a sanitka ujížděla do nemocnice. Jeho pomocník vykulil oči. Až na mírnou bolest hlavy a saze všude po těle byl v pořádku.

„Utekl nám, Asade.“

Asad přikývl. „Co můžeme ještě vymyslet?“

Pokrčil rameny. „Je už sice tma, ale myslím, že bychom měli jet k fjordu a prohlédnout všechna místa, která nám Yrsa zakroužkovala.“

„Máte s sebou ty fotky?“

Přitakal a ze zadního sedadla vylovil plastový obal. Všechny letecké snímky pobřeží fjordu. Celkem patnáct. Až příliš moc kroužků.

„Proč nám Klaes Thomasen nezavolal zpátky, nevíte?“ zeptal se Asad, když se usadili v autě. „Říkal, že si chce promluvit s místním lesním mužem.“

„Myslíš toho polesného, že jo! No jo, říkal to. Asi se mu ho nepodařilo sehnat.“

„Neměl bych mu zavolat a zeptat se, šéfe?“

Carl nic nenamítal a podal Asadovi mobil.

Chvíli trvalo, než se Asad dovolal. Bylo jasné, že je něco špatně. Nakonec mobil zaklapl. Podíval se nepřítomně na Carla. „Klaes Thomasen se hodně divil. Prý už včera volal Yrse. Oznámil jí, že polesný z Nordskovenu mu potvrdil, že na konci lesní pěšinky opravdu je loděnice.“ Na chvíli se zdálo, že nechápe význam slov lesní pěšinka. Pokračoval. „Požádal Yrsu, ať nám to vyřídí. Myslím, že to bylo chvíli předtím, než jste jí dal ty růže. Asi na to zapomněla.“

Řekl, že zapomněla? Jak se to sakra mohlo stát? Tak zásadní informace! Copak se ta ženská už úplně zbláznila? Zamyslel se. Ale komu by si kruci mohl postěžovat? „Kde je ta loděnice, Asade?“

Asad rozložil na palubní desce mapu a ukázal mu to. Kroužek byl dokonce dvojitý. Vibegarden v Nordskovenu. Místo, které vybrala i sama Yrsa. Bylo to skoro nepochopitelné.

Ale jak tehdy mohli vědět, že se trefila do černého? A jak mohli tušit, že je tolik tlačí čas? Že právě probíhá nový únos? Zavrtěl hlavou. Nový únos běžel, a výsledek…?! Neodvážil se domyslet, jak to může skončit.

Všechno nasvědčovalo tomu, že dvě děti jsou v naprosto stejné situaci jako před třinácti lety Poul a Tryggve Holtovi. Dvě děti ve smrtelném nebezpečí! Právě tady a teď!

50

Ve městě Jagerspris odbočili kolem červeného pavilonu s nápisem „Sochy a obrazy“ a za chvíli vjeli do lesa.

Ujeli pěkný kus cesty po asfaltce zmáčené deštěm, než se dostali k ceduli „Vjezd všem cizím autům a motorkám zakázán“. Skvěle zvolená cesta pro toho, kdo nechce být rušen.

Jeli pomalu. Podle navigace to měli k domu ještě dost daleko, ale halogenová světla jejich vozu osvětlovala celou krajinu. Jestli se směrem k fjordu a domu nečekaně objeví otevřená krajina, budou muset světla vypnout. Za pár týdnů budou stromy zelené a plné listí, ale teď se ještě nebylo za čím schovat.

„Teď projedeme kolem osady Badevej, Carle. Vypněte světla. Potom už na nás bude vidět.“

Carl ukázal na přední přihrádku a Asad vytáhl svítilnu. Potom vypnul světla.

Jeli pomalu dál a na cestu si svítili svítilnou. Světlo jim stačilo tak akorát na to, aby nesjeli z cesty.

Směrem k fjordu si všimli velké travnaté louky. V trávě leželo pár krav. Projeli kolem malého transformátoru na levé straně silnice. Tiše brumlal.

„Mohl takhle bručet i tenkrát?“ zeptal se Asad. Carl zakroutil hlavou. Ne, zvuk byl příliš tichý. Už ho ani nebylo slyšet.

„Tady, Carle.“ Asad ukázal na černou siluetu, ze které se za chvíli vyklubal živý plot. Táhl se podél celé cesty až k vodě. Hledaný dům musí být na druhé straně plotu.

Zaparkovali u krajnice, vystoupili a chvíli se rozhlíželi po okolí. „Na co myslíte, šéfe?“ vyzvídal Asad.

„Na to, co tady najdeme. A taky na pistoli, která leží na policejní stanici.“

Za živým plotem byla škarpa a za škarpou další stromořadí, které se taky táhlo až k vodě. Nešlo o velký pozemek, ale byl skvěle umístěný. Tady by člověk mohl prožít šťastný a spokojený život. Nebo naopak dobře skrývat ty nejhnusnější zločiny.

„Podívejte!“ Asad napřáhl ruku a Carl se tím směrem podíval. Obrysy malého domku u vody. Možná přístřešek nebo altán.

„A tamhle,“ dodal Asad a ukázal mezi stromy.

Prosvítalo tam slabé světlo.

Protáhli se mezi větvemi živého plotu a pozorovali dům z červených cihel, který stál za stromy. Starší, mírně zchátralý. Dvě okna směrem k cestě svítila.

„Myslím, že je v domě. Co vy na to?“ zašeptal Asad.

Carl mlčel. Jak to asi má vědět?

„Jestli se nepletu, příjezdová cesta je z druhé strany, za domem. Možná bysme se tam měli podívat, jestli na ní nestojí mercedes,“ pokračoval Asad.

Carl namítl. „Zbytečná práce, určitě tam je.“

Od moře zaslechli hluboký bručivý zvuk. Něco jako motorový člun, který uhání po rovné hladině. Klidné, hluboké brumlání kdesi v dálce.

Carl na okamžik zavřel oči. Brumlání už našli. „Jde to z toho přístřešku na konci zahrady. Vidíš něco, Asade?“

Zabručel. Viděl to. „Co myslíte, mohla by loděnice být schovaná za křovím vedle přístřešku? Je to až těsně u vody,“ uvažoval Asad.

„Možná, nevím. Ale bojím se, že tam je. A taky toho, co se tam právě teď děje,“ odpověděl Carl. Ticho z přízemního domu a zvláštní zvuk z přístřešku mu naháněly husí kůži. „Nedá se nic dělat, Asade, musíme tam jít.“

Asistent přikývl a podal mu zhasnutou svítilnu. „Můžete ji použít jako zbraň, šéfe. Já se radši spolehnu na vlastní ruce.“

Protáhli se houštím, jehož větvičky nepříjemně poškrábaly Carla na popálené paži. Kdyby neměl mokrou košili a bundu a kdyby drobně a studeně nemrholilo, musel by se na chvíli zastavit a zatnout bolestí zuby.

Když se přiblížili ke kůlně, slyšeli ten zvuk zřetelněji. Monotónní, hluboký, stálý. Jako čerstvě naolejovaný motor předoucí na nejnižší úrovni.

Pode dveřmi zahlédli úzký pruh světla. V přístřešku se něco děje.

Carl ukázal na dveře a pevně stiskl těžkou svítilnu. Když Asad prudce otevře dveře, on vpadne dovnitř a může náhle udeřit. Podívají se, kdo nebo co se tam schovává.

Chvíli nehnutě stáli a dívali se na sebe. Pak dal Carl znamení k akci. Jistý pohyb, otevřené dveře a v následující vteřině byl Carl v kůlně.

Rozhlédl se kolem a nechal ruku se svítilnou klesnout. Nikdo tam nebyl. Až na stoličku, nějaké nářadí na pracovním ponku, velkou nádrž na benzin a generátor, který stál na podlaze a bručel si jako připomínka starých dobrých časů, kdy vyrobené věci vydržely navěky. Jinak tady nebylo nic.

„Co to tady tak smrdí, Carle?“ zašeptal Asad.

Ano, něco tady příšerně smrdělo a Carl ten smrad poznal, i když ho už hodně dlouho necítil. Vzpomínal si na něj, na dobu před dlouhými lety, kdy se ještě všechen dřevěný nábytek a dveře musely nechávat odsířit. Ten zatuchlý, navlhlý zápach, který stahoval nosní dírky. Zápach dusíku a louhu.

Otočil se k benzinové nádrži. Hlavou mu vířily nehezké představy. Přitáhl si stoličku. S obavami si na ni stoupl a odsunul z nádrže víko. Takhle blízko jsem ještě ošklivému šoku nebyl, pomyslel si. Stačí si jednou posvítit a je to tady. Nasměroval světelný paprsek do hlubin nádrže.

Nic však neviděl. Jen vodu a jeden metr dlouhé tepelné těleso, zavěšené na vnitřní straně nádrže.

Bylo snadné si domyslet, k čemu se nádrž používá.

Vypnul svítilnu, opatrně seskočil dolů a podíval se na Asada. „Snad mám pravdu a děti jsou zatím pořád v loděnici,“ řekl. „Možná jsou ještě naživu.“

Než vyšli ze dveří přístřešku, opatrně se rozhlédli. Chvíli potom postáli venku a nechali oči přivyknout okolní tmě. Za čtvrt roku bude touhle dobou světlo jako ve dne. Teď ale dokázali rozeznat mezi sebou a fjordem jen nezřetelné siluety. Je opravdu možné, že se tam za křovím skrývá loděnice?

Mávl na Asada a vydali se na cestu. Cítili, jak šlapou po hnědých španělských slimácích a jejich tělíčka se jim rozpatlávají na botách. Asadovi se to ani trochu nelíbilo, to bylo zjevné.

Došli k houští. Carl se ohnul, odtáhl jednu větev stranou a přímo před očima měl zhruba půl metru nad zemí dveře. Dotkl se tlustých prken, do kterých byly vsazené. Na omak byly hladké a vlhké.

Smrděly po dehtu, který pravděpodobně použil na zamazání štěrbin. Tentýž dehet, kterým Poul Holt ucpal a utěsnil svou láhev se vzkazem.

Kousek od sebe slyšeli šplouchání vody. Nebylo pochyb, domek musel stát na kůlech přímo nad vodou. Je to loděnice!

Jsou na správném místě.

Carl zabral za kliku, ale dveře se ani nehnuly. Nahmatal zástrčku a v ní zaražený kolík. Opatrně ho vytáhl a nechal spadnout dolů. Stejně byl zavěšený na řetězu. Muž, kterého hledají, rozhodně nemůže být uvnitř.

Pomalu otevřel dveře a hned uslyšel tichý, zadržovaný dech.

„Je tady někdo?“ zašeptal.

Chvíli bylo ticho, ale pak se ozvalo tiché sténání.

Rozsvítil světlo a pohled, který se mu naskytl, mu málem přivodil infarkt.

Dva metry od sebe seděly ve vlastních výkalech dvě zkroucené, svázané postavy. Mokré kalhoty, mastné vlasy. Dvě nešťastné lidské hromádky, které už svůj boj o život vzdaly.

Chlapec se podíval přímo na Carla. Velké vyděšené oči. Schoulený u zdi pod střechou, celý pokroucený, ruce svázané za zády, omotaný řetězem. Přes ústa měl přelepenou silnou pásku. Při každém nadechnutí se napínala. Celé jeho tělo volalo o pomoc. Carl popojel světlem o kousek dál a spatřil dívku, visící na druhém řetězu. Svěšenou hlavu si opírala o rameno a zdálo se, že spí. Ale nespala. Měla otevřené oči a mrknutím zareagovala na světlo. Už ale nedokázala zvednout hlavu. Byla na konci sil.

„Pomůžeme vám,“ řekl a vytáhl se nahoru. Vlezl k nim po kolenou. „Buďte úplně zticha, zachráníme vás.“

Carl našel mobil a vytočil číslo. Netrvalo dlouho a mluvil s policejní stanicí ve Frederikssundu. Vysvětlil, o co jde, a požádal, aby tam poslali pomoc. Potom mobil zaklapl. Na chlapci bylo jasně vidět, jak se moc mu ulevilo. Ramena mu klesla.

Mezitím vlezl dovnitř i Asad. Klečel pod nízkým stropem a opatrně dívce sundával pásku z úst. Povolil řemen, kterým byla spoutaná. Carl začal pomáhat chlapci. Ten se snažil být nápomocný. Ani nekníkl, když mu strhl pásku z pusy. Posunul se stranou, aby Carl dosáhl na přezku koženého řemenu, kterou měl za zády.

Podařilo se jim děti trochu uvolnit a odtáhnout kousek ode zdi. Stále však měly kolem těla obmotaný řetěz, který byl připevněný k dalšímu řetězu a ten byl napevno uchycený do oka ve zdi.

„Včera nás tím omotal a řetězy zajistil zámky. Předtím byl řetěz jen zavěšený na koženém řemenu. Klíče má u sebe,“ vysypal ze sebe chlapec rychle.

Carl se podíval na Asada.

„V přístřešku jsem zahlédl páčidlo, Asade. Doběhneš pro něho?“ zeptal se.

„Páčidlo?“

„Jo, kruci práce, Asade.“

Carl na Asadovi poznal, že moc dobře ví, co je to páčidlo. Jen se mu nechtělo znovu přecházet přes odporné hnědé slimáky. Udělal by cokoliv, aby se tomu vyhnul.

„Drž světlo, dojdu tam sám.“

Vysoukal se z loděnice. Kdyby trochu myslel, vzal by páčidlo s sebou rovnou. Navíc to byla slušná zbraň.

Znovu se přebrodil přes odpornou směsici živých i mrtvých slimáků. Najednou si povšiml slabé záře vycházející z domu, z jednoho z oken otočených směrem k fjordu. Předtím tam žádné světlo nebylo.

Zůstal stát na místě a pozorně naslouchal.

Ne, odnikud nebylo nic slyšet. Všude bylo naprosté ticho.

Vydal se opět na cestu k přístřešku a opatrně otevřel dveře.

Na ponku, přesně před ním, leželo pod kladivem a univerzálním klíčem páčidlo. Nadzvedl kladivo a univerzální klíč rázně odstrčil stranou. Dech se v něm zastavil, když klíč přepadl přes okraj a spadl na podlahu. Tichem se rozneslo typické kovové zařinčení.

Na okamžik v šeru ztuhl a natahoval uši.

Potom si páčidlo přitáhl a opět vyrazil ven.

Když se vrátil, všichni se na něj ulehčeně podívali. Od okamžiku, kdy Carl s Asadem otevřeli dveře loděnice, připadal oběma dětem každý jejich pohyb jako malý zázrak. To se dalo docela dobře pochopit.

Opatrně vypáčili řetězy ze zdi.

Chlapec okamžitě poodlezl od šikmé stěny, ale dívka jen nehybně ležela a sténala.

„Co je to s ní?“ zeptal se Carl. „Je dehydrovaná?“

„Jo. Má dost. Už jsme tady hrozně dlouho.“

„Asade, nedá se nic dělat, budeš ji muset nést,“ zašeptal Carl. „Drž pevně řetězy, aby o sebe necinkaly. Já pomůžu Samuelovi.“

Všiml si, jak chlapec ztuhl. Otočil se k němu a zíral, jako by měl Carl v duši ďábla.

„Vy víte, jak se jmenuju,“ řekl a v jeho hlase bylo slyšet podezření.

„Jsem policajt. Vím o vás víc, než si dokážeš představit, Samueli.“

Chlapec se trochu stáhl. „Odkud? Mluvil jste s maminkou nebo tatínkem?“ zeptal se.

Carl se zhluboka nadechl. „Ne, nemluvil.“

Samuel se trochu schoulil do sebe. Promnul si ruce. „Něco je špatně,“ řekl. „Vy nejste žádnej policajt.“

„Neboj se, jsem. Chceš vidět můj odznak?“

„Jak jste věděl, kde nás máte hledat? Jak jste to zjistil?“

„Už hezky dlouho jsme pátrali po vašem únosci, Samueli. Pojď už, nezdržuj. Nemáme času nazbyt,“ požádal ho Carl. Asad mezitím protahoval dívku ven.

„Jestli jste opravdu policajti, tak proč nemáme času nazbyt?“

Vypadal vyděšeně. Bylo zřejmé, že je strachy bez sebe. Byl snad v šoku?

„Samueli, vzpamatuj se. Museli jsme vypáčit řetězy ze zdi. Neměli jsme klíče od zámku. To ti jako důkaz nestačí?“

„Jde o mámu a o tátu? Nezaplatili? Stalo se jim něco?“ Potřásl hlavou. „Co se stalo s mámou a tátou?“ zeptal se znovu a tentokrát mluvil už příliš hlasitě.

„Pst, pst,“ uklidňoval ho Carl.

Zvenku zaslechli bouchnutí. To Asad seskočil na bahnitou půdu.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal Carl. Potom se obrátil k chlapci. „Tak už pojď, tady končí všechna legrace. Opravdu nemůžeme ztrácet čas.“

Samuel se na něj podezíravě podíval. „Vy jste prve s nikým mobilem nemluvil, že jo? Jenom jste to hrál. Teď nás vytáhnete ven a zabijete, nemám pravdu? Tak řekněte, nemám pravdu?“

Carl zavrtěl hlavou. „Já teď vylezu ven a ty budeš mít možnost zkontrolovat, že je všechno v pořádku. Podívej se dveřmi ven,“ řekl a vylezl na čerstvý vzduch.

Vtom zaslechl divný zvuk, ucítil silnou ránu do zátylku a všechno kolem něj zčernalo.

51

Možná ho probudil hluk zvenčí, možná to byly bolesti vystřelující z boku, který si musel sám zašít. Každopádně se najednou trhnutím probral a zmateně se rozhlížel po pokoji.

Vzpomněl si, co se stalo, a podíval se na hodinky. Od chvíle, kdy se uložil ke krátkému odpočinku, uběhla už skoro hodina a půl.

Stále omámený spánkem se pomalu nadzvedl z gauče a trochu se zkroutil na bok. Potřeboval zkontrolovat, jestli mu už rána přestala krvácet.

Spokojeně pokývl hlavou nad výborně odvedenou prací. Krvácení přestalo a rána vypadala dobře. Na první pokus velmi slušný výsledek.

Vstal a protáhl se. V kuchyni měl krabicový džus a jídlo v konzervách. Velká sklenice džusu z granátových jablek a tuňák na plátku knäckebrotu by měly ztrátu krve nahradit. Jen si párkrát kousne a vyrazí do loděnice.

Rozsvítil v kuchyni a na chvíli se zadíval do venkovní tmy. Potom zatáhl závěs. Není žádoucí, aby od vody někdo nepovolaný zpozoroval světlo. Bezpečnost nadevše.

Zpozorněl a zamračil se. Co to bylo za zvuk? Zařinčení kovu? Na chvíli strnul. Zase se všude rozhostilo ticho. Možná to byl pták, který vydal jeden ze svých skřeků? Ale jsou vůbec ptáci v tuhle hodinu slyšet?

Odhrnul závěs trochu stranou a zadíval se směrem, odkud se podle něj ozval podivný zvuk. Přimhouřil oči a stál úplně tiše.

Vtom na to přišel. Ve tmě to bylo téměř neznatelné, ale byl si jistý. Nezřetelný obrys čehosi velkého, co se pohybovalo.

Bylo to těsně u přístřešku, a v následující vteřině to zmizelo.

Rychle se odtáhl od okna. Srdce mu najednou bušilo mnohem rychleji, než mu bylo příjemné.

Opatrně povytáhl kuchyňský šuplík a vybral si dlouhý úzký filetovací nůž. Dobře mířenou ránu tímto nožem nemá člověk šanci přežít. Proto je ostří tak úzké a dlouhé.

Natáhl si kalhoty a naboso vyběhl ven.

Teď už slyšel zvuky z loděnice naprosto zřetelně. Jako kdyby se někdo uvnitř pokoušel něco odněkud vylomit. Tvrdé údery proti dřevěné stěně.

Na okamžik zůstal stát a naslouchal. Vtom mu to došlo. Někdo pracuje na řetězech. Někdo se snaží vypáčit železné úchyty, které zatloukl do stěny a upevnil do nich řetězy.

Někdo?

Jestli je to policie, určitě bude mnohem lépe vyzbrojená než on. Na druhou stranu měl výhodu znalosti terénu. Dokázal využít možností, které mu poskytovala tma.

Prošel kolem přístřešku a hned si všiml, že světelný pruh pode dveřmi je širší, než by měl být.

Ano, dveře teď byly pootevřené, on si však byl jistý, že za sebou zavřel, když odtud naposledy odcházel, poté co zkontroloval teplotu v benzinové nádrži.

Možná jich je víc. A možná je právě teď někdo uvnitř.

Rychle se přitiskl ze zdi a zamyslel se. V přístřešku znal každou díru, každou skulinu, každý roh. Jestli je někdo uvnitř, stihne ho bodnout během jedné vteřiny. Najde to měkké místečko pod hrudí a bodne. Během několika málo vteřin stihne nůž do těla zarazit několikrát a vůbec nezaváhá. Je to buď on, nebo ten druhý.

Připravil si nůž a vstoupil dovnitř. Rychle pohledem přelétl prázdný prostor.

Někdo tam nedávno byl. Stolička stojí nakřivo, nářadí a nástroje jsou přeházené. Univerzální klíč se válí na zemi. To musel být ten zvuk, který zaslechl.

Ustoupil o krok stranou a na ponku našel kladivo. S tím se cítil jistější v kramflecích. Padlo mu dobře do ruky. Už ho v minulosti mnohokrát použil.

Vyšel ven a ušel pár kroků po zahradě. Mezi bosými prsty na nohou mu mlaskala tělíčka hnědých slimáků. Odporní tvorové. Až bude mít čas, musí se jich stůj co stůj zbavit.

Naklonil se trochu dopředu a všiml si matného světla, prosvítajícího škvírou u malých dveří do loděnice. Zevnitř se ozývaly tiché hlasy, ale nebylo rozumět, co říkají a ani kdo mluví. To ale stejně vůbec není důležité.

Až ti, co jsou teď uvnitř, polezou ven, mají na výběr pouze jednu cestu. Stačí jen přiskočit ke dveřím a rychle zasunout zástrčku. Budou uvnitř pěkně chycení. On mezitím doběhne k autu, vezme si kanystr s benzinem, loděnici polije a zapálí. Nemají šanci uniknout včas.

Jasně, plameny hořící loděnice budou vidět široko daleko, ale copak má jinou možnost?

Ne, nemá na výběr. Zapálí loděnici a posbírá všechny papíry, dokumenty a peníze a pojede co možná nejrychleji k hranici. Jinak to nepůjde. Ti, kdo nedokážou přizpůsobit své plány nově nastalé situaci, mají prostě smůlu.

Zastrčil si filetovací nůž za pásek u kalhot a vydal se ke dveřím loděnice. Vtom si však všiml, jak se otevřely, a viděl dvě nohy lezoucí ven.

Rychle uskočil stranou. Nedá se nic dělat, bude je muset vyřídit jednoho po druhém.

Pozoroval, jak se postava souká ven a už stojí oběma nohama na zemi. Zbytek těla byl stále ještě uvnitř loděnice. „Co se stalo s mámou a tátou?“ ozval se najednou zevnitř hlasitě chlapec. Kdosi na něj zasyčel.

Ve stejné chvíli vytáhl ten malý snědý policejní asistent dívku ven, chytil ji do náruče a pozadu postupoval přímo k němu. Tentýž snědý chlapík, který byl i v bowlingové hale. Ten týpek, co sundal Papeže na dráze. Jak se sem sakra dostal?

Jak se mohli o tomhle místě dozvědět?

Zvedl kladivo do vzduchu a zasáhl muže plochou hranou přímo do krku. Ten se neslyšně složil k zemi. Dívka dopadla na něj. Podívala se nahoru odevzdanýma očima. Se svým osudem už se dávno smířila. Tiše oči znovu zavřela. Od smrti byla už jen krůček, ale bude si muset počkat. Stejně jí nic jiného nezbývá.

Podíval se nahoru a čekal, až vyleze přistěhovalcův kolega. Vzápětí se ve dveřích objevily jeho nohy. Muž chlapce ujišťoval, že už je všechno v pořádku a není se čeho bát. „Já teď vylezu ven a ty budeš mít možnost zkontrolovat, že je všechno v pořádku. Podívej se dveřmi ven,“ říkal právě.

V tu chvíli uhodil.

Kriminální policista se bez hlesu sesul k zemi.

Odhodil kladivo a zadíval se na dva muže v bezvědomí. Na chviličku se zaposlouchal do šumění stromů a deště na dlaždicích. Možná byl chlapec uvnitř ve střehu, ale jinak se nedělo nic.

Zvedl dívku ze země a jedním pohybem ji hodil zpět do loděnice. Zabouchl dveře a zajistil je zástrčkou.

Narovnal se a rozhlédl se kolem. Až na chlapcovy protesty byl všude kolem klid a mír. Žádná modrá blikající světla, žádná auta na cestě. Žádné zvuky, které by sem nepatřily. Aspoň prozatím.

Zhluboka se nadechl. Co na něj čeká teď? Přijedou další, nebo to byli dva osamělí kovbojové, co si hráli na hrdiny a chtěli zaimponovat svým šéfům? To musí bezpodmínečně zjistit.

Jestli ti dva policajti do svých plánů nikoho nezasvětili, může klidně pokračovat v nastavené linii, ale pokud ano, pak musí hodně rychle zmizet. Až se to dozví, bude se muset všech čtyř zbavit, to je jasné.

Během chvilky doběhl zpět do přístavku a sebral povříslo, které viselo nade dveřmi.

Už párkrát lidi svazoval. Moc času to nezabralo.

Pustil se do svazování bezvládných mužů a z loděnice se přitom ozývalo čím dál tím víc zvuků. Chlapec křičel a řval, ať je okamžitě pustí ven. Říkal něco v tom smyslu, že jejich rodiče nezaplatí, pokud je nedostanou zpátky.

Statečný hoch. Dobrý pokus.

Vtom začal chlapec kopat do dveří.

Muž se podíval na zástrčku. Ode dne, kdy ji připevňoval na dveře, uběhla už pěkná řádka let, ale pořád pevně držela ve dřevě. Ta chlapcovým kopancům bez obav odolá.

Odtáhl oba muže kousek stranou od loděnice, tak, aby jim na obličeje dopadlo světlo z přístřešku. Potom většího z mužů posadil. Napůl seděl a napůl ležel na dlaždicích a byl celý zkroucený.

Klekl si před policistu a několikrát ho tvrdě praštil do tváře. „Hej, prober se! Slyšíš?“ přikazoval a dál ho bil.

Nakonec to zabralo.

Policistovi se protočily panenky, několikrát zamrkal a po chvíli se mu povedlo zaostřit.

Dívali se jeden druhému přímo do očí. Role se obrátily. Už nebyl tím mužem, který sedí u bíle prostřeného stolu v bowlingové hale a musí se zachránit.

„Ty jsi pěknej hajzl,“ řekl policista těžce. „Stejně tě dostaneme. Posily už jsou na cestě. Máme tvoje otisky prstů.“

Zahleděl se kriminalistovi do očí. Bylo zřejmé, že má dost. Když se podíval do strany a světlo z přístřešku mu ozářilo obličej, zorničky reagovaly o něco pomaleji, než by měly.

Možná i díky tomu byl tak klidný. Nebo si ten blázen snad myslí, že je nechá naživu?

„Posily, slušnej pokus,“ oznámil policistovi. „Jestli nekecáš, tak ať klidně přijedou. Tady odtud máme krásný výhled přes celý fjord až dolů k Frederikssundu,“ pokračoval. „Uvidíme blikat modrý světla, až pojedou přes most korunního prince Frederika. Takže než sem dojedou, mám spoustu času a stihnu udělat všechno, co je třeba.“

„Pojedou od jihu, od Roskilde, takže neuvidíš ani hovno, ty debile,“ oznámil mu policista. „Pusť nás, dobrovolně se vzdej a za patnáct let jsi venku. Když nás zabiješ, tak jsi mrtvý muž, to ti můžu slíbit. Buď tě zastřelí někdo z našich lidí, nebo skončíš na doživotí v base. Uvidíme. Vrah policajtů nemá v našem systému šanci přežít.“

Usmál se. „Kecáš a lžeš. Jestli mi neodpovíš na moje otázky, tak se budeš koupat v nádrži v přístřešku přesně za…“ podíval se na náramkové hodinky, „…řekněme přesně za dvacet minut. Právě ti začíná běžet čas. Budeš v dobré společnosti. Ty, děti a tvůj kámoš. A víš ty co?“

Sklonil se až úplně k němu. „A já už budu dávno za horama.“

Údery zevnitř loděnice zesílily. Teď měl navíc pocit, že slyší i nějaké kovové nárazy. Instinktivně se rozhlédl po zemi.

Hledal kladivo, které odhodil, když zvedal dívku.

Instinkty ho nezklamaly. Kladivo zmizelo. Dívka ho dokázala nepozorovaně sebrat a on si ničeho nevšiml. Hodil ji dovnitř i s kladivem. Zatracená práce zkurvená. Ta malá děvka na tom nebyla tak špatně, jak si myslel.

Pomalu vytáhl nůž, který měl za opaskem. Nedá se nic dělat, bude to muset skončit touhle zbraní.

52

I když to bylo zvláštní, Carl se nebál. Ne že by snad nevěřil, že má před sebou naprostého cvoka, který ho zabije a ještě se přitom zachechtá, ale protože všechno působilo tak klidně. Mraky, které tiše plynuly po obloze a občas zakryly měsíc, tiché šplouchání vody a vůně okolní krajiny. Dokonce i ten bručící generátor za zády ho svým způsobem uklidňoval. Hodně zvláštní pocit.

Možná byl pořád otřesený po obdržené ráně kladivem. V hlavě mu každopádně pořádně cvakalo a bolesti přehlušovaly bolest vystřelující z ramene a paže.

Chlapec znovu zabušil na dveře loděnice. Tentokrát silněji než kdy předtím. Podíval se na muže před sebou. Stál s nožem připraveným v ruce.

„Moc rád bys věděl, jak jsme tě našli, že jo?“ zeptal se Carl. Zároveň si všiml, že ruce svázané za zády se opět probouzejí k životu. Podíval se nahoru, na čúrky deště. Díky stoupající vlhkosti začínala šňůra povolovat. Teď už šlo jen o to, aby získal dost času. Muž neuhnul pohledem, ale prozradilo ho nepatrné zacukání rtů. Jo, měl pravdu. Jestli toho zkurvysyna něco zajímá, tak je to právě tohle.

„Byl to chlapec, který se jmenoval Poul. Poul Holt, vzpomínáš si na něj?“ pokračoval Carl a opatrně máčel provaz v louži, která se pod ním zvětšovala. „Byl to takovej zvláštní kluk,“ nepřestával a pořád kroutil rukama.

Carl zmlkl a pokývl směrem k muži. Neměl naspěch, chtěl vyprávění natahovat, co to půjde. Ať už provaz povolí nebo ne: čím víc času získá, tím déle budou naživu.

Usmál se sám pro sebe. Právě teď mění celou podstatu výslechových metod. Jaká ironie.

„A co je s tím Poulem?“ vyzvídal muž před ním.

Carl se zasmál. Mezi jednotlivými údery zevnitř loděnice byly nyní delší intervaly, ale zase se rány zdály být přesnější.

„No, už je to dávno, hodně dávno. Vzpomínáš si? Ta dívenka uvnitř ještě ani nebyla na světě. Možná si svoje oběti nikdy nepřipomínáš? Ne, jasně že to neděláš. To by tě ani ve snu nenapadlo.“

Mužův výraz se náhle a nečekaně změnil. Carlovi z toho až naskočila husí kůže.

Muž jediným pohybem vyskočil ze země a přiložil nůž Asadovi ke krku. „Teď mi rychle a bez zbytečných keců odpovíš, nebo hned uvidíš, jak se ten frajer udusí vlastní krví. Je to jasný?“

Carl přitakal a třel provaz o provaz. Tenhle muž v žádném případě nežertuje.

Muž se otočil k loděnici. „Jestli nepřestaneš mlátit tím kladivem, Samueli, tak toho před smrtí budeš sakra litovat. To mi můžeš věřit,“ zařval.

Rány na kratičký okamžik utichly. Bylo slyšet, jak dívka uvnitř pláče. A pak údery spustily nanovo.

„Poulovi se podařilo hodit do vody vzkaz v láhvi. Měl sis vybrat jiné místo na věznění lidí než domek přímo nad vodou,“ pokračoval Carl ve vyprávění.

Zamračil se. Vzkaz v láhvi?

Teď už se mu s provazy pracovalo lépe. Jedno obtočení se sesmeklo. „Před několika lety vylovili tu flašku ve Skotsku a nakonec skončila na mém stole,“ mluvil dál a nenápadně kroutil svázanýma rukama.

„Tak tos měl smůlu,“ odvětil muž, ale pořád se trochu divil.

Bylo jasně vidět, co se mu honí hlavou. Co by mu mohl udělat nějaký vzkaz v láhvi? Ani jedno ze všech dětí, které kdy v loděnici věznil, netušily, kde jsou. Co by na tom mohl změnit jeden jediný vzkaz v láhvi?

Carl si všiml zacukání v Asadových nohách.

Zůstaň pěkně ležet, Asade. Jen pěkně spinkej. Stejně nemůžeš nic dělat, pomyslel si sám pro sebe. Teď ho může zachránit jediná věc. Kdyby se mu podařilo povolit provazy a uvolnit si ruce. Dokonce ani nebylo jisté, jestli by to stačilo. Od úspěchu byl hodně daleko. Muž před ním byl silný, neměl žádné skrupule a držel v ruce dlouhý, vražedný nůž. Rána do hlavy navíc Carla také nepochybně oslabila a kvůli ní rozhodně nebude rychlejší. Ne, mnoho naděje mu nezbývá. Kdyby byl býval zavolal kolegům z Roskilde, přijeli by od jihu a oni by možná měli aspoň nějakou šanci. Ale ti z Frederikssundu, kterým zavolal, nemůžou přijet nepozorovaně. V tom měl ten zmetek úplnou pravdu. Hned jak policejní auta vjedou na most, tak je uvidí. Zbývají mu maximálně dvě minuty. Potom se už objeví modrá blikající světla a bude po všem. Provazy stále nebyly dost povolené.

„Uteč, Clausi Larsene, jestli se tak teda jmenuješ, o čemž pochybuju. Pořád ještě to můžeš stihnout,“ zkoušel štěstí Carl.

Rány do dveří loděnice najednou zněly jinak, hlouběji.

„Máš pravdu, nejmenuju se Claus Larsen,“ řekl a zůstal stát nad Asadovým bezvládným tělem. „Nikdo nemá ani tušení, jak se ve skutečnosti jmenuju. Jsem si víceméně jistý, že si dneska večer hrajete s kolegou na sólové hrdiny. Proč bych měl utíkat? Proč si myslíš, že se vás dvou bojím?“

„Zdrhej, ať už se jmenuješ jak chceš. Ještě není pozdě. Zmiz a začni žít nový život. Budeme tě hledat, ale možná se dokážeš změnit a začít žít jinak. Dokážeš to?“

Další z omotaných provazů povolil.

Podíval se mužovi přímo do očí a zároveň si všiml odrazů modrých světel na jeho oblečení. Posily přejíždějí přes fjord. To je konečná.

Carl si narovnal záda a přitáhl si nohy pod sebe. Muž zvedl hlavu a zadíval se na modrá světla, která tančila po celé krajině. Pozvedl nůž nad Asadovým bezbranným tělem. Vtom Carl vyrazil vpřed a hlavou podrazil muži nohy. Ten upadl, ale nůž z ruky nepustil. Chytil se za bok a podíval se na Carla. Jeho pohled v něm vyvolal dojem, že už nikdy nic jiného v životě neuvidí.

Konečně provazy povolily.

Carl je setřásl z rukou a protáhl si paže. Dvě ruce proti dlouhému noži. Co takhle dokáže? Cítil, jak je celý oslabený a jakoby mátožný. I když strašně moc chce, tohle nedokáže. Z tohohle se nedostane. Univerzální klíč na podlaze přístřešku volal a vábil, ale Carl nedokázal dostatečně zkoordinovat pohyby. Všechno kolem něj se rozplývalo a hned zase splývalo v jedno.

Zavrávoral o několik kroků dozadu. Muž s napřaženým nožem vyskočil proti němu. Srdce mu začalo rychle bít a v hlavě mu pulzovalo. Na chvíli si vybavil Moniny nádherné oči.

Vší silou se zapřel nohama do země. Zahradní pěšina byla uklouzaná, znovu ucítil na botách mlaskavá těla hnusných slimáků. Tiše stál a čekal.

Odrazy z modrých světel už na mostě vidět nebyly. Za pět minut sem služební posily dojedou. Jestli to dokáže tak dlouho vydržet, možná aspoň zachrání životy dětí.

Podíval se na větve stromů, které se skláněly nad pěšinkou. Kdybych na ně dosáhl a vytáhl se nahoru…, pomyslel si a ustoupil ještě o jeden krok dozadu.

Muž vyrazil vpřed. Ostří nože mířilo na Carlovu hruď. V očích měl šílenství a odhodlání.

Porazila ho malá noha, sotva čtyřicítka.

Asadova krátká nožka se přesunula po hnědém hnusném slizu a nakopla útočníka přímo do kotníku. Napoprvé hned nespadl, ale protože byl bez bot, uklouzl na rozmačkaných slimácích. Když dopadl tváří na dlaždice, ozvalo se křupnutí. Carl poskočil dopředu a kopal ho do podbřišku, dokud muž nepustil nůž.

Carl nelenil a sebral ho. Potom s obtížemi muže zvedl a podíval se mu přímo do očí. Přitiskl mu špičku nože na pulzující žílu na krku. Vzadu za ním se Asad pokoušel přetočit na bok, ale začal zvracet a spadl zpátky na záda. Společně se žaludečními šťávami se mu z úst řinul nepřetržitý proud arabských nadávek. Neznělo to úplně spisovně. Takže vážně zraněný není.

„Jen klidně bodni,“ vybídl ho muž. „Stejně už se na ten tvůj ksicht nemůžu ani podívat.“

V sebevražedném pokusu náhle a bez varování trhl hlavou dopředu. Carl se však měl na pozoru a uhnul nožem co nejvíc k sobě. Díky tomu byla rána na mužově krku jen povrchová.

„To jsem si mohl myslet,“ řekl opovržlivě a krev mu pomalu stékala po mokrém krku. Stále ještě pršelo. „Neuděláš to, srabe. Bojíš se, co?“

To se ovšem spletl. Jestli ještě jednou provede podobný výpad, Carl už s nožem neuhne. Asadovy mlhavé oči mu budou svědkem, že si muž svou smrt způsobí sám. Jen ať to zkusí. Aspoň ušetří soudní mašinerii hromadu peněz.

V té chvíli se z loděnice ozvala velká rána. Carl pohlédl muži přes rameno a viděl, jak se dveře rozletěly, jako by byly na pérko.

Vtom mu ten hajzl zakryl výhled.

„Ještě ses mi nepochlubil, jak jste mě našli. Budu si holt muset počkat na soudní přelíčení,“ řekl. „Kolik jsi říkal, že dostanu? Patnáct let? To zvládnu levou zadní.“ Zaklonil hlavu a zasmál se. Možná v následující chvíli zase trhne hlavou dopředu. Jak si přeje, je to jeho volba.

Carl pevně sevřel prsty kolem rukojeti. Věděl, že to bude nechutné.

Náhle se ozval zvuk, jako když člověk rozbije vejce. Krátký, tichý zvuk a muž klesl na kolena a bezhlesně se svalil nabok. Carl se podíval na Samuela, který stál před ním s kladivem v ruce a tváře měl zmáčené slzami. Podařilo se mu kladivem zevnitř rozbít panty. Kde kruci to kladivo vzal?

Carl se podíval dolů k nohám. Upustil nůž a sklonil se k muži, který ležel na zemi a třásl se. Zatím ještě pořád dýchal, ale už to nebude dlouho trvat.

Právě se stal svědkem naprosto regulérní popravy. Promyšlené vraždy. Měl muže pod kontrolou. Chlapec to musel vidět, nebylo jiné vysvětlení.

„Zahoď to kladivo, Samueli,“ řekl a podíval se na Asada. „Byla to čistá sebeobrana. Na tom se shodneme, Asade, ne?“

Asad zaklonil hlavu a povytáhl dolní ret.

Jeho odpověď málem přehlušil další záchvat zvracení. „My dva se přece vždycky shodneme, Carle, že jo.“

Carl se nahnul k umírajícímu muži. Ležel na ošoupaných dlaždicích s otevřenou pusou a vykulenýma očima.

„Ať tě vezme čert,“ zašeptal.

„Pravda, ať tě vezme čert,“ odsekl Carl.

Z lesa zaslechli sirény policejních vozů.

„Když se teď ke všemu přiznáš, bude se ti umírat snadněji,“ poradil mu Carl. „Kolik jsi jich zabil?“

Zamrkal. „Hodně.“

„Kolik?“

„Hodně.“

Zraněné tělo vzdávalo svůj marný boj o život. Hlava se mu sesula stranou a teprve teď byla vidět ohromná rána na zátylku a začervenalá jizva podél celého ucha.

Z jeho úst se ozval bublavý zvuk.

„Kde je Benjamin?“ zeptal se Carl rychle.

Oči se mu pomalu zavíraly. „U Evy.“

„Kdo je Eva?“ Znovu zamrkal napůl zavřenýma očima, tentokrát hodně pomalu, z posledních sil.

„Moje ošklivá sestra.“

„Musíš mi říct jméno. Potřebuju znát příjmení. Jak se jmenuješ doopravdy?“

„Jmenuju se Chaplin.“

Epilog

Carl byl unavený. Před pěti minutami pohodil složku s případem na hromadu v rohu.

Vyřešeno, hotovo, vyřadit ze systému.

Od té doby, co Asad složil ve sklepě na zem Srba, uběhlo už hodně vody. Muži Marcuse Jacobsena se ujali tří nových případů založených požárů, ale ten starý z roku 1995 v Rodovre zůstal viset oddělení Q na krku. Druhé patro mělo plné ruce práce s vyšetřováním válek mezi gangy.

V Srbsku i v Dánsku už bylo ve vězení plno lidí, teď chyběla jen poslední doznání. Jak Carl vždycky tvrdil, nebude problém je získat. Srbové věznění v Dánsku budou radši hnít patnáct let v dánském vězení, než aby se museli střetnout přímo s organizátory celé akce.

Zbytek práce byl už na státním zástupci.

Protáhl se. Zvažoval krátké zdřímnutí před televizní obrazovkou, na které měl právě naladěnou stanici TV 2 News. Jejich redaktoři mleli páté přes deváté o ministrech, kteří nebyli schopní sednout na kolo a ujet pár metrů bez pádu a několika zlomených kostí.

Vtom zazvonil telefon. Ďáblův vynález. „Carle, máme tady nahoře návštěvu,“ ozval se ve sluchátku Marcus. „Můžete prosím přijít nahoru? Všichni tři.“

Byla půlka července a pršelo už deset dní v kuse. Sluníčko si užívalo dovolenou a nesvítilo. Proč se kruci mají trmácet až nahoru do druhého patra? Tam nahoře je skoro stejná tma a nevlídno jako u nich dole ve sklepě.

Cestou po schodech neřekl Asadovi a Rose ani slovo. Zatracená doba dovolených a prázdnin. Jesper byl celé dny doma a měl u sebe přítelkyni. Morten si vyrazil na cyklistický výlet s někým, kdo se jmenuje Preben, a návrat oddaloval.

Na dobu jeho nepřítomnosti si najali pro Hardyho na výpomoc zdravotní sestru. Vigga se flákala někde v Indii s individuem, které pod turbanem schovávalo půldruhého metru dlouhé vlasy.

On byl tady a Mona s dětmi se opalovala na řeckých plážích. Kdyby si aspoň Asad a Rose taky vzali dovolenou, mohl by si bez výčitek svědomí hodit nohy na stůl a trávit pracovní dobu ve společnosti Tour de France.

Ne, nenáviděl dovolené a prázdniny. Hlavně když on sám musel makat.

Ve druhém patře se zadíval na Lisino prázdné místo. Možná si zase vyrazila s nažhaveným manžílkem obytným autem někam do přírody. Bylo by mnohem užitečnější, kdyby si vyjela paní Sorensenová. Možná by trocha laškování v domečku na kolečkách rozproudila krev i v takové staré mumii?

Pozdravil svou oblíbenou čarodějnici lehkým, přátelským mávnutím. Odměnou mu byl vztyčený prostředníček. Jak sofistikované. Bába jde s módou, krůta jedna zatracená.

Když vešli do kanceláře Marcuse Jacobsena, stál Carl tváří v tvář neznámé ženě.

„Ano,“ ozval se Marcus ze své židle. „Mia Larsenová nám přišla společně s manželem poděkovat.“

Carl si až teď všiml muže, který stál v pozadí. Jeho poznával. Byl to ten chlapík, co pobíhal kolem hořícího domu v Roskilde. Kenneth, který dokázal ženu vytáhnout ven. Ta zkroucená, popálená chudinka je opravdu tahle žena, která teď stojí před ním a dlouze se na něj dívá?

Rose a Asad jim podali ruce. Po chvilce zaváhání se k nim přidal.

„Dobrý den, omlouvám se, že vyrušujeme,“ ozvala se mladá žena. „Víme, že máte hodně práce, ale stejně jsme vám chtěli osobně poděkovat za to, že jste mě zachránili. Bez vás bych tady dneska nestála.“

Chvíli mlčky postávali a dívali se na sebe. Carl nevěděl, co říct.

„Já bych řekl, že máte zač,“ přidal se Asad.

„To můžu jen podepsat,“ souhlasila Rose.

Všichni se zasmáli.

„Jste už v pořádku?“ zeptal se Carl.

Zhluboka se nadechla a kousla se do rtů. „Chtěla bych se zeptat, jak to vypadá s těmi dětmi. Jmenovali se Samuel a Magdalena, ne?“

Carl mírně zvedl obočí a na čele se mu udělalo pár vrásek. „Rád bych vám upřímně řekl, že člověk nikdy neví, jak dopadnou. Dva nejstarší chlapci se odstěhovali z domova a myslím, že Samuelovi se vede dobře. Slyšel jsem, že Magdaleny a dalších dvou sourozenců se ujali lidé ze sboru. Nevím, jestli je to pro ně dobře nebo špatně. Ztráta obou rodičů je pro děti vždycky hodně těžká.“

Přikývla. „Chápu. Můj bývalý manžel způsobil mnoho zla. Jestli můžu pro tu dívku něco udělat, byla bych moc ráda. Ráda bych jí pomohla.“ Pokusila se o úsměv, ale nevyšlo jí to. Další věta ji prozradila. „Pro děti je těžké ztratit rodiče, ale ani pro matku není jednoduché přijít o jediné dítě.“

Marcus Jacobsen jí položil ruku na rameno. „Paní Larsenová, na vašem případu stále pracujeme. Policie prošetřuje všechny informace, které jste nám předala. Bude to pravděpodobně chvíli trvat, ale z dlouhodobého hlediska se některá z nich určitě ukáže jako užitečná. V téhle zemi nedokáže člověk navždy schovávat dítě.“

Při vyslovení slov „navždy“ jí klesla hlava. Carl by na Marcusově místě zvolil jiný výraz.

Slova se ujal mladý muž. „Je pro nás důležité, abyste věděli, že jsme vám vděční,“ řekl a pohledem přejížděl z Carla k Asadovi a zpět. „To, že nevědomost Miu ubíjí, je jiná věc.“

Chudáci. Proč jim neříct pravdu natvrdo? Uběhly už čtyři měsíce, a chlapečka pořád nenašli. Nemají dost pracovníků na vyhledávání v jednotlivých systémech a s největší pravděpodobností už promeškali tu správnou chvíli.

„Bohužel máme hrozně málo informací,“ řekl Carl.

„Víme, že sestra vašeho bývalého manžela se jmenuje Eva. Ale co příjmení? Ano, jaké bylo příjmení vašeho manžela? Mohlo to být něco úplně jiného, než jsme zatím zjistili. Neznáme dokonce ani jeho pravé křestní jméno. Ve skutečnosti nevíme o minulosti vašeho bývalého manžela vůbec nic. Jen to, že jeho a Evin otec byl kněz. V téhle souvislosti můžeme konstatovat, že Eva je naprosto běžné jméno pro dceru duchovního. Dobrá, potom ještě víme, že jí musí být kolem čtyřiceti. A to je všechno, víc nemáme. Benjaminova fotografie visí na všech policejních služebnách v zemi. Kromě toho jsme o případu informovali všechny sociální úřady a požádali je, aby si podobné rodiny všímali. To je bohužel všechno, co v tuhle chvíli máme.“

Přikývla. Bylo jasné, že nechce slyšet nic, co by její naději mohlo pohřbít. Samozřejmě doufala v lepší zprávy.

Mladík vytáhl kytici růží. Zmínil se o tom, že Mia každičký den prohledává všechna možná i nemožná místa a hledá kostelní časopisy nebo novinové výstřižky, ve kterých by byla fotografie otce jejího bývalého muže. Hledání se stalo její hlavní životní náplní, a pokud se jí podaří něco najít, budou první, kdo se to dozví.

Nakonec podal kytici Carlovi a poděkoval mu.

Když odešli, zůstal Carl stát s kyticí v ruce a divným pocitem pachuti v ústech. Nejmíň čtyřicet krvavě rudých růží. Přál by si, aby je nikdy nedostal.

Zavrtěl hlavou. Ne, rozhodně si je nenechá ve váze na stole, to ani náhodou. Nemůže je ale ani dát Rose nebo Asadovi. Člověk nikdy neví, co by se z toho mohlo vyvrbit.

Když procházeli kolem paní Sorensenové, hodil jí kytici na stůl. „Díky, že strážíte pevnost, Sorensenová,“ utrousil a šel dál. Nechal ji zmateně stát a tiše protestovat.

Když šli dolů po schodech, podívali se na sebe.

„Je mi jasné, co se vám honí hlavou,“ řekl a přikývl.

Budou si muset okamžitě sednout a pustit se do práce. Po všech možných institucích, úřadech a kancelářích v Dánsku rozeslat informace o dítěti Benjaminova věku a vzhledu. Možná si někdo někde všimne dítěte, které tam nepatří nebo tam nemá co dělat. Budou vlastně opakovat práci, kterou policie už jednou udělala, když rozesílala obsílky.

Tentokrát ale připojí ještě jednu malou poznámku. Požádají vedoucí jednotlivých úřadů, aby se celé záležitosti osobně věnovali.

Tím by měli dosáhnout toho, aby případ dostal nejvyšší prioritu a byla mu věnována maximální pozornost.

*

Během posledních čtrnácti dnů se Benjamin naučil nejméně padesát nových slov a Eva už mu málem nestačila.

Ti dva spolu mluvili celé dny a hodiny, protože Eva chlapečka nadevše milovala. Nic jiného pro ni nebylo v životě důležité. Teď se z nich stala malá rodina a její manžel to naštěstí cítil stejně.

„Kdy už konečně přijdou?“ zeptal se manžel toho dne snad už podesáté. Několik hodin se ani nezastavil. Luxoval, pekl domácí chléb, všechny ty maličkosti, které byly pro Benjamina dobré. Na dnešní schůzku muselo být všechno dokonale připravené.

Usmála se. Jak jen to dítě změnilo jejich život k nepoznání… „Už jdou, slyším je. Můžeš mi prosím posadit Benjamina na klín, Willy?“ Na tváři ucítila chlapečkovu jemnou kůžičku.

„Jdou k nám moc důležité paní, Benjamine. Řeknou nám, jestli si tě můžeme nechat,“ šeptala mu do ouška. „Já myslím, že můžeme. Chceš s námi zůstat, ty náš malý poklade? Chceš bydlet s Evou a Willym?“

Chlapec se k ní přitiskl. „Eva,“ řekl a zasmál se. Poznala, že ukazuje směrem do chodby, odkud zněly nové hlasy. „Paní, tam,“ oznámil.

Dala mu pusu a urovnala oblečení. Willy jí doporučil, aby měla oči zavřené, protože potom nepůsobí tak strašidelně. Zhluboka se nadechla, rychle se pomodlila a klučíka objala.

„Dopadne to dobře,“ zašeptala.

Hlasy byly milé, už je znala. To ony mají v rukou konečné rozhodnutí a nejsou tady poprvé. Obě dvě přišly až k ní a podaly jí ruku. Dobré, teplé ruce. Prohodily pár slov s Benjaminem a sedly si o kousek dál.

„Dobrý den, Evo. Dokončily jsme šetření vaší žádosti a musíme konstatovat, že vy dva nejste úplně typičtí žadatelé, s jakými se běžně setkáváme. Hned na začátku bychom vám rády řekly, že jsme se rozhodly ignorovat váš zrakový handicap. Už se nám jednou v minulosti stalo, že jsme podpořily žádost slepce o adopci, a co se týče fungování rodiny a běžných životních situací, nemůžeme mu vytknout ani slovo. Nikdy jsme u té rodiny nezjistily sebemenší problémy, takže ve vaší slepotě nevidí me žádnou překážku.“

Ucítila, jak jí poskočilo srdce. Žádnou překážku, řekly. Takže všechny její modlitby pomohly.

„Velmi mile nás překvapilo, kolik jste schopni ušetřit z vašich nízkých příjmů. Tím jste nám dokázali, že umíte řídit vlastní životy mnohem lépe než většina ostatních. Dále jsme si povšimly, jak jste během velmi krátké doby úžasně zhubla, Evo. Willy nám řekl, že jste během čtvrt roku shodila pětadvacet kilo. To je výborný výsledek, vypadáte skvěle.“

Polilo ji horko. Kůže jí jen sálala. I Benjamin si toho všiml.

„Eva hodná,“ řekl chlapeček. Cítila, jak na ženy mává.

Willy říkal, že při tom vypadá hodně, hodně roztomile. Bůh žehnej tomu chlapci.

„Pěkně jste si to tady zařídili. Je nám jasné, jaké má štěstí, že může vyrůstat v takovém domově.“

„Musíme vám taky připočíst k dobru, že Willy dostal tak dobrou práci,“ řekla ta druhá. O něco hlubší, starší hlas. „Myslíte si, že to bez něj zvládnete? Bude teď mnohem méně doma, Evo.“

Usmála se. „Myslíte, jestli zvládnu být sama doma s Benjaminem?“ Znovu se usmála. „Po většinu svého života jsem slepá. Ale myslím, že hodně lidí nevidí tolik věcí jako já.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se ta s hlubokým hlasem.

„Copak při tom, jak se mají vaši blízcí, nejde hlavně o city? Tak to aspoň vnímám já. Vím, co Benjamin potřebuje, ještě než to sám vysloví. Podle tónu v hlase poznám, co lidé cítí. Například vy jste teď hodně spokojená. Domnívám se, že se někde hluboko uvnitř usmíváte. Zažila jste dnes něco hodně radostného?“

Obě dvě se zasmály. „Ano, dá se to tak říct. Dneska ráno jsem se stala babičkou.“

Eva jí pogratulovala a odpověděla na spoustu praktických otázek. Nemůže být pochyb, kvůli jejímu postižení a jejich pokročilému věku jim bude sociální úřad věnovat zvláštní pozornost. Nic jiného si ani nepřáli. Jen ať přijdou na návštěvu, kdy se jim zlíbí.

„Prozatím se bavíme o schválení do pěstounské péče. Dokud nebudeme přesně vědět, co se stalo s vaším bratrem, nemůžeme postupovat jinak. Ale vzhledem k věku vás obou to můžete brát jako předběžný postup pro konečnou adopci.“

„Jak dlouho nemáte o bratrovi žádnou zprávu?“ vyzvídala ta první. Během dvou posledních návštěv se na to zeptala pokaždé, dohromady snad už aspoň pětkrát.

„Od března, kdy nám přivezl Benjamina. Bojíme se, že Benjaminova matka zemřela, byla vážně nemocná. Aspoň nám bratr říkal, že je to s ní vážné.“ Pokřižovala se na prsou. „Můj bratr má své stinné stránky. Jestli Benjaminova matka zemřela, bojím se, že se rozhodl následovat ji tam nahoru.“

„Nedokážeme dohledat, kdo je Benjaminova matka. Na rodném listě, který jste nám předali, je její rodné číslo nečitelné. Nevíte, nespadl ten papír do vody?“

Pokrčila rameny.

„Ano, je to dost dobře možné. Ale takhle vypadal, už když jsme ho dostali,“ ozval se z rohu její manžel.

„S největší pravděpodobností spolu Benjaminovi rodiče žili pouze na hromádce. Alespoň se nám podle rodného čísla vašeho bratra nepodařilo zjistit, jestli byl někdy ženatý. Vystopovat životní osudy vašeho bratra není jednoduché. Vypátraly jsme, že v minulosti žádal o zařazení do jednotky zvláštních sil, ale potom všechny informace mizí v nedohlednu.“

„Já vím,“ přikývla. „Jak už jsem říkala, bratr měl i hodně temné stránky a nikdy se nám se svým životem nesvěřoval.“

„Ale svěřil vám Benjamina.“

„To ano.“

„Benjamin a Eva,“ řekl chlapeček a slezl jí z klína na podlahu.

Slyšela, jak pyšně leze po koberci.

„Moje auto,“ řekl. „Velké. Moc pěkné.“

„Ano, vidíme, jak se mu daří,“ ozval se znovu hlubší hlas. „Na svůj věk je velmi vyspělý.“

„Ano, je podobný dědečkovi. To byl také velmi chytrý muž.“

„Známe vaši rodinnou historii, Evo. Jste dcerou kněze. Pokud vím, váš otec sloužil církvi nedaleko odsud. Slyšela jsem, že se držel dost zpátky a nebyl moc přístupný.“

„Evin otec byl fantastický člověk,“ řekl zezadu Willy.

Eva se usmívala. Vždycky to říkal, i když ho nikdy v životě neviděl.

„Můj méďa,“ řekl Benjamin. „Můj méďa je nejnej. Méďa má modrou mašli.“

Trochu se zasmály.

„Otec nás vychoval v dobrém křesťanském duchu,“ pokračovala Eva. „Pokud nám úřady povolí nechat si Benjamina, dohodli jsme se s Willym, že bychom ho chtěli vychovávat podobně. Otcův pohled na život nám bude vodítkem.“

Poznala, že jsou spokojené. I ticho působilo skoro vřele.

„Nejprve se budete muset zúčastnit dvou víkendových kurzů pro přípravu na adopci. Teprve potom se do celé záležitosti zapojí adopční výbor a rozhodne o případném schválení. Zatím se dá těžko odhadnout, jak se rozhodnou, ale podle našich zkušeností snad můžu říct, že máte větší šanci než většina ostatních, takže bych…“

Vtom poznala, že je něco zarazilo. Jako by z místnosti vyvanula i veškerá vřelost. Dokonce i Benjamin přestal lézt po podlaze a hrát si.

„Podívej,“ zvolal. „Modré. Modré bliká.“

„Myslím, že před naším domem stojí policie. Jen Bůh ví, co se mohlo stát,“ řekl Willy.

Pomyslela si, že by mohli mít nové informace o bratrovi. Myslela si to, dokud neuslyšela hlasy na chodbě a nepoznala, že se manžel nejprve něčemu brání a potom působil podrážděně.

Eva uslyšela v pokoji nové kroky. Obě dámy ze sociálního úřadu se zvedly a tiše zacouvaly do kouta. „Je to on, paní Larsenová?“ zeptal se mužský hlas, který nepoznávala.

Někdo si něco šeptal. Nedokázala rozeznat, o co jde. Znělo to, jako kdyby nějaký muž vysvětloval oběma ženám ze sociálky, proč přišli.

V předsíni na chodbě začal její manžel nadávat. Proč nejde dál, sem do pokoje? Vtom zaslechla, jak nějaká mladá žena pláče. Nejprve někde v dálce, potom přišla blíž.

„Ve jménu Boha, řekne mi někdo, co se tady děje?“ zeptala se všech a nikoho.

Cítila, jak se k ní Benjamin vrátil. Chytil ji za ruku a položil jí jedno kolínko na nohu. Zvedla ho k sobě nahoru.

„Paní Evo Bremerová. Jsme z policejního oddělení v Odense a přišli jsme si s Benjaminovou matkou pro chlapce. Matka by si ho ráda odvezla domů.“

Zadržela dech. Prosila Boha, aby všichni někam zmizeli. Prosila ho, aby ji z téhle noční můry probudil.

Přišli k ní blíž a teď slyšela, jak na chlapce mluví neznámá mladá žena.

„Ahoj, Benjamine,“ ozval se roztřesený hlas. Hlas, který tady neměl co dělat. Musí zmizet, nic víc, nic míň. „Broučku, poznáváš maminku?“

„Máma,“ řekl Benjamin. Působil vyděšeně a celý se schoulil Evě do klína. „Máma,“ zopakoval a chytil Evu pevně kolem krku. „Benjamin bojí.“

V pokoji nastalo úplné ticho. V jednu chvíli slyšela Eva jen chlapcův dech. Dech dítěte, které milovala víc než vlastní život.

Najednou zaznamenala jiný další dech. Stejně hluboký a vyděšený. Naslouchala a všimla si, jak se jí ruce za chlapcovými zády začaly třást.

Slyšela ten druhý dech a nakonec i svůj vlastní.

Tři zhluboka dýchající lidé. Tři lidé v šoku, vyděšení představou, co přijde v následující vteřině.

Pevně si dítě přitáhla. Zadržela dech, aby se nerozplakala. Držela chlapce tak pevně, až se zdálo, jako by splynuli v jedno tělo.

Nakonec svoje sevření uvolnila. Vzala ho za ruku a pevně stiskla. Na chvíli bojovala s pláčem, ale nakonec napřáhla svou ruku, ve které držela Benjaminovu malou ručku. Vteřinu se nehýbala, tiše seděla, a nakonec slyšela sama sebe říkat: „Jmenujete se Mia, ne?“

Uslyšela opatrné „ano“.

„Pojďte k nám, Mio. Dovolte mi, abych si na vás sáhla.“