Jussi Adler-Olsen: Journal 64

Copyright © JP/Politikens Forlagshus,

København, 2009

Translation © Magdalena Jírková, 2013

Cover design © Wildes Blut, Atelier für Gestaltung,

Stephanie Weischer using photographs from

plainpicture/Arcangel

Czech edition © Host – vydavatelství, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7294-698-3

Věnováno mé matce a otci, Karen-Margrethe a Henrymu Olsenovým, a mým sestrám, Elsebeth, Marianne a Vippe.

PROLOG

Listopad 1985

Na kratičkou chvíli se cítila dobře. Mezi prsty držela chladnou, jemnou sklenku šampaňského, kolem šuměly hlasy a manžel ji rukou lehce objímal kolem pasu. Podobně se cítila, jen když bývala zamilovaná, a během desetin vteřin prožitých ve vzdáleném dětství. Pocit jistoty při babiččině tlachání. Tlumený smích, u kterého se tak hezky usínalo. Smích lidí, kteří už dávno nejsou na tomto světě.

Nete pevně stiskla rty, aby ten pocit nezmizel. Už se jí to v minulosti několikrát stalo.

Narovnala se a rozhlédla se po paletě pestrobarevných šatů a vzpřímených zad. Na slavnostní večeři pro dánské laureáty letošní Velké nordické ceny za medicínu se dostavilo mnoho hostů. Vědci, lékaři, celebrity. Společnost, do které se rozhodně nenarodila, ale ve které se během ubíhajících let cítila čím dál tím lépe.

Zhluboka se nadechla a právě si chtěla spokojeně povzdychnout, když na sobě naprosto jasně ucítila něčí pohled. Někdo ji pozoroval skrze záplavu vysoce vyčesaných vlasů a zástup mužů s pevně utaženými motýlky. Takové nedefinovatelné a zneklidňující elektrické výboje dokážou vyslat pouze oči, které nepřejí nikomu nic dobrého. Instinktivně se stáhla stranou jako štvaná zvěř, hledající úkryt v houštinách. Položila manželovi ruku na rameno a pokusila se o úsměv, zatímco její oči těkaly mezi slavnostně oblečenými těly a lehkým oparem snášejícím se ze svítilen.

Náhle jedna z žen zaklonila v srdečném záchvatu smíchu hlavu a tento pohyb odkryl Nete výhled ke stěně sálu.

Tam stál on.

Jeho postava vyčnívala nad ostatními jako maják. Navzdory nastupující tmě a křivým nohám připomínal číhající šelmu, jejíž oči klouzaly po přítomných s přesností pátracího světlometu.

Znovu pocítila jeho intenzivní pohled po celém těle a pochopila, že pokud okamžitě něco neudělá, celý její život se během několika málo vteřin zhroutí jako domeček z karet.

„Andreasi,“ řekla a chytila se za krk, po kterém jí začínaly stékat čůrky potu. „Mohli bychom už jít? Necítím se moc dobře.“

To úplně stačilo. Její manžel povytáhl tmavé obočí, pokývl ostatním na pozdrav, uchopil ji za ruku a vydal se na cestu. Právě proto ho milovala.

„Děkuju,“ řekla. „Bohužel mě zase chytla hlava.“

Přikývl. Sám to moc dobře znal. Dlouhé, bezútěšné večery v obývacím pokoji při atacích migrény.

I to měli společné.

Právě došli k masivnímu schodišti vedoucímu ke slavnostnímu sálu, když vtom se odněkud vynořil vysoký muž a zastoupil jim cestu.

Hned si všimla, že vypadá mnohem starší. Jeho oči, kdysi tak zářící, zmatněly. Vlasy měl k nepoznání. Uplynulých pětadvacet let odvedlo svou práci.

„Nete, co ty tady? Ty jsi ta poslední, koho bych v téhle společnosti očekával,“ řekl krátce.

Rychle se s manželem protáhla kolem něj, ale to jejího pronásledovatele nezastavilo. „Ty si na mě nevzpomínáš, Nete?“ ozvalo se zezadu. „Já myslím, že ano. Curt Wad. Mě si přece musíš pamatovat.“

V půlce schodiště je dohonil.

„Možná jsi teď děvkou ředitele Rosena, ne? Kdo by si kdy pomyslel, že se dostaneš takhle vysoko?“

Pokusila se manžela odtáhnout pryč, ale Andreas Rosen byl zvyklý stavět se k problémům čelem. Ani teď se nezachoval jinak.

„Byl byste tak laskav a přestal obtěžovat mou ženu?“ řekl a jeho tichá slova doprovázel vzteklý výraz.

„Aha.“ Nevítaný host ustoupil o krok dozadu. „Povedlo se ti vtáhnout Andrease Rosena do svých sítí, Nete. Dobrá práce.“ Nasadil výraz, který by si jiní lidé vyložili jako pokřivený úsměv, ale ona dobře věděla, o co jde. „To mi naprosto uniklo. Pochop, nepohybuji se v těchto kruzích příliš často a bulvární plátky nečtu.“

Všimla si, že manžel znechuceně potřásl hlavou. Ucítila, jak ji uchopil za ruku a táhne ji za sebou pryč. Na chvíli nemohla popadnout dech. Jejich kroky pleskaly o zem jako asynchronní ozvěna sebe samých. Pospěšme si, ať už jsme pryč, říkaly.

Podařilo se jim dojít až do šatny, ale vtom se za nimi hlas ozval znovu.

„Pane Rosene! Možná tedy netušíte, že vaše žena je děvka. Chovanka z ostrova Sprogø, které je úplně jedno, před kým roztáhne nohy. Asi ani nevíte, že její debilní mozek nepozná rozdíl mezi pravdou a lží a…“

Manžel se náhle prudce otočil, až ji zabolelo v zápěstí ruky, za kterou ji držel. Několik hostů se pokoušelo vysokého muže, který narušil slavnostní večer, zklidnit. Dva mladí lékaři, kteří se na místě také objevili, před něj výhrůžně předstoupili, aby mu dali jasně najevo, že jeho další přítomnost je nežádoucí.

„Andreasi, nech toho,“ vykřikla, když manžel přistoupil ke skupince okolo jejího mučitele. Ale manžel ji nevnímal. Alfa samec vyrazil, aby si vyznačil své teritorium.

„Nevím, kdo jste,“ řekl. „Ale doporučuji vám, abyste se neukazoval na veřejnosti, dokud se nenaučíte slušně chovat.“

Vychrtlý muž zvedl hlavu a pohlédl přes muže, kteří ho drželi. Všichni v šatně mu viseli na popraskaných rtech. Šatnářky u pultu, za kterým schovávaly kožichy odděleně od kabátů. Ti, co náhodně procházeli kolem. Soukromí řidiči, čekající u létajících dveří.

A nakonec se ozvaly věty, které nikdy neměly být vysloveny.

„Tak se zeptejte Nete, kde ji sterilizovali, pane Rosene. Zeptejte se jí, kolikrát potratila nebo jak se člověk cítí po pěti dnech na samotce. Zeptejte se na to a nepoučujte mě, jak se mám chovat ve společnosti. To nechte na jiných lidech, lepších než vy, pane Andreasi Rosene.“

Curt Wad se vytrhl ze sevření a s očima plnýma nenávisti ustoupil stranou. „Jdu!“ zařval. „A ty, Nete,“ ukázal na ni chvějícím se prstem, „ty se vrať zpátky do pekla, kam patříš!“

Ještě než se za ním zavřely létající dveře, po celé místnosti se rozezněly hlasy.

„To byl Curt Wad,“ šeptal kdosi za nimi. „Studoval společně s dnešním laureátem a tenkrát spolu kamarádili. To je taky jediná dobrá věc, která se o něm dá říct.“

Přesto se dostala do pasti. Odhalená.

Oči ostatních ji pozorovaly. Hledaly známky, které by pomohly odhalit její pravé já. Má příliš hluboký výstřih? Vyzývavé boky? Nebo to snad jsou její rty?

Když si přebírali kabáty, šatnářčin teplý dech působil až jedovatě. Bylo z ní jasně cítit – nejsi o nic lepší než já.

Tak málo stačilo.

Stočila pohled k zemi a zavěsila se do manžela.

Do svého milovaného muže, kterému se neodvážila podívat do očí.

Naslouchala tichému, pravidelnému chodu motoru.

Jeden druhému neřekl ani slovo. Oba dva tiše seděli a zírali na pulzující stěrače a okolní podzimní tmu.

On možná čekal, že všechno popře a vyvrátí, ale tuhle útěchu mu poskytnout nemohla.

Ona možná čekala, že jí vyjde vstříc. Ze z ní stáhne svěrací kazajku, podívá se na ni a řekne, že ať už se stalo cokoliv, nic to neznamená. Důležitých je těch jedenáct společně prožitých let.

Ne těch třicet sedm, které byly předtím.

Ale on jen zapnul rádio a nechal celý vůz naplnit ohlušující hudbou. Sting je doprovázel při cestě ostrovem Sjælland na jih, Sade a Madonna zase přes Falster a Guldborgsund. Noc byla plná mladých, zvláštních hlasů. Jediné spojení, které jim zůstalo.

Všechno ostatní bylo pryč.

Byli několik set metrů před městečkem Blans a pár kilometrů od domova, když náhle zabočil na polní cestu.

„Tak mluv, řekni mi to,“ řekl, zahleděný do hluboké tmy okolo nich. Ani jedno vřelé slůvko. Ani jménem ji neoslovil, aby ji trochu utěšil. Jen strohé: Tak mluv, řekni mi to!

Zavřela oči. Prosila ho o pochopení. Vysvětlovala, že šlo o zvláštní souhru náhod a že muž, který ji očernil, je také zároveň strůjcem všeho zla v jejím životě.

Ale navzdory všemu musela přiznat, že vše, co bylo řečeno, je pravda. Tiše to připustila.

Všechno je pravda.

V tomto náročném, bolestivém okamžiku slyšela jen jeho dech. Nakonec se k ní otočil a podíval se na ni temnýma očima. „Takže proto se nám nepodařilo mít spolu dítě,“ řekl.

Přikývla. Stiskla rty a řekla, jak to bylo. Ano, lhala mu a vymýšlela si. Přiznala se. Jako mladá dívka byla umístěna na ostrov Sprogø, ale byla v tom nevinně. Šlo o dlouhou řadu nedorozumění, zneužití moci a podvodů. O nic jiného. Ano, má za sebou potraty a je sterilizovaná, ale ten příšerný chlap, kterého právě potkali…

Položil jí ruku na rameno. Jeho chlad ji omráčil jako elektrický výboj a donutil zmlknout.

Zařadil rychlost, povolil spojku, projel městem a nejvyšší možnou rychlostí ujížděl podél luk a temného moře.

„Je mi líto, Nete. Nedokážu ti odpustit, žes mě celé ty roky utvrzovala v tom, že spolu můžeme mít dítě. To prostě nedokážu. A co se týče toho ostatního, stačilo mi, co už jsem slyšel.“

Na chvíli ztichl. Ucítila bodání ve spáncích a ztuhlý krk.

Zvedl hlavu. Stejně arogantně, jako když jednal s lidmi, které nepovažoval za sobě rovné. Sebejistě, jako když ignoroval špatné rady.

„Sbalím si své věci,“ pokračoval a zřetelně artikuloval. „Máš týden na to, aby sis našla něco jiného. Z našeho domu Havngaard si můžeš vzít, co chceš. Nechci, aby ti něco chybělo.“

Pomalu se od něj odvrátila a zadívala se na moře. Nepatrně stáhla okénko a vdechovala vůni mořských řas. Pozorovala přehýbání černočerných vln, které jako by ji chtěly odnést s sebou.

Vybavila si osamělé, zoufalé dny na ostrově Sprogø, kde ji stejné moře lákalo, aby všemu udělala rychlý konec.

Řekl: Nechci, aby ti něco chybělo. Jako by na tom záleželo.

Pochopila, že ji vůbec nezná a nikdy neznal.

Podívala se na hodinky a povšimla si dnešního data – 14. listopadu 1985. Pootočila hlavu, zadívala se na manžela a roztřásly se jí rty.

Potom pomalu zvedla ruku směrem k volantu a rychle ho chytila. Manžel začal protestovat. Zatáhla ze všech sil.

Marně se mermomocí snažil udržet automobil na silnici, která se pod nimi začínala ztrácet. Manželovy úplně poslední protesty přehlušilo skřípění kovu o větrolamy.

Náraz do vodní hladiny zněl jako návrat domů.

1 ) Listopad 2010

Hlášení o událostech uplynulé noci si Carl vyslechl v policejním rádiu cestou z řadového domku v Allerødu. Za normálních okolností by se o práci mravnostní policie nikdy nezajímal, ale tentokrát tomu bylo jinak.

V bytě na ulici Enghavevej někdo přepadl a polil kyselinou sírovou majitelku jedné z eskortních služeb. Lidé na oddělení popálenin v Královské nemocnici měli plné ruce práce.

Policie se pokoušela najít svědky, ale zatím bez valného výsledku.

K výslechu už předvedli partu ušmudlaných chlapíků z Litvy, ale v průběhu noci vyšlo jasně najevo, že pachatelem může být jen jeden z podezřelých. Bohužel se jim nepodařilo zjistit který. Chyběl důkazní materiál. Hospitalizovaná oběť prohlásila, že nedokáže útočníka přesně identifikovat, a proto museli zase všechny pustit.

Stará známá písnička.

Cestou z parkoviště na policejní stanici potkal Carl Brandura Isaksena ze stanice City, kterému se říkalo Rampouch z Halmtorvu.

„Nazdar, vyrazils do světa naštvat pár lidí?“ zachechtal se Carl, když se míjeli. Idiot se bohužel zastavil a otázku snad dokonce považoval za pozvání k rozhovoru.

„Tentokrát to schytala Bakova sestra,“ řekl ledovým hlasem.

Carl se na něj zadíval zamlženým zrakem. O čem to sakra mele?

„Blbá smůla,“ odpověděl, tím nemůže nic zkazit.

„Slyšels přece o tom přepadení na ulici Enghavevej? Nevypadala vůbec dobře,“ pokračoval Rampouch. „Doktoři z Královské se v noci rozhodně nenudili. Měl jsem pocit, že se s Børgem Bakem dost dobře znáte, ne?“

Carl pohodil hlavou. Børge Bak? Jestli se s ním dobře zná? Má na mysli vrchního policejního komisaře z oddělení A, který si vzal neplacené volno a pak nenápadně přešel do předčasného důchodu? Toho pokryteckého bastarda?

„Byli jsme asi tak dobří kamarádi jako my dva,“ procedil Carl koutkem úst.

Isaksen kysele přikývl. Ano, jejich vzájemnou náklonnost by dokázala zatlačit do země i motýlí křídla.

„Neznáš náhodou Bakovu sestru, Esther Bakovou?“ zeptal se.

Carl se zahleděl ke sloupořadí, odkud vytančila Rose s ohromnou kabelou, přehozenou přes rameno. Co má sakra v plánu? Strávit v kanceláři dovolenou?

Ucítil, že Isaksen sleduje směr jeho pohledu, a stočil zrak bokem.

„Nikdy jsem se s ní nepotkal, ale pokud vím, tak má bordel, ne?“ odpověděl Carl. „A to je spíš tvůj píseček, ne můj, takže se držím stranou.“

Isaksenovy koutky úst se podle zákonů gravitace stočily k zemi. „Počítej s tím, že Bak bude co nevidět zpátky na stanici a začne se do toho míchat.“

Carl zapochyboval. Copak Bak nešel do důchodu, protože nenáviděl svou práci a celou policejní stanici?

„Bude tady určitě srdečně vítán,“ pronesl. „Ale ne u mě dole.“

Isaksen si prohrábl černé, spánkem přeleželé vlasy. „No jasně, pochopitelně že ne. Ty máš tam dole dost práce s milostnými hrátkami s tamtou, viď?“

Pohodil hlavou směrem k Rose, která právě mizela po schodišti nahoru.

Carl potřásl hlavou. Ať se jde Isaksen s těmi svými narážkami sakra vycpat. Spát s Rose! To by radši vstoupil do kláštera někde v Bratislavě.

O třicet vteřin později už procházel vrátnicí, kde ho zastavil vrátný denní služby: „Carle, ta psycholožka Mona Ibsenová ti tady nechala tohle.“ Dveřmi mu podal šedou obálku. Tvářil se u toho, jako by šlo o nejdůležitější událost dne.

Carl se na obálku zmateně podíval. Možná měl nakonec i pravdu.

Muž se znovu posadil. „Zaslechl jsem, že Asad tady dneska byl už ve čtyři ráno. Pěkně si tam dole ve sklepě dává se svými záležitostmi načas. To tam plánuje teroristický útok na policejní stanici, nebo co to tam vymýšlí?“ Krátce se zachechtal, ale když spatřil Carlův výraz, rychle zmlkl.

„Zeptej se ho sám,“ odsekl Carl a vzpomněl si na ženu, kterou zadrželi na letišti jen proto, že vyslovila slovo „bomba“. Zřejmě jedno přeřeknutí s fatálními důsledky.

V jeho očích bylo tohle mnohem horší.

Už na posledním stupni točitého schodiště poznal, že Rose má dnes dobrý den. Uvítala ho těžká vůně hřebíčku a jasmínu, která mu připomněla stařenku z Øster Brønderslevu. Tahle dáma chytala všechny kolemjdoucí muže za zadek a nedala si pokoj. Když Rose použila tenhle parfém, každého rozbolela hlava a projednou to nebylo kvůli jejímu kyselému výrazu.

Podle Asadovy teorie parfém zdědila, ale ostatní měli jiný názor. Tvrdili, že tato odpudivá směs se dá stále ještě sehnat v několika indických krámcích, kde nechtějí, aby se k nim zákazníci vraceli.

„Ahoj, Carle. Pojďte sem na chvíli!“ zavelela ze své kanceláře.

Carl polkl. Co teď?

Proplížil se kolem Asadova brlohu a strčil nos do Rosiny klinicky čisté kanceláře. Okamžitě zaregistroval obrovskou tašku, kterou viděl už na nádvoří. Pokud mohl soudit, dnes ho tu kromě parfému bude omračovat ještě něco jiného, šlo o ohromný štos papírů, které jí vykukovaly z tašky. „Ach,“ řekl opatrně a ukázal na papíry. „Co to je?“ Pohled černě nalíčených očí věstil problémy.

„Několik starých případů, které se poslední rok povalovaly na psacích stolech různých policejních expertů. Případy, které se nám zatím nikdo neobtěžoval zaslat. Zrovna vám snad o podobných nepořádcích nemusím nic vysvětlovat.“ Poslední narážku doplnila hrdelním zavrčením, které by se při troše snahy dalo vyložit jako smích.

„Složky se omylem dostaly do Národního ústavu vyšetřování, a právě tam jsem si je před chvílí vyzvedla.“

Carl povytáhl obočí. Další případy navíc, tak proč se Rose proboha usmívá?

„Jo, jo. Je mi jasné, na co myslíte: Nejhorší zpráva dnešního dne,“ pokračovala. „Ale to jste ještě neviděl tenhle případ. Ten nemám z NÚV, ležel v kanceláři na mé židli, když jsem přišla do práce.“

Podala mu ošoupanou papírovou složku. Určitě chtěla, aby si ji okamžitě prolistoval, ale to se krutě zmýlila. Špatné zprávy si člověk před první ranní cigaretou neprohlíží. Věci se musí dělat pěkně popořádku. Vždyť sakra sotva přišel do práce.

Carl potřásl hlavou, odešel k sobě, složku hodil na stůl a kabát na židli v rohu.

Kancelář byla cítit zatuchlinou a elektrická zářivka blikala víc než jindy. Středa bývala vždycky z celého týdne nejhorší.

Zapálil si a vydal se do Asadovy komůrky na košťata, kde bylo vše, jak má být. Rozložený modlitební kobereček na podlaze a vodní pára prosycená mátovým odérem. Tranzistor naladěný na něco, co znělo jako milostné vábení delfínů před pářením, smíchané s gospelovým chórem a přehrávané na kotoučovém magnetofonu, který má povolený hnací řemen.

Istanbul v plné kráse.

„Dobré ráno,“ pozdravil Carl.

Asad k němu pomalu otočil hlavu. Ani východ slunce nad Kuvajtem nemohl být zářivěji červený než impozantní čichový orgán tohoto chudáka.

„Bože všemohoucí, Asade, ty vypadáš příšerně,“ řekl Carl a při pohledu na kolegu o krok couvl. Pokud se u nich ve sklepě rozhodla zaútočit chřipka, zatím měl štěstí, jeho tělu se obloukem vyhnula.

„Začalo to včera,“ zahuhlal Asad. Takové vodou zalité oči aby člověk pohledal.

„Jdi domů, a to hned,“ přikázal Carl a ustoupil ještě víc dozadu. Víc říkat nemusel, Asad ho stejně neposlechne.

Carl se vrátil do bezpečí své kanceláře, hodil si nohy na psací stůl a poprvé v životě se zamyslel, jestli by neměl zvážit účast na organizovaném zájezdu na Kanárské ostrovy. Čtrnáct dní pod slunečníkem vedle polonahé Mony, co víc by si mohl přát? Chřipka si zatím může po libosti běhat ulicemi Kodaně.

Při té představě se usmíval a vytáhl malou obálku od Mony. Otevřel ji. Už jen ta vůně ho skoro dostávala do kolen. Jemná a smyslná jako sama Mona Ibsenová. Hodně vzdálená Rosiným útokům na čichové buňky.

Dopis začíned slovy: Můj drahý broučku.

Carl se usmál. Naposledy ho takhle sladce oslovovali, když ležel v nemocnici v Brønderslevu se šesti stehy na břiše a slepým střevem ve skleněné dóze.

Můj drahý broučku,

dnes večer v 19.30 u mě - svatomartinská husa, souhlasíš? Ty si vezmeš oblek a přineseš červené víno. Já se postarám o překvapení.

Pusu, Mona

Carl ucítil, jak se mu do tváří vlévá horko. To je ženská!

Zavřel oči, zhluboka potáhl z cigarety a zkusil si představit, co se skrývá pod slovem překvapení. Byly to představy mládeži nepřístupné.

„Proč tady sedíte se zavřenýma očima a usmíváte se?“ ozvalo se za ním. „Neměl byste si radši prostudovat tu složku, kterou jsem vám dala?“

Rose stála ve dveřích se založenýma rukama a nakloněnou hlavou. Jasná známka, že se odsud nehne, dokud nějak nezareaguje.

Carl típl cigaretu a natáhl se pro složku. Ať to má raději rychle za sebou, nebo tady Rose bude stát, dokud nezakoření.

Šlo o deset vybledlých papírů od soudu z Hjørringu. Hned na první stránce poznal, o co se jedná.

Jak se tenhle případ sakra mohl ocitnout na Rosině kancelářské židli?

Rychle přelétl očima první stranu. Už dopředu věděl, jak za sebou jednotlivé věty půjdou. Léto 1978. Muž utopený v Nørrenském potoce. Majitel velké továrny na výrobu strojů, vášnivý rybář a člen všech možných spolků a sdružení. Čtyři čerstvé otisky páru nohou okolo vezírku na ryby a ošoupaná taška. Z jeho vybavení nic nechybělo. Ani naviják značky Abu a udice, která musela stát víc než pětistovku. Krásné počasí. Ani provedená pitva nezjistila nic zvláštního. Žádná srdeční vada nebo mozková mrtvice. Jen utonutí.

Kdyby na tom místě nebyla voda hluboká jen tři čtvrtě metru, byla by celá záležitost okamžitě označena za neštěstí.

Ale Rosin zájem neprobudilo samotné úmrtí, to Carl dobře věděl. Nezaujalo ji ani to, že případ nebyl nikdy uspokojivě vysvětlen, a proto se dostal k nim do sklepa. Podstatný byl fakt, že ve složce byla založena spousta fotografií a na dvou z nich se vyskytoval Carlův obličej.

Carl polkl. Utonulý muž se jmenoval Birger Mørck a byl to Carlův strýc, bratr jeho otce. Žoviální a štědrý muž, k němuž vzhlížel nejen jeho vlastní syn Ronny, ale i Carl. Proto s ním tak rádi jezdili na krátké výlety, stejně jako onoho dne. Tentokrát se chtěli naučit něco o rybářských tricích a kouzlech.

Ale tehdy zrovna jely z Kodaně na kole přes celé Dánsko dvě slečny, a jak se blížily ke svému cíli ve Skagenu, jejich tenká trička byla lákavě propocená.

Když Carl a bratranec Ronny zahlédli tyhle dvě blonďaté bohyně, jak šlapou nahoru do kopce, zůstali stát, jako když do nich hrom uhodí.

Odhodili rybářské udice a vyrazili přes pole jako čerstvě narozená telátka, která se poprvé v životě vydala na pastvu.

Když se po dvou hodinách vrátili zpátky k potoku s obrysy obtažených dívčích triček navždy vypálenými do mozku, byl už Birger Mørck mrtvý.

Navzdory mnoha výslechům a podezřením musela policie z Hjørringu případ nakonec odložit. A přestože se ty dvě slečny z Kodaně, které mohly jako jediné mladíkům potvrdit alibi, nikdy nenašly, nebyli ti dva z ničeho obviněni. Carlův otec byl několik měsíců naštvaný a na pochybách, ale jiné následky ten případ neměl.

„Tenkrát jste vypadal docela dobře, Carle. Kolik vám bylo?“ ozval se ode dveří Rosin hlas.

Nechal složku dopadnout na stůl. Vůbec neměl chuť na tu dobu vzpomínat.

„Kolik? Bylo mi sedmnáct a Ronnymu sedmadvacet.“ Polkl. „Nemáš ponětí, proč se tady ten případ najednou vynořil?“

„Proč?“ Poklepala si ukazováčkem na spánek. „Haló, zamilovaný princi, proberte se! Je to přece naše práce, ne? Vrtáme se ve starých nevyřešených případech úmrtí!“

„Jo. Ale zaprvé: tenhle případ byl uzavřený jako nešťastná náhoda a zadruhé se u tebe na židli neobjevil sám od sebe, že jo?“

„Možná bych se mohla zeptat policie z Hjørringu, kde se tady tak najednou vzal.“

Carl nadzdvihl obočí. Ano, proč by se nezeptala?

Otočila se na podpatku a odklapala do svého útočiště. Pochopila vyslaný signál.

Carl se zadíval do stropu. Proč se tady ten případ kruci vůbec objevil? Jako kdyby s tím už v minulosti neměl dost starostí.

Ještě jednou se podíval na fotku, kde stál společně s Ronnym, a pak složku odsunul stranou, směrem ke stohu ostatních případů. Minulost byla minulostí a přítomnost přítomností a na tom se nedá nic změnit. Před čtyřmi minutami si četl Monin dopis, kde ho oslovuje „můj drahý broučku“. Člověk si musí stanovit priority.

Usmál se a vytáhl z kapsy mobil. Upřeně se zahleděl na maličká tlačítka. Když se rozhodne napsat Moně esemesku, bude mu to trvat nejméně deset minut, a když jí bude chtít zavolat, riskuje stejně dlouhé čekání, než to zvedne.

Povzdechl si a pustil se do psaní zprávy. Bylo naprosto zřejmé, že technologii tlačítek na mobilu vymyslel trpaslík s prsty jako párátka a normální skandinávští muži průměrného vzrůstu se při jejich používání musí cítit jako hroch hrající na zobcovou flétnu.

Nakonec si s obavami prohlédl výsledek, znovu si povzdechl a odeslal zprávu i se spoustou chyb. Mona pochopí, jak to myslel: její svatomartinská husa našla své uplatnění.

Sotva mobil odložil, ve dveřích se objevila hlava.

„Baku!? Sakra, co tady děláš?“ zeptal se automaticky.

„Jako kdybys to už dávno nevěděl,“ odpověděl muž s temnými kruhy pod očima. „Můžu vzteky vyletět z kůže. Proto jsem tady.“

I přes Carlova odmítavá gesta se ztěžka posadil na protější židli. „Moje sestra Esther už nikdy nebude úplně v pořádku. A ta svině, co jí chrstla do obličeje kyselinu, vysedává ve sklepním krámku na ulici Eskildsgade a může umřít smíchy. Asi ti je jasný, že jako starej policajt rozhodně nejsem pyšný na to, že moje sestra vede bordel. Ale myslíš, že je fér, aby ten hajzl vyvázl bez trestu?“

„Vůbec nechápu, proč s tím chodíš za mnou, Baku. Jestli nejsi spokojený s průběhem vyšetřování, zajdi na stanici City nebo za Marcusem Jacobsenem nebo za některým jiným šéfem. Sám moc dobře víš, že já do násilných a mravnostních deliktů nedělám.“

„Přišel jsem za tebou, protože chci, abyste s Asadem šli se mnou a pomohli mi vyrazit z toho zmetka přiznání.“

Carl ucítil, jak mu na čele naskákaly vrásky. Copak se ten chlap už úplně zbláznil?

„Určitě sis všiml, že se ti tady dole objevil nový případ,“ pokračoval Bak. „To je moje práce. Před několika měsíci jsem ho dostal od starého kolegy z Hjørringu a v noci jsem tu složku nechal u Rose v kanceláři.“

Carl se na něj zadíval a zvažoval, co by měl udělat. Jestli správně počítal, má na výběr ze tří možností.

První z nich byla vrazit mu pěknou pecku do čela, druhá nakopat mu prdel, ale Carl si vybral tu třetí.

„Jo, tu složku mám tady,“ prohlásil a ukázal na papírové peklo v rohu psacího stolu. „Proč jsi ji nedal přímo mně? To bych považoval přinejmenším za vhodnější.“

Bak se krátce usmál. „Kdy nám vzájemné ohledy byly k něčemu dobré? Nech toho. Chtěl jsem si být jistý, že o tom bude vědět ještě někdo další, a tím pádem nebude ta složka moct nečekaně zmizet z povrchu zemskýho, jasný?“

Carl se v myšlenkách okamžitě vrátil k prvním dvěma možnostem, které původně zamítl. Bohudíky že ten idiot už není stálým zaměstnancem policie.

„Měl jsem tu složku schovanou u sebe a čekal jsem na vhodnou chvíli. Chápeš?“

„Ne, nechápu. Na jakou vhodnou chvíli?“

„Až budu potřebovat tvou pomoc!“

„Nepočítej s tím, že nějakému podezřelému rozbiju hubu jen proto, že mi máváš před nosem třicet let starým případem. A víš proč?“

Při každém vyřčeném důvodu zvedl Carl jeden prst.

„Zaprvé: případ je promlčený. Zadruhé: byla to nešťastná náhoda. Můj strýc se utopil. Udělalo se mu špatně a spadl do potoka. To je i konečný závěr vyšetřování. Zatřetí: ani já, ani můj bratranec jsme u něho v tom okamžiku nebyli. Začtvrté: na rozdíl od tebe jsem slušný policajt a nemlátím podezřelé.“

Poslední věta Carlovi na chvíli zamrzla v ústech. Ale pokud věděl, Bak na něj v tomhle směru nic mít nemůže. Každopádně to naznačoval i výraz jeho obličeje.

„A zapáté!“ Carl mu ukázal všech pět prstů a potom sevřel ruku v pěst. „Pokud někdy někoho praštím, bude to chlap, který si pořád hraje na policajta, i když už jím dávno není.“

Bakovi se vyhladily vrásky od smíchu. „Dobře. Potom ti musím říct, že jeden z mých bývalých kolegů z Hjørringu rád jezdí do Thajska. Znáš to. Čtrnáct dní v Bangkoku se vším, co k tomu patří.“

A co s tím mám já kruci společného? pomyslel si Carl.

„Jak se ukázalo, tvůj bratranec Ronny má stejnou zálibu a navíc si rád přihne,“ pokračoval Bak. „A víš co, Carle? Když se bratránek Ronny ožere, tak si pěkně pouští pusu na špacír.“

Carl potlačil hluboký povzdech. Ronny, ten nezodpovědný šašek! Už jsou s ním zase problémy? Naposledy se viděli před více než deseti lety, na nevydařené konfirmaci v Odderu. Ronny se neostýchal, notně u baru hasil žízeň a zajímal se o přítomné servírky. S tím by nebyl žádný problém, ale ukázalo se, že jedna z nich byla více než přítulná, navíc nezletilá a na dovršení všeho ještě sestra oslavenkyně.

Skandál časem vyšuměl, ale odderská rodinná větev na to jen tak snadno nezapomněla. Ne, Ronny rozhodně nebyl hodný hošík a chlouba rodiny.

Carl odmítavě mávl rukou. Proč by ho sakra měly zajímat Ronnyho problémy?

„Jdi nahoru za Marcusem a navykládej mu, co uznáš za vhodné, Baku, ale znáš ho. Řekne ti úplně to samé co já. Člověk nebije podezřelé a nezahání bývalé kolegy takovými starými záležitostmi do kouta.“

Bak se na židli pohodlně zaklonil. „V jednom z těch thajských barů se tvůj bratranec před svědky pochlubil, že svého otce zabil.“

Carl přimhouřil oči. Neznělo to příliš pravděpodobně. „Jasně, už ho slyším. Tak to už si úplně vypil mozek! Tak ho udej, jestli chceš. Já jsem si naprosto jistý, že svého otce utopit nemohl. Byl totiž tehdy se mnou.“

„Zároveň prohlásil, že tys u toho tenkrát byl taky. Máš fakt povedenýho bratrance.“

Po tomhle prohlášení naskákaly Carlovi vrásky už od kořene nosu. Vstal a celou svou váhu přenesl do ramenou. „Asade, pojď sem na chvíli,“ zařval z plných plic a nespouštěl přitom Baka z očí.

Neuběhlo ani deset vteřin a nemocný pomocník popotahoval ve dveřích.

„Asade, mé drahé, chřipkou zlomené stvoření. Buď tak hodný a zakašli na tohohle idiota. A nezapomeň se zhluboka nadechnout.“

„Rose, jaké byly v hromádce nových složek další případy?“

Podívala se na něj. Zjevně zvažovala možnost, jestli mu to nemá všechno hodit na hlavu, ale Carl znal své pappenheimské. Něco upoutalo její pozornost.

„Ten případ o přepadení bordelmamá mi připomněl jeden případ z Koldingu. Byl v té hromadě, kterou jsem přinesla z NÚV.“

„Je ti známo, že ta bordelmamá je Bakova sestra?“

Rose přikývla. „Já ho vlastně moc neznám, ale drby se tady šíří rychlostí blesku. To byl ten, co právě odešel, ne?“ Poklepala na horní složku a rukou s černě nalakovanými nehty ji otevřela. „Teď mě dobře poslouchejte, Carle, nebo si to budete muset přečíst celé sám.“

„Dobrá, dobrá,“ souhlasil Carl a pohledem přejížděl po její elegantní šedobílé kanceláři. Člověku by se skoro zastesklo po růžovém pekle jejího alter ega Yrsy.

„Ten případ se týká ženy jménem Rita Nielsenová, uměleckým jménem…“ Rose naznačila ve vzduchu pár uvozovek, „Louise Ciccone. Používala ho po nějakou dobu v osmdesátých letech, kdy se živila takzvaným…“ opět udělala uvozovky, „erotickým tancem v oblasti kolem Vejle, Koldingu a Fredericie. Byla několikrát odsouzena za podvody, později za kuplířství a pronajímání pokojů prostitutkám. V sedmdesátých a osmdesátých letech byla majitelkou masážního salonu v Koldingu a pak náhle roku 1987 v Kodani zmizela. Během vyšetřování se kriminalisté snažili objevit příčinu jejího zmizení mezi pornopodsvětím ve středním Jutsku a v Kodani. Po třech měsících ale pátrání odložili s poznámkou, že se pravděpodobně jednalo o sebevraždu. Dál tady píšou, že se mezitím objevilo mnoho nových případů, a proto už na tenhle nemohli dál plýtvat silami.“

Položila složku na stůl a nasadila kyselý výraz.

„Odloženo, stejně jako bude určitě odložen i případ Esther Bakové z dnešní noci. Nebo jste snad už někdy zažil, že by se tady lidi mohli přetrhnout kvůli tomu, aby chytili hajzla, který takhle ublíží nebohé ženské?“

Carl pokrčil rameny. Jediný náznak snahy někoho přetrhnout viděl dnes ráno u naštvaného nevlastního syna Jespera, kterého v sedm probudil a požádal ho, aby se dnes na vyučování v Gentofte dopravil vlastními silami.

„Já to vidím tak, že v tomhle případu neexistuje ani nejmenší náznak sebevražedných tendencí,“ pokračovala Rose. „Rita Nielsenová sedla do svého nadupaného bílého Mercedesu 500 SEC a v klidu a míru vyrazila z domova! O pár hodin později zmizela z povrchu zemského – a to je všechno, co víme.“ Vytáhla ze složky jednu fotografii a hodila ji před Carla. Byl to obrázek auta zaparkovaného u chodníku. Vozidlo mělo úplně očesanou kabinu.

To byla kára. Na chladiči by se mohla vyvalovat polovina děvek ze čtvrti Vesterbro v umělých kožiších, koupených za těžce vydřené prachy. To bylo jiné kafe než jeho přidělený služební vůz.

„Naposledy byla viděna v pátek 4. září 1987. Díky pohybům na její kreditní kartě ji tenkrát vystopovali. V pět ráno odjela ze svého bytu v Koldingu, přejela přes ostrov Fyn, kde natankovala, a dál přejela most přes Velký Belt a pokračovala do Kodaně. V 10.10 si v trafice na ulici Nørrebro koupila krabičku cigaret. Od toho okamžiku ji nikdo neviděl. Její téměř úplně vykradený mercedes byl nalezen o dva dny později na ulici Kapelvej. Zmizelo skoro všechno. Kožené sedačky, rezervní kolo, autorádio, kazetový přehrávač a tak dále. Dokonce i volant byl v čudu. V přihrádce zůstalo jen pár kazet a knížek.“

Carl se poškrábal na bradě. „Tehdy nebylo moc obchodů, kde by se dalo platit kartou, a už vůbec ne trafiky ve čtvrti Nørrebro. Proč vůbec takhle platila, když to bylo tak složité? Určitě musela nechat kreditku protáhnout žehličkou a podepsat doklad. A to všechno kvůli jedné blbé krabičce cigaret. To vyžaduje slušnou dávku trpělivosti.“

Rose pokrčila rameny. „Možná neměla ráda hotovost. Možná nerada sahala na skutečné peníze. Možná milovala peníze na účtu a přibývající úroky. Nebo u sebe měla jen pětikilo a v trafice neměli na vrácení, mož…“

„Zastav, stop. To stačilo.“ Carl zamával oběma rukama. „Ale jednu věc mi vysvětli: na čem postavili teorii o sebevraždě? Byla vážně nemocná nebo na tom byla špatně finančně? Proto platila za cigarety kartou?“

Kdesi pod obrovským uhlově šedým svetrem pokrčila rameny.

Tenhle kousek pravděpodobně doma uštrikovala Yrsa. „No, těžko říct. Je to celé divné. Rita Nielsenová alias Louise Ciccone byla ve skutečnosti bohatá žena a soudě podle jejího nezáviděníhodného životopisu ji jen tak něco nezlomilo. Její ‚holky‘ z Koldingu vypověděly, že byla zatraceně tvrdá a schopná jít přes mrtvoly. Podle jedné z nich by Rita radši nechala vymřít celou planetu, než by obětovala sebe samu.“

„Hmm!“ Carlovi se po těle šířil divný pocit, což ho pěkně štvalo, ale zájem byl probuzen. Postupně ho napadaly různé otázky. Kromě jiného i ta s cigaretami. Copak by si člověk, který chce spáchat sebevraždu, těsně předtím kupoval cigarety? Ano, možná právě pro uklidnění mysli a celého těla.

Zatracená práce! Teď už mu hlavou vířily myšlenky, a kdo se o to prosil? Když se celou záležitostí začne vážně zabývat, bude z toho jen další práce.

„Takže si na rozdíl od většiny našich kolegů myslíš, že se jedná o zločin? Ale je tady vůbec něco, co naznačuje vraždu nebo zabití?“ Na odpověď nečekal. „Když vezmeme v úvahu, že případ je pouze odložený, a ne uzavřený, máš ještě něco jiného?“

Obrovský svetr se zase pohnul. Takže nemá vůbec nic.

Carl se zahleděl na složku. Na úvodní straně byla pod kancelářskou svorkou přichycená fotografie Rity Nielsenové. Z obrázku vyzařovala velká síla. Štíhlý obličej a široké lícní kosti. Oči vyjadřovaly vzdor a bojovného ducha. Bylo naprosto jasné, že ji policejní cedulka zavěšená na krku vůbec nezajímá. Určitě ji do policejních archivů nefotili poprvé. Ne, ženy jejího druhu další vězení nezlomilo. Byla bojovnice, přesně jak říkaly děvky z její stáje.

Proč by proboha chtěla spáchat sebevraždu?

Přitáhl si složku blíž k sobě, otevřel ji a ignoroval Rosin pokřivený úšklebek.

Tohle černě oděné stvoření to opět dokázalo a našlo jim nový případ.

2 ) Listopad 2010

Zelená dodávka přijela přesně podle objednávky v 12.30.

„Dnes mám na Sjællandu ještě pět dalších míst, pane Wade,“ řekl řidič, „tak doufám, že máte všechno připravené.“

Na tohohle Mikaela bylo spolehnutí. Byl jejich zaměstnancem už deset let a nikdy se zbytečně nevyptával. Příjemný, hezky upravený a zdvořilý. Přesně ten typ, jaký by měl reprezentovat Čistý zítřek mezi obyčejnými lidmi. Právě muži jako Mikael by měli do strany přilákat další nové členy. Tichý, spolehlivý, s vřelým úsměvem v modrých očích. Velmi světlé vlnité vlasy vždy perfektně učesané. Zachovával klid i v těch nejkritičtějších situacích, jako například minulý měsíc při nepokojích v Haderslevu na jednom z ustavujících zasedání strany. Tehdy se devět nepřátelsky smýšlejících demonstrantů poučilo, že s muži, kteří mají srdce na pravém místě, není radno si zahrávat.

Jenom díky mužům, jako je Mikael, bylo při příjezdu policie po všem.

Ne, tihle demonstranti se už nikde neodváží ukázat.

Curt Wad otevřel vrata staré stodoly bývalé jezdecké školy, nad malým mrazákem odsunul na stěně stranou starý držák a na ukrytém displeji zadal dvanáctimístný kód, jak to udělal už nesčetněkrát předtím. Chvíli počkal, než se ozve známé kliknutí a poodjede prostřední část zdi.

Uvnitř rozlehlého tmavého prostoru měl ukryto vše, co nesměly spatřit oči nikoho jiného než stejně smýšlejících osob. Mrazák s nezákonně odebranými lidskými embryi, kartotéku, seznamy členů, notebook, který používal na konferencích, a také staré záznamy zděděné po otci, na jejichž základě vybudoval celou organizaci.

Curt otevřel mrazák, vytáhl jednu krabici s plastovými sáčky, kterou okamžitě podal čekajícímu řidiči. „Tady jsou embrya, která musíme sami zpopelnit. Doufám, že je v mrazáku v autě ještě místo.“

Řidič se usmál. „Buďte klidný, místa máme zatím dost.“

„Tady jsou dopisy pro naše lidi. Na obálkách jsou jména.“

„Dobře,“ odvětil řidič a pohledem přejížděl jednotlivé adresy. „Do Fredensborgu se bohužel dostanu až příští týden. Včera jsem objel celý severní Sjælland.“

„Nevadí, to nespěchá. Hlavně musíš stihnout dojet do Århusu. Ten máš naplánovaný na zítřek, ne?“

Řidič přikývl a zadíval se do krabice se sáčky. „O tohle se postarám. Máte taky embrya, která mám doručit do krematoria v Glostrupu?“

Curt Wad zavřel posuvné dveře do tajné místnosti a přešel k mrazáku v přední části stodoly. Tam se mohl podívat každý.

„Ano, tady jsou,“ odpověděl, zvedl víko pultového mrazáku a vytáhl další umělohmotnou krabici.

Postavil ji na zem a z police nad mrazákem vzal jednu průsvitnou fólii. „Doklady k těmhle embryím jsou tady.“ Podal je řidiči. „Všechno přesně podle předpisů.“

Řidič označil každý jednotlivý sáček v krabici průvodkou. „V pořádku, na to nemůže nikdo nic říct,“ prohlásil a všechno vynosil do dodávky. Obsah obou krabic rozdělil do zvláštních miniaturních mrazáků, roztřídil interní pokyny do přihrádek pro jednotlivá místní sdružení, zvedl na pozdrav ruku k čepici a slušně se rozloučil.

Když dodávka vyjížděla na ulici Brøndbyøstervej, Curt Wad zamával na rozloučenou.

Bohudíky že i v mém věku můžu být organizaci stále prospěšný, pomyslel si s uspokojením.

Lidé, se kterými se potkával, stále znovu a znovu opakovali: „Neuvěřitelné, že jste právě oslavil osmaosmdesáté narozeniny.“ Když se prohlížel v zrcadle, musel jim dát za pravdu. Vypadal alespoň o patnáct let mladší a dobře věděl, čemu za to vděčí.

Člověk musí prožít život v souladu s vlastními ideály, tak znělo motto jeho otce. Moudrá slova, podle kterých on sám prožil celý život. Nebylo to pochopitelně zadarmo, ale dokud mu sloužila hlava, i tělo dokázalo odvést svůj díl práce.

Curt přešel přes zahradu a do domu vstoupil zadními dveřmi. V době ordinačních hodin tudy chodil vždycky. Když jeho nástupce na klinice pracoval, neměl už Curt v přední části domu co pohledávat. Tak to prostě bylo. I přesto měl spoustu práce s vybudováním strany. Doba, kdy lidi třídil a zabíjel on sám, byla už nenávratně pryč. Nástupce pracoval přinejmenším stejně dobře a horlivě.

Připravil si kávovar a konečky prstů uhladil odměrku, aby káva nebyla příliš slabá ani silná. Beatin žaludek byl poslední dobou velmi citlivý, a proto to bylo důležité.

„Zdravím, Curte. Co vy tady v kuchyni?“

Jeho nástupce, Karl-Johan Henriksen, právě vešel. Stejně jako Curt si dával záležet na tom, aby na sobě vždy měl čistě vypraný a vyžehlený plášť. Protože i když je člověk pro pacienty naprosto cizí osobou, naškrobený a vonící plášť v nich vzbuzuje úctu. Pacienti k němu vzhlížejí jako k autoritě, které s důvěrou svěří vlastní život. Ti prostoduší idioti.

„Dneska nějak nejsem ve své kůži,“ řekl Henriksen a vytáhl si ze skříňky sklenici. „Pečené kaštany, cigarety a červené víno se večer zdají být skvělou volbou, ale ta rána…“

Usmál se, natočil si do sklenice vodu a rozpustil v ní malý sáček Samaritanu.

„Řidič už tady byl, Karle-Johane, a oba mrazáky jsou prázdné. Tak je můžeš zase začít pěkně plnit.“

Curt se na svého žáka usmál, protože to byla zbytečná poznámka. Henriksen byl možná výkonnější než on sám kdykoliv v minulosti.

„Dobře, už na tom pracuju. Dnes mám v plánu tři interrupce. Dvě regulérní a jednu z těch našich, však víte,“ vrátil mu Henriksen úsměv a v jeho sklenici stále šumělo.

„O co jde?“

„Somálka z Tåstrupgårdu, doporučil ji k nám Bent Lyngsøe. Řekl jsem jí, že čeká dvojčata,“ dodal s povytaženým obočím a vypil celou sklenici.

Ano, i Karl-Johan Henriksen byl dobrý člověk. Jak pro stranu, tak pro Tajný boj.

„Jak se dnes cítíš, má drahá Beato? Je to horší?“ zeptal se opatrně, když vstoupil s podnosem do pokoje.

Už více než deset let mu nebyla schopná odpovědět, ale stále se dokázala pousmát. I když její kůže byla téměř průsvitná a mladistvý duch a krása ji už dávno opustily, Curt nechtěl ani pomyslet na den, kdy se bude muset naučit žít bez ní. Ale ten den se bohužel blížil mílovými kroky.

Kéž by se dožila dne, kdy jí budeme moci v parlamentu u řečnického pultu poděkovat za její nasazení a úsilí, pomyslel si a něžně ji uchopil za ochablou ruku.

Sklonil se a lehce jí ruku políbil. Ucítil, jak se v jeho dlani zachvěla, a to mu stačilo.

„Prosím, má nejdražší,“ řekl a zvedl šálek k jejím ústům. Opatrně foukal na hladinu. „Není ani vřelá, ani studená. Přesně jak to máš ráda.“

Našpulila ponořené rty, kterými tolikrát vroucně líbala jak jeho, tak i jejich dva syny, když to nejvíce potřebovali.

Pomalu a nehlučně srkala. Podle jejích očí poznal, že jí káva chutná. Těch očí, které toho tolik viděly a ve kterých ve vzácných okamžicích nejistoty hledal podporu.

„Dnes jdeme do televize, Beato. Já, Lønberg a Caspersen. Kdyby to šlo, nejraději by nás přibili na kříž, ale to jim nevyjde. Dnes sklidíme plody za několik desetiletí těžké práce a nasbíráme hlasy, Beato. Mnoho a mnoho hlasů lidí, kteří smýšlejí stejně jako my. Novináři se možná domnívají, že jsme tři staří blázni.“ Zasmál se. „Ano, to taky jsme. Ale oni si myslí, že už nám hlavy neslouží, že nás dokážou nachytat na nepřesnostech a lžích.“ Pohladil ji po vlasech. „Zapnu ti televizi, aby ses na to mohla podívat.“

Jakob Ramberger byl schopný a výborně připravený novinář. Po všech těch nicneříkajících kritizovaných debatách z poslední doby také nebylo jiné řešení. Zdatný novinář se špatného diváckého ohlasu bojí víc než svých chlebodárců a Ramberger zdatný byl a věděl, jak na to. Beze strachu se vyptával vrcholných politiků a svlékal z kůže vyšňořené papaláše, rockery, ekonomicky nezodpovědné podnikatele a kriminální živly.

Curt měl radost, že rozhovor s nimi povede právě tenhle novinář, protože tentokrát se mu nepodaří vytáhnout na světlo žádnou špínu, což by mělo k upoutání pozornosti celého malého Dánska stačit.

V předsálí, kde ostatní novináři připravovali vstupy do dnešních zpráv, se Ramberger a jeho dnešní hosté slušně pozdravili, ale v okamžiku, kdy žurnalista na začátku televizní debaty rozpřáhl ruce na uvítanou, stál už každý na vlastní straně barikády.

„Právě jste oznámili ministerstvu vnitra, že Čistý zítřek získal dostatek hlasů, a může se tedy zúčastnit příštích parlamentních voleb,“ pronesl na úvod po krátkém a nepříliš lichotivém představení účastníků. „Rád bych vám tímto poblahopřál, ale zároveň se musím hned zeptat, co nového může podle vás Čistý zítřek dánskému voliči nabídnout? Co nabízíte jiného než stávající politické strany?“

„Řekl jste voliči, i když víte, že většina voličů v Dánsku jsou ženy,“ usmál se Curt Wad. Kývl do kamery. „Ale teď vážně: mají dánští voliči jinou možnost než odmítnout stávající strany?“

Novinář se na něj zahleděl. „Popravdě řečeno, v tuhle chvíli proti mně nesedí žádní zelenáči. Průměrný věk je sedmdesát jedna let a vy, pane Wade, tento průměr svými osmaosmdesáti lety výrazně zvyšujete. Ruku na srdce: nemyslíte si, že co se týče právě vás osobně, neměl jste se vstupem do politiky a ovlivňováním dalšího vývoje Dánska začít tak před čtyřiceti, padesáti lety?“

„Pokud se nemýlím, nejvlivnější muž Dánska je téměř o deset let starší než já,“ kontroval Wad. „Všichni Dánové nakupují v jeho obchodech, topí jeho plynem a kupují zboží, které se do země vozí na jeho lodích. Pokud jste natolik chlap a odvážíte se tohoto skvělého muže pozvat do studia a také ho kritizovat kvůli jeho věku, budu velmi rád, když pozvete i mě a znovu položíte stejnou otázku.“

Novinář přitakal. „Jen jsem tím chtěl říct, že si těžko dovedu představit, jak se obyčejní občané nechají v parlamentu zastupovat muži, kteří jsou o generaci až dvě starší než oni sami. Člověk si přece také nekoupí mléko, kterému vypršela doba spotřeby před měsícem, že?“

„Ne, nekoupí, ale nekoupí si ani ovoce, které je naprosto nezralé, stejně jako politici, kteří řídí zemi dnes. Domnívám se, pane Rambergere, že bychom měli těchto potravinových metafor zanechat. My tři koneckonců do parlamentu nekandidujeme. V našem programu je jasně uvedeno, že po získání potřebných hlasů svoláme celostátní ustavující sněm a naši kandidáti do parlamentu budou zvoleni teprve na této platformě.“

„Když už jste se sám zmínil o vašem programu, všiml jsem si, že v první řadě jde o mravní normy, myšlenky a ideologie, které mi připomínají časy, do nichž se nikdo nechce vrátit. Politické režimy, které cíleně likvidovaly minority a další slabé články společnosti. Mentálně postižené, etnické menšiny a sociálně znevýhodněné občany.“

„No, to se ovšem mýlíte, protože tady žádná podobnost neexistuje,“ vstoupil do rozhovoru Lønberg. „Právě naopak. V našem programu zdůrazňujeme, že pomocí odpovědného a humanistického přístupu budeme posuzovat jednotlivé případy individuálně, protože nechceme házet všechny do jednoho pytle. Pokud nejsou problémy vážně a důkladně řešeny, vznikají nepříjemnosti. I proto můžeme mít tak jednoduchý slogan: Změnou k lepšímu. Jedná se o něco úplně jiného, než se tady snažíte naznačovat.“

Novinář se usmál. „To zní velmi dobře, otázkou ale zůstává, zda se vůbec dostanete tak daleko, abyste mohli mít nějaký vliv. Nyní nemluvím sám za sebe, ale různé noviny o vašem programu opakovaně uváděly, že se dá lehce přirovnat k nacistickým programům o čistotě rasy. Úzkoprsá dogmata, ve kterých je popsán svět, skládající se z různých neustále soupeřících ras. Říkáte, že existují nadřazené rasy a méněcenné rasy a že ty nadřazené…“

„Ano, a že nadřazená rasa vymře, pokud se její krev promíchá s rasou méněcennou,“ přerušil ho Caspersen. „Je mi jasné, že jak novináři z denního tisku, tak i vy sám jste si na Googlu přečetli dost o nacismu,“ pokračoval. „Ale naše strana neoslavuje diskriminaci, nespravedlnost a obrácený humanismus, jak to dělávali a stále dělají nacisté a jim podobné strany. Naopak. My pouze říkáme, že není nutné za každou cenu zachraňovat životy, u kterých není naděje na relativně důstojný život. Musejí být stanoveny hranice, co ještě můžeme po lékařích požadovat a čemu jsme ochotni běžné občany vystavit. Musí být jasně řečeno, jakému utrpení mohou být vystaveny rodiny a jak vysoké výdaje může vynakládat stát. Nyní se politici míchají do všeho, aniž by si uvědomovali, jaké důsledky jejich rozhodnutí může mít.“

Byla to dlouhá debata a po ní ještě následovaly telefonáty obyčejných Dánů, které zajímala všechna možná témata: nucená sterilizace odsouzených a všech, kteří se nedokážou – ať už z psychických důvodů nebo kvůli omezené inteligenci – postarat o své potomky. Zásahy sociálních úřadů, které odeberou rodinám s mnoha dětmi spoustu sociálních příspěvků. Kriminalizace zákazníků prostitutek. Uzavření hranic. Stop přistěhovalcům bez vzdělání a tak dále.

A debata byla vášnivá. Když byli diváci přepojeni do živého vysílání, ukázalo se, že mnozí z nich jsou opravdu naštvaní a úplně stejné procento naopak vyjádřilo souhlasný názor.

Tohle vysílání bylo penězi k nezaplacení.

„V budoucnosti budou rozhodovat lidé našeho ražení a smýšlení,“ prohlásil cestou domů Caspersen.

„Hm, ale zatím není nic jistého,“ odvětil Lønberg. „Můžeme jen doufat, že se nám dnes podařilo zasít semínko.“

„To rozhodně ano,“ zasmál se Caspersen. „Tobě se to, Curte, určitě podařilo.“

Curt dobře věděl, co má na mysli. V jednu chvíli se ho novinář zeptal, jestli je pravda, že se v minulosti musel několikrát zodpovídat před lékařskou komisí. Ta otázka ho naštvala, ale nedal na sobě nic znát. Místo toho odpověděl, že pokud se lékař se šikovnýma rukama a moudrou hlavou za celý svůj profesní život nikdy nedostal na hranici etických pravidel, není hoden být prodlouženou rukou boží.

Lønberg se zachechtal. „Ano, Ramberger z tebe zůstal úplně paf.“

Wad se nesmál. „Odpověděl jsem hloupě. Měl jsem velké štěstí, že se nezačal v jednotlivých případech šťourat. Musíme si pořád dávat pozor, co se o nás dá dohledat. Je vám to jasné? Pokud média získají sebemenší podezření, dají si nás k obědu. Musíte si uvědomit, že kromě vlastních řad se nemůžeme na nikoho spolehnout. Jsme ve stejné situaci, jako byly Strana změny a Dánská strana, když je nikdo nebral vážně. Můžeme jen doufat, že nám média a politici dají dost času na to, abychom se mohli zformovat, jako to kdysi umožnili jim.“

Caspersen se zamračil. „Jsem přesvědčený, že po příštích volbách se do parlamentu dostaneme. Ale můj postoj znáte. Jestliže kvůli tomu budeme muset obětovat Tajný boj, pak nebude vyhnutí.“

Wad se na něj zadíval. Každá skupina má svého Jidáše. Caspersen se proslavil jako procesní advokát, působil v komunální politice a také díky svým organizačním schopnostem mezi nimi rozhodně měl své místo. Ale toho krásného dne, kdy začne přepočítávat stříbrňáky, se s ním budou muset rozloučit. O to se Wad rád postará.

Do činnosti Tajného boje nebude nikdo zasahovat, pokud o tom nerozhodne on sám.

Pořád seděla před televizní obrazovkou, kam ji před odjezdem usadil. Takže pomocnice v domácnosti jí pouze vyměnila plenu a dala jí napít.

Zůstal stát v povzdálí a pozoroval ji. Z několikaramenného lustru jí do vlasů dopadaly démantové odlesky světla. Přes tvář jí přeletěla lehkost, s jakou mu poprvé zatančila. Možná snila o dnech, kdy ještě měla celý život před sebou.

„Vidělas debatu, má milovaná?“ zeptal se tiše, aby ji nevylekal.

Beata se na okamžik pousmála, ale její pohled stále bloudil v dálce. Moc dobře věděl, že světlých chvil má před sebou čím dál méně. Mezi Beatiným mozkem a zbytkem světa seděla jako špunt mozková mrtvice, ale on měl přesto občas pocit, že mu alespoň trochu rozumí.

„Teď tě uložím, Beato. Už máš dávno po večerce.“

Zvedl lehounké tělo do náručí. Tenkrát, když byli oba ještě mladí, ji dokázal zdvihnout jako nic. Pak nastaly roky, kdy nebyl dost silný, aby dokázal unést zralou ženu, ale nyní ji opět zvedl jako pírko.

Možná by za to měl být rád, ale nebyl. Když ji uložil do postele, zachvěl se. Zavřela oči tak rychle. Skoro ještě dřív, než jí hlava klesla na polštář.

„Vidím to, má drahá. Život nám utíká mezi prsty. Za chvíli budeme na řadě.“

Vrátil se zpátky dolů do obývacího pokoje, vypnul televizi, přešel ke starožitné komodě z devatenáctého století a nalil si sklenku koňaku.

„Za deset let budu stále ještě naživu, Beato, to ti slibuju,“ zašeptal sám pro sebe. „Až se znovu potkáme, budou všechny naše vize realitou.“

Pokývl a naráz vypil celou sklenici.

„A nikdo, má lásko, nikdo nám v tom nezabrání.“

3 ) Listopad 1985

Nejprve ucítila v nose cizí předmět. Pak kolem sebe uslyšela hlasy. Tiché, ale autoritativní hlasy. Jasné a přátelské.

Za zavřenými víčky obrátila oči v sloup. Snažila se najít něco, čeho by se mohla pohledem zachytit. Nakonec to vzdala, klidně dýchala a odevzdala se tmě. Představila si obrázky prosluněných letních dnů a bezstarostných her.

Vtom ji od středu páteře směrem dolů silně zabolelo.

Prudce trhla hlavou dozadu a celé tělo od pasu dolů se jí zkroutilo v jednom dlouhém, bolestivém záškubu.

„Přidáme jí utišující prostředky,“ řekl jeden z hlasů a pomalu se ztrácel v mlze. Zase zůstala sama v neznámé prázdnotě.

Nete se narodila z lásky. Dítě pořízené na stará kolena a navíc jediná holčička mezi samými bratry. I když nepatřili mezi honoraci, nic jí nescházelo.

Jejich matka měla dvě šikovné ruce. Ruce vhodné jak k pohlazení, tak i k domácím pracím. Nete se stala jejím sluníčkem. Holčička s jiskrou v oku, v kostkovaných šatičkách a zvědavá na všechno, co se v jejich malém hospodářství šustlo.

Když jí byly čtyři roky, otec vyvedl před stavení hřebce. Nejstarší z bratrů ho naváděl, aby mohl naskočit na klisnu, a otec se jen usmíval.

Hřebcův úd se zachvěl a bratři-dvojčata se rozesmáli. To velké zvíře vylezlo na jejich sladkou Molly a vstoupilo do ní. Nete o krůček couvla.

Chtěla zakřičet, aby toho nechali, ale otec se jen chechtal bezzubými dásněmi a říkal, že jim brzy přibude nový tahoun.

Později Nete pochopila, že život může začínat i končit stejně dramaticky a že prožít všechno mezi těmito dvěma body naplno je umění.

„Měl hezký život,“ říkával její otec vždy, když podřezával vzpouzejícího se čuníka. To samé řekl i o Netině matce, když ji v pouhých osmatřiceti letech uložili do rakve.

Právě tato slova prolétla Nete hlavou, když se konečně probrala. Ležela na kovovém nemocničním lůžku a zmateně se rozhlížela ve tmě.

Okolo ní blikala světla a různé přístroje. Nic nepoznávala.

Pootočila se. Sice jen o malý kousek, ale okamžitě se ozvala bolest, která ji přinutila trhnout krkem dozadu. Dýchací cesty se jí prudce stáhly a hlasivky vybouchly.

Nepoznala, že to křičí ona sama, protože bolest v nohou přehlušila všechno ostatní. Ale křičela.

Náhle se dveře otevřely a po ní sklouzlo tlumené světlo. V následující vteřině ji obklopila změť světel, blikajících jako zářivky. Na těle ucítila neodbytné ruce.

„Pokuste se klidně ležet, paní Rosenová,“ ozval se utišující hlas a pak jí kdosi píchl injekci. Tentokrát ale neodpadla okamžitě.

„Kde to jsem?“ zeptala se. V dolní části těla pocítila úlevu a nohy jí zalévalo teplo.

„Jste v nemocnici v Nykøbing Falsteru. Tady jste v dobrých rukou.“

Povšimla si, jak se zdravotní sestra otočila ke svému kolegovi a povytáhla obočí.

V té chvíli si Nete vzpomněla, co se vlastně stalo.

Z nosu jí vytáhli zavedenou hadičku a učesali jí vlasy. Vypadalo to, jako by ji připravovali na poslední soud. Na zprávu, že její dny jsou sečteny.

U nohou postele stáli tři lékaři a primář se šedýma očima a vytrhaným obočím ji zasvětil do situace. „Váš manžel na místě zemřel, paní Rosenová,“ byla jeho první slova. Až mnohem později dodal: „Je nám to líto.“ Šlo o to uvést věci do správných souvislostí. Andrease Rosena pravděpodobně zabil blok motoru, který se nárazem přesunul na místo řidiče. Nemělo cenu pokoušet se ho zachránit, už mu nebylo pomoci. Místo toho se soustředili na to, aby vyprostili Nete. Nasazení záchranného týmu bylo ukázkové. Skoro se zdálo, že primář očekává, že se Nete během jeho proslovu začne usmívat.

„Podařilo se nám zachránit vám nohu, paní Rosenová. Pravděpodobně budete lehce kulhat, ale to je pořád lepší než druhá možnost, kterou jsme měli.“

V tomto okamžiku ho přestala poslouchat.

Andreas je mrtvý.

Je po smrti, a ona neodešla s ním. Teď se bude muset naučit žít bez něj. Byl to jediný člověk, kterého hluboce a upřímně milovala. Jen díky němu si už nepřipadala méněcenná.

A ona ho zabila.

„Utišující léky už začínají zabírat,“ řekl jeden z lékařů, ale nebyla to pravda. Stáhla se do sebe. Uvnitř jejího těla se mísilo zoufalství s porážkou a nad tím vším jasně zářila jako pekelný oheň tvář Curta Wada.

Nebýt právě jeho, celý její život by se ubíral jiným směrem.

Kdyby nebylo jeho a těch ostatních.

Nete polykala slzy a nadávky, kterým možná měla raději dát volný průběh, a sama sobě slíbila, že než její čas na tomto světě vyprší, všichni ti, kdo jí zkřížili cestu, zaplatí za to, oč ji připravili.

Slyšela, jak všichni odcházejí z místnosti. Už teď se jim vykouřila z hlavy. Zajímal je další pokoj a další pacient.

Když pochovali Netinu matku, atmosféra v domě přitvrdila. Pětiletá Nete byla učenlivá. Boží slovo a modlitby patří k neděli, říkával otec. A Nete se naučila výrazy, se kterými se ostatní dívky poprvé seznámily v mnohem vyšším věku. Kolaboranti, kteří za války spolupracovali s Němci a v Odense jim opravovali potřebné součástky, byli prostě zasrané, zkurvené svině a ti, kteří pořád otravovali, protože neměli nic jiného na práci, byli zase zaprdění sráči. U nich doma se věci nazývaly pravými jmény a mužská varlata byla jednoduše koule.

Kdo chtěl mluvit slušně a spisovně, musel jít o dům dál.

Hned první školní den Nete poznala, jak chutná pravá facka.

Šedesát žáků vyrovnaných v řadách před školní budovou a Nete mezi prvními.

„Tady je teda zkurveně hodně děcek,“ pronesla hlasitě a okamžitě upoutala pozornost paní řídící. Odměnou jí byla učitelčina permanentní nenávist a opovržení. Nete často okusila i výkonnost její pravé ruky.

Později, když už se jí zarudlá tvář zbarvila do modřiny, na požádání vysvětlila dvěma starším chlapcům z vyšší třídy, že jí starší bratři říkali, že když si člověk přetáhne předkožku a rukou si po něm jezdí nahoru a dolů, začne z něj stříkat.

Téhož večera seděla v obývacím pokoji a pokoušela se otci vysvětlit, kde se na jejím obličeji vzaly další modřiny.

„Nezasloužila sis nic jinýho,“ pronesl otec a víc se v tom nešťoural. Byl na nohou od tří od rána a večer už měl všeho dost. Takhle unavený byl ode dne, kdy si nejstarší ze synů sehnal práci v Birkelse a dvojčata odjela na moře do Hvide Sande.

Stížnosti na Netino chování přicházely ze školy nárazově, ale otec nikdy nepochopil, jak jsou závažné.

A malá Nete nechápala už vůbec nic.

Týden po nehodě se jedna mladá zdravotní sestřička zastavila u jejího lůžka a zeptala se, jestli by neměla někomu zavolat.

„Myslím, že jste jediná z celého oddělení, kdo ještě neměl návštěvu,“ řekla. Určitě to myslela dobře, nabízela Nete možnost dostat se z nicotné prázdnoty, ale všechno se tím jen zhoršilo.

„Nemám komu volat,“ odpověděla a požádala sestru, aby ji nechala v klidu odpočívat.

Téhož večera se u ní zastavil mladý právník z Maribo a oznámil jí, že má na starosti záležitosti zesnulého manžela a ona bude brzy muset podepsat několik dokumentů, aby se mohl spustit převod vlastnických práv. Naprosto ho nezajímalo, v jakém stavu se Nete nachází.

„Už jste si udělala představu, nakolik se budete chtít podílet na vedení chodu společnosti, Nete?“ zeptal se, jako by to už někdy v minulosti probírali.

Zavrtěla hlavou. Jak se může takhle ptát? Byla laborantka. S manželem se seznámila v jeho továrně, kde pracovala, a nic víc neuměla.

„Budete se zítra moci zúčastnit pohřbu, Nete?“ pokračoval dál.

Nete si povšimla, jak najednou bezděky nasála část spodního rtu za přední zuby. Jak se jí zastavil dech a s ním i celý svět. Jak jí stropní světlo najednou připadlo příliš ostré.

„Pohřbu?“ Nedokázala říct víc.

„Ano. Sestra vašeho manžela se ve spolupráci s naší advokátní kanceláří o všechno postarala. Instrukce vašeho muže byly naprosto jasné. Pohřeb a vše, co k tomu náleží, proběhne zítra ve 13 hodin v kostele ve Stokkemarke. Splníme jeho přání o malém obřadu, a proto se ho zúčastní jen ti nejbližší.“

Dál ho poslouchat nedokázala.

4 ) Listopad 2010

Nový telefon v Asadově kanceláři byl kapitola sama pro sebe. Pokaždé se rozezněl jako kostelní zvonkohra na plné obrátky, a pokud nebyl Asad na místě, aby zvedl sluchátko, musel si člověk vyslechnout pěkně dlouhou tirádu, než přístroj opět ztichl. Carl Asada už dvakrát požádal, aby přístroj odstranil, ale ten trval na svém. Když ve služebním telefonu praská a on má tenhle stejně doma, proč ho nevyužít?

Nejhorší nepřátele najde člověk mezi vlastními kamarády, pomyslel si Carl, když se telefon opět ozval a jemu kvůli tomu spadly natažené nohy z povysunutého spodního šuplíku psacího stolu.

„Tak, teď už budeš muset ten řinčící krám fakt odnést,“ řval a Asad si někde v dálce cosi mumlal.

„Slyšels, co jsem před chvílí říkal?“ zeptal se Carl, když se ve dveřích objevila popotahující zarudlá hlava.

Odpovědi se nedočkal. To ho ponoukalo k další nechtěné otázce, jestli už mu nudle z nosu neucpaly i zvukovody.

„Právě volal Bak,“ prohlásil Asad. „Říkal, že stojí na ulici Eskildsgade před sklepním bytem, kde bydlí ten Litevec, který napadl jeho sestru.“

„Cože? Børge Bak! Zatraceně, doufám, žes mu praštil sluchátkem, Asade?“

„Ne, on s ním praštil první, ale ještě předtím mi stačil říct, že jestli tam nepřijdeme, tak toho nejvíc budete litovat vy sám, Carle.“

„Litovat? Já? Tak proč sakra volal tobě?“

Asad pokrčil rameny. „Tehdy v noci, když se tady zastavil a nechal u Rose tu složku, jsem tu byl. Přepadli jeho sestru, věděl jste to?“

„Věděl, jasně.“

„Říkal mi, že ví, kdo za tím stojí, a já jsem mu doporučil, ať si to nenechá líbit.“

Carl se zadíval do tmavých, horečkou sužovaných očí. Na co tenhle chlap kruci myslí? Copak má hlavu vycpanou velbloudí vlnou?

„Panebože, Asade! Už dávno není policajtem. Chce nás zatáhnout do něčeho, co je trestné. Dánsky se tomu říká vzít právo do vlastních rukou. A víš, co to znamená? To znamená, že člověk bude mít na zatraceně dlouhou dobu jídlo zdarma, a taky to znamená, že až jednoho krásného dne vylezeš z hotelu Basa, tak jsi na holičkách. Adios, amigo.“

„Ten hotel, o kterém mluvíte, neznám, šéfe. A už vůbec nechápu, proč teď mluvíte o jídle. Jsem tak vystydlý, že vůbec nemůžu polykat.“

Carl zavrtěl hlavou. „Nastydlý, Asade. Říká se nastydlý. Copak nastydnutí může mít vliv i na slovní zásobu?“

Carl se natáhl po telefonu a vytočil číslo vedoucího oddělení vražd. Jindy tak autoritativní hlas, který se ve sluchátku ozval, zněl dnes poněkud zastřeně.

„Vím, vím,“ řekl, když ho Carl seznámil s Bakovým telefonátem. „Bak u mě dnes v osm ráno byl a chtěl zpátky do práce. Počkej chví…“

Carlovi se podařilo napočítat osm kýchnutí, než se ten chudák ozval znovu. Další zasažená oblast, kam ho nepřitáhnou ani párem volů.

„Problém je, že Bak má asi pravdu. Tenhle Litevec, Linas Verslovas, byl už za podobné přepadení odsouzen ve Vilniusu a není pochyb, že jeho příjmy pocházejí z prostředí okolo prostitutek. Jen se nám nedaří mu to dokázat,“ pokračoval.

„Dobrá. V policejním hlášení jsem slyšel, že poškozená nemůže ukázat na viníka prstem, ale není dost pravděpodobné, že bratrovi řekla, kdo za tím stojí?“

„On tvrdí, že mu nic neřekla. Ale už dřív měla s tímhle Verslovasem problémy. Tím si je Bak naprosto jistý.“

„A teď stojí starouš Børge Bak někde ve čtvrti Vesterbro a hraje si na policajta.“

Opět se ozvalo několik kýchnutí. „Takže by asi bylo na místě, Carle, kdyby ses tam rozjel a zastavil ho. To starému kolegovi dlužíme, nemyslíš?“

„Opravdu?“ podivil se Carl, ale Marcus Jacobsen už rozhovor ukončil. Se zacpaným nosem může dokonce i vedoucí oddělení vražd hodit flintu do žita.

„Tak co, šéfe?“ ozval se za ním Asad, jako by mu to už dávno nebylo jasné. Dokonce už byl navlečený do jednoho z prvních modelů péřových bund. „Nahlásil jsem Rose, že budeme pár hodin pryč, ale vůbec mě nevnímala. Má v hlavě pořád jen tu Ritu Nielsenovou.“

Zvláštní člověk, tenhle Asad! Jak může vůbec pomyslet na to, že se v tomhle stavu vydá ven, do hnusného listopadového kodaňského počasí? Copak se mu geny úplně zbláznily? Utlumil snad písek z pouště všechny jeho smysly?

Carl si povzdechl a sundal ze židle kabát.

„Ještě maličkost,“ řekl, když společně stoupali po schodech. „Proč jsi tady byl dneska tak brzo? Někdo mi říkal, žes tady byl snad už ve čtyři ráno.“

Carl očekával konkrétní odpověď, něco jako: chatoval jsem na Skypu se strýcem, touhle dobou se mu to nejlíp hodí, a ne prosebné oči člověka, který se právě dozvěděl, že ponese na ramenou utrpení celého světa.

„A není to jedno?“ zeptal se Asad, ale to na Carla neplatilo. Jestli něco není jedno, na to se lidé vždycky ptají, když na tom opravdu záleží. Otázku „A není to jedno?“ a hlášky „To se mi ale nechce“ a „Takhle tedy“ řadil Carl mezi nejhorší fráze, jaké existují.

„Tak, Asade, a teď našpicuj uši. Jestli se máme společně něčeho dobrat, tak mi netvrď, že je to jedno, když se tě na něco ptám.“

„Jak dobrat? Já nic nevzal.“

„Prostě a jednoduše mi odpověz, Asade,“ řekl Carl naštvaně a začal si oblékat kabát. „Proč jsi tady byl tak brzo? Máš problémy doma?“

„Ano, mám.“

„Teď mě dobře poslouchej. Jestli máš problémy se ženou, tak do toho mi nic není. A jestli si chceš ráno po Skypu promluvit se strýcem nebo kdo to vlastně je, tak to snad k čertu nemusí být skoro ještě v noci, ne? Copak nemáš doma počítač, když už s ním musíš mluvit v takovou nekřesťanskou hodinu?“

„Proč mě oslovujete čerte, Carle?“

V té chvíli uvízla Carlovi druhá ruka v rukávu. „Kruci, Asade, to se jen tak říká. Máš doma počítač?“

Pokrčil rameny. „Ne, teď zrovna nemám. To se těžko vysvětluje, šéfe. Nepůjdeme se radši podívat za Bakem?“

V dávných dobách, když Carl v této části čtvrti Vesterbro začínal každodenní ranní obchůzku, míval vždy na rukou bílé rukavice. Místní obyvatelé se vykláněli z nedoléhajících oken a protahovaným kodaňským dialektem požadovali, aby si tihle zasraní jutští bojovníci za právo a pořádek obuli dřeváky a vrátili se zpátky do bažin. Tenkrát ho to pěkně štvalo, ale teď se mu po těch časech zastesklo. Stál tady a rozhlížel se po čtvrti, kde neschopní architekti vnutili místním tupým politikům ošklivé neforemné betonové kostky. V těchto budovách se necítili dobře ani lidé ze společenského dna. Doby, kdy tady šlapal chodník, se mu zdály být vzdálené několik světelných let. V postranních uličkách bydleli už jen ti, kteří neměli jinou volbu. Tak to prostě bylo. A všichni původní obyvatelé byli přestěhovaní do ještě strašnější čtvrti Ishøj a toužili po návratu.

Ne, pokud by si člověk chtěl prohlédnout solidní budovy z červených cihel, s římsami a začouzenými komíny, musel by v bočních ulicích na Istedu hledat hodně dlouho. Když ale chtěl vidět betonové skořápky, mladíky v prověšených teplácích, kterým je vidět půlka zadku, nebo muže s neproniknutelnými výrazy ve tváři, byl tady na správném místě. Tady žili bok po boku nigerijští pasáci s východoevropskými šejdíři, tady se výborně dařilo těm nejšílenějším a nejbizarnějším formám kriminality.

Børge Bak si v těchto končinách odsloužil mnohem víc hodin než kdokoliv jiný z oddělení vražd. Díky tomu znal všechna místní pravidla a jedno z nich znělo, že člověk nikdy, ale opravdu nikdy nesmí vejít do uzavřené místnosti, pokud mu kolega nekryje záda.

Teď tu Carl s Asadem stáli v prudkém lijáku a rozhlíželi se po neutěšené prázdné uličce. Po Bakovi nebylo nikde ani vidu ani slechu. Takže musel porušit místní pravidlo.

„Říkal, že na nás počká,“ ozval se Asad a ukázal na sklepní vchod do naprosto zdevastovaného krámku se špinavými okny.

„Jsi si jistý adresou?“

„Je bomba jistá, Carle?“

Asi mě zase nepochopil, pomyslel si Carl a přečetl si vyrudlou cedulku na sklepním okně. Bylo na ní napsáno Kaunas Trading/Linas Verslovas. Znělo to velmi nevinně, ale podobné firmy zanikaly stejně rychle, jako vznikaly. Jejich majitelé mívali pověst pošramocenou víc než dřevěné vlnolamy v Hirtshalu.

Cestou sem Asad ve služebním voze citoval z policejní svodky Linase Verslovase. Muž byl několikrát předveden na policejní stanici a pokaždé byl propuštěn. Byl popisován jako naprosto bezohledný psychopat s neuvěřitelnou schopností přesvědčit hloupé a naivní Východoevropany, aby na sebe za pár korun vzali jeho vinu.

Carl vzal za kliku a zatlačil. Dveře se otevřely a zvonek nad nimi se rozklinkal. Naskytl se jim pohled do podlouhlé místnosti, kde až na pár obalů a zmuchlaných papírů, které na podlaze zanechal předchozí majitel, nebylo vůbec nic.

Najednou zaslechli bouchání ze zadní místnosti. Znělo to jako pěstní souboj, ale nenásledovalo obvyklé sténání.

„Baku,“ zařval Carl. „Jsi tam?“ Položil ruku na pouzdro s pistolí, otevřel zajišťovací poutko a připravil se na vytažení zbraně.

„Jsem v pohodě,“ ozvalo se za poškrábanými papundeklovými dveřmi.

Carl je opatrně otevřel a snažil se pochopit, co vidí.

Oba muži v místnosti byli ošklivě potlučení, ale hůř na tom byl štíhlý, šlachovitý Litevec. Přes dračí tetování na krku mu stékala krev a díky tomu vypadal drak téměř trojrozměrně.

Carl cítil, jak se mu tvář stáhla do grimasy. Bohudíky že nikde na těle nemá podobnou ozdobu.

„Co tady kruci děláš, Baku? Zešílels, chlape?“

„Bodl mě.“ Bak kývl hlavou k podlaze, kde ležel nůž se zakrvácenou špičkou. Byl to jeden z těch zatracených motýlkových nožů, které se dají otevřít jediným pohybem. Carl to svinstvo nenáviděl. Kdyby záleželo na něm, každého majitele podobného nože by zavřel, až zčerná.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a Bak přikývl.

„Povrchové zranění na předloktí, to přežiju. Vyhýbal jsem se mu, takže do zprávy můžeš napsat, že šlo o sebeobranu,“ řekl a zaťatou pěstí Litevce silně praštil do kořene nosu, až sebou Asad cukl.

„Kurva,“ zařval muž s bledým neduživým obličejem. Carl popošel dopředu a stoupl si mezi ně. „Viděli jste to! Ani jsem se nehnul. Vletěl sem jak vichřice a rovnou mě začal mlátit. Co jsem měl asi tak dělat?“ pokračoval Litevec. Mohlo mu být sotva pětadvacet a už vězel až po krk ve sračkách.

Z nevysokého muže vypadlo ještě několik kostrbatých vět o jeho absolutní nevině. S nějakým útokem na kohosi v jakémsi bordelu nemá nic společného a policii už to řekl nejmíň tisíckrát.

„Fajn, jdeme, Baku. HNED!“ zavelel Carl, na což Bak reagoval další ránou pěstí. Zasažený muž přepadl dozadu přes stůl.

„Z napadení mé sestry se jen tak nevykecá, nesmí mu to projít.“ Bak se otočil ke Carlovi. Všechny svaly v obličeji se mu třásly. „Je ti jasné, že ona už na jedno oko nikdy neuvidí? Že z poloviny jejího obličeje zůstane jen jedna velká jizva? Ten chlap odsud musí zmizet, Carle. Chápeš?“

„Jestli toho okamžitě nenecháš, Baku, přivolám posily ze stanice. Za následky poděkuj sám sobě,“ odpověděl Carl a myslel to naprosto vážně.

Asad potřásl hlavou. „Moment,“ řekl a protáhl se kolem Carla. Chytil Baka za rukáv a silou ho odtáhl stranou. Švy na jeho kožené bundě málem popraskaly.

„Sundejte ze mě toho černýho debila,“ ječel Litevec, když ho Asad čapnul a táhl k dalším dveřím vzadu v místnosti.

Litevec vyhrožoval, že pokud všichni okamžitě nevypadnou, tak bude po nich. Že jim rozpárá břicho a usekne hlavu. Hrozby, které by se od člověka jeho ražení měly brát vážně. Výhrůžky, které by samy o sobě stačily k tomu, aby se dostal do vězení.

V té chvíli mu Asad nasadil kravatu a přiškrtil ho. Jeho protesty už neměly šanci. Asad rozkopl zadní dveře a vtáhl muže do místnosti za nimi.

Když za sebou Asad kopnutím dveře zase zavřel, Bak a Carl se na sebe podívali.

„Asade! Nesmíš ho zabít, je ti to jasný?“ zařval pro jistotu Carl.

Ticho za dveřmi bylo znepokojující.

Bak se usmál a Carl dobře věděl proč. Teď už nemohl dělat nic. Nemohl vyhrožovat pistolí, nemohl zavolat na stanici. Za žádnou cenu by svého pomocníka nevystavil případným problémům, což Bak dobře věděl.

„A teď si můžeš brblat, Carle.“ Bak pokývl, vyhrnul si rukáv a prohlédl si ránu na předloktí. Bez pár stehů se to neobejde. Z kapsy vytáhl pěkně posmrkaný kapesník a ránu si obvázal. Něco takového by Carla ani ve snu nenapadlo, ale jeho ruka to nebyla. Jestli dostane otravu krve, možná konečně pochopí, jak se má správně chovat.

„Nezapomínej, že znám tvoji minulost, Carle. Anker a ty jste moc dobře věděli, jak z těch hajzlů dostat pravdu. Vy dva jste byli fakt povedená dvojka. Kdyby k vám nepřiřadili Hardyho, mohli jste špatně skončit. Takže teď tady na mě nic nehraj.“

Carl se zadíval na dveře do zadní místnosti. O co sakra Asadovi jde? Obrátil se zpátky k Bakovi. „Nevíš ani hovno, Børge Baku. Netuším, kam chodíš na ty svoje moudra, ale ujišťuju tě, že se zatraceně pleteš.“

„Trochu jsem se poptával. Je zázrak, že ses vyhnul kárnému řízení. Možná jste díky svým výslechovým metodám dosahovali slušných výsledků, a tak vás nechali být.“ Stáhl si vyhrnutý rukáv. „Chci se vrátit na stanici. A myslím, že mi s tím pomůžeš,“ dodal. „Vím, že Marcus mě zpátky nechce, ale taky vím, že na tebe dá. Bůhví proč.“

Carl zavrtěl hlavou. Pokud se člověk může narodit s citem pro využití vhodného okamžiku, tak tento gen v Bakově DNA naprosto scházel.

Carl popošel dopředu a otevřel dveře do zadní místnosti.

Jeho očím se naskytl téměř idylický obrázek. Litevec seděl na kraji stolu a až hypnoticky zíral na Asada. Jeho původně zhnusený a zahořklý výraz vystřídala smrtelná vážnost. Z obličeje už měl smytou krev, ramena svěšená.

Na Asadovo pokývnutí se zvedl, prošel kolem Baka a Carla, aniž jim věnoval jediný pohled, a beze slova sebral ze země sportovní tašku. Došel ke skříni a otevřel jeden šuplík. Oblečení, boty a několik papírů, které našel uvnitř, nacpal jedno přes druhé do tašky.

Asad se zarudlým nosem a vodou zalitýma očima tiše stál o několik metrů dál a pozoroval ho. Jak mohl s tímhle vzezřením někoho takhle vyděsit?

„Už si to můžu vzít?“ zeptal se Litevec a ukázal na Asadovu ruku.

Dvě fotografie a peněženka šly z ruky do ruky.

Muž otevřel peněženku a prohlédl si všechny přihrádky. Docela velká suma v hotovosti a několik plastových karet.

„Vraťte mi i řidičák,“ požádal, ale Asad zavrtěl hlavou. Bylo jasné, že tuhle diskusi už uzavřeli.

„Tak já mizím,“ řekl Litevec a Bak začal protestovat. Asad znovu jen zavrtěl hlavou. Evidentně měl všechno pod kontrolou.

„Máš třicet hodin a ani vteřinu navíc! Rozumíš!?“ zeptal se Asad klidně a muž přikývl.

„Sakra, o co jde? Moment! Přece ho nenecháte jen tak odejít!“ řval Bak, ale zmlkl, jakmile se k němu Asad obrátil a suše řekl:

„Od téhle chvíle je tenhle chlap můj, Baku, copak to nevidíte? Zapomeňte na něj. Je můj, chápete?“

Bak na chviličku zesinal, ale barva se mu rychle vrátila. Asad připomínal právě odjištěnou vodíkovou bombu. Bak už nemohl dělat vůbec nic, a tak se s tím smířil.

Litevec zamířil ke dveřím a zmizel v přední místnosti. Naposledy zahlédli jeho dračí tetování a všimli si, že málem ztratil jednu botu. Drsná slupka byla oloupaná a zbyl jen pětadvacetiletý mladík, který se snažil zachránit si holý život.

„Teď můžete jít za sestrou a oznámit jí, že jste ji pomstil,“ odfrkl si Asad. „Toho chlapa už nikdy neuvidíte. To vám zaručuju.“

Carl se zamračil, ale mlčel, dokud zase nestáli na chodníku vedle služebního vozu.

„Co se tam uvnitř stalo, Asade?“ zeptal se. „Cos s ním udělal? A co mělo znamenat těch třicet hodin?“

„Jen jsem ho trochu víc chytil do kravaty a řekl jsem mu pár jmen, šéfe. Jména lidí, kteří by se o něj a jeho rodinu mohli začít zajímat, pokud okamžitě neodjede ze země. Oznámil jsem mu, že mě osobně je úplně jedno, jak se rozhodne, ale jestli nechce, aby ho ti lidé našli, bude se muset hodně dobře schovat.“ Asad si sám pro sebe pokývl hlavou. „Ale když budou chtít, stejně si ho vždycky najdou.“

V Bakově pohledu, který vyslal směrem k Asadovi, byly vidět roky nahromaděné nedůvěry. „Tihle chlapi se bojí jediné věci, a to je ruská mafie,“ prohlásil Bak. „Nepokoušej se mi tady namluvit, že se s nimi dokážeš spojit.“ čekal, jak Asad zareaguje, ale ten mlčel. „Takže je jasné, žes ho prostě nechal utéct, ty blbe.“

Asad mírně naklonil hlavu a zarudlýma očima se podíval na Baka. „Myslím, že byste měl sestře říct, že všechno už je vyřešené. Neměli bysme jet zpátky, Carle? Mám strašnou chuť na horký čaj.“

5 ) Listopad 2010

Carlův pohled těkal mezi složkou s případem na stole a plochou televizní obrazovkou na stěně, a ani jedno z toho se mu nelíbilo. Na TV 2 News se producírovala ministryně zahraničí na vysokých podpatcích a pokoušela se vypadat kompetentně, zatímco ochočení novináři jí poklonkovali a skláněli se před jejím pronikavým pohledem. Přímo před ním ležela na stole složka případu jeho utonulého strýce z roku 1978.

Jako by si měl vybrat mezi morem a cholerou.

Podrbal se za uchem a zavřel oči. To byl zase den. Ani trochu poklidně osvěžující a nenáročný, jak tiše doufal.

Na polici přibyl metr nových případů a dva z nich už Rose silně zaujaly. Hlavně případ Rity Nielsenové, majitelky bordelu, která se ztratila v Kodani. To nevypadalo dobře. Nehledě na to, že Asad na druhém konci chodby smrkal snad každých sedm vteřin, takže z jeho komory na košťata útočily sešikované viry. Byl nemocný až na půdu, a přece sotva před hodinou a půl dokázal připlácnout ke zdi páchnoucího zoceleného kriminálníka a vystrašit ho tak, že vyděšený muž prchal s nepřekonatelným strachem vepsaným do tváře. Jak se mu to jen podařilo? Dokonce i Carlův starý parťák Anker, ze kterého lidem vstávaly vlasy hrůzou na hlavě, byl proti Asadovi pouhý čajíček.

A navíc se objevil tenhle zatracený starý případ. Proč bratranec Ronny vykládal v thajském baru, že strýcova smrt nebyla nehoda, když Carl dobře ví, že to nehoda byla! A proč Ronny tvrdil, že sám svého otce zavraždil, když to nebylo možné? V době strýcova utonutí stáli Carl a Ronny vedle sebe na hjørringské cestě a zírali na dvoje kodaňská ňadra, takže v tom Ronny prsty mít nemohl. A teď ještě Bak tvrdí, že Ronny vyprávěl, jak do toho byl Carl zapojený.

Potřásl hlavou, vypnul zprávy se sebestřednou, hloupou a cholerickou ministryní zahraničí a zvedl telefonní sluchátko.

Nakonec z toho byly čtyři neúspěšné telefonáty na čtyři různá místa. Dotaz na registru obyvatel a navíc pár rozhovorů, které k ničemu nevedly. Ronny měl prostě neuvěřitelnou schopnost nechat se pohltit společenským bahnem.

Nedá se nic dělat, Lis bude muset zapátrat, kde se bratránek vlastně nachází.

Telefon vyzváněl dobré půl minuty, takže nakonec Carlovi nezbylo nic jiného než podrážděně vstát a zanadávat si na systém. Proč proboha nebere sekretářka nahoře telefon?

Cestou do druhého patra potkal několik lidí s červeným nosem a otráveným výrazem. Chřipka si vybírala svou daň. Když je míjel, držel si před obličejem pravou ruku. Drž se dál, zatracená chřipko, pomyslel si a lehkým kývnutím zdravil kýchající a kašlající kolegy. Podle jejich lesklých očí a ztrhaných obličejů by si člověk myslel, že konec světa už je za dveřmi.

Nahoře, v oddělení vražd, bylo kupodivu ticho jako v hrobě. Jako by se všichni vrazi, kterým kdy lidé z tohoto oddělení nasadili pouta, domluvili a použili bakteriologickou zbraň ve společné honbě za pomstou. Že by oddělení nakonec dostálo svému jménu? Pomřeli snad všichni, a proto je tu takové ticho?

Za přepážkou však nebyla ani sexy Lis s koketními pohyby, a kupodivu ani paní Sørensenová, ta zapšklá osůbka, která se ze své židle zvedla jen tehdy, když si potřebovala dojít na záchod.

„Kde sakra všichni jste?“ zařval, až se dokumenty v závěsné kartotéce roztřásly.

„Hergot, sklapni, Carle,“ zakvákal hlas z otevřených dveří uprostřed chodby.

Carl strčil hlavu do chaotické kanceláře, kde byly všude k vidění stohy papírů a ošoupaný nábytek. Proti tomuto nepořádku vypadala jeho vlastní neuklizená sklepní kancelář jako luxusní kajuta na zaoceánské lodi.

Kývl hlavou směrem k hromadě papírů a vypálil svou otázku dřív, než Terje Ploug stihl zvednout zchvácený obličej.

„Řekni mi, kde všichni jsou? Řádí vám tady snad chřipková epidemie?“

Odpověď byla více než jasná. Pět pořádných kýchnutí proložených trochou kašle a navrch ucpaný nos.

„Chápu!“ řekl Carl s důrazem na poslední slabiku a mírně ustoupil zpět.

„Lars Bjørn je s jedním týmem v zasedačce a Marcus má práci venku,“ ozvalo se přidušeně. „Dobře že jsi tady, Carle. Objevilo se pár novinek v případu nastřelovací pistole. Zrovna jsem ti chtěl volat.“

„Aha.“ Carl přestal sledovat zarudlý nos a uhnul pohledem. Od přestřelky ve zchátralém domě na Amageru, kde byli Anker, Hardy a on sám postřeleni, uběhla už pěkná řádka dní. Copak se té události do smrti nezbaví?

„Tu dřevěnou barabiznu, kde jste našli Georga Madsena s nastřeleným hřebíkem v mozku a kde jste to všichni schytali, dneska ráno strhli,“ oznámil suše Ploug.

„Skvěle, však už bylo načase.“ Carl si zastrčil ruce do kapes u kalhot. Lepily se mu.

„Pustili se do toho pěkně natvrdo, s buldozerem, a dokonce seškrábli celou horní vrstvu hlíny.“

„Fajn. A co našli?“ zeptal se Carl. Už teď neměl chuť dozvědět se další podrobnosti. Zpropadený případ.

„Dřevěnou bednu zatlučenou hřebíky značky Paslode. Uvnitř byl pytel s částmi lidského těla v různých stupních rozkladu. Bednu našli před hodinou a hned zavolali policii. Jel tam Marcus s techniky.“

Zatracená práce. Teď nebudou mít s Hardym chvíli klidu.

„Není pochyb o tom, že vražda Georga Madsena a těch dvou v Sorø, kteří byli taky zavražděni hřebíkem z nastřelovací pistole, a tělo v téhle bedně spolu souvisejí,“ pokračoval Terje Ploug a otíral si koutky očí, odkud mu teklo, kapesníkem, který by si zasloužil spálit pod odborným dohledem.

„A proč si to myslí?“

„Protože v lebce toho těla našli relativně dlouhý hřebík.“

Carl přikývl. Stejně jako u ostatních obětí. Správná úvaha.

„Chtěl jsem tě požádat, abys tam se mnou za půl hodiny zajel.“

„Musím? Co tam budu dělat? Už to není můj případ.“

Podle výrazu Terjeho Plouga se zdálo, jako by mu Carl právě oznámil, že se od této chvíle začne oblékat do růžových svetrů z velbloudí vlny a bude se zabývat pouze případy, do kterých jsou zapletení třínozí dalmatini.

„Marcus si myslí něco jiného,“ utrousil Ploug.

Pochopitelně to pořád byl Carlův případ. Vybledlá jizva na spánku mu to každý den připomínala. Kainovo znamení, které svědčilo o zbabělosti a zaváhání v nejdůležitější chvíli jeho života.

Carl si prohlédl žalující fotky z místa nálezu, zavěšené na stěnách. Bylo jich tolik, že by zaplnily středně velkou krabici.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Ale pojedu vlastním autem,“ dodal hlasem o oktávu nižším než obvykle. Ani za nic by si nesedl jako černý pasažér do Plougovy pojízdné bakteriologické líhně. To už raději půjde pěšky.

„Proboha, co vy tady děláte?“ ozval se zpoza přepážky hlas paní Sørensenové, když Carl o pár minut později procházel kolem jejího království. Hlavu měl plnou obrázků z toho nešťastného dne, kdy Anker zemřel a Hardy ochrnul.

Určitým zlověstným způsobem zněl její hlas téměř příjemně a vstřícně, takže se Carl pomalu otočil a připravil si hlasivky k protiútoku.

Stála od něj jen pár metrů, ale vypadala úplně jinak než obvykle. Carl by si jí na první pohled ani nevšiml.

Ne snad že by byla jinak oblečená. Pořád vypadala jako někdo, kdo si garderobu vybírá se zavázanýma očima v secondhandu. Ale její oči a lámavé, tmavé a nyní zatraceně krátké vlasy najednou zářily jako lakýrky nablýskané na ples. Ze všeho nejhorší ale byly dvě malé červené skvrny na tvářích, které se nedaly přičítat řádně fungujícímu krevnímu oběhu a které naznačovaly, že je v ní mnohem víc života, než by si člověk přál.

„Ráda vás vidím,“ řekla roztomile. Celá situace působila až surrealisticky.

„Hmmm,“ zabručel Carl. Kdo by se odvážil zareagovat jinak? „Nevíte náhodou, kde je Lis? Není nemocná jako všichni ostatní?“ zeptal se opatrně, připraven na záplavu jedu a žluči.

„Je v zasedačce na poradě a dělá zápis, ale potom musí dolů do archivu. Mám ji požádat, aby na vás zašla juknout?“ Carl jednou polkl. Řekla juknout? Skutečně slyšel vlčici Ilsu alias paní Sørensenovou použít výraz juknout?

Během této zmatené vteřiny se pokřiveně usmál a cílevědomě se vydal ke schodišti.

„Tak, šéfe,“ pokašlával Asad. „O čem jste to se mnou chtěl mluvit?“

Carl na chvilku zavřel oči. „To je velmi prosté, Asade. Přesně mi popiš, co se stalo v zadní místnosti na ulici Eskildsgade.“

„Co se stalo? Jen to, že chlapík sklopil uši a šel.“

„Já vím, Asade, ale proč? Kým nebo čím jsi mu vyhrožoval? Kriminálníka odněkud z Pobaltí jen tak lehce nevyděsíš tím, že mu budeš vyprávět Andersenovy pohádky, že jo?“

„No, ale některé z nich jsou pěkně strašidelné. Například ta o té ženské s otráveným jablkem a…“

Carl si povzdechl. „Sněhurku nenapsal Andersen, jasný!? Kým jsi mu vyhrožoval? Koho jsi na něj chtěl poslat?“

Asad se na chvíli odmlčel. Potom se zhluboka nadechl a podíval se Carlovi přímo do očí. „Jen jsem mu řekl, že si nechám jeho řidičák, abych ho odfaxoval pár lidem, se kterými jsem v minulosti pracoval. Doporučil jsem mu, ať si pospíší domů za rodinou a dostane je odsud pryč, protože jestli někdo bude doma, až moji známí přijdou, nebo jestli on sám bude tou dobou ještě v Dánsku, tak ten dům vyletí do povětří.“

„Vyletí do povětří? Tak ti mám pocit, že s tímhle se nesmíme svěřit nikomu dalšímu, chápeš, Asade?“ Carl udělal dramatickou pauzu, ale Asad oči nesklopil.

„A ten chlap ti na to skočil?“ pokračoval Carl. „Ale jak to, že ti uvěřil? Komu jsi chtěl poslat ten fax a koho se ten Litevec tak bál?“

Asad vytáhl z kapsy přeložený papír. Když ho rozložil, úplně nahoře bylo napsáno Linas Verslovas. Pod jménem byla věrná, byť poškozená fotografie, nějaké stručné údaje a hromada keců v jazyce, ze kterého Carl nerozuměl ani slovo.

„Než jsme se tam vydali, abychom si s ním promluvili, vytáhl jsem si na něho pár věcí,“ řekl Asad. Při slově „promluvili“ naznačil ve vzduchu pár uvozovek. „Mám to od přátel z Vilniusu. Můžou se kdykoliv dostat do tamních policejních archivů.“

Carl se zamračil.

„Snažíš se mi tady naznačit, že to máš od lidí z litevské tajné služby?“

Asad rezolutně přikývl, až mu od nosu odletěla kapička.

„A tihle lidi ti obsah té zprávy přeložili a přečetli do telefonu?“

Další kapka.

„Chápu. Takže se domnívám, že ve zprávě nejsou popsané zrovna pěkné případy. A tys tomu Linasu Verslovasovi vyhrožoval, že tajná policie – nebo jak se sakra správně jmenují – proti jeho rodině zakročí? Měl opravdu důvod ti věřit?“

Asad pokrčil rameny.

Carl plácl rukou o stůl a přitáhl si plastové desky. „Od prvního dne, cos sem nastoupil, mi tady leží tvoje složka z imigračního úřadu, Asade. A teď mám konečně čas si ji prostudovat.“

Carl ucítil na temeni upřený pohled páru tmavých očí.

„Jak tak koukám, tady je uvedeno všechno o tvém původu do posledního detailu úplně stejně, jak jsi mi to vyprávěl ty.“ Vzhlédl ke svému asistentovi.

„Ano, a proč by ne, Carle?“

„Ale není tady ani slovo navíc. Nic o tom, cos dělal, než jsi přišel do Dánska. Proč jsi získal právo na pobyt v téhle zemi, kdo zapracoval a extrémně rychle se postaral o kladné vyřízení tvé žádosti o azyl. Ani čárka o datech narození tvé manželky a dětí nebo nějaká osobní poznámka. Jen jména, nic víc. Máme tady velmi atypickou a zvláštní směsici informací. Člověk by si skoro mohl myslet, že si tyhle papíry někdo vzal do parády a trochu je upravil.“

Asad opět pokrčil rameny. Pohyby ramen využíval místo interpunkce a dovedl jimi vyjádřit neuvěřitelné věci.

„Ty mi tady tvrdíš, že máš přátele v litevské tajné službě, kteří ti na požádání vypomůžou s vyhrožováním a seženou důvěrné informace. Že ti stačí jen zvednout sluchátko. Ale víš ty co, Asade?“

Opět pokrčil rameny, ale tentokrát jeho pohled zbystřil.

„To by znamenalo, že dokážeš víc než šéf Bezpečnostní služby pro vnitřní záležitosti.“

Znovu pokrčení rameny. „To je dost dobře možné, Carle. Ale co tím chcete říct?“

„Co tím chci říct?“ Carl se narovnal a praštil složkou o stůl. „Chci tím říct: Jak jsi kruci dosáhl takového postavení? Přesně to chci vědět, ale v téhle složce se to nedočtu.“

„Šéfe, teď mě zkuste chvíli poslouchat. Není nám tady spolu dobře? Proč se v tom musíme vrtat?“

„Protože ty sám jsi dnes překročil hranici, u které by se průměrně zvědavý člověk zastavil.“

„Cože?“

„Sakra, chlape. Proč mi prostě neřekneš, žes pracoval pro syrskou tajnou službu a máš za sebou pěkných pár věcí, na které nemůžeš být pyšný, a pokud se vrátíš domů, tak ti useknou hlavu? Tak mi řekni, žes tady u nás párkrát pomohl tajné službě nebo rozvědce nebo komu z téhle bandy, a proto neměli na výběr a museli tě nechat běhat u nás v suterénu za slušný plat. Proč mi nemůžeš říct, jak to všechno bylo?“

„Jo, to bych mohl, kdyby to, co si myslíte, byla pravda, což tak úplně není, Carle. Souhlasí, že jsem pro Dánsko něco udělal a díky tomu jsem dneska tady, a taky je pravda, že o tom nesmím mluvit. Možná se jednoho krásného dne dozvíte víc.“

„Máš přátele v Litvě. Můžeš mi laskavě říct, kde ještě máš kamarády? Možná by se nám někdy v budoucnu mohlo hodit, kdybych o nich věděl, ne?“

„Jestli ta situace nastane, určitě vám to řeknu, Carle. Až se to bude vodit.“

Carlovi poklesla ramena. „Říká se, až se to bude hodit, a ne vodit, Asade.“ Pokusil se na svého nastydlého asistenta usmát. „Ale domluvíme se na tom, že už nikdy neuděláš nic podobného jako dneska, pokud mi nejdřív nedáš znamení, jasný?“

„Znamení?“

„Prostě pokud mi o tom předem neřekneš. Bez mého souhlasu nic dělat nebudeš, chápeš?“

Asad povysunul spodní ret a přikývl.

„Abych nezapomněl, ještě jedna maličkost. Můžeš mi prozradit, co tady na stanici děláš tak brzy po ránu? Jde o něco tajného, o čem nesmím nic vědět, a proto tady strašíš už za kuropění? A proč tě nesmím navštívit doma, na ulici Kongevej? Proč jsem tě viděl, jak se hádáš s chlapama, kteří bezpochyby taky pocházejí ze Středního východu? Proč na sebe se Samirem Ghazim z Rødovreského oddělení pokaždé vlítnete jak dva kohouti?“

„To je moje věc, Carle.“ Vyslovil ta slova takovým způsobem, až Carla zamrazilo. Urážlivě. Jako když kamarád odmítne podanou ruku. Dal jasně najevo, že i když toho mají tolik společného po pracovní stránce, co se týče soukromého života, je Carl až kdesi vzadu. Když si Asad píchne nahoře u vrátnice, odkráčí do vlastního světa, ve kterém pro Carla není místo. Klíčovým slovem byla důvěra, a té neměl ani co by se za nehet vešlo.

„No, jestli jsem si to nemyslela. Dva úžasní muži spolu probírají chlapské záležitosti, co?“ ozval se z chodby známý hlas.

Lis si stoupla do otevřených dveří a obdařila je oslňujícím úsměvem a významným mrknutím. Opravdu velmi špatné načasování.

Carl se podíval na Asada, který okamžitě uvolnil napětí v celém těle a nasadil nadšený výraz.

„Ach, ty můj chudáčku,“ řekla Lis, postoupila o pár kroků a pohladila Asada po tmavém strništi. „Taky jsi nastydl? Oči máš úplně zalité vodou. A ty ho, Carle, nutíš chodit do práce. Copak nevidíš, jak je na tom chudák špatně?“

Otočila se ke Carlovi s výčitkou, hluboce zakořeněnou v modrých očích. „Mám ti od Plouga vyřídit, že na tebe čekají na Amageru.“

6 ) Srpen 1987

Teprve když došla na konec ulice Korsgade a posadila se hned vedle hlavního vchodu do domu na lavičku pod kaštany a zadívala se směrem k jezeru Peblinge, cítila se naprosto oproštěná od ruchu velkoměsta a omezení vlastního těla.

Už pochopila, že na ulicích měst jsou v osmdesátých letech k vidění pouze krásná a vytvarovaná těla, a s nimi těžko dokázala udržet krok. Hlavně dnes.

Zavřela oči, sehnula se a jemně si třela lýtko. Konečky prstů přejížděla po výstupcích kostí a opakovala si svou starou mantru: Dokážu to, já to dokážu. Ale bez ohledu na důraz zněla dnes slova jaksi prázdně. Od chvíle, kdy větu zopakovala naposledy, už taky uplynula pěkná řádka dní.

Naklonila se dopředu, rukama si objala kolena a čelo si přitiskla ke stehnům. Nohy se jí chvěly jako vířící bubnující paličky. Na rychlé nepříjemné ataky bolesti tahle poloha většinou zabírala.

Cesta do obchodního domu Daells a zpátky na ulici Peblinge Dossering byla namáhavá a ona měla bolesti. V polámané holeni, která vyvíjela vnitřní tlak na nohu, v hlezenním kloubu, jemuž při každém kroku chyběly centimetry, o které byla noha zkrácena, i v kyčli, která se snažila noze ulehčit.

Bolelo to, ale to ještě nebylo to nejhorší. Když kráčela po ulici Nørregade, dívala se upřeně před sebe a snažila se nekulhat. Bylo jí jasné, že se jí to nemůže nikdy podařit, a nebylo lehké se s tím vyrovnat. Před dvěma roky byla atraktivní žena s pružným tělem, a teď měla pocit, že je svým vlastním stínem.

Až do dnešního dne si však myslela, že stínům se v příšeří žije dobře. Ve velkém městě se člověk schoval snáz než na venkově. I proto se před necelými dvěma lety přestěhovala do Kodaně. Pryč od hanby, zármutku a ledového nezájmu místních lidí na ostrově Lolland.

Odstěhovala se z usedlosti Havngaard, aby zapomněla, a teď ji vlastní minulost zase dostihla.

Když kolem ní procházela dvojice mladých žen s kočárky a z jejich tváří i hlasů bezostyšně vyzařovalo štěstí, stiskla Nete pevně rty.

Odtrhla od nich zrak a zadívala se nejprve na jednoho z místních frajerů, který si vyrazil na špacír se svým ošklivým, nevychovaným zabijáckým psem, a potom na hejna ptáků plovoucích po jezeře.

Zatracená práce. Před tři čtvrtě hodinou jí dvacet vteřin ve výtahu obchodního domu Daells otřáslo životem. Víc času nebylo potřeba. Pouhých dvacet vteřin.

Zavřela oči a všechno si znovu vybavila. Kroky směrem k výtahu ve čtvrtém patře. Stisknutí tlačítka. Úleva, že na otevření dveří nemusela čekat víc než pár okamžiků.

Ale ta úleva se uvnitř jejího těla proměnila ve virus.

Vybrala si špatný výtah. Kdyby se byla rozhodla pro výtah na druhé straně oddělení, mohla by si dál žít svým životem. Ukrytá mezi obrovitými stavbami a pouličním životem ve čtvrti Nørrebro.

Zavrtěla hlavou. Teď bylo najednou všechno jinak. Od těch osudných vteřin už neexistovala žádná Nete Rosenová. Zemřela, ztratila se, zmizela. Nyní byla znovu Nete Hermansenovou. Chovanka z ostrova Sprogø byla zpět.

Se vším, co k tomu patřilo.

Osm týdnů po nehodě ji bez velkých dojemných scén propustili z nemocnice domů a v následujících měsících žila sama na usedlosti Havngaard. Právníci měli napilno, protože šlo o velký majetek a v okolních keřích a příkopech příležitostně číhali fotografové. Když jedna z nejvýraznějších osobností dánského veřejného života zahyne při autonehodě, je tu hned námět na první stránky, a co dokáže prodávat lépe než obrázek zhroucené vdovy s berlemi? Ale Nete zatáhla závěsy a okolního světa si nevšímala. Moc dobře věděla, co si lidé myslí. Že ta malá děvka, která se dokázala dostat z místa ve výzkumné laboratoři až do šéfovy postele, si tady nezaslouží být. V minulosti jí všichni z okolí podlézali jen kvůli jejímu manželovi a penězům, kvůli ničemu jinému.

Bylo to pořád stejné. Dokonce ani některé z domácích pečovatelek nedokázaly dobře skrývat své pohrdání, ale s těmi se rychle rozloučila.

V těchto měsících se na historky o smrtelné nehodě Andrease Rosena nabalila spousta pikantních pomluv a svědeckých výpovědí. Minulost se kolem ní stahovala jako smyčka. Když ji převáželi k výslechu na policejní stanici v Maribo, místní obyvatelé stáli u oken a usmívali se. Teď už všichni v městečku věděli, že majitelé domku naproti místu nehody zahlédli těsně předtím, než auto prorazilo svodidla a sjelo do vody, v kabině vozu něco, co silně připomínalo rvačku.

Ale Nete se nesložila a své provinění nepřiznala ani sousedům, ani soudci. Jen sama sobě.

Kdepak, ji na švestkách nenachytají. Už dávno se naučila, že kdo se bojí, nesmí do lesa.

Nakonec od všeho utekla.

V ložnici před okny s výhledem na jezero se pomalu svlékla a opatrně se posadila na židli před zrcadlem. Pubické ochlupení už jí prořídlo a jizva nad stydkou kostí byla viditelnější. Téměř neznatelná, bílofialová čárka označující hranici mezi štěstím a zármutkem, mezi životem a smrtí. Jizva po provedené sterilizaci.

Hladila se po hladké povolené kůži na podbřišku a zaťala zuby. Hladila se, dokud se nezačala potit a nohy se jí nerozklepaly. Dech se jí zrychlil a veškeré myšlenky se rozprchly.

Před pouhými čtyřmi hodinami seděla doma v kuchyni a prohlížela si katalog obchodního domu. Okamžitě se zamilovala do růžového pleteného svetříku ze strany číslo pět.

„Podzimní katalog 1987,“ zněl lákavý nápis. Nad obrázkem na jedné z následujících stran bylo napsáno „Elegantní svetry“.

Zahlédla ten růžový zázrak přes lehký kávový opar a hned si představila vzorovaný pletený svetřík v kombinaci s halenkou s vycpanými rameny od značky Pinetta, které jí společně pomůžou vstoupit do nových časů. I když její žal byl obrovský, byly před ní další roky, které musela přežít. Měla nakročeno dobrým směrem.

Proto zhruba před dvěma hodinami vstoupila do výtahu s nákupní igelitkou v ruce a cítila se tak dobře. Přesně před jednou hodinou a devětapadesáti minutami výtah zastavil ve třetím patře a dovnitř přistoupil vysoký muž. Stoupl si tak blízko k ní, že ucítila jeho tělesný pach.

Ani se na ni nepodíval, ale ona si ho dobře všimla. Pozorovala ho se zatajeným dechem a nenápadně se tlačila do kouta. Tváře jí zrudly vztekem. Tiše doufala, že se muž neotočí a nezahlédne v zrcadle její tvář.

Bylo zřejmé, že tenhle muž je sám se sebou a s okolním světem více než spokojen. Měl vše pod kontrolou, jak se říká. Pod kontrolou měl život a navzdory pokročilému věku i budoucnost.

Ten hajzl.

Před jednou hodinou, osmapadesáti minutami a čtyřiceti vteřinami ve druhém patře z výtahu vystoupil. Nete tam stála se zaťatými pěstmi a lapala po dechu. Během následujících dlouhých minut nic nevnímala. Jezdila výtahem nahoru a dolů a ignorovala starostlivé dotazy ostatních zákazníků. Měla co dělat, aby uklidnila vlastní tepovou frekvenci a srovnala si myšlenky.

Když konečně vyšla ven na ulici, nákupní igelitku už nedržela. K čemu by jí teď byl růžový svetřík a halenka s ramenními vycpávkami?

Teď seděla u sebe doma, ve čtvrtém patře, nahá a zahanbená jak na duši, tak i po těle. Přemýšlela, jak se co nejlépe pomstít a komu přesně.

Na okamžik se usmála. Náhle ji napadlo, že to snad ani nebyla ona sama, kdo měl smůlu. Možná to bylo to ďábelské stvoření, které jí ve chvíli, kdy se cítila téměř šťastná, řízením osudu zkřížilo cestu.

Takhle prožívala první hodiny poté, co jí Curt Wad opět vstoupil do života.

Přišlo léto a s ním i bratranec Tage. Neukázněný kluk, kterého nedokázala zvládnout ani škola, ani pouliční život v Assensu. Příliš mnoho svalů a příliš malý mozek, říkával vždycky její strýček, ale Nete měla bratrance ráda a na jeho návštěvy se těšila. Konečně tady byl někdo, díky komu hodiny i týdny ubíhaly rychleji. Jako malá holka ráda krmila drůbež, ale všechno ostatní pro ni bylo příliš těžké. Tagovi nevadilo hrabat se v hnoji a ve vepříně a malém kravíně se brzy cítil jako doma. Jen v dobách, kdy u nich byl Tage na návštěvě, si chodila lehnout, aniž ji bolely ruce a nohy, a proto ho milovala.

Možná ho milovala až příliš.

„Kdo tě naučil říkat takové sprosťárny?“ ječela paní řídící po skončení letních prázdnin. Ano, vždycky na začátku školního roku byla bita nejvíc. Tagova oblíbená slova jako šukat, mrdat a postavený čurák byla osamělému životu paní učitelky hodně vzdálená.

Podobné výrazy a Tagova bezstarostná pihovatá tvář položily první kámen na cestě ke Curtu Wadovi.

První, uhlazený kámen.

Vstala od toaletního stolku, oblékla se a v duchu si připravovala seznam. Seznam, který jí otevřel póry v kůži a vyhladil vrásky na čele.

Kdesi venku jsou lidé, kteří si nezaslouží žít. Lidé, kteří hleděli pouze kupředu a neohlíželi se zpět. Pár z nich znala. Otázkou bylo, jaký trest by je měl stihnout.

Prošla dlouhou chodbou až do posledního pokoje, kde stál stůl, který podědila po otci.

U tohoto stolu jedla nejmíň tisíckrát, zatímco otec nad jídlem usínal. Tichý, zahořklý, unavený životem a bolestmi. Jednou jedinkrát se na ni podíval a pokusil se na ni usmát, ale ani tehdy se na nic víc nezmohl.

Kdyby nebylo jí, už dávno by si našel provaz a oběsil se. Dávno předtím, než ho zničila artritida, osamělost a výčitky svědomí.

Něžně pohladila tmavý okraj, o který se vždycky opíral lokty. Prsty přejela doprostřed stolu, kde už dva roky, od doby, co se sem nastěhovala, ležela hnědá obálka.

Nesčetněkrát ji otevřela a prohlížela si její obsah, takže obálka byla celá pomačkaná a ohmataná.

Na obálce bylo napsáno: „Slečna laborantka Nete Hermansenová, Technická aarhuská škola, ulice Halmstadgade, Aarhus.“ Červenou propiskou dopsali pošťáci číslo popisné a směrovací číslo. Za ta léta jim mnohokrát v duchu poděkovala.

Opatrně pohladila známku a datum. Trvalo to skoro sedmnáct let, než se dopis objevil v její poštovní schránce. Skoro jeden lidský život.

Otevřela obálku, vytáhla dopis a narovnala ho.

Nejdražší Nete,

složitým a nesnadným způsobem se mi podařilo poodhalit závoj nad tím, co se s Tebou dělo ode dne, kdy jsi nám s úsměvem na tváři mávala z vlaku na nádraží v Bredebro.

Rád bych Ti řekl, že všechno, co jsem zjistil o Tvých následujících šesti letech, mě vnitřně tak potěšilo, že to ani slovy nedokážu vyjádřit.

Teď už konečně víš, žes to dokázala, nemám pravdu?

Že Tvé problémy se čtením se daly překonat a na tomto světě se i pro Tebe našlo místo. A jaké místo!

Jsem na Tebe tak pyšný, milovaná Nete. Maturita se samými jedničkami. Laboratorní kurz na Technické škole v Aabenraa ukončený jako nejlepší ze třídy a za pár dní z Tebe bude biologická laborantka v Aarhusu.

To je úžasné. Možná přemýšlíš, jak to všechno vím. Ale jsou to v životě šťastné náhody. Společnost Interlab A/S, která Tě od 1. ledna zaměstnala, založil a vlastní můj starý přítel Christopher Hale. Jeho syn Daniel je mým kmotřencem, a proto se poměrně často vídáme. Naposledy jsme se potkali při našem společném rodinném setkání o první neděli adventní, kdy jsme vystřihovali vánoční srdce a pekli vánoční cukroví.

Ptal jsem se svého přítele, čím se právě zabývá. A jen si pomysli. Vyprávěl mi, že zrovna pročetl neskutečnou záplavu žádostí o místo, a ukázal mi, koho si vybral. Ano, dokážeš si vůbec představit, jak jsem byl překvapený, když jsem uviděl Tvé jméno? Promiň mi prosím mou indiskrétnost, protože jsem si Tvou žádost se životopisem přečetl. Popravdě musím říct, že jsem zamáčkl slzu dojetí.

Drahá Nete, nechci po Tobě, aby ses zamýšlela nad dojatým starým mužem; chci jen, abys věděla, že jsme s Marianne neskutečně šťastní, protože jsi to dokázala.

S klidem na duši můžeš vypnout hruď a celému světu vykřičet do tváře tu kratičkou větu, kterou jsme společně vymysleli před mnoha lety: Dokážu to!

Nikdy na to nezapomeň, děvenko!

Na Tvé další cestě životem Ti přejeme spoustu štěstí a klidu.

S nejsrdečnějšími pozdravy

Marianne a Erik Hanstholmovi

V Bredebro 14. prosince 1970

Třikrát si dopis přečetla a třikrát se napřímila při čtení slov: Teď už konečně víš, žes to dokázala.

„Dokážu to!“ řekla si nahlas sama pro sebe a představila si usměvavou tvář Erika Hanstholma. Poprvé tuhle větu uslyšela, když jí bylo pouhých čtyřiadvacet let, a teď už je jí padesát. Kam se ty roky poděly? Kéž ho jen byla kontaktovala, dokud byl ještě čas.

Zhluboka se nadechla, sklonila hlavu a vštěpovala si do mysli sklon písma, všechna velká písmena a každičkou kaňku od jeho plnicího pera.

Potom vytáhla z obálky druhý papír a se slzami v očích si ho dlouho prohlížela. Za svůj život získala hodně diplomů a vysvědčení, ale tenhle byl první a nejdůležitější. Vyrobil ho pro ni Erik Hanstholm a ona mu za to nikdy nepřestala být vděčná.

Na začátku stránky bylo napsáno úhlednými tiskacími písmeny: DIPLOM. Na celém zbytku papíru byly jen čtyři řádky: „Nikdo, kdo tohle dokáže přečíst, nesmí být nazýván analfabetem.“

Opravdu to tam napsal.

Otřela si oči a stiskla rty. Jak od ní bylo hloupé a sobecké, že ho nikdy nekontaktovala. Jakým směrem by se asi ubíral její život, kdyby byla s ním a jeho manželkou Marianne? Teď už bylo na všechno pozdě. Zemřel po dlouhé nemoci, jak se dozvěděla před třemi lety v úmrtním oznámení v novinách.

Napsala Marianne Hanstholmové kondolenční dopisy, ale všechny se jí vrátily zpátky. Možná už také zemřela, pomyslela si tehdy Nete. Kdo jí teď na světě zbývá kromě těch, kteří jí úplně zničili život?

Nikdo.

Nete složila dopis i diplom a vrátila je zpátky do obálky. Přešla k okennímu parapetu, přitáhla si cínový talíř a hnědou obálku na něj položila.

Když dopis zapálila a kouř se začal vinout ke stropním štukům, poprvé v životě se cítila smutná, ale už ne zostuzená.

Počkala, dokud plamínky neuhasly, a rozmělnila popel na prach. Přenesla cínový talíř k parapetu v obývacím pokoji, na chvíli se zastavila a pozorovala rostlinu s lepkavými listy. Zrovna teď tolik nepáchla.

Vysypala prachový popel do květináče a obrátila se k příborníku.

Na tomto kousku krásného nábytku ležela hromádka obálek a k nim náležejících ozdobných dopisních papírů. Byl to jeden z dárků hostitelce, stejně zbytečný jako vonné svíčky s látkovou manžetou. Vybrala šest obálek a posadila se s nimi k psacímu stolu. Každou z nich ozdobila jiným jménem.

Curt Wad, Rita Nielsenová, Gitte Charlesová, Tage Hermansen, Viggo Mogensen a Philip Nørvig.

Každé jméno za jeden časový úsek jejího života, kdy bylo všechno špatně.

Takhle napsaná nepůsobila ta jména ani trochu důležitě, spíš podřízeně. Lidé, které by škrtnutím pera mohla vymazat ze svého života. Ale ve skutečnosti tomu bylo jinak. Ta jména byla všechno jiné, ale rozhodně ne bezvýznamná. Nejdůležitější ze všeho bylo, že tihle lidé, pokud jsou stále ještě naživu, si chodí volně po světě jako Curt Wad. Aniž by se hlouběji zamýšleli nad minulostí a slizkými stopami, které za sebou během svého života zanechali.

Zvedla telefonní sluchátko a zavolala na registr obyvatel.

Její první věta zněla:

„Dobrý den, u telefonu Nete Hermansenová. Byli byste prosím tak laskaví a poradili mi, jak najít několik lidí, na které mám pouze starou neplatnou adresu?“

7 ) Listopad 2010

Vítr mírně foukal a Carl už z velké dálky rozpoznal v zavlhlém podzimním vzduchu zápach lidského těla.

Za dvojicí buldozerů se skloněnými lžícemi stáli bíle odění vyšetřovatelé z oddělení vražd a diskutovali s forenzními techniky.

Takže už dospěli do okamžiku, kdy se své práce mohou ujmout převozníci z Ústavu soudního lékařství.

Terje Ploug si jednou rukou tiskl k tělu složku a současně bafal z dýmky a Marcus Jacobsen tahal z cigarety, ale stejně to nebylo nic platné. Tělo toho chudáka, kterého někdo uložil k poslednímu odpočinku tak nepatřičným způsobem, se už pěkně dlouhou dobu rozkládalo, a tak nebylo divu, že se většina přítomných snažila pokud možno nedýchat.

Carl sevřel nosní dírky, přistoupil blíž a podíval se na bednu. Ležela pořád v zemi, ale byla už téměř celá odkrytá. Víko bylo otevřené. Nebyla tak velká, jak očekával. Na délku, na šířku i na výšku měla sotva tři čtvrtě metru, ale pro dobře rozsekané lidské tělo v ní bylo místa víc než dost. Bedna byla solidní, stlučená ze starých lakovaných podlahových prken. Rozhodně šlo o kousek, který by mohl v půdě ležet řadu let, než by shnil.

„Proč toho chlapa nepohřbili přímo do hlíny?“ zeptal se Carl a stoupl si na okraj vykopané jámy. „A proč zrovna tady?“ Prstem ukázal kolem. „Nedá se říct, že by tady neměli na výběr dost míst.“

„Porozhlédli jsme se kolem a prohlédli si prkna, která byla vytrhaná z podlahy.“ Vedoucí oddělení vražd si přitáhl šálu, ovázanou kolem límce kožené bundy, a ukázal na hromadu desek, částečně ukrytou za stavebními dělníky v oranžových kombinézách.

„Už máme poměrně přesnou představu, kde prostrčil bednu skrz podlahu,“ pokračoval Marcus Jasobsen. „Bylo to téměř až v rohu u jižní stěny. Před relativně krátkou dobou tam někdo řezal motorovou pilou. Podle techniků to muselo být během posledních pěti let.“

Carl přikývl. „Dobrá. Takže oběť byla zavražděna a rozčtvrcena někde jinde a následně převezena sem.“

„Ano, všechno tomu nasvědčuje,“ souhlasil vedoucí oddělení vražd. Trochu funěl, protože mu cigaretový kouř zahaloval tvář. „Možná šlo o výstrahu Georgu Madsenovi. Upozornění, že by se měl držet zpátky, aby nedopadl stejně jako tenhle chudák.“

Terje Ploug se přidal. „Podle techniků byla bedna zakopaná pod vyřezaným kusem v obývacím pokoji. Jestli správně chápu nákres ve zprávě…“ ukázal do plánku ve složce, „tak to bylo přesně pod židlí, na které jste našli Georga Madsena s hřebíkem v hlavě. Na místě, kde vás postřelili.“

Carl se narovnal. Díky těmto informacím se tahle středa určitě nedostane do seznamu nezapomenutelných báječných dnů. Nebylo pochyb, že před sebou mají stovky hodin vyšetřování a hrabání se v událostech, které by nejraději vymazal z paměti. Kdyby záleželo jen na něm, otočil by se na patě a mazal pryč. Zajel by si do proslaveného kiosku u letištní dráhy, zbaštil by pár opečených párků s chlebem a nešetřil by kečupem. Nenápadně by sledoval hodinové ručičky a po třech čtyřech hodinách by nastal čas odjet domů a převléknout se na večeři u Mony, kde na něj čeká svatomartinská husa.

Ploug na něj zíral, jako by mu dokázal číst myšlenky.

„Dobře,“ řekl Carl nakonec. „Takže víme, že muž byl zavražděn někde jinde a pochován pod podlahou obýváku, pravděpodobně za přítomnosti Georga Madsena. Co nám ještě chybí?“

Poškrábal se na tváři a sám si odpověděl. „No jo. Teď už nám schází jen zjistit proč. Totožnost oběti a kdo to udělal, ne? Brnkačka! To zvládneš levou zadní, Plougu, že jo?“ zabručel Carl, ale nepříjemný pocit se v něm už uhnízdil.

Na tomhle kousku černé hlíny před dvěma lety málem umřel.

Odtud záchranáři vynášeli Ankerovo tělo a dobitého Hardyho. Tady Carl zradil své přátele. Tady ležel postřelený na podlaze, jako vyděšené zvíře, zatímco s jeho parťáky byl proveden krátký proces. Až dřevěná bedna za chvilku nastoupí na svou poslední cestu k forenzním technikům, budou všechny hmatatelné důkazy o těchto událostech smazány z povrchu zemského. Bylo to zároveň dobře i špatně.

„Georg Madsen byl pravděpodobně přítomen ukládání bedny do země. Ale jestli byl ten pohřeb myšlen jako varování, tak si to evidentně příliš k srdci nevzal,“ přidal vlastní názor vedoucí oddělení vražd.

Carl po Marcusi Jacobsenovi přejel pohledem a zadíval se do otevřené bedny.

Nahoře na jednom z černých odpadkových pytlů, do kterých byly stále zabaleny části lidského těla, ležela lebka. Podle velikosti temenní kosti, stop na čelistech a srostlého zlomeného kořene nosu šlo o muže, který toho v životě zažil víc než dost. A teď tu leží bezzubý, s prořídlým, téměř bezvlasým temenem a z čela napůl pěkně prohnilé hlavy mu trčí slušně velký pozinkovaný hřebík. S největší pravděpodobností totožný s těmi, které našli v lebkách Georga Madsena a dvou automechaniků v dílně v Sorø.

Vedoucí oddělení vražd si svlékl ochranný oblek a pokývl fotografům. „Za dvě hodiny si bednu prohlédneme na forenzním oddělení a uvidíme, jestli se nám podaří najít něco, podle čeho bychom mohli zjistit totožnost oběti,“ dodal a vydal se na cestu k automobilu, zaparkovanému o kousek dál na štěrkové cestě.

„Hlášení napíšeš ty, Plougu,“ zařval za sebe.

Carl o pár metrů ustoupil. Hluboce se nadechl kouře z Plougovy dýmky a doufal, že mu ten smrad pomůže z hlavy vyhnat myšlenky na zavražděné tělo.

„Proč jsi mě sem proboha živého tahal, Terje?“ zeptal se. „Chtěls vidět, jak se sesypu?“

Ploug se na něj zkoumavě zadíval. Bylo mu úplně jedno, jestli se Carl složí nebo ne.

„Pokud si dobře vzpomínám, sousedův barák byl hned vedle,“ řekl a ukázal na nyní prázdnou stavební parcelu. „Když táhli takhle velkou bednu sem dovnitř a začali řezat motorovou pilou do podlahy Georga Madsena, tak přece musel něco vidět nebo slyšet, ne? Pamatuješ si, co soused tehdy vypověděl?“

Carl se zasmál. „Drahý Plougu. Tak zaprvé: soused se sem nastěhoval pouhých deset dní před vraždou Georga Madsena a vůbec ho neznal. A podle té hromádky zasmrádlých kostí si stejně jako technici myslím, že tělo leželo v zemi nejméně pět let, to znamená, že bylo pohřbeno tři roky před vraždou Georga Madsena. Tak jak by o tom soused mohl sakra něco vědět? Jestli se nemýlím, nebyls to právě ty, kdo po mém převozu do nemocnice vedl vyšetřování? Copak jsi toho chlapa sám nevyslechl?“

„Ne, nevyslechl. Když jsme se k večeru balili, dostal infarkt a umřel támhle u obrubníku. Asi toho na něj bylo moc, ta vražda, policie všude kolem a tak vůbec.“

Carl povysunul spodní ret. Aha! Takže ten hajzl s nastřelovací pistolí má na svědomí víc životů.

„Vida, tys to nevěděl.“ Ploug vytáhl z vnitřní kapsy zápisník. „Takže asi taky nevíš, že jsme poslední dobou získali informace o řadě podobných vražd v Holandsku. Přesněji řečeno, v květnu a září loňského roku byli ve věžácích na okraji Rotterdamu, ve čtvrti Schiedam, nalezeni dva muži popravení nastřelovací pistolí. Poslali nám slušnou sbírku fotek.“

Otevřel svou složku a ukázal Carlovi fotografie lebek obou mužů. Dvojice policistů kolem nich mezitím ohraničovala místo nálezu pruhovanou policejní páskou.

„Oba měli ve spánku zaražený devadesátimilimetrový hřebík značky Paslode, stejně jako oběti vražd u nás na Sjællandu. Během dne ti pošlu kopie všech materiálů. Vrátíme se k tomu, až budeme mít výsledky šetření forenzního oddělení.“

Skvěle, pomyslel si Carl. Aspoň si Hardy bude mít čím lámat hlavu.

Před Rosinou kanceláří zahlédl Lis. Stála tam, ruce složené pod ňadry, přikyvovala a zaujatě naslouchala Rosiným úvahách o životě všeobecně, zvláště pak o bytí a nebytí ve sklepě. Zaslechl výrazy jako: příšerné podmínky, pohřební nálada a trapné šéfovské manýry. Naprosto s ní souhlasil, a to až do okamžiku, kdy pochopil, že Rose celou dobu mluví o něm.

„Hmhmmmm,“ zamumlal a doufal, že Rose zmlkne, ale té nestál ani za pohled.

„Tady ho máme, boží zázrak v celé své kráse,“ zvolala bezostyšně a podala mu nějaké papíry. „Podívejte se na poznámky, které jsem udělala v případu Rity Nielsenové, a děkujte Bohu, že v téhle díře máte spolupracovníky, kteří dělají svou práci, zatímco někdo si poletuje kdesi na čerstvém vzduchu.“

Panebože. To už opět dospěli tak daleko? To se nejspíš zase cobydup objeví její takzvané dvojče Yrsa.

„Prý jsi byl nahoře a hledals mě,“ řekla Lis, když Rosin stín zmizel uvnitř její kanceláře.

„Neúspěšně jsem se pokoušel najít svého bratrance Ronnyho, a tak jsem si myslel, že…“

„Aha, tak proto.“ Na chviličku vypadala zklamaně. „Bak se nám o něčem zmínil. To je teda historka. Uvidím, co se dá dělat.“

Usmála se na něj, až se mu rozklepala kolena, a vydala se směrem k archivu.

„Počkej ještě chvíli, Lis,“ zastavil ji Carl. „Co se kruci stalo Sørensenové? Najednou se chová tak jinak… jo, málem bych řekl až srdečně.“

„Ach, Cata. Právě chodí do kurzu NLP.“

„Kurz NLP? O co tam…?“

Vtom Carlovi zazvonil mobil. Na displeji se objevilo jméno Mortena Hollanda. Co sakra může jeho podnájemník právě teď chtít?

„Ano, Mortene,“ řekl a kývl na Lis.

„Neruším?“ ozvalo se opatrně.

„Rušil snad ledovec Titanik? Rušil Brutus Caesara? Co se děje? Stalo se něco Hardymu?“

„No, vlastně svým způsobem jo. Hele, mimochodem, ta poznámka o Titaniku byla dobrá, ha ha! Ale abych nezapomněl, Hardy by s tebou chtěl mluvit.“

Carl zaslechl, jak telefon zašustil o Hardyho polštář. Tohle byla novinka, kterou si Morten s Hardym vymysleli. Dřív stačilo, když si Carl po návratu domů s Hardym večer popovídal a dali si skleničku na dobrou noc, ale jak vidno, nastal čas na změnu.

„Slyšíš mě, Carle?“ Carl si dokázal jasně představit velkého ochrnutého muže, kterému Morten drží telefon u ucha. Napůl zavřené oči, vrásky na čele a vysušené rty. V Hardyho hlase rozpoznal skryté obavy. Takže už určitě mluvil s Terjem Plougem.

„Volal mi Ploug,“ řekl. „Víš, co mám na mysli, že jo?“

„Jo.“

„Výborně, můžeš mi teda říct, o co tady jde, Carle?“

„Jde o to, že ti, co nás postřelili, jsou chladnokrevní zabijáci, kteří pomocí násilí a moci udržují pořádek ve vlastních řadách.“

„Víš moc dobře, že na tohle jsem se neptal.“ Nastala pauza, ta z rodu velmi nepříjemných. Jedna z těch, které obvykle končívají hádkou.

„Chceš vědět, co si o tom myslím já? Já si myslím, že Anker byl v těch sračkách ponořený až po uši. Věděl, že v té barabizně sedí mrtvý chlap, ještě než jsme tam přijeli.“

„Aha. A proč si to myslíš, Hardy?“

„Já to prostě vím. V té době se strašně moc změnil. Začal utrácet mnohem víc než dřív, najednou se choval úplně jinak. A navíc toho dne nepostupoval podle pravidel.“

„Co tím myslíš?“

„Šel do vedlejšího baráku vyslechnout souseda, hned jak jsme tam přijeli. Chápeš, ještě dřív, než jsme vůbec vlezli do domu Georga Madsena. Ale jak jsme si mohli být tak jistí, že je v domě mrtvola?“

„To nám přece nahlásil soused.“

„Carle, kruci, prober se. Kolikrát se nám za ty roky stalo, že se z podobnýho hlášení nakonec vyklubalo chcíplé zvíře nebo puštěné rádio nebo zvuky z televize? Anker vždycky šel nejdřív dovnitř a ujistil se, že nejde o planý poplach, než se pustil do práce. Ale tentokrát se zachoval jinak.“

„A proč mi to všechno říkáš právě teď? Nemáš pocit, že jsi k tomu měl už tisíc příležitostí?“

„Vzpomínáš si, jak jsme s Minou nechali Ankera u nás bydlet? Tenkrát, když ho vyrazila manželka.“

„Ne.“

„Nevadí, ono to taky bylo jen nakrátko, ale už tehdy v tom Anker pěkně lítal. Šňupal koks.“

„Jo, to jsem se taky dozvěděl. Tím se mi pochlubil ten zatracený psycholog Kris, kterého na mě poštvala Mona. Ale tenkrát jsem o tom neměl ani páru.“

„Jeden večer, když si vyrazil do města, se zapletl do pořádné rvačky. Celé oblečení měl strašně zakrvácené.“

„A…?“

„Hodně moc zakrvácené, Carle. Všechno oblečení z toho dne vyhodil.“

„A tys teď objevil souvislost mezi dnes nalezeným tělem a tou epizodou?“

Znovu ta zlověstná pauza. V dobách, kdy byl Hardy na vrcholu svých sil, býval jedním z nejlepších vyšetřovatelů na stanici. Sám tomu říkal „vědomosti a intuice“. Ta zatracená intuice.

„Počkáme si, co nám ukáže pitva, Hardy.“

„V lebce už nebyly žádné zuby, že ne, Carle?“

„Ne.“

„A tělo bylo v úplném rozkladu?“

„Jo, něco v tom smyslu. Ještě úplně netekl, ale neměl k tomu daleko.“

„Takže se nám s největší pravděpodobností nepodaří zjistit, kdo ten zatracenej chlap byl.“

„Asi to teda tak má být, ne, Hardy?“

„Tobě se to lehko řekne, Carle, ale ty tady nemusíš ležet s hadičkama ve střevech a čumět od rána do večera a od večera do rána do stropu, že jo? Jestli byl Anker v těch svinstvech zapletený, tak je to kurva taky jeho vina, že tady dneska musím takhle ležet. A proto ti volám, Carle. Nesmíš ten případ spustit z očí, jasný? A jestli Ploug něco zvorá, tak nezapomeň, že dlužíš svýmu starýmu parťákovi, abys ho pořádně vytahal za uši, slyšíš?“

Když se Morten Holland omluvil za vyrušení a zavěsil, Carl zjistil, že sedí na krajíčku vlastní židle a na klíně má Rosiny papíry. Naprosto netušil, jak se dostal do své kanceláře.

Na chvíli zavřel oči a zkusil si vybavit Ankera. Už mu to dělalo problémy, tvář bývalého kolegy se mu vytrácela z paměti.

Jak by si asi tak dokázal vzpomenout na Ankerovy zorničky, nosní dírky, posazení hlasu a všechno to ostatní, co svědčí o užívání kokainu?

8 ) Listopad 2010

„Viděl jste Rosiny poznámky k případu Rity Nielsenové, Carle?“

Carl zvedl oči a měl co dělat, aby se hlasitě nerozesmál. Před ním stál Asad a mával tenkým svazkem papírů. Očividně přišel na to, jak zatočit s rýmou, protože mu z nosu trčely dva obrovské chomáče vaty. Tím se vysvětlilo jeho beztak téměř dokonalé odbourání všech sykavek ve prospěch nosového tónu.

„Jaké poznámky, kde?“ zeptal se Carl a utlumil výbuch smíchu.

„V případu ženy ztracené v Kodani. Víte, té bordelmamá Rity Nielsenové.“ Hodil na stůl štos fotokopií. „Rose právě teď obvolává pár míst a říkala, že my dva se mezitím máme podívat na tohle.“

Carl vzal kopie do ruky a ukázal na vatové tampony. „Mohl by sis prosím ty tampony vyndat, nedokážu se soustředit.“

„Ale to mi poteče z nosu.“

„No tak ti poteče z nosu. Jen si dávej pozor, aby ti to teklo na podlahu.“ Když vyhodil vatu do odpadkového koše, souhlasně pokýval hlavou a zadíval se na kopie. „Jaké poznámky?“

Asad se naklonil nebezpečně blízko a otočil pár stránek. „Tady,“ řekl a ukázal na spoustu červeně zvýrazněných řádků.

Carl pohledem přejel stránku. Byla to policejní zpráva o stavu nalezeného opuštěného mercedesu Rity Nielsenové a Rose označila několik předmětů, nalezených v palubní přihrádce. Jednalo se o knižního průvodce Cesta vede do severní Itálie, pár lékořicových bonbonů, balíček papírových kapesníků, několik brožur o Florencii a nakonec čtyři kazety s Madonnou.

No vida, tenkrát už asi neměli překupníci kradeného zboží o Madonnu zájem, pomyslel si Carl a všiml si, že Rose udělala pod větou „Kazeta s nahrávkou Who’s That Girl? nemá žádný obsah“ obzvlášť tlustou čáru. Zvláštní formulace, řekl si a usmál se. Nemá žádný obsah. Ta věta se dá vyložit různě.

„Výborně,“ řekl nakonec. „To je opravdu průlom, Asade. Našli prázdnou kazetu s obrázkem Madonny. Neměli bychom okamžitě svolat novináře na tiskovku?“

Asad se na něj nechápavě podíval. „Tady na další stránce je taky pár poznámek. No, ty listy jsou trochu přeházené.“

Ukázal na další označená místa. Šlo o telefonát ohlašující zmizení Rity Nielsenové ze dne 6. září 1987. Pohřešovanou osobu nahlásila Lone Rasmussenová z Koldingu, která pro Ritu Nielsenovou pracovala. Měla službu u telefonu a přijímala objednávky pro call girls. Bylo jí divné, že se Rita Nielsenová v sobotu nevrátila do Koldingu, jak bylo domluveno. Bylo rovněž zjištěno, že tahle Lone Rasmussenová není pro policii neznámou osobou, protože byla několikrát vyšetřována kvůli prostituci a drogám.

Podtržená věta zněla: „Podle Lone Rasmussenové měla Rita Nielsenová na neděli a na následující dny určitě něco v plánu. Tyto dny byly v jejím kalendáři v masážním salonu, o kterém Lone Rasmussenová zásadně mluví jako o kanceláři pro call girls, červeně přeškrtány.“

„Dobrá,“ řekl Carl s důrazem na poslední slabiku a pokračoval ve čtení. Rita Nielsenová měla na dny po svém zmizení určitě něco naplánováno. Vyšetřovatelé se pokusili zjistit, jak chtěla volné dny strávit, nic však nevypátrali.

„Myslím si, že Rose se právě teď pokouší najít Lone Rasmussenovou,“ popotahoval Asad.

Carl polkl. Tahle událost se stala před třiadvaceti lety. Podle rodného čísla by Lone Rasmussenové dnes bylo nějakých pětasedmdesát, a to je na ženu jejího ražení sakra vysoký věk. A i kdyby byla čirou náhodou stále ještě naživu, co by jim asi tak dokázala po tolika letech říct nového?

„Podívejte se sem, Carle.“ Asad znovu zalistoval v papírech a ukázal na další větu. Přečetl ji nahlas a všechny souhlásky zněly dutě.

„Desátý den po zmizení Rity Nielsenové byl prohledán její byt. Byla nalezena kočka ve velmi zuboženém stavu, a proto bylo rozhodnuto nechat ji utratit.“

„To jsou teda věci,“ kontroval Carl.

„Ano, a tady,“ Asad ukázal na konec stránky. „Při prohlídce nebyly nalezeny žádné známky po zločinu ani osobní poznámky, deníky nebo podobné písemnosti, ze kterých by se dala vyčíst vážná krize. Domov Rity Nielsenové byl řádně uklizen, ale poněkud dětinsky vyzdoben. Všude stály různé drobnůstky a neobvykle velké množství vystřižených fotografií Madonny, zasazených do rámečků. Nenašli jsme nic, co by nasvědčovalo tomu, že byla spáchaná sebevražda nebo dokonce vražda.“

Rose opět dvěma podtrženými čarami označila část jedné věty: „…neobvykle velké množství vystřižených fotografií Madonny, zasazených do rámečků…“.

Proč podtrhla zrovna tohle? Carl si otřel nos. Copak už se mu taky spouští rýma? Snad to nic nebude. Sakra práce, nemůže být přece večer nastydlý. Čeká na něj Mona.

„Ano, netuším, proč si Rose myslí, že všechno, co se týká Madonny, je tak důležité,“ prohlásil. „Ale zajímavá je ta informace o kočce, to musí každého zarazit.“

Asad přikývl. Historky o neprovdaných ženách a jejich vztahu k domácím mazlíčkům určitě nejsou přehnané. Když měla ženská kočku, tak se o ni postarala, než spáchala něco tak drastického jako sebevraždu. Buď ji člověk vzal s sebou na onen svět, nebo ji včas předal nějakým dobrým lidem.

„Předpokládám, že kolegové z Koldingu se nad tím zamýšleli,“ řekl, ale Asad zavrtěl hlavou.

„Ne. Došli k závěru, že sebevraždu nejspíš spáchala po náhlém pominutí smyslů,“ odfrkl si.

Carl pokývl. I to byla jedna z možností. Byla daleko od domova a od své kočky. To potom člověk nikdy neví.

Chodbou zazněl Rosin hlas. „Pojďte sem na chvíli, vy dva. Teď hned, okamžitě.“

Kruci práce, to je začne ještě ke všemu komandovat? Copak jí nestačí, že rozhoduje o tom, kterými případy se budou zabývat? Jestli má do budoucna v úmyslu používat tenhle tón častěji, nezbude než ji rychle vrátit zpátky do reality. Ať si klidně trhne nohou a změní se zase v Yrsu. Je pravda, že Rosino druhé já nebylo tak pohotové, ale úplně blbá Yrsa taky nebyla.

„Pojďte, Carle,“ řekl Asad a zatahal ho za ruku. Zřejmě už byl lépe vycvičen.

Rose stála uprostřed své kanceláře, oblečená od hlavy až k patě v černém jako kominík. Rukou zakrývala telefonní sluchátko a úspěšně ignorovala Carlovy sevřené, naštvané oči.

„Mám na drátě Lone Rasmussenovou,“ zašeptala. „Musíte si ji poslechnout. Potom vám vysvětlím, o co jde.“

Položila sluchátko na stůl a přepnula na hlasitý odposlech.

„Tak, Lone, teď mám vedle sebe svého šéfa, Carla Mørcka, a jeho asistenta,“ oznámila. „Byla byste tak hodná a zopakovala jim, co jste mi právě říkala?“

Dobrá, nazvala ho šéfem. Takže si ještě pořád uvědomuje, kdo je tady pánem. Aspoň něco. Carl jí uznale pokývl. Koneckonců dokázala najít Lone Rasmussenovou. To nebylo vůbec špatné.

„Halóóó,“ ozvalo se pomalu v telefonu. Apatický, chraplavý hlas, jaký nevyhnutelně získá většina narkomanů, kteří včas nepřestanou brát. Jinak ovšem hlas vůbec nezněl staře, jen nekonečně vyčerpaně. „Slyšíte mě?“

Rose jí to odsouhlasila.

„Jen jsem vyprávěla, jak moc tu zatracenou kočku milovala. Jednou Rita odjela a kočku měla hlídat jedna šlapka, už se nepamatuju, jak se jmenovala, a ta to úplně pustila z hlavy. Rita byla po návratu úplně vzteky bez sebe a ta pitomá děvka jen hledala, kde nechal tesař díru. Potom Rita rozhodla, že když bude muset odjet na víc než dva dny, budu se o kočku starat já a dávat jí žrát něco z plechovky. Den dva zvládla kočka sama. Jasně, trochu pokadila a pochcala všechno kolem, ale Rita to potom vytřela.“

„Takže tím nám chcete říct, že Rita by svou kočku nikdy neopustila, pokud by pro ni neměla zajištěné hlídání,“ pomáhala jí trochu Rose.

„Právě! Proto to bylo tak divný. Nevěděla jsem, že kočka zůstala v bytě. Rita mi taky nedala klíče, protože ty jen tak nepouštěla z ruky. Kdyby mi je dala, tak bych věděla, že tam ta kočka je, a nenechala bych ji chcípnout hlady, to je vám snad jasný, ne?“

„Ano, to chápeme, Lone. Ještě jste mi prve vyprávěla ty ostatní věci, mohla byste je znovu zopakovat? Víte, to s Madonnou.“

„No, jo. Rita do ní byla úplně blbá. Vážně, totálně zblbla.“

„Říkala jste, že do ní Rita byla zamilovaná.“

„Jo, kurva. Nahlas o tom nemluvila, ale všechny jsme to moc dobře věděly.“

„Takže Rita Nielsenová byla lesbička?“ vstoupil do rozhovoru Carl.

„Á, kruci, vložil se nám do toho panáček,“ zakvákala chraptivě. „Jasně, Rita ošukala všechno, co mělo ruce a nohy.“ Náhle vyprávění přerušila a Rosinou puritánskou kanceláří se ozvaly zvuky, jako když hasí bezednou žízeň. „Jestli chcete slyšet můj názor, tak si myslím, že nikdy neřekla ne,“ pokračovala po několika dalších locích. „Jen tenkrát, když ještě chodila za prachy a frajer nebo frajerka, ať už to byl kdokoliv, neměl čím zaplatit.“

„Takže vy nevěříte, že Rita spáchala sebevraždu?“ pokračoval Carl.

Odpovědí mu byl dlouhý chraplavý smích, následovaný poznámkou: „Kurva, jasně že ne.“

„Máte nějakou představu, co se tehdy mohlo stát?“

„Ani ťuk. Bylo to celý divný. Asi šlo o peníze, i když těch měla na kontě víc než dost. Ukázalo se to, když konečně skončilo pozůstalostní řízení. Myslím, že trvalo skoro osm let.“

„Všechny své prostředky a byt odkázala spolku Ochrana koček, nemám pravdu?“ vložila se do toho znovu Rose.

Už zase kočky, zamyslel se Carl. Ne, tahle žena by nenechala svou vlastní kočku umřít hlady.

„Jo, to byla zatracená smůla. Vůbec by mi nevadilo, kdybych taky shrábla pár mega,“ ozvalo se slabě na druhém konci.

„Dobře,“ řekl Carl. „Já to shrnu. V pátek odjela Rita do Kodaně a vy jste se domnívala, že se vrátí hned druhý den, v sobotu. Proto jste se neměla starat o kočku. Počítala jste s tím, že Rita přespí ze soboty na neděli u sebe doma v Koldingu a potom zase někam na pár dní odjede a vy se případně budete muset postarat o kočku. Ale vlastně jste vůbec netušila, jestli kočka v bytě je nebo není? Říkám to správně?“

„Jo, v podstatě to souhlasí.“

„Už se někdy dřív něco podobného stalo?“

„No, stalo. Čas od času na pár dní s chutí vypadla. Odjela do Londýna nebo kam. Ráda chodila na muzikály a podobný věci. Komu by se to nelíbilo, že jo? Ale ona na to měla prachy.“

Poslední věty byly hodně nezřetelné. Asad stál a se zavřenýma očima soustředěně naslouchal. Vypadal jako při zásahu písečnou bouří. Ale Carl rozuměl všemu.

„Ještě jednu maličkost nakonec. Poslední den, kdy byla Rita spatřena v Kodani, si koupila krabičku cigaret a platila kartou. Nevíte náhodou, proč nepoužila hotovost? Šlo přece o pár korun.“

Lone Rasmussenová se zachechtala. „Tatíček berňák jí jednou našel několik set tisíc doma pod matrací. Nedokázala uspokojivě vysvětlit, kde ty prachy vzala, tak ji to stálo pěkně mastnou pokutu, to mi můžete věřit. Od tý doby ukládala všechny peníze rovnou do banky a nikdy si nevybrala ani korunu. Všechno platila buď jednou, nebo druhou kartou. Tenkrát bylo ještě hodně krámů, kde se kartama platit nedalo, tak do nich prostě nechodila. Rozhodla se, že podruhé už ji nenachytají. A taky ji nedostali.“

„Dobrá,“ řekl Carl. Teď už mu to bylo jasné. „Škoda že vám nic neodkázala,“ dodal a myslel to skoro upřímně. Kdyby bývala Lone Rasmussenová nějaké peníze dostala, byla by už pravděpodobně dávno po smrti, ale aspoň by odešla se vší parádou.

„No, ale dostala jsem aspoň všechen její nábytek a vybavení z bytu, protože o to neměli kočičí zachránci zájem. To bylo fajn, protože moje vlastní věci byly už fakt příšerný.“

To si Carl dokázal živě představit.

Všichni jí poděkovali a přerušili spojení. Můžou kdykoliv zavolat znovu, budou vítaní, řekla nakonec.

Rose se na ně dlouze zadívala a poznala, že pochopili. Mají případ a bude to vyžadovat pečlivé pátrání.

„Co dál, Rose?“ zeptal se Carl. „Tak to vybal.“

„Vy toho o Madonně moc nevíte, že ne, Carle?“ odpověděla otázkou.

Unaveně se na ni na chvíli zahleděl. V Rosiných očích, které se na svět dívaly podstatně kratší dobu než jeho vlastní, tomu bylo tak, že když se člověk převalil přes třicítku, už byl zakořeněný ve vlastním zatuchlém světě, a když mu bylo přes čtyřicet, nikdy nemohl být mladý. Jak asi tyhle oči vnímaly někoho, komu bylo padesát, šedesát nebo nedejbože ještě víc?

Carl pokrčil rameny. Navzdory věku toho věděl o Madonně víc než dost. Ale Rose nemusí nic vědět o tom, jak ho jedna z jeho milenek vytáčela písní A Material Girl. Nebo jak úplně nahá Vigga poskakovala po posteli, svůdně kroutila boky a hulákala: „Papa don’t preach, I’m in trouble deep. Papa don’t preach, I‘ve been losing sleep.“ Vzdálená vzpomínka, se kterou rozhodně neměl chuť se nikomu svěřovat.

„No, něco málo bych věděl,“ odpověděl. „Nakonec se z ní stala věřící, ne?“

Rose tím ani trochu neokouzlil. „Rita Nielsenová založila v Koldingu v roce 1983 telefonní centrálu pro call girls a masážní salon. Když se zajížděla v tamějším pornosvětě, nechávala si říkat Louise Ciccone. Říká vám to něco?“

Asad se přihlásil zvednutím ukazováčku. „Ciccone, to už jsem ochutnal. Těstoviny s masem, ne?“

Rozhořčeně se na něj podívala. „Madonna Louise Ciccone je Madonnino pravé jméno. Lone Rasmussenová mi vyprávěla, že v masážním salonu hráli její písničky pořád dokola. Rita neustále zkoušela napodobit Madonnin make-up a účes. Když zmizela, měla zrovna účes à la Marilyn Monroe. Kudrnaté odbarvené vlasy, jaké měla Madonna na turné Who’s That Girl. Podívejte se sami!“

Klikla myší u svého počítače a na obrazovce se objevila velmi vzrušující fotka Madonny v síťovaných punčocháčích, černém přiléhavém trikotu, s mikrofonem ve volně spuštěné ruce a nádherným make-upem z osmdesátých let s černým obočím a nakadeřenými blond vlasy. Pamatoval si to moc dobře. Jako by to bylo včera, což rozhodně nebylo.

„Lone Rasmussenová mi tvrdila, že Rita vypadala přesně takhle. Tmavé oční stíny a krvavě rudé rty. Tohle byla Rita Nielsenová, když zmizela. O něco starší, zachovalá, ale pořád hodně pěkná, říkala.“

„Krása,“ ozval se Asad. Vyjádřit se jedním krátkým výstižným slovem mu nedělalo problémy.

„Soustředila jsem se na obsah palubní přihrádky,“ pokračovala Rose. „Byly tam všechny Madonniny desky nahrané na kazetách. Taky soundtrack k desce Who’s That Girl, i když samotná páska chyběla, protože ta určitě byla v ukradeném přehrávači. Dál tam byly prospekty o Florencii a průvodce Cesta vede do severní Itálie. Všechno dohromady to dávalo smysl a přivedlo mě na jednu myšlenku. Podívejte se sem.“

Klikla myší na další ikonu a na obrazovce se objevila úplně stejná fotka Madonny jako předtím. Úplně stejná, až na řadu dat, která tvořila jednolitý pás. Rose ukázala právě na ně.

„June 14 and 15 Nashinomiya Stadium, Osaka, Japan,“ přečetl Asad nahlas. Víc japonsky už to znít nemohlo. Naprosto příšerně.

„Ano. Ten stadion se podle všech mých ostatních zdrojů správně jmenuje Nishinomiya, ale to teď není podstatné,“ řekla Rose a svými černě nalíčenými rty dala jasně najevo lehké opovržení. „Ne, zaměřte se na konec seznamu, to se teprve pobavíte.“

Carl poslouchal, jak Asad znovu čte nahlas. „September 6 Stadio Comunale, Firenze, Italy.“

„Dobrá,“ komentoval to Carl. „A kterého roku? Mám hádat rok 1987?“

Přikývla, tentokrát hodně zapáleně. „Správně. Jde o neděli, kterou měla Rita Nielsenová červeně přeškrtanou ve svém kalendáři. Jestli chcete znát můj názor, myslím, že chtěla jít na poslední koncert Madonnina turné Who’s That Girl. Jsem si tím úplně jistá. Rita se chtěla z Kodaně rychle vrátit, aby se stihla sbalit a dostat se do Florencie na koncert svého idolu.“

Asad s Carlem se na sebe podívali. Prospekty, hlídání kočky, fascinace zpěvačkou. Jedno zapadalo do druhého.

„Dokážeme zjistit, jestli si zamluvila letenku z Billundu na 6. září 1987?“

Zklamaně se na něj podívala. „To už jsem udělala. V systému nemají uložené tak staré informace. V bytě se taky nic nenašlo, tudíž asi musíme vycházet z toho, že letenky a vstupenku na koncert měla v době svého zmizení u sebe.“

„Takže těžko máme co do činění se sebevraždou,“ prohlásil krátce Carl a lehce poklepal Rose po rameni.

Carl si pročítal Rosiny poznámky o Ritě Nielsenové. Rose se s velkou pravděpodobností dokázala do jejího života snadno vcítit. Od raného dětství byla Rita sledována ostražitým a více než skeptickým veřejným systémem. Byly do toho zapojené všechny veřejné orgány: odbory sociální péče, psychologické poradny, policie, zdravotníci a věznice. Narodila se 1. dubna 1935 prostitutce, která i po porodu pokračovala s prací na ulici a Ritu vychovávala rodina z úplného společenského dna. Jako pětiletá kradla v obchodech a celou její šestiletou školní docházku doprovázela drobná kriminalita. Dětský výchovný ústav, diagnostický ústav pro dívky a znovu opakovaná kriminalita. Poprvé se prodala v patnácti, v sedmnácti otěhotněla, následoval potrat a život pod dohledem, protože byla označena za sociálně nepřizpůsobivou a mírně zaostalou. Rodina v té době už dávno neexistovala.

Po nějaké době prožité pod dozorem se vrátila k prostituci. Následoval pobyt v jednom z Kellerových ústavů v Brejningu. Byla diagnostikována jako lehce retardovaná a po řadě neúspěšných pokusů o útěk a následných násilných epizodách ji přeložili do Ženského domova na ostrově Sprogø, kde pobývala v letech 1955 až 1961. Znovu byla umístěna do pěstounské péče a po několika kriminálních kouscích se systému na dost dlouhou dobu ztratila z dohledu, od léta 1963 až do poloviny sedmdesátých let, kdy si zřejmě vydělávala jako tanečnice v různých evropských velkoměstech.

Potom si založila masážní salon v Aalborgu, byla odsouzená za kuplířství, ale nakonec se jí podařilo se ze sociálních problémů vyhrabat. S velkou pravděpodobností se naučila systémem proplouvat, protože během provozování bordelu a telefonní centrály pro call girls nashromáždila slušný obnos, aniž se dostala do hledáčku státních institucí. Platila daně a zanechala po sobě částku ve výši tří a půl milionů dánských korun, což v dnešní době odpovídá nejméně trojnásobku.

Zatímco si Carl pročítal poznámky, udělal si vlastní názor. Jestliže byla Rita Nielsenová označena za slabomyslnou, pak zná slušnou řádku lidí, kteří by si zasloužili stejné oznámkování.

V té chvíli se loktem opřel o mokrou loužičku na psacím stole a konstatoval, že mu pomalu, ale jistě začalo pěkně téct z nosu. Už by toho mohl být skoro plný hrnek.

„Zatracená práce,“ ulevil si a zaklonil se. Rukou šátral po něčem, čím by si mohl nos ucpat.

O dvě minuty později už stál na chodbě, kde vyrušil Rose a Asada, kteří právě vyvěšovali dokumenty, okopírované ze složky případu, na nejmenší z obrovských překližkových desek.

Carl se podíval na druhou desku, která zabírala celý prostor od Asadovy špeluňky až k Rosině kanceláři. Byl na ní pověšený jeden arch papíru za každý nevyřešený případ, který oddělení Q dostalo od svého založení na starosti. Vše bylo chronologicky uspořádané a několik případů bylo pospojováno barevnými provázky, které mezi případy naznačovaly možnou souvislost. Byl to Asadův systém a byl jednoduchý. Modré provázky mezi případy, o kterých se Asad domníval, že mají něco společného, a červenobílé provázky mezi případy, které spolu skutečně souvisely.

Právě teď na stěně viselo několik modrých provázků, ale ani jeden červenobílý.

Nebylo nejmenších pochyb, že se Asad zrovna snaží tenhle fakt změnit.

Carl případy přelétl očima. Už jich tady za dobu existence oddělení Q měli nejméně stovku. Valná většina se zde ocitla plným právem, ale určitě tu byla i spousta těch, které tu neměly co dělat. Nebylo to jen jako hledat jehlu v kupce sena. Bylo to horší. Jako by se ji po nalezení snažil slepý ještě navléknout.

„Jdu domů,“ oznámil. „Obávám se, že jsem od tebe chytil to svinstvo, Asade. Jestli jste se rozhodli, že tady dneska zůstanete přesčas, tak bych vám navrhoval, abyste prohlédli denní tisk z doby, kdy Rita Nielsenová zmizela. Měli byste se zaměřit na období od 4. září do 15. září 1987. Aspoň zjistíme, co se tehdy stalo, protože já už si to nepamatuju.“

Rose stála a kroutila boky. „Vy si možná představujete, že my dokážeme bleskurychle zjistit něco, co tehdy nedokázalo objevit ani usilovné policejní vyšetřování?“

Usilovné, řekla. Poněkud zvláštní slovo z tak mladých úst.

„No, já si představuju jen to, že teď strávím pár hodin v posteli, než vyrazím na svatomartinskou husu,“ odvětil a šel.

9 ) Srpen 1987

Maminka vždycky Nete říkala, že má šikovné ruce. Podle ní nebylo pochyb o tom, že jednoho krásného dne si všichni budou Nete kvůli její zručnosti vážit. Ne, kromě chytré hlavy Bůh obdařil lidi i šikovnýma, malýma rukama, a její otec to dokázal dobře zúročit, když s ní zůstal sám.

Když popadaly sloupky u ohradníku, byla to Nete, kdo je znovu postavil. To ona opět utěsnila zahnívající koryta, ona stloukala věci hřebíky, a když nastal čas, zase je od sebe oddělovala.

A právě tyto šikovné ruce se na ostrově Sprogø staly jejím prokletím. Ruce, rozdrásané do krve při vytrhování křovisek na polích. Ruce, které musely celé dny pracovat, aniž by z toho něco měly. A když už něco, rozhodně to nebylo nic dobrého.

Pak nastaly lepší časy, kdy ruce mohly být v klidu, ale teď opět přišla jejich chvíle.

Pokoj na konci chodby pečlivě přeměřila krejčovským metrem, který používala při šití. Metr po metru zmapovala šířku, délku a výšku místnosti. Od konečného výsledku odečetla plochy, které zabíraly dveře a okna, a nakonec sepsala objednávku. Nástroje, barvu, tmel na spáry, silikon, lišty, hřebíky, dostatek rolí silné plastové fólie, lepicí pásky, kamennou vlnu Rockwool, podlahové desky a sádrokartony na dvě vrstvy.

Obchod s malířskými potřebami na ulici Ryesgade ve čtvrti Nørrebro slíbil dodání do druhého dne. To jí vyhovovalo, protože když už se konečně rozhoupala k činu, nechtěla ztratit ani minutu.

Když jí objednané zboží přivezli a vynesli do bytu, pustila se do práce. Izolace a vyztužení stěn prováděla během dne, když byl soused zezdola v práci a sousedka odvedle se vydala na nákupy nebo na procházku kolem jezer se svým tibetským počurávačem koberců.

Nikdo nesměl slyšet, co se v bytě ve čtvrtém patře nalevo od schodiště děje. Nikdo ji nesměl vidět s kladivem nebo pilou. Nikdo neměl mít právo klást jí zvědavé otázky, protože v bytě žila anonymně už dva roky a tak to mělo zůstat až do konce jejího vyměřeného času.

Bez ohledu na to, kým bývala.

Když byly všechny práce hotové, stoupla si do dveří a spokojeně si prohlížela konečný výsledek. Nejtěžší, ale zároveň nejdůležitější – kromě úpravy dveří a podlahy – bylo izolovat a obložit strop. Na podlahu položila dvě vrstvy plastové fólie a kamennou vlnu. Teď ještě seřízla dveře, aby šly i nadále otevírat dovnitř do pokoje, i když na nově vzniklou podlahu položila ještě koberec.

Kromě výškového rozdílu vůči chodbě tam nebylo nic nápadného. Pokoj byl připraven. Díry ve zdech zahlazeny, stěny a strop nově vymalovány, okolo dveří a oken byly nové těsnicí lišty. Vybavení pokoje bylo stejné jako předtím. Obrázky na stěnách a roztomilé maličkosti na okenních parapetech. Uprostřed místnosti trůnil jídelní stůl s háčkovaným ubrusem a šesti židlemi bez područek. Její vlastní židle s područkami stála v čele stolu.

Přešla ke květině na okně a opatrně mezi prsty rozmělnila jeden z listů. Zápach byl ošklivý, ale ne nepříjemný. Protože díky tomuto zápachu, odéru blínu černého, se cítila v bezpečí.

Když Gitte Charlesová připlula v létě 1956 s poštovní lodí na ostrov Sprogø, všechny chovanky si o ní špitaly. Někdo říkal, že vystudovala na zdravotní sestru, ale vůbec to nebyla pravda. Možná ještě tak sanitářka, ale rozhodně ne zdravotní sestra, protože kromě hlavní vychovatelky neměl nikdo z personálu žádné vzdělání. Tím si byla Nete naprosto jistá.

Chovanky si o Gitte vyprávěly, protože se na ostrově konečně objevil někdo krásný. Když tam koketně mávala rukama a kráčela dlouhými, plavnými kroky, některé z žen připomínala jakousi Gretu Garbo. Byla opravdu jedinečná. Ani trochu se nepodobala ostatním zaměstnankyním středního věku, otráveným slepicím, které byly buď staré panny, rozvedené, nebo ovdovělé, a proto byly nuceny hledat si zaměstnání na tomhle pekelném místě.

Gitte Charlesová chodila vzpřímeně, blonďaté vlasy, stejné jako Nete, měla krásně vyčesané nahoru, až jí na zátylku bylo vidět drobné chmýří. To si nedovolila ani sama hlavní vychovatelka. Byla ženská, žádoucí a měla všechno, o čem Nete a mnoho ostatních snily a co chtěly mít.

Ano, chovanky pozorovaly Gitte Charlesovou závistivě, někdy i žádostivě, ale velmi brzy zjistily, že za krásnou slupkou se skrývá ďábel v lidské podobě. Až na Ritu si od ní všechny udržovaly hodně, hodně velký odstup.

Když Charlese, jak jí říkaly, přestala Rita bavit, zaměřila své modré oči na Nete. Slibovala jí pomoc v každodenním životě, bezpečí a možná taky šanci, že by se jednou mohla z ostrova dostat.

Všechno záleželo pouze na Nete, jak moc bude na Charlese milá. A kdyby se Nete náhodou někdy rozhodla, že si pustí pusu na špacír a prozradí, co ty dvě spolu mají, bude si muset do konce života dávat pozor na to, co pije. Protože jak řekla Gitte Charlesové, možná by v tom mohl být přimíchaný blín černý.

Díky této ošklivé výhrůžce se Nete poprvé dozvěděla o blínu černém a jeho příšerných vlastnostech.

„Hyoscyamus niger,“ pronesla Charles dramaticky a pomalu vylíčila důsledky otravy. Už jen z toho jména naskočila Nete po celém těle husí kůže.

„Říká se, že to užívaly čarodějnice, aby dokázaly doletět až na horu Bloksbjerg,“ pokračovala. „A když se ty ženské podařilo chytit, kněží a kati používali stejnou bylinu při mučení, aby utlumili jejich čarodějné schopnosti. Proto se jí říkalo čarodějnická šalvěj. Říkám ti, dávej si pozor. Nebylo by přece jen lepší se mi podvolit?“

Dopadlo to tak, že se Nete na dlouhé měsíce podřídila, a tohle období bylo z celého pobytu na ostrově Sprogø úplně nejhorší.

Když Nete hleděla na moře, neviděla jen vlny, které by ji dokázaly přenést z ostrova zpět do svobodného světa. Viděla i vlny, které by ji mohly stáhnout pod hladinu. Dolů, do tmy, kde by ji nikdo nenašel a nemohl jí ubližovat.

Když Nete ostrov Sprogø konečně opouštěla, vzala si s sebou jen semínka blínu černého. Po čtyřech letech dřiny a ponižování neměla nic než ta semínka.

O mnoho let později, když už byla vystudovaná laborantka, zaslechla o vykopávkách v klášteře, kde byla několik století stará semena blínu černého probuzena k životu. Okamžitě zasela vlastní stará semínka do květináče a postavila ho na prosluněné místo.

Zakrátko vyrostla v květináči jako bájný pták Fénix slušná zelená rostlina. Kývala na ni jako stará přítelkyně, která musela na čas odjet, ale už je zase zpátky.

Pár let trůnil blín v půdě na usedlosti Havngaard a teď stál v podkrovním bytě ve čtvrti Nørrebro potomek potomků původní první rostliny. Všechny jeho předchůdce usušila a uložila spolu s oblečením, které měla při svém odjezdu na sobě. Byly to památky na jiné časy. Odstřižené listy, tobolky se semeny, usušené stonky a pomačkané zbytky toho, co kdysi bývaly ty nejkrásnější nažloutlé květy s černými žilkami a červeným okem ve středu. Měla nasbírané už dva plné sáčky organického materiálu této rostliny a přesně věděla, jak je použít.

Možná právě díky blínu a jeho skrytým vlastnostem se Nete kdysi rozhodla pokračovat ve vzdělávání jako laborantka. Možná právě blín ji přiměl studovat chemii a veškeré její taje.

Každopádně vzhledem k nabytým znalostem o látkách a jejich působení na lidi lépe chápala, jaký úžasný smrtící nástroj nechala příroda volně růst na ostrově Sprogø.

Po několika pokusech v kuchyni, ve čtvrtém patře, se jí podařilo vylouhovat tři nejdůležitější aktivní složky rostliny. Získané extrakty si v malých, nepatrných dávkách vyzkoušela sama na sobě.

Hyoscyamin jí způsobil důkladnou zácpu, sucho v ústech, drobné otoky v obličeji a v puse a mírně řečeno i podivný srdeční tep. Doopravdy ale neonemocněla.

Víc se bála skopolaminu. Dobře věděla, že na smrtelnou dávku stačí pouhých padesát miligramů. I v nepatrném množství vyvolával skopolamin silnou potřebu spánku a kromě toho měl narkotizační účinky. Nebylo divu, že během druhé světové války se používal jako sérum pravdy. V omámeném stavu bylo člověku úplně jedno, co si myslí a říká.

Zbýval atropin. Šlo o bezbarvý krystalický alkaloid, který se stejně jako ostatní složky nacházel v jedovatých rostlinách. Možná nebyla Nete při testování stejně opatrná jako u prvních dvou. Měla poruchy zraku, silné potíže s řečí, horečku, zarudlou svědící kůži a halucinace, které ji přivedly téměř až do bezvědomí.

Nebylo pochyb, že koktejl smíchaný z těchto tří extraktů bude při dostatečné koncentraci smrtící. Nete dobře věděla, jak získat požadovanou sílu. Stačilo svařit tu hrůzu jako silný čaj a potom vydestilovat 95 procent vody.

Nakonec měla v rukou poměrně velkou láhev konečného výtažku. Všechna okna byla zamlžená a ve všech místnostech visel zahořklý vzduch.

Teď už šlo jen o to určit správnou dávku vybranému tělu.

Od svého nastěhování Nete manželův počítač nepoužila. K čemu taky? Neměla komu psát, o čem psát. Dokonce si ani nevedla žádné domácí účetnictví nebo obchodní korespondenci. Nečekaly na ni žádné tabulky nebo textové soubory. Ty časy už byly pryč.

Ale toho srpnového čtvrtka roku 1987 počítač zapnula a se svírajícím pocitem v břiše a mírným třasem celého těla naslouchala jeho bručení a sledovala, jak obrazovka pomalu nabíhá.

Až budou dopisy napsané a odeslané, už nebude cesty zpět. Stezka Netiným životem se zužovala a nevyhnutelně směřovala až do slepého konce. Tak to cítila a tak to taky chtěla.

Napsala si několik různých konceptů dopisu, který chtěla rozeslat. Konečný výsledek zněl:

Drahý…

Od našeho posledního setkání uběhla už pěkná řádka let. Trvalo mi sice dlouho, než jsem toho dosáhla, ale mohu pyšně říct, že jsem nakonec prožila dobrý život.

Během uplynulých let jsem často přemýšlela o svém osudu a dospěla jsem k závěru, že všechno, co se stalo, se stát mělo. Když se nad vším upřímně zamyslím, musím si přiznat, že ani já jsem nebyla bez viny.

Proto už mne netrápí všechny ty staré záležitosti, ostrá slova a nedorozumění. Je tomu skoro naopak. Ohlížím se smířeně do minulosti a jsem ráda, že jsem tím prošla a konečně se se vším vyrovnala.

Jak možná víš z tisku, byla jsem několik let provdaná za Andrease Rosena. Díky dědictví se ze mne po jeho smrti stala velmi bohatá žena.

Jsem nemocná, léčím se, ale osud bohužel rozhodl jinak.

Podle lékařů je moje nemoc nevyléčitelná a zbývá mi jen málo času.

Protože jsem ze známých příčin nemohla mít vlastního dědice, rozhodla jsem se rozdělit svůj majetek mezi lidi, kteří mi, ať už v dobrém nebo ve zlém, zkřížili cestu životem.

Proto bych Tě ráda pozvala k sobě domů v

PÁTEK 4. ZÁŘÍ 1987 V … HODIN.

Bydlím na ulici Peblinge Dossering 32 v Kodani.

Bude tady i můj právník a zajistí, aby na Tebe bylo převedeno 10 milionů korun. Z darovaných peněz budeš muset pochopitelně odvést daň, ale o to se postará můj právník. Nemusíš si s tím dělat starosti.

Jsem si jistá, že si pak najdeme chvíli a promluvíme si o našem bouřlivém životě. Budoucnost už mi bohužel nemá co nabídnout, ale na druhou stranu mohu zlepšit tu Tvou, a to mi dělá radost a uklidňuje mysl.

Doufám, že se máš dobře, nic Ti neschází a najdeš si čas na schůzku se mnou. Jak už jsem psala, udělalo by mi to velkou radost.

Vím, že píšu na poslední chvíli, ale věřím, že ať už máš na ten den naplánováno cokoliv, odložíš to, protože chápeš, jak je tenhle malý výlet pro Tebe důležitý.

Přijmi prosím tohle pozvání a přijď přesně v určený čas, protože toho dne mám s právníkem ještě další úkoly.

Přikládám šek na dva tisíce korun na pokrytí cestovních výdajů.

Těším se na Tebe. Získám klid na duši a snad i Tobě potom bude lépe.

S nejsrdečnějším pozdravem

Nete Hermansenová

V Kodani, ve čtvrtek 27. srpna 1987

Je to dobře napsané, pomyslela si. Dopis zkopírovala do šesti dokumentů, do každého vepsala jiné jméno a čas schůzky, všech šest vytiskla a podepsala. Elegantně, pevnou rukou a sebejistě. Takový její podpis ani jeden z těch šesti oslovených nikdy předtím neviděl.

Šest dopisů. Curt Wad, Rita Nielsenová, Gitte Charlesová, Tage Hermansen, Viggo Mogensen a Philip Nørvig. Chvíli zvažovala, jestli nemá napsat i svým dvěma stále žijícím bratrům, ale nakonec to zamítla. Byli tehdy příliš malí a vlastně ji vůbec neznali. Navíc když se to stalo, byli na moři a jejich nejstarší bratr Mads už byl po smrti. Ne, nemůže je z ničeho obviňovat.

Proto teď před ní leželo šest obálek. Mělo jich být devět, ale smrt ji třikrát předběhla. To si stačila zjistit, a chybějící tři už proto pro ni byli uzavřenou kapitolou.

Smrt jí ukradla paní řídící ze základní školy, primáře a hlavní vychovatelku z ostrova Sprogø. Těm třem se podařilo uniknout. Ti tři, kteří mohli snadno projevit pochopení, místo aby trestali. Nebo přesněji řečeno, mohli ji jen nechat být. Všichni tři udělali pravý opak a strašně chybovali, ale po celý svůj život pevně věřili, že dělali to nejlepší, co mohli. Domnívali se, že jejich práce a celý jejich život nebyl užitečný pouze společnosti jako celku, ale prospíval hlavně těm chudákům, o kterých rozhodovali.

A přesně to Nete štvalo. Sakra, tolik ji to štvalo.

„Nete, pojď sem,“ zavrčela paní řídící. A když Nete zaváhala, čapla ji za ušní lalůček a táhla ji celou cestu kolem školní budovy, až se kolem nich prášilo.

„Ty zatracená stvůro. Ty hloupé, zaostalé děcko, jak se opovažuješ?“ řvala a tloukla Nete kostnatou rukou do tváře. Když se dívenka s pláčem ptala, proč ji bije, udeřila ji řídící znovu.

Když potom ležela na zemi, nad sebou rozlícenou tvář, rozhlédla se kolem sebe. Mám teď špinavé šaty, pomyslela si, tatínka to bude mrzet, protože určitě byly drahé. Snažila se schovat za jabloňové květy, které opadávaly ze stromů, za zpěv skřivánka, který vibroval kdesi nahoře nad tím vším, za bezstarostný smích kamarádů na druhé straně budovy.

„Už je po všem, už tě nechci ani vidět, ty ošklivý spratku, rozumíš? Nestoudná, nemravná děvko.“

Ale Nete nic nechápala. Hrála si s chlapci, a když ji požádali, aby si nadzvedla šaty, se smíchem jim přání splnila. Ukázala jim velké růžové spodní kalhotky, které zdědila po mamince. Všichni se s úlevou rozesmáli, protože všechno bylo tak jednoduché a přímočaré. Dokud se mezi ně neprotlačila paní řídící a každému na potkání nevrazila pohlavek. Celá skupinka se rozprchla, jen Nete zůstala stát na místě.

„Ty malá couro,“ zařvala a Nete věděla, co to slovo znamená. Proto jí odpověděla, že rozhodně žádná coura není, a jestli jí to někdo říká, sám je coura.

Vtom paní řídící téměř zmizelo bělmo z očí.

Proto dívku tak zmlátila za školní budovou, proto jí nakopala štěrk do obličeje, proto řvala, že se postará, aby od téhle chvíle už Nete do školy nechodila. A jestli se k nim do školy někdy náhodou vrátí, tak ona už ji naučí slušně odpovídat. Za to, jak se Nete chovala po celou dobu školní docházky, si v životě nezaslouží nic dobrého. A to, co udělala před chvílí, už nikdy, nikdy, nikdy neodčiní. O to už se ona každopádně postará.

A tak se taky stalo.

10 ) Listopad 2010

Za pouhé tři a půl hodiny měl být u Mony. Pěkně učesaný a v čerstvě vyžehlené košili měl vypadat jako někdo, kdo dnes v noci bude stát za hřích.

Při parkování v Allerødu, před posledním řadovým domkem, se Carl ve zpětném zrcátku sklesle podíval na vlastní zešedlý obličej. Těžko by dnes mohl dostat těžší úkol.

Dvě hodinky v posteli to musí napravit, pomyslel si na chvilku, ještě než si všiml Terjeho Plouga, jak k němu přichází přes parkoviště. „Co ZASE chceš, Plougu?“ zařval, když vystupoval z auta.

Ploug pokrčil rameny. „Případ nastřelovací pistole, vždyť víš. Musel jsem si vyslechnout i Hardyho verzi.“

„Tu už jsi slyšel nejmíň pětkrát.“

„Jo, ale protože se případ pořád vyvíjí, možná ho napadlo něco nového.“

Nebylo pochyb, lovecký slídič Ploug chytil stopu. Byl to jeden z nejdůkladnějších vyšetřovatelů na policejní stanici. Nikdo by nejel s úsměvem na rtech pětatřicet kilometrů jen proto, že snad získá další střípek do své skládačky.

„A řekl ti Hardy něco?“

„Možná.“

„Co kruci myslíš tím možná?“

„Zeptej se ho sám,“ odpověděl a rozloučil se mávnutím dvěma prsty u spánku.

Hned u vstupních dveří na něj čekal Morten Holland. S tímhle podnájemníkem si člověk těžko zachovával zbytky soukromí.

Morten se podíval na hodinky. „To je dobře, že jdeš tak brzy, Carle, moc dobře. Tady se toho dnes tolik stalo. Ani nevím, jestli si to všechno pamatuju.“ Znělo to, jako by své krátké věty rapoval a zároveň lapal po dechu. To opravdu neměl Carl právě teď zapotřebí.

„Prrrhh,“ zaprotestoval Carl, ale zastavit sto dvacet kilo živé váhy, skládající se z masa a tuku, s přeskakujícím hlasivkovým katarem se mu nepodařilo.

„Měl jsem Viggu na drátě celou hodinu. Tohle je fakt průšvih, musíš jí okamžitě zavolat.“

Carlovi spadla čelist. Jestli mu do téhle chvíle nic moc nebylo, teď se mu rozhodně přitížilo. Jak je sakra možné, že jeho manželka, se kterou už léta nežije, pořád během mrknutí oka dokáže narušit jeho obranný imunitní systém?

„Co říkala?“ zeptal se unaveně.

Ale Morten jen na obranu zvedl bledé ruce a koketně s nimi zamával. To si musí Carl zjistit sám.

Ještě tohle mu scházelo.

Nakonec se donutil k další otázce. „Stalo se dneska ještě něco zajímavého? Teda až na návštěvu Terjeho Plouga?“ Ať se radši dozví všechno najednou, než to s ním praští.

„Ano, volal Jesper z nástavbového kurzu. Říkal, že mu ukradli peněženku.“

Carl potřásl hlavou. Úžasný nevlastní syn! Téměř tři roky strávil na allerodském gymnáziu, a najednou toho těsně před dvěma závěrečnými zkouškami nechal. Špatné známky odshora až dolů. Teď je druhým rokem na nástavbové škole v Gentofte, a když se mu něco znelíbí, provokativně se stěhuje mezi Vigginým zahradním domkem v Islevu a Carlovým řadovým domem v Allerødu. Každou chvíli má v pokoji novou holku, večírky, průšvihy a problémy. Ale tak už to prostě chodí.

„Kolik v ní měl?“ zeptej se Carl.

Morten významně zamrkal. Bylo to tolik?

„S tím se bude muset poprat sám,“ prohlásil Carl a vešel do obývacího pokoje.

„Ahoj, Hardy,“ řekl potichu.

Nejhorší asi bylo, že když přišel domů, v nemocničním lůžku nikdy nenastal žádný pohyb. Nikdo mu nemával na pozdrav, žádná napřažená ruka.

Jak bylo jeho dobrým zvykem, pohladil ochrnutého přítele po čele. Odpovědí mu byl pohled modrých očí, které snily o tom, že jednoho krásného dne konečně uvidí něco jiného než jen tenhle pokoj.

„Vidím, že koukáš na DR Update,“ řekl Carl a kývl směrem k ploché obrazovce v rohu.

Hardy protáhl koutky úst. Co jiného by asi tak mohl dělat? „Právě tady byl Terje Ploug,“ řekl.

„Vím, potkal jsem ho venku. Naznačoval, že bys mohl mít k případu nějaké nové poznatky. Pochopil jsem ho správně?“ Carl o krok ustoupil, protože ho začalo šimrat v nose, ale kýchnutí se nedostavilo. „Promiň, musím si radši udržovat odstup. Mám pocit, že na mě něco leze. Na stanici jsou skoro všichni nemocní.“

Hardy se pokusil o úsměv. Neměl už sílu vyjadřovat se k výrazu nemocný. „Ploug mě zasvětil do informací ohledně dnes nalezeného těla.“

„Jo, bylo v příšerném stavu. Rozčtvrcené a rozdělené do sáčků na odpadky. Díky sáčkům se rozklad těla zpomalil, ale stejně bych ho nazval hodně pokročilým.“

„Podle Plouga našli malý sáček, který byl pravděpodobně nějakým způsobem zavařený nebo jak to říct,“ pokračoval Hardy. „Domnívají se, že v něm byl teplý vzduch a potom ho někdo rychle zamrazil. Maso v něm bylo každopádně dobře zachovalé.“

„Aha. Tak to by tam mohly být dobré stopy DNA. Možná se díky tomu brzy dobereme vysvětlení, Hardy. Myslím, že by se nám to oběma hodilo.“

Hardy se na něj zpříma podíval. „Poradil jsem Plougovi, aby se pokusili zjistit, jestli ten muž nebyl jiného etnického původu než dánského.“

Carl sklonil hlavu a všiml si, jak mu zase začíná téct z nosu. „A proč?“

„Když Anker tehdy bydlel u Minny a u mě a jednou večer se vrátil v zakrváceném oblečení, tvrdil nám, že se porval s nějakým zatraceným cizincem. Podle mě ale rozhodně nešlo o krev po nějaké obyčejné rvačce. Každopádně jsem po rvačce nikdy nic podobného neviděl!“

„A co to má kruci společného s tím případem?“

„No, to bych taky rád věděl. Ale mám takový divný pocit, že Anker se dostal pěkně daleko, chápeš? To už jsme probírali.“

Carl přikývl. „Promluvíme si zítra, Hardy. Teď si musím jít na chvíli nahoru lehnout, abych to svinstvo vyhnal z těla. Jsem na dnešní večer pozvaný k Moně, na svatomartinskou husu s překvapením, říkala.“

„Tak si to pěkně užij,“ odpověděl Hardy. Znělo to zatrpkle.

Carl se ztěžka uložil do postele a zvažoval léčebnou kúru. Pokud si správně pamatoval, existoval jeden způsob, který vždy při nemoci aplikoval jeho otec.

Lehni si do postele, která má aspoň dva sloupky, říkával vždycky táta. Na jeden sloupek pověs klobouk a sáhni po flašce tvrdého alkoholu, která by měla vždycky stát na tvém nočním stolku. Pij, dokud neuvidíš klobouk i na druhém sloupku. Můžu ti slíbit, že druhý den budeš jako rybička, nebo ti bude všechno úplně jedno.

Jo, tahle léčba pokaždé zabrala, ale co s ní, když má člověk za pár hodin jet autem? A co když člověk nechce smrdět po chlastu?

Protože to by Mona rozhodně neocenila poklepáním po rameni ani bouřlivým objetím.

Párkrát si povzdechl a politoval se. Stejně se natáhl po láhvi tullamorky a několikrát si lokl. To mu přece nemůže ublížit.

Potom na mobilu vyťukal Viggino číslo, zhluboka se nadechl a se zadrženým dechem vyčkával. Většinou ho to uklidňovalo.

„Ach, to je skvělé, že voláš,“ zašveholila Vigga. Teď už mu bylo jasné, že je opravdu zle.

„Spusť, Viggo. Jsem utahaný a je mi moc špatně na to, abys dlouho kroužila kolem horké kaše.“

„Ty jsi nemocný?! Tak toho necháme, můžeme si promluvit jindy.“

Panebože! Byla si zatraceně jistá, že Carl chápe, že to nemyslí vážně.

„Jde o peníze?“ zeptal se.

„Carle!“ Znělo to téměř pohoršeně. Carl si raději znovu přihnul z láhve whisky. „Gurkamal mě požádal o ruku.“

V té chvíli Carl pochopil, že whisky v nose není úplně nejlepší nápad. Docela to pálí. Několikrát si odkašlal, otřel si špičku nosu a pokoušel se ignorovat oči zalité vodou.

„Kruci, ale tomu se říká bigamie, Viggo. Ještě pořád jsi vdaná za mě, vzpomínáš si?“

Zasmála se.

Carl se zvedl z postele a postavil láhev stranou.

„To mi vysvětli! Snažíš se tímhle způsobem dosáhnout rozvodu? Co sis myslela? Že tuhle krásnou posvátnou středu budu sedět v posteli a radostně se usmívat, zatímco ty mi budeš roztomile oznamovat, že se mi právě rozpadl život? Sakra, víš moc dobře, že si teď nemůžu rozvod dovolit, Viggo. Jestli ti mám vyplatit půlku za tenhle barák, nebudu tady moct zůstat. Nezapomeň, že jde o dům, kde bydlí tvůj syn a mají tady domov dva podnájemníci. To přece nemůžeš myslet vážně, Viggo. Copak ti nestačí, že s panem Kurkumou bydlíš, proč se k čertu musíte hned brát?“

„Náš Anand Karaj proběhne v Patiale, kde bydlí jeho rodina. Není to úžasné?“

„Brzdi, stop, stop. Poslouchalas mě vůbec? Jak si představuješ, že teď zvládnu rozvod? Nedomluvili jsme se snad, že až ta situace bude aktuální, musíme se na všem dohodnout? A co sem pleteš nějaké kari? Vůbec nechápu, o čem mluvíš.“

„Anand Karaj, hlupáčku. To znamená, že se skloníme před posvátnou knihou sikhů Guru Granth Sahib, abychom celému světu veřejně ukázali, že se chceme vzít.“

Carl bleskurychle přelétl pohledem po stěnách ložnice. Pořád tady visely koberečky z dob, kdy se Vigga zajímala o hinduismus a balijská mystéria. Existovalo vůbec nějaké náboženství, se kterým by svého času nekoketovala?

„Mně to fakt hlava nebere, Viggo. Opravdu teď po mně cheeš, abych vyplázl na stůl tři sta, čtyři sta tisíc, aby ty ses mohla vdát za chlapíka, který má pod turbanem zamotaného půldruhého kilometru vlasů a se kterým si budeš užívat od rána do večera?“

Zachichotala se jako školačka, která si přes odpor všech prosadila dírky v uších.

Jestli bude pokračovat v nastoleném duchu, brzo to s ním praští. Natáhl se po papírovém kapesníčku na psacím stole a otřel si nos. Kupodivu z něj nic neteklo.

„Carle! Jak tě tak poslouchám, vidím, že nemáš ani zdání o učení Guru Nánaka. Sikhská víra znamená rovnost, meditace a vydělávat si poctivě na živobytí. Dělit se s chudými a nade vše si cenit práce. Na světě nenajdeš čistší způsob života, než jaký praktikují sikhové.“

„Výborně, takže jestli se za každou cenu musí dělit s chudými, může pan Kurkuma začít tím, že se rozdělí se mnou. Řekněme dvě stě tisíc a jsme si kvit?“

Znovu zurčivý smích, který snad nikdy neskončí. „Uklidni se, Carle. Můžeš si od Gurkamala půjčit, abys mě mohl vyplatit. Dá ti hodně nízký úrok, s tím si vůbec nemusíš dělat starosti. A dům jsem nechala ocenit realitním makléřem. Řadové domy v Rønneholtparku, které jsou v podobném stavu, se teď prodávají za jedna celá devět milionu. Na hypotéce nám zbývá doplatit šest set tisíc, takže mi dáš půlku z těch jedna celá tři a navíc si můžeš nechat veškeré vnitřní vybavení.“

Půlku! Šest set padesát tisíc korun!

Carl se ztěžka opřel a tiše zaklapl mobil.

Zdálo se, že mu šok vyhnal virus z těla a nahradil ho dvaatřiceti olověnými závažími, které mu pěkně hluboko vrazil do hrudi.

Ještě než stihla otevřít dveře, už cítil její vůni.

„Pojď dál,“ řekla Mona a zatáhla ho za ruku.

Štěstí trvalo celé tři vteřiny. Potom se otočila na patě směrem k obývacímu pokoji a ukázala na postavu v upnutých ultrakrátkých černých šatech, která se právě skláněla nad jídelním stolem a zapalovala svíčky.

„Dovol, abych ti představila Samanthu, svou nejmladší dceru,“ pronesla. „Moc se těšila, až se s tebou seznámí.“

Z pohledu, který na něj vyslal Monin přesný, jen o dvacet let mladší klon, nečišelo zrovna bujaré nadšení. Právě naopak. Rychle zaregistrovala ustupující kouty ve vlasech, mírně nahrbenou postavu a uzel na kravatě, který ho najednou začal škrtit. To, co viděla, jí rozhodně neimponovalo. To bylo zjevné.

„Ahoj Carle,“ řekla a už z toho pozdravu čišelo zřejmé znechucení ohledně výběru partnera, kterého si matka vytáhla ze šuplíku s nápisem „Muži, po kterých ani pes neštěkne“.

„Ahoj Samantho,“ odpověděl a pokusil se nadšeně usmát. Co jí o něm Mona mohla sakra vykládat, když je dcera podle výrazu ve tváři tak zklamaná?

Nálada se nezlepšila ani poté, co do pokoje vběhl malý kluk a plastovým mečem zaútočil na Carlova kolena.

„Jsem nebezpečný lupič!“ řvalo to blonďaté kudrnaté monstrum, kterému říkaly Ludwig.

Sakra, toho se leklo snad i jeho nachlazení. Dnes postačí už jen pár šoků a bude úplně zdravý.

Předkrm zvládl s úsměvem a přimhouřenýma očima, což odkoukal při opakovaném sledování filmu s Richardem Gerem. Když ale přišla na řadu husa, nastoupil i Ludwig.

„Kape ti do omáčky,“ oznámil a ukázal na špičku Carlova nosu. Podařilo se mu tím u matky vyvolat křeče v břiše.

Když chlapec začal ukazovat na jizvu na Carlově spánku, prohlásil, že je hnusná, a nechtěl uvěřit, že má u sebe pistoli, začal Carl zvažovat protiútok.

Please, řekl si v duchu s očima upřenýma ke stropu. Jestli mi okamžitě nepomůžeš, za deset vteřin si toho kluka přehnu přes koleno.

Zázrak, který ho zachránil, nepřišel v podobě jemnocitu krásné babičky ani výchovných metod mladé matky. Bylo to zabzučení v Carlově zadní kapse, které se hlásilo o pozornost. Poklidný večer je u konce, práce volá.

„Omluvte mě,“ řekl, jednou rukou mávl směrem k oběma ženám a druhou vytáhl mobil.

„Ano, Asade,“ ohlásil se, když si všiml jména na displeji. Právě teď byl ochoten odpovídat na cokoliv, všechno odsouhlasit, jen když ho to zachrání. Bezpodmínečně musí pryč.

„Omlouvám se, že ruším, Carle. Mohl byste mi prosím říct, kolik je každoročně v Dánsku nahlášeno pohřešovaných osob?“

Záludná otázka, která vyžadovala dalekosáhlé vysvětlení. Perfektní.

„Domnívám se, že asi patnáct set. Kde jsi?“ Tahle replika zněla pokaždé dobře.

„Jsme s Rose pořád ještě ve sklepě. A kolik myslíte, že z těch patnácti set je po uplynutí jednoho roku pořád pohřešováno, šéfe?“

Carl vstal od stolu a snažil se vypadat důležitě.

„Objevily se v případu nové poznatky?“ zeptal se. Taky dobrá věta.

„Nevím,“ odvětil Asad. „To mi řekněte vy. Ve stejném týdnu, kdy zmizela bordelmamá Rita Nielsenová, zmizeli další dva a ještě jeden o týden později. Nikoho z nich nikdy nenašli. Nemáte pocit, že je to divné? Čtyři během pár dnů, Carle, co myslíte? To normálně odpovídá průměru za celý půlrok.“

„Bože všemohoucí, jsem tam za chvíli!“ Výborná hláška, která vystihovala vše, i když Asadovi to muselo připadat trochu divné. Kdy naposledy Carl reagoval tak promptně?

Carl se otočil ke společnosti. „Ano, omlouvám se! Asi jste si všimli, že jsem byl chvílemi duchem nepřítomný. Zaprvé jsem hodně, hodně nastydlý, takže doufám, že jsem nikoho nenakazil.“ Popotáhl, aby nachlazení názorně demonstroval, a vzápětí zjistil, že už mu z nosu neteče. „Hmm, a zadruhé teď řešíme případ čtyř pohřešovaných a zvlášť otřesnou vraždu na Amageru. Je mi to opravdu líto, ale musím vás opustit. Jinak by to mohlo špatně dopadnout.“

Upřeně se zadíval na Monu, která vypadala hodně ustaraně. Úplně jiný přístup, než jaký mívala ve své poradně.

„Jde o ten starý případ, do kterého jsi byl zapletený?“ zeptala se a ignorovala všechny jeho pochvalné poznámky k průběhu celého večera. „Musíš si dávat pozor. Ještě pořád nechápeš, jak hluboce tě to zasáhlo, Carle?“

Přikývl. „Ano, jde o ten případ. Ale nemusíš se o mě bát, nemám v úmyslu se v tom začít znovu šťourat. Jsem v pořádku.“

Zamračila se. Kruci, to byl ale vydařený večer. Kdyby to tak šlo vrátit. Opravdu nešťastné seznámení s rodinou. Dcera ho nenávidí. Carl nenávidí vnoučka. Husu ani pořádně neochutnal, z nosu mu kapalo do omáčky a navíc Mona znovu vytáhla tu zatracenou záležitost. Určitě na něj zase poštve úlisného psychologa Krise.

„Úplně v pořádku,“ dodal, namířil na chlapce prsty jako revolverem a s úsměvem zmáčkl pomyslnou spoušť.

Příště se raději nenápadně vyptá, co si Mona představuje pod pojmem překvapení.

11 ) Srpen 1987

Tage zaslechl klapnout poštovní schránku a začal nadávat. Od doby, co si na schránku dal cedulku Žádné reklamy, děkuji!, mu psal pouze finanční úřad a od něj člověk nemohl čekat nic dobrého. Nikdy nepochopil, proč je kruci zajímalo těch pár ubohých korun vydělaných načerno zalepováním prasklých pneumatik, čištěním svíček a zanesených karburátorů u mopedů vlastněných puberťáky. Byli by snad spokojenější, kdyby stál s nataženou rukou na sociálce v Middelfartu nebo vykrádal letní sídla na skårupské pláži stejně jako ostatní týpci, se kterými pravidelně popíjel?

Natáhl se po láhvi od vína. Stála mezi postelí a přepravkou na pivo, kterou používal jako noční stolek. Rychle zkontroloval, jestli v průběhu noci do láhve něco nepřidal, pak si ji přitáhl do rozkroku a vymočil se do ní. Ruce si otřel do povlaku na peřinu a pomalu vstal. Už ho moc nebavilo mít tady na bytě Mette Koktalku. Záchod byl totiž až vzadu, za jejím pokojem v hlavním domě. Tady v dílně, kde bydlel on sám, byly palubky prohnilé a dovnitř profukoval vítr. Než se člověk naděje, bude tady zima.

Rozhlédl se kolem. Na starých obrázcích s ohnutými rohy byly nahotinky s ňadry pomazanými olejem. Všude se povalovaly součástky a hlavy z mopedů, různá kola a tlumiče. Na betonové podlaze byly fleky od vyteklého motorového oleje. Nebylo to zrovna místo, na které by mohl být člověk pyšný, ale patřilo jen jemu.

Zašátral rukou po trojúhelníkové polici a našel popelník plný nedopalků. Vybral si ten nejdelší, zapálil si a spokojeně potáhl. Oheň rychle spálil posledních deset milimetrů až k jeho prstům, zašpiněným od oleje, a cigareta zhasla.

Potom skočil do trenýrek a přešel po studené podlaze ke dveřím. Když udělá jen jeden krok ven, dosáhne akorát do schránky. Taková pěkná schránka, stlučená z překližky, přičemž kryt byl už dvakrát silnější než tehdy, když schránku kdysi dávno vyráběl.

Nejprve se dobře rozhlédl po ulici. Nikdo se k němu nesmí přiblížit a stěžovat si, že stojí uprostřed Brenderupu v zapraných spodkách a s povislým břichem. To vážně neměl chuť poslouchat. Úzkoprsé slepice, které nesnesou pohled na muže v nejlepším věku, jak říkával kamarádům na lavičce. Bylo to hezké slovo a rád ho používal. Úzkoprsé. Znělo tak zatraceně vznešeně.

Dopis, který vytáhl ze schránky, nebyla kupodivu úřední obálka s pruhem, ať už od finančního úřadu nebo od státní správy. Byla to úplně běžná bílá obálka se známkou. Takový dopis už nedostal, ani nepamatoval.

Narovnal se. Jako kdyby ho v tomto zvláštním okamžiku odesílatel dopisu sledoval nebo spíš jako kdyby dopis sám měl oči a mohl posoudit, zda si příjemce zaslouží přečíst jeho poselství.

Písmo samotné nepoznával, ale líbilo se mu jeho vlastní jméno, napsané s elegantními kudrlinkami.

Dopis otočil a v žilách mu začal pumpovat adrenalin. Ucítil horko ve tvářích jako čerstvě zamilovaný a zbystřil pozornost jako štvaná zvěř.

Tenhle dopis by nečekal ani ve snu. Byl od Nete. Od Nete Hermansenové, jeho sestřenice. S adresou a vším, co k tomu náleží. Díky Nete prožil ve svém životě dny, v jaké ani nedoufal, ale nyní byl přesvědčený, že už o ní nikdy neuslyší. Měl k tomu dobré důvody.

Zhluboka se nadechl a chvíli uvažoval, jestli nemá dopis hodit zpátky do schránky. Jako by ho vítr a počasí ve spolupráci s poštovní schránkou dokázaly vymazat z povrchu zemského. Odfouknout ho někam daleko od jeho rukou, aby se nemusel seznamovat s jeho obsahem.

Takhle se cítil.

Díky praktickým zkušenostem z práce na otcově statku se Netin nejstarší bratr Mads naučil, že stejně jako všechny ostatní živé bytosti se i lidé dělí na dvě skupiny, a to na muže a ženy. A když to člověk konečně pochopil, nepotřeboval už se učit nic moc nového, protože od tohoto poznatku se odvíjelo všechno ostatní. Tyhle dvě skupiny si mezi sebou rozdělily všechna tajemství světa. Války, rodinu, práci a to, co probíhalo doma, za zavřenými dveřmi. Všechno bylo uspořádáno, a tak jedna nebo druhá skupina lidstva dobře věděla, co má dělat a kdy.

Jednoho dne Mads sezval všechny mladší sourozence a bratrance na dvůr statku, stáhl si kalhoty a ukázal na svůj penis.

„Když má člověk tohle, patří k jedné skupině. A když má místo toho čárku, patří k té druhé. Je to jednoduché.“

Všichni bratři i Tage se rozesmáli. Nete si z jakési dětské solidarity a porozumění také stáhla kalhotky.

Nejspokojenější byl Tage. Byla to nová, krásná zkušenost, protože tam, odkud pocházel, veškeré svlékání a odhalování probíhalo potají. Popravdě řečeno, do téhle chvíle vlastně nikdy nepochopil, jaký je mezi mužem a ženou rozdíl.

Tohle léto byl Tage u strýčka poprvé. Bylo to tady mnohem lepší než trávit horké dny v přístavu v Assensu nebo v městských uličkách, kde mohl s ostatními kluky jen postávat, hrát si s cigaretami značky Eiffel a snít o velké zámořské plavbě.

S Nete se vždy cítil dobře. Ani bratranci, dvojčata, nebyli k zahození, ale Nete byla nejlepší, i když byla skoro o osm let mladší. S ní byl život tak jednoduchý. Stačilo, aby se zatahal za horní ret, a ona se hned rozesmála. Když ji jedním slovem o cokoli požádal, okamžitě se bez rozmyslu vrhala do těch nejbláznivějších situací.

Tage poprvé v životě zažíval pocit, jaké to je, když k němu někdo vzhlíží, a moc se mu to líbilo. Byl by se přetrhl, aby Nete ulehčil práci, kterou po ní otec vyžadoval.

Když Mads a dvojčata z malého statku odešli, Nete zbyl pouze tatínek a letní dny prožité s Tagem. Jasně si vzpomínal, jak to pro ni bývalo těžké. Zvláště po příležitostných vesnických pomlouvačných kampaních a kvůli otcovým nevyzpytatelným náladám a nepříjemnému a někdy také nespravedlivému chování.

Ti dva, Nete a on, do sebe ve skutečnosti nebyli zamilovaní. Byli důvěrní přátelé a z této intimity se zrodila dráždivá a neodbytná otázka o dvou lidských skupinách a o tom, jak se k sobě tyto skupiny čas od času chovají.

Byl to Tage, kdo naučil Nete všechno o sexu, a byl to on, kdo jí zase všechno vzal, aniž to chtěl.

Ztěžka se posadil na postel, zadíval se na láhev postavenou na soustruhu a zamyslel se, co pro něj bude nejlepší. Jestli má třešňové víno vypít před přečtením dopisu, nebo až po něm.

Zaslechl Mette, nájemnici, jak šmejdí po obývacím pokoji a přitom kašle. Tyhle zvuky by si člověk normálně se ženou nespojoval, ale on už si zvykl. Za dlouhých zimních večerů nebylo špatné mít ji pod peřinou. Jen aby státní úředníky nenapadlo, že spolu opravdu žijí, a nesebrali jim podporu a příspěvky.

Potěžkal obálku v ruce a nakonec dopis vytáhl. Byl to pěkný dopisní papír, ozdobený květy a dvakrát přeložený. Předpokládal, že dopis bude napsaný rukou, ale když ho otevřel a pohlédl na první část, viděl, že je napsaný na počítači a krásně čitelný. Rychle se pustil do čtení, aby měl tu bolestnou chvíli co nejrychleji za sebou. Když se dočetl k místu, kde psala, že mu chce odkázat deset milionů dánských korun, pokud se ve stanoveném čase dostaví na udanou adresu do Kodaně, byl zralý na hlt z láhve třešňového vína.

Dopis mu vypadl z rukou. Sledoval ho, jak klesá k betonové podlaze a otevírá se i poslední přehnutá část.

Všiml si, že úplně na konci dopisu je pomocí kancelářské sponky připevněný šek. Na šeku bylo uvedeno jeho jméno a částka dva tisíce korun.

Nedokázal myslet na nic jiného než na to, že takhle koncem měsíce nikdy neměl v rukou tolik peněz. Všechno ostatní bylo tak neuvěřitelné. Miliony, Netina nemoc. Všechno to ostatní!

Bylo tam napsáno dva tisíce korun! Ani v dobách, kdy býval námořníkem, nemíval koncem měsíce tolik peněz. Ani tenkrát, když pracoval v továrně na přívěsy, ještě předtím, než se výroba přesunula do Norre Abby a jeho vyhodili, protože moc pil.

Vytáhl šek zpod sponky a promnul ho mezi prsty.

Jo, kruci, byl fakt pravý.

S Nete byla zábava a Tage se ničeho nebál. Když přitáhli býka k jediné krávě na statku, zeptala se, jestli by i jemu penis stál jako býkovi. Okamžitě jí předvedl, že to není žádný problém, a ona se rozesmála, jako by šlo o jeden z vtípků, kterými ji zásobovali bratři dvojčata. Dokonce i když se líbali, byla uvolněná a bezstarostná a Tage se cítil šťastně. Rozhodl se, že to s ní zkusí, protože na ni vždy tímhle způsobem myslel, i když se její ženské tvary teprve začínaly objevovat. Měl štíhlý pas a v hnědé vojenské uniformě a se zkosenou čepicí zastrčenou pod nárameníkem mu to slušelo. Zdálo se, že díky býkovi a krávě dospěli k nevyhnutelnému každoročnímu rituálu.

Nete měla pocit, že Tage působil tak dospěle a správně, když ji na půdě požádal, aby se svlékla a potěšila ho. Nezaváhala ani na chvíli. Proč taky? Všichni přece říkali, že je to normální a že to takhle mezi mužem a ženou chodí.

A protože je za to nikdo nepokáral, občas si zopakovali, co se naučili. Pochopili, že tomu, co jim může dát vzájemná blízkost jejich těl, se nic nevyrovná.

Když jí bylo patnáct, otěhotněla. I když z toho měla radost a Tagovi oznámila, že teď spolu stráví zbytek života, odmítl se k otcovství přiznat. Jestli je pravda, že je skutečně otcem jejího parchanta, řval, dostane se do velkých problémů, protože je ještě pod zákonem a to je trestné. On kvůli tomu do vězení rozhodně nepůjde.

Netin otec jejímu vysvětlení věřil, dokud se nepokusil z Taga vymlátit duši. I po výprasku si Tage pořád stál na svém. Otec mu pochopitelně uvěřil, protože jeho vlastní synové po podobně vedeném výslechu vždycky přiznali barvu.

Tage už od té doby Nete nikdy nespatřil. Slýchával o ní různé historky a občas se opravdu zastyděl.

Nakonec se rozhodl všechno vymazat z paměti.

Připravoval se celé dva dny. Ruce si máčel v olejové lázni a znovu a znovu si je třel, dokud mu popraskaná kůže nezrůžověla a nevypadala zase zdravě. Několikrát denně se holil, dokud neměl tvář opět hladkou a lesklou. U holiče ho uvítali jako dávno ztraceného syna. Odborně, tak jak to umí pouze vyučení v oboru, mu umyli hlavu, ostříhali ho a důkladně zalili toaletní vodou. Zuby si drhl jedlou sodou, dokud mu dásně nezačaly krvácet. Po nějaké době viděl v zrcadle sám sebe jako odraz lepších časů. Jestli má dostat deset milionů, musí to mít úroveň. Nete si musí myslet, že prožil hodnotný život. Musí se na něj dívat jako na člověka, který ji kdysi dokázal rozesmát a ke kterému se může hrdě hlásit.

Ještě jednou se při té myšlence zachvěl. Ve věku téměř padesáti osmi let se zvedne ze společenského dna a postaví se světu jako nový člověk. Nechá lidi, ať se na něj klidně dívají, a nebude se bát, že mu chtějí ublížit.

V noci se mu zdálo o respektu, závisti a lepších zítřcích v nových podmínkách. Proč by kruci měl zůstat žít v ubohém společenství lidí, kteří ho nenávidí víc než mor. Proč by sakra měl zůstat v městečku se čtrnácti sty obyvateli, kde i železniční trať zarůstá mechem a jedinou místní pýchou je továrna na přívěsy, kterou už dávno přestěhovali. Teď tady mají novinku, školu s úchylným názvem Nordická škola míru.

Rozhodl se pro největší obchod Pánské oděvy v Bogense a koupil si krásný lesklý ocelově modrý oblek, který prodavač s pokřiveným úsměvem prohlásil za poslední výkřik módy a který po výrazném snížení ceny stál přesně tolik, aby mu z šeku zůstalo pár korun na benzin do mopedu a zpáteční jízdenku z Ejby do Kodaně.

Když nasedl na moped značky Velo Solexen a projížděl městem, cítil se jako král. Nikdy předtím ho nesledovaly tak žádoucí pohledy.

Nikdy předtím nebyl tak dobře připraven na nový život, který mu osud přichystal.

12 ) Srpen 1987

V osmdesátých letech Curt Wad s velkým uspokojením sledoval, jak stále víc lidí směřuje politicky doprava, a teď, na konci srpna 1987, téměř všechna média předpovídala, že stávající vládní pravicové strany znovu vyhrají volby.

Curtu Wadovi a jemu podobným nastaly zlaté časy. Strana změny hřímala proti přistěhovalcům a stále více křesťanských sborů a národnostních spolků se pomalu hlásilo k populistickým agitátorům, kteří dovedně pozvedali hlas nad morálním úpadkem a zkažeností, aniž projevili alespoň minimální snahu o pochopení a uznání všeobecných principů slušnosti a lidských práv.

Lidé se nerodí podle šablony a nejsou si rovni. Jak dosáhnout vyrovnanosti, to již bylo popsáno, a lidé se s tím musí naučit žít a chovat se podle toho.

Ano, doba Curtu Wadovi a jeho idejím přála. Podobné myšlenky se pomalu prosazovaly jak v parlamentu, tak i v několika základních politických hnutích a zároveň přinášely peníze do toho, co bylo Curtovou srdeční záležitostí, tedy do sdružení Čistý zítřek. Tvrdě pracoval na tom, aby sdružení přeměnil v politickou stranu s mnoha místními organizacemi, zastoupenou v Christiansborgu, sídle současného dánského parlamentu. Bylo to jako návrat do třicátých, čtyřicátých nebo padesátých let, kdy slovo morálka ještě mělo svou váhu, na rozdíl od odporných šedesátých a sedmdesátých let, kdy mládež hulákala po ulicích a hlásala volnou lásku a socialismus. Tenkrát byla ubohá individua ze společenského dna vynášena do nebes a asociální chování se vysvětlovalo jako selhání státu a společnosti.

Ne, to už dávno neplatilo. V osmdesátých letech byl každý svého štěstí strůjcem. A mnoha lidem se vedlo opravdu dobře, to bylo znát. Každý den přicházely na účet Čistého zítřku dobrovolné příspěvky od poctivých občanů a různých veřejných fondů.

Výsledek na sebe nenechal dlouho čekat. Už teď seděly v kanceláři dvě pracovnice, které se zabývaly účetní evidencí Čistého zítřku a rozesíláním materiálů, a nejméně čtyři ze stávajících devíti místních organizací každý týden přibíraly alespoň pět nových členů.

Ano, konečně se naplno projevila neskutečná zášť proti homosexuálům, narkomanům, mladistvým delikventům, promiskuitě, šíření nevhodných genů, přistěhovalcům a uprchlíkům. Navíc se objevila ještě hrozba AIDS a připomínala to, o čem se v křesťanských kruzích mluvilo jako o vztyčeném božím prstu.

V padesátých letech nebylo třeba podobné klíčové body zdůrazňovat nebo je používat jako páku pro vymýcení zla, ale tehdy měli k dispozici mnohem lepší prostředky.

Ale jak už bylo řečeno, doba jim přála. Myšlenky Čistého zítřku se šířily rychlostí blesku, a i když to nikdy nebylo vyřčeno nahlas, bylo to jasné: špatná krev se nesmí mísit s dobrou.

Od dob svého založení měla společnost pro neposkvrněnou krev národa a morální hodnoty lidu v průběhu let tři různé názvy. Curtův otec ji založil v zuřivém boji za rasovou čistotu a pozvednutí morálky obyčejného občanského života. Ve čtyřicátých letech ji nazýval Výbor proti nemravnosti, později zase Dánská společnost a dnešní název zněl Čistý zítřek.

A to, co se zrodilo v hlavě praktického lékaře z ostrova Fyn a nalezlo pokračovatele v jeho synovi, už dnes nebylo soukromou záležitostí. Sdružení mělo dva tisíce členů, kteří s úsměvem na rtech platili vysoké členské příspěvky. Byli to pořádkumilovní občané, od právníků, lékařů, politiků až po pečovatele a kněze. Lidé, kteří ve své každodenní práci viděli tolik závažných věcí a měli schopnosti i sílu s tím něco udělat.

Kdyby byl Curtův otec stále naživu, byl by hrdý na to, jak jeho syn dokázal společné myšlenky rozšířit. Byl by pyšný na synův způsob řízení toho, co ti dva po mnoho let nazývali Tajným bojem. V rámci tohoto boje prováděl on a jeho věrní stoupenci všechno to, co nebylo povolené a co se pomocí sdružení Čistý zítřek pokoušeli zlegalizovat. Rozhodovali, které děti si zaslouží žít a které ne.

Curt Wad právě dokončil telefonický rozhovor, nahrávaný pro rozhlas, o základních myšlenkách Čistého zítřku, když vtom mu manželka položila na dubový stůl, do pruhu ozářeného sluncem, svazek dopisů.

Dostat podobný svazek dopisů bylo jako obdržet sáček se směsicí dobře namíchaných bonbonů.

Anonymní dopisy Curt vyhodil rovnou do odpadkového koše. Byla jich přibližně třetina.

Další část tvořily obvyklé výhrůžné a nenávistné pamflety. U těch si poznamenal odesílatele a vhodil je do archivní přepravky, kterou v kanceláři ve městě zpracovávaly najaté úřednice. Pokud dámy zjistily, že někteří odesílatelé se opakují častěji, Curt zatelefonoval mluvčímu místní organizace, který se následně postaral o to, aby další podobné dopisy už nepřicházely. Dalo se to vyřešit mnoha různými způsoby, protože většina lidí má svého kostlivce ve skříni a místní právníci, lékaři nebo faráři v dané oblasti měli přístup prakticky do všech archivů. Někdo by tomu mohl říkat vydírání, Curt to nazýval sebeobranou.

Mezi těmito dopisy se skrývaly žádosti o přijetí do sdružení a zejména u těchto dopisů byla nutná zvýšená dávka obezřetnosti. Kdyby se nepřátelům podařilo do sdružení infiltrovat, pak by se s tím těžko dalo něco dělat. Proto museli být při přijímání velmi opatrní, a proto si také Curt Wad sám otevíral poštu.

Nakonec přišla na řadu obvyklá korespondence, zahrnující široké spektrum od obdivu až po povzdechy a vztek.

V této poslední hromádce denní pošty nalezl Curt Wad i dopis od Nete Hermansenové. Když uviděl jméno odesílatelky, neubránil se pousmání. Během uplynulých let se málokterý případ vydařil tak dobře jako ten její. Během života se mu dokonce dvakrát podařilo zastavit nemravné chování téhle ženy a překazit její začlenění do společnosti. Ta malá mrcha.

Ale čím si ho tahle ubohá postavička teď dovoluje obtěžovat?

Pláčem, nebo nadávkami? Bylo mu to vlastně úplně jedno. Nete Hermansenová pro něj nic neznamenala. Ani tehdy, ani teď. To, že se po jejich posledním náhodném setkání její idiotský manžel téhož večera zabil při dopravní nehodě a ona zůstala na světě úplně sama, u něj vyvolávalo jen pokrčení rameny.

Nic lepšího si nezasloužila.

Neotevřený dopis hodil na hromádku určenou pro archivaci, k ostatním zbytečnostem. Dokonce ani trochu zvědavosti se v něm neprobudilo. Ne jako tenkrát, před mnoha a mnoha lety.

Poprvé o Nete uslyšel, když za jeho otcem přišel do ordinace předseda školní rady a vyprávěl mu o dívce, která spadla do potoka Puge Mølle a začala krvácet z podbřišku.

„Možná se tady bavíme o samovolném potratu, všechno tomu nasvědčuje,“ řekl pan předseda. „A zaslechneme-li povídačky, že za to můžou někteří školáci, nesmíme to brát vážně. Byla to nehoda, a jestli vás zavolají k nim domů, pane doktore, měl byste vědět, že případné známky násilí pocházejí z pádu do potoka.“

„Kolik je té dívce?“ zeptal se jeho otec.

„Dobrých patnáct.“

„Potom ovšem gravidita není přirozená věc,“ odvětil lékař.

„Ta holka taky není zrovna přirozená,“ zasmál se předseda. „Před několika lety ji vyloučili ze školní docházky, protože se dopouštěla různých zvěrstev. Lákala chlapce ke smilstvu, byla sprostá, poněkud prostoduchá a projevovala se násilně jak vůči spolužákům, tak i vůči paní řídící.“

Při těchto slovech zaklonil Curtův otec v plném porozumění hlavu.

„Á, jedna z těchto,“ řekl. „Lehce retardovaná, předpokládám.“

„Rozhodně,“ přitakal předseda.

„A mezi těmi slušně vychovanými chlapci, které by ta opožděná slečinka ráda viděla na lavici obžalovaných, je možná někdo, koho znáte osobně, pane předsedo?“

„Ano,“ odpověděl a nabídl si jednu cigaretu z krabičky, která ležela volně k dispozici na stole. „Jeden z těch chlapců je nejmladší syn švagrové mého bratra.“

„Chápu,“ řekl Curtův otec. „Ano, takže se dá myslím říct, že tady na sebe narazily dvě rozdílné společenské vrstvy, je to tak?“

Curtovi bylo v té době třicet a byl na nejlepší cestě převzít otcovu lékařskou praxi, ale s tímto druhem pacientů, jako byla dívka, o které se bavili, zatím neměl tu čest.

„Co ta dívka dnes dělá?“ zeptal se Curt a od otce se mu dostalo souhlasného přikývnutí.

„No, nevím to úplně přesně, ale domnívám se, že pomáhá otci na jejich statku.“

„A kdo je její otec?“ pokračoval Curtův otec.

„Pokud si správně vzpomínám, jmenuje se Lars Hermansen. Pěkný kus chlapa, ale takový prosťáček.“

„Ano, vzpomínám si, znám ho,“ ozval se starší z lékařů. Jistěže ho znal. Asistoval při dívčině narození. „Otec toho v hlavě nikdy moc neměl a po smrti jeho ženy se to ještě zhoršilo. Každopádně je dost uzavřený a zvláštní. Není divu, že ani dcera to nemá v hlavě úplně v pořádku.“

A při tom už zůstalo.

Podle očekávání byl doktor Wad přivolán na statek a mohl konstatovat, že dívka měla smůlu a spadla do potoka. Strhl ji proud, takže se potloukla o klacky a kameny, které byly po celé šířce potoka. Jestli říká něco jiného, musí se to přičíst možnému šoku a blouznění. Hodně zvláštní ale bylo její krvácení. Není snad těhotná? zeptal se lékař jejího otce.

Curt byl na statku s otcem, protože všechny otcovy poslední návštěvy u pacientů absolvovali společně. Jasně si vybavoval, jak dívčin otec při této otázce zesinal v obličeji a jak pomalu zavrtěl hlavou.

V téhle záležitosti není nutné volat policii, vyjádřil se Netin otec.

A proto už s tím nikdo nic nedělal.

S nastupujícím večerem se opět rozbíhaly aktivity sdružení a Curt Wad už se těšil. Za deset minut se měl setkat se třemi nejvytíženějšími členy, kteří nejenže byli v úzkém kontaktu s pravicově orientovanými stranami, ale zároveň měli i dobré vztahy s úředníky na ministerstvech spravedlnosti a vnitra, kteří s obavou sledovali vnitrostátní politiku, hlavně co se týkalo přistěhovalců a slučování jejich rodin. Vysvětlení, proč se tak angažují, bylo stejně jako u všech ostatních členů prosté a logické: už teď zde je příliš mnoho cizinců, kteří se do země vloudili. Podřadná, nežádoucí individua.

Z více míst se ozývalo: „Ohrožení dánské identity,“ a Curt Wad mohl jen souhlasit. Všechno byla otázka genů a lidé se šikmýma očima nebo hnědou kůží nepatřili do celkového idylického obrázku světlovlasých dívek a chlapců se zdravými, silnými těly. Tamilové, Pákistánci, Turkové, Afghánci, Vietnamci. Jako všemu ostatnímu nečistému jim musí být učiněna přítrž, a to účinně. Bez váhání.

Toho večera dlouho rozebírali, k jakým praktikám se může člověk při práci pro Čistý zítřek uchýlit. Když dva z mužů odešli, zůstal už jen poslední, kterého Curt znal nejlépe. Výborný člověk, stejně jako on lékař, s dobrou ziskovou praxí severně od Kodaně.

„Už jsme spolu několikrát mluvili o Tajném boji, Curte,“ řekl a dlouze se na něj zadíval, než pokračoval. „Znával jsem tvého otce. Když jsem byl na pracovním kolečku v nemocnici v Odense, zasvětil mě do mých povinností. Byl to dobrý člověk, Curte. Hodně jsem se od něj naučil, jak po profesní, tak i po etické stránce.“

Kývli na sebe. Curt byl nesmírně šťastný, že měl otce tak dlouho po svém boku, až do svých dvaašedesáti. Otec umřel před třemi roky, v požehnaném věku sedmadevadesáti let, starý a unavený životem; čas běžel jako voda.

„Tvůj otec mi vždycky říkával, že se ti mám přihlásit, až se jednou rozhodnu aktivně zapojit,“ oznámil mu host a udělal dlouhou pomlku, jako by si byl naprosto jistý tím, že následující krok povede přímo k neskutečně těžkým rozhodnutím a hlubokým úskalím.

„To mě těší,“ řekl konečně Curt. „Můžu se zeptat, proč právě teď?“

Host povytáhl obočí, a než odpověděl, chvíli se rozmýšlel. „Mám pochopitelně víc důvodů. Jedním z nich je i náš dnešní večerní rozhovor. I u nás na severním Sjællandu se objevuje čím dál tím víc cizinců, přistěhovalců. Často jsou to blízcí příbuzní a dál se mezi sebou berou. Jak oba dobře víme, z těchto pokrevních svazků se nezřídka rodí postižené děti.“

Curt přikývl, byla to pravda. Děti se z těchto svazků rozhodně rodily.

„A právě v podobných případech bych rád odvedl svůj kus práce,“ řekl host potichu.

Curt znovu přikývl. Další zdatný a spravedlivý muž v poli.

„Chápeš, že se v těchto případech budeš pouštět do práce, o které nesmíš nikdy v životě a za žádných okolností promluvit s někým, koho jsme konkrétně pro tento úkol neschválili?“

„Ano, to jsem předpokládal.“

„Velká většina toho, co provádíme v rámci Tajného boje, nesmí spatřit světlo světa, ale to je ti pochopitelně jasné. Je toho hodně ve hře.“

„Ano, vím.“

„A mnozí by tě radši viděli zmizet z povrchu zemského, než aby riskovali, že neudržíš jazyk za zuby nebo selžeš a nebudeš schopen provádět určené úkoly s dostatečnou péčí a diskrétností.“

Přikývl. „Naprosto chápu. Jsem si jistý, že se časem budu cítit úplně stejně.“

„Jsi tedy ochoten nechat se zasvětit do přípravných procedur ohledně výběru žen, o nichž se domníváme, že by se jejich těhotenství mělo ukončit, a u kterých následně zvažujeme i sterilizaci?“

„Ano, jsem.“

„V těchto souvislostech používáme zvláštní terminologii a výrazy. Máme seznamy a adresy, vypracované metody provádění potratu. Když tě do toho zasvětím, staneš se právoplatným členem, chápeš?“

„Ano. Co mám udělat pro to, abyste mě schválili?“

Curt se na něj dlouze zadíval. Má opravdu chuť se do toho pustit? Budou tyto oči tak klidné i po konfrontaci s možným uvězněním a zneuctěním? Vydrží tlak okolí?

„Tvá rodina nesmí nic tušit, pokud se nebude našeho boje také aktivně účastnit.“

„Nemusíš mít strach, manželka se o mou práci vůbec nezajímá.“ Jeho host se usmál. Právě v tomto bodě rozhovoru Curt v podobný úsměv doufal.

„Výborně. Teď půjdeme do mé pracovny. Tam si odložíš všechno oblečení a dovolíš mi, abych ti provedl osobní prohlídku, abych se ujistil, že u sebe nemáš nahrávací zařízení. Potom budeš muset napsat pár hodně osobních věcí, o kterých nechceš, aby se o tobě kromě nás dozvěděla živá duše. Jsem si jistý, že stejně jako ostatní taky schováváš nějaké kostlivce ve skříni, nemám pravdu? Ty věci by měly mít souvislost s lékařskou praxí.“

I tady host přikývl. Ne každý v tuhle chvíli souhlasil. „Chápu, že na mě chcete něco mít, kdybych se najednou rozhodl ze všeho vycouvat.“

„Správně, určitě máš něco v zásobě, ne?“

Opět přikývl.

„Víc než dost.“

Poté co ho Curt prohlédl a zkontroloval, že se podepsal pod svou zpověď, seznámil ho s povinnými přísnými pravidly ohledně loajality a mlčenlivosti o činnosti a myšlenkách Tajného boje. Když se host ani teď nevyděsil, Curt mu udělil krátkou přednášku, jak se dá vyvolat spontánní potrat, aniž by to vzbudilo podezření. Svůj proslov ukončil ponaučením, jak velký časový odstup si musí nechávat mezi jednotlivými případy, aby nevyvolal pozornost lékařské komise nebo policie.

Nakonec si vzájemně poděkovali a rozloučili se. Curt měl velkolepý pocit, že znovu dokázal udělat pro svou vlast to nejlepší.

Nalil si sklenku koňaku, usadil se k dubovému stolu a pokoušel si vzpomenout, kolikrát on sám zasáhl.

Šlo o hodně případů. Mimo jiné i o případ Nete Hermansenové.

Sjel pohledem na její dopis, který ležel nahoře na hromádce, zavřel oči a blaženě zavzpomínal na svůj první a nejdůležitější případ.

13 ) Listopad 2010

V tuto pozdní večerní hodinu pochmurného listopadového dne působila rozsvícená okna policejní stanice, která zářila ze silných zdí, jaksi svůdně. V těchto kancelářích se vždy řešily případy, které nesnesly odklad. Právě touhle denní dobou totiž město začínalo cenit zuby. Děvky dostávaly svůj příděl ran, kamarádi se opili a vzájemně pobodali, gangy hledaly, s kým změřit síly, a peněženky se ztrácely.

Sice už to bylo dost dávno, ale Carl přece jen v téhle budově strávil tisíce hodin v dobách, kdy pouliční lampy začínaly poblikávat a pořádkumilovní občané spokojeně a klidně spali.

Kdyby jen neprožil ta hrozná muka u Monina slavnostně prostřeného stolu. Kdyby jen mohl místo nepovedeného večera sedět na kraji postele a hledět do Moniných hlubokých hnědých očí. Kdyby to dopadlo podle jeho představ, nikdy by ho ani nenapadlo podívat se, kdo mu tak pozdě večer volá. Ale všechno bylo úplně jinak a Asadův telefonát ho svým způsobem vysvobodil.

Proto teď škobrtal dolů po schodech do sklepa a s otazníkem v očích hleděl na Rose a Asada, kteří ho přišli uvítat.

„Co tady vy dva ještě sakra děláte?“ zeptal se a protáhl se kolem nich. „Asade, uvědomuješ si, že už jsi v práci devatenáct hodin v kuse?“

Ohlédl se přes rameno. Z Rosina šourání energie zrovna nevyzařovala. „A co ty, Rose? Proč tady pořád ještě tvrdneš? Copak si vážně myslíte, že si takhle vysloužíte den náhradního volna?“ zeptal se a odhodil kabát na židli v kanceláři. „Proč nemohl případ Rity Nielsenové počkat do rána?“

Asad zvedl hustě zarostlé obočí, takže byly lépe vidět jeho zarudlé oči. Carl se skoro až lekl. „Prohlíželi jsme tyhle noviny,“ řekl a s bouchnutím hodil na roh Carlova psacího stolu hromádku tisku.

„Ano, ale nečetli jsme úplně všechno,“ dodala Rose.

Jestli se Carl nemýlil, určitě to bylo podhodnocení situace. Všiml si i Asadova úsměvu. Určitě přečetli každý jednotlivý výtisk řádek po řádku. Věděl, jak pracují. Nejprve prostudovali složky pátracího oddělení týkající se všech osob pohřešovaných v září 1987 a potom se vrhli na noviny. Znal přece své pappenheimské.

„V určeném časovém úseku se v té čtvrti nestalo nic, co by naznačovalo vyřizování účtů mezi narkomany, násilné epizody nebo něco v tom stylu,“ prohlásila Rose.

„Zamyslel se někdo nad tím, že Rita Nielsenová mohla klidně nechat auto někde úplně jinde? A co když to vůbec nebyla ona, kdo zaparkoval mercedes na ulici Kapelvej?“ vyptával se Carl. „Možná bychom vůbec neměli pátrat v Kodani. Jestli tam to auto nezaparkovala ona sama, mohla se ztratit kdekoliv po cestě z trajektu přes Velký Belt sem do Kodaně.“

„Ano, tuhle možnost jsme zvažovali,“ odpověděla Rose. „Ale jestli si vzpomínáte na policejní hlášení, trafikant z Nørrebro si ji přesně pamatoval. Vyslýchali ho kvůli její platbě kartou. Ona to dopoledne v Nørrebro byla.“

Carl stiskl rty. „Proč kruci vyjela z domova tak příšerně brzo ráno? Přemýšleli jste o tom?“ pokračoval.

Asad přikývl. „Jsem si víceméně jistý, že měla domluvenou nějakou schůzku.“

Carlovi nezbylo než souhlasit. Právě Ritin časný ranní odjezd ho zajímal. Člověk neodjíždí z domova v pět ráno, pokud k tomu nemá zatraceně dobrý důvod. Navíc je k tomu třeba započítat pracovní náplň Rity Nielsenové, která z pochopitelných důvodů probíhala hlavně v nočních hodinách. Těžko to mohlo souviset se sobotní otevírací dobou kodaňských obchodů. Pravděpodobně existovalo jediné možné vysvětlení časného odjezdu. Skutečně měla to dopoledne v Kodani domluvenou schůzku.

„Buď se v Kodani opravdu s někým potkala, a potom tenhle někdo ví o jejím zmizení mnohem víc než my, nebo na schůzku nikdy nedorazila, ale v tom případě si toho přinejmenším musel někdo všimnout,“ řekl Carl. „Bylo pátrání po ní dostatečné? Co myslíte?“

„Dostatečné?“ Asad se zadíval na Rose, ale i ta nasadila velmi nechápavý výraz. Bylo jasné, že se u nich po dlouhém dnu začal projevovat nedostatek cukru v krvi.

„Ano, dostatečně se vyptali všech, kteří s ní byli nebo měli být v kontaktu a mohli o jejím zmizení něco vědět,“ řekla Rose.

„Teď mě dobře poslouchejte, Carle,“ pokračovala. „Naši kolegové chodili tři dny od jedněch dveří ke druhým. Její zmizení bylo oznámeno ve všech novinách a místních plátcích. Pátrání probíhalo i pomocí celostátního televizního vysílání a místního rádia, ale kromě toho trafikanta se neozvala živá duše.“

„Takže proto si myslíš, že ve skutečnosti existoval někdo, kdo o jejím zmizení něco věděl, ale nechal si to pro sebe? Naznačuješ mi tady, že tito lidé stojí za Ritiným zmizením, chápu tě dobře?“

Rose srazila podpatky a zasalutovala. „Ano, Vaše eminence.“

„Tu eminenci si nech. Vy mi tvrdíte, že v těch dnech zmizelo neobvykle mnoho lidí, kteří nebyli nikdy nalezeni. Říkám to správně, Asade?“

„Ano, a podařilo se nám najít další pohřešovanou osobu, která nebyla nikdy znovu nalezená,“ dodal. „Objednali jsme si další noviny z celého týdne, abysme zjistili, jestli v nich náhodou není něco víc, než co jsme našli v těch z policejní složky.“

Carl se zamyslel nad posledními větami. „Takže to už máme… pět osob včetně Rity, které už potom nikdy nikdo neviděl? Pět ztracených lidí během dvou týdnů, rozumím tomu dobře?“

„Soustředili jsme se na období čtrnácti dnů a během této doby bylo v celé zemi nahlášeno pětapadesát pohřešovaných osob. O deset měsíců později nebylo těchto pět pořád nalezeno. A to mimochodem pořád ještě nejsou ani teď, o třiadvacet let později,“ pokyvovala Rose. „Myslím, že by to klidně mohl být dánský rekord. Tolik zmizelých v tak krátké době.“

Carl se pokusil odhalit příčinu tmavých kruhů pod jejíma očima. Byla tak unavená, nebo se jí během dlouhého dne podařilo důkladně rozmazat řasenku?

„Pojďme se na to podívat,“ řekl a prstem přejížděl po Rosině seznamu.

Potom vzal propisku a jedno ze jmen přeškrtl. „Tuhle myslím můžeme vynechat,“ dodal a ukázal na ženin věk a okolnosti jejího zmizení.

„Dobrá, taky se nám zdála moc stará,“ ozval se Asad. „A to i podle mě, i když sestra mého otce je ještě o dva roky starší. Na Vánoce jí bude pětaosmdesát, a stejně pořád celý den štípá dříví.“

Trochu mnoho slov na vyjádření něčeho tak nepodstatného, pomyslel si Carl. „Poslouchej, Asade! Ta žena byla dementní a ztratila se z domova důchodců. Takže si nemyslím, že by štípala nějaké dříví. Ale co ti ostatní ze seznamu? Prověřili jste je? Našli jste mezi nimi a zmizením Rity Nielsenové nějakou souvislost?“

Oba se usmáli. Kruci, ti se ale umějí usmívat.

„Tak to vybalte. O co jde?“

Asad šťouchl do Rose, takže možnou souvislost určitě našla ona.

„Právník Philip Nørvig z advokátní kanceláře Nørvig & Sønderskov z Korsøru,“ řekla. „Jeho pubertální dcera měla před nejdůležitějším zápasem v házené a on jí pouhý den předem oznámil, že s ní bohužel bude muset jet matka, i když jí dlouho předtím slíbil, že bude osobně sedět mezi diváky. Bližší důvody jí nevysvětlil. Řekl jen, že má v Kodani životně důležitou schůzku, která se nedá za nic na světě přeložit.“

„A zmizel?“

„Ano. Odjel toho dne ráno vlakem z Halsskovu a na hlavním nádraží byl v půl desáté dopoledne. Tady jeho stopa končí. Zmizel z povrchu zemského.“

„Viděl ho někdo, jak vystupuje z vlaku?“

„Ano. Tím vlakem jelo z Korsøru pár lidí, kteří ho poznali. Ve městě se aktivně zapojoval do různých sdružení, takže plno lidí z okolí ho znalo.“

„Aha, už nám trochu svítá,“ řekl Carl a ignoroval kapky, které mu pořád trochu tekly z nosu. „Náhle zmizelý prominentní právník z Korsøru. Ano, to byl případ, o kterém se tehdy hodně psalo. Nenašli ho o něco později v jednom z kodaňských průplavů?“

„Ne, dočista zmizel,“ ozval se Asad. „Asi máte na mysli někoho jiného.“

„Měl už jsi ten případ pověšený na naší nástěnce z dřívějška, Asade?“

Přikývl. Takže už tenhle případ určitě spojil červenobílým pruhovaným provázkem s případem Rity Nielsenové.

„Vidím, že k tomu máte i nějaké písemné materiály. Co tam o Nørvigovi píšou, Rose?“

„Narodil se v roce 1925,“ stihla jen říct.

„V roce 1925, to je k nevíře!“ prohlásil Carl. „Takže v roce 1987 už mu bylo přes šedesát. To byl teda pěkně starý tatínek pubertální dcery, která hrála házenou.“

„Můžete mě prosím nechat domluvit, než mi do toho zase skočíte, Carle?“ zeptala se Rose unaveně. Pomrkávala očima jako odkvétající rocková zpěvačka, která je expertkou na kroucení očima pod neúnosnou vrstvou řasenky. Za chvíli jim tady usne před očima.

„Narodil se v roce 1925,“ zopakovala. „Právnický titul získal v Århusu v roce 1950. V letech 1950-1954 byl zaměstnaný u advokátní společnosti Laursen & Bonde v Vallensbæku. Od roku 1954 samostatný právník v Korsøru, od roku 1965 schválen pro zastupování u vrchního soudu. V roce 1950 se oženil se Sarou Julií Enevoldsenovou, se kterou se rozvedl v roce 1973. Z manželství vzešly dvě děti. O rok později, v roce 1974, se podruhé oženil. Vzal si svou sekretářku Mie Hansenovou. Měli spolu jedno dítě, dceru Cecilii, která se narodila ve stejném roce.“

Vyčítavě se na něj zahleděla zpod obočí. Všechno bylo jasné. Proto byl tak starým otcem. Znovu ta stará známá historka o sexu se sekretářkou. Vypadalo to, že Philip Nørvig byl muž, který věděl, co chce.

„Několikrát kandidoval na předsedu místních tělovýchovných sdružení a byl zvolen na tři období. Nakonec byl předsedou jak u sportovců, tak i ve farní radě až do roku 1982. Tehdy byl donucen všechny své funkce opustit, protože ho během advokátní praxe jeden klient obvinil ze zneužití informací a ztráty důvěry. Dostal se až před soud, ale kvůli nedostatečným důkazům nebyl odsouzen. I přesto ztratil hodně klientů, a když o pět let později zmizel, měl už odebraný řidičák kvůli jízdě pod vlivem alkoholu a finančně byl v těžkém minusu.“

„Hmmm.“ Carl povysunul spodní ret a zamyslel se, jestli by teď pár cigaret nepomohlo jak jeho zdraví, tak i jeho myšlení.

„Ne, Carle. Já nechci, abyste tady kouřil,“ podotkla Rose.

Carl se na ni překvapeně podíval. Jak sakra mohla…?

„No, nechápu, proč to říkáš, Rose.“ Odkašlal si, protože teď ho navíc začalo škrábat v krku. „Asade, poslouchej, nemáš u sebe v samovaru trochu čaje?“

Hnědé oči se na zlomek vteřiny rozzářily, ale vzápětí hned pohasly. „Ne, to nemám. Ale můžu vám nabídnout svoje dobré kafe, chcete?“

Carl jednou polkl. To se chřipka pěkně vyděsí a odletí až k čertu.

„Ale ne moc silné, Asade,“ řekl a doplnil to prosebnýma očima. Minulé Asadovo kafe ho stálo půl role toaletního papíru. Neměl chuť si to zopakovat.

„Dobře, shrneme si to. Oba případy spojuje jedině to, že oba dva zmizeli za podobných okolností,“ řekl. „Oba dva jeli stejného dne do Kodaně. Nevíme, proč sem jela Rita Nielsenová, ale Nørvig jasně oznámil, že má schůzku. Nemáme toho zase tak moc, Rose.“

„Zapomněl jste na čas, Carle. Oba dva se ztratili ve stejný den a téměř ve stejnou hodinu. To je na tom divné.“

„Nejsem si jistý, jestli jsi mě dokázala přesvědčit, Rose. Co máš k těm druhým dvěma případům ze seznamu?“

Sklopila oči k papíru. „Máme tady Vigga Mogensena. O něm se nám nepodařilo zjistit nic. Prostě zmizel. Naposledy byl viděn v přístavu v Lundeborgu, kde ve svém malém kutru nasadil směr do Velkého Beltu.“

„Byl rybář?“

„No, byl to jen malý člun. Dřív míval slušnou rybářskou loď, ale ta byla sešrotovaná. Určitě zase nějaký pitomý výmysl EU.“

„Byl jeho člun někdy nalezen?“

„Jo, ve Warnemünde. Přivlastnili si ho dva Poláci. Tvrdili, že než se ho ujali, hezky dlouho ležel na břehu v Jyllinge. Domnívali se, že označovat to za krádež je trochu přehnané.“

„Co říkali lidi z přístavu v Jyllinge?“

„Podle nich to nebyla pravda. Žádný člun tam nebyl.“

„Takže není dost dobře možné, že ti Poláci hodili chlapíka přes palubu a vzali si jeho člun?“

„Ne. Od srpna do října 1987 pracovali ve Švédsku a v době jeho zmizení vůbec nebyli v Dánsku.“

„Jak velký byl ten člun? Mohl ležet někde na břehu, aniž by si ho někdo všiml?“

„To zjistíme časem,“ ozvalo se ode dveří, kde stál Asad s krásným tepaným podnosem, dokonalou napodobeninou stříbra. Carl se s hrůzou zahleděl na velikost kávových šálků. Čím menší, tím horší. A tyhle byly zatraceně malé.

„Na zdraví, šéfe,“ řekl Asad. Měl horečnaté oči a vypadal jako někdo, kdo potřebuje připojit na kyslík.

Carl kávu vypil na jedno polknutí a sám pro sebe si pomyslel, že nebyla tak strašná, jak očekával. Tento pocit trval asi čtyři vteřiny. Potom celé tělo zareagovalo, jako kdyby se napil ricinového oleje smíchaného s nitroglycerinem.

„Dobrý, že jo?“ zeptal se Asad.

Není divu, že měl zarudlé oči.

„Dobrý,“ odfrkl si Carl. „Vigga Mogensena dáme na chvíli k ledu. Můj nos mi říká, že ten případ nemá s případem Rity Nielsenové žádnou spojitost. Máme Mogensenův případ pověšený na nástěnce, Asade?“

Zavrtěl hlavou. „Dospěli k závěru, že pravděpodobně nešťastnou náhodou utonul. Byl to veselý chlapík, který se rád napil. Žádný nálevka, ale rád se bavil.“

„Násoska, Asade. Říká se násoska, a neptej se mě proč. Co tam máme dál?“ Zadíval se na Rosin papír a pokoušel se ignorovat nepříjemný pocit, který se dostavil poté, co mu káva doputovala až do žaludku.

„Pak tady máme tuhle dámu,“ odpověděla Rose a ukázala na jedno ze jmen. „Gitte Charlesová, narozená v roce 1934 v Thorshavnu. Dcera obchodníka Alistaira Charlese. Otec těsně po válce zbankrotoval a rodiče se rozvedli. On se vrátil zpátky do Aberdeenu a Gitte se společně s matkou a mladším bratrem přestěhovala do Vejle. Nějakou dobu chodila na zdravotní školu, ale nechala toho a začala dělat v Ústavu pro slabomyslné v Brejningu. Potom pracovala jako pomocná ošetřovatelka na různých místech v zemi a nakonec skončila v nemocnici na ostrově Samsø.“

Rose si prohlížela sepsaný text a pomalu přitom pokyvovala hlavou.

„To, co se píše dál, je tak typické pro osoby, které se zničehonic najednou ztratí,“ pokračovala. „Poslouchejte. V letech 1971 až 1980 pracovala v nemocnici v Tranebjergu na ostrově Samsø a byla pravděpodobně oblíbená, i když ji v práci několikrát nachytali opilou. Začala s léčbou a byla poměrně úspěšná až do dne, kdy ji přistihli, jak krade líh. Ukázalo se, že má nezvladatelný problém s alkoholem, a na hodinu ji vyhodili. Po několika měsících ji zaměstnali v domově důchodců. Na ostrově objížděla na kole staříky a nemocné a hezky o ně pečovala až do chvíle, kdy se provalilo, že je zároveň i okrádá. Okamžitě dostala padáka. Od roku 1984 až do dne svého zmizení byla bez práce a žila z podpory. To fakt nebyla zářná kariéra.“

„Sebevražda?“

„To se domnívali. Byla viděna, jak odjíždí trajektem do Kalundborgu, vystupuje z něj a tím to končí. Byla hezky oblečená, ale nikdo s ní nemluvil. Případ byl odložen.“

„Takže ani ona nevisí na naší nástěnce, co, Asade?“

Zavrtěl hlavou. „Žijeme to ale v divném světě,“ podotkl.

Tak pravdivé, až to bolelo. Divné bylo i to, že se Carlovi zdálo, jako by nachlazení ustoupilo, ale zároveň jeho vnitřnosti klečely na kolenou a prosily o milost.

„Moment,“ oznámil Carl a vystřelil na chodbu směrem k záchodu. Dělal malé, krátké krůčky a obě půlky měl pevně sevřené. Zatracená práce, nadával. Přísahal, že to bylo vážně naposledy, co tu hrůzu vypil.

Usadil se na míse, kalhoty stažené napůl žerdi, čelo opřené o kolena. Jak je možné, že to, co člověk jedl tak dlouho, z něj vyletí, než bys řekl švec? Bylo to jedno z mnoha tajemství, u kterých vůbec neměl chuť pátrat po vysvětlení.

Otřel si z čela pot a pokoušel se myslet na něco jiného. Případ už do něj zaťal drápky. Rybář z ostrova Fyn. Pomocná ošetřovatelka. Děvka z Koldingu a právník z Korsøru. To mě podrž, jestli tyhle případy vůbec něco spojuje, pomyslel si. Statistika je podivná věc, takže se pochopitelně nedá vyloučit, že v jeden a tentýž víkend se nezávisle na sobě ztratily čtyři sobě navzájem neznámé osoby. A proč by to nemělo být možné?

Takhle už to s náhodou bývalo. Objevovala se v těch nejméně vhodných chvílích.

„Něco jsme zjistili, šéfe,“ ozvalo se na druhé straně záchodových dveří.

„Ještě chvilku, Asade, hned přijdu,“ odpověděl a věděl, že to vůbec není pravda. Za žádnou cenu se nezvedne, dokud křeče v břiše nepominou. Neměl chuť cokoli riskovat.

Carl zaslechl, jak bouchly dveře na chodbu, zůstal sedět a zhluboka a klidně dýchal. Peristaltické pohyby na chvíli ustaly. Něco jsme zjistili! říkal Asad.

A Carl přemýšlel, až to bolelo, a dobře věděl, že někde něco přehlédl, ale nedokázal určit, co to je. Uvědomoval si, že šlo o něco s Gitte Charlesovou, co mu nedopřávalo klidu. Co to ale bylo?

U všech čtyř případů si dobře všiml jednoho společného faktoru. Byl to věk zmizelých. Ritě Nielsenové bylo padesát dva, Philipu Nørvigovi šedesát dva, Gitte Charlesové padesát tři a Viggu Mogensenovi padesát čtyři. V tomhle věku se lidé obvykle beze stop neztrácejí. Když je člověk mladší, divoký a ovládají ho vášně, to ano. Dokonce i v pozdějším věku, když se přihlásí nemoci, samota a zklamání ze života, ano, to lidé také mizejí. Ale tihle čtyři nebyli ani mladí, ani staří, všichni byli v takzvaném středním věku, a přece z toho nedokázal nic vyvodit. Jak už bylo řečeno, statistika není tak prostá, jak se zdá.

Po půlhodině se zvedl a utáhl si opasek. Zadní část těla ho bolela a byl nejméně o dvě kila lehčí.

„Asade, ty děláš to kafe moc silný,“ řekl a praštil sebou do kancelářské židle.

Asad se poťouchle usmál. „Moje kafe za to nemůže. Chytil jste to samé, co my všichni. Kašel, rýmu, možná i trochu zarudlé oči a člověk prdí jako kulomet. Normálně to trvá dva dny, ale vypadá to, že u vás to má rychlejší průběh. Myslím, že všichni ze stanice, teda kromě Rose, vyseděli na záchodě důlek. Ta má zdraví ze železa, jako velbloud. Na tyhle typy můžete svrhnout vodíkovou bombu nebo jim přímo do pusy nastříkat kmeny viru Ebola, a oni se jen oklepou a jdou dál.“

„Kam zmizela, Asade?“

„Šla si něco zjistit na internetu, bude tu hned.“

„Na co jste teda přišli?“ Carl o pravdivosti Asadova vysvětlení žaludečních problémů mírně pochyboval, neboť při pouhém pohledu na šálek od kávy se mu křeče vrátily. Proto ho k Asadovu velkému údivu zakryl listem papíru.

„Jo, týkalo se to Gitte Charlesové. Jednu dobu pracovala s mentálně zaostalými. To jsme zjistili.“

Carl naklonil hlavu. „A?“ zeptal se a z chodby zaslechl klapot podpatků.

Rose vpadla do kanceláře a zívala na celé kolo. „Máme spojitost mezi Ritou Nielsenovou a Gitte Charlesovou a ta souvislost je tady,“ oznámila a zapíchla prst do vytištěné černobílé mapy Dánska.

Bylo tam napsáno ostrov Sprogø.

14 ) Srpen 1987

Seděla přilepená k lavičce a dívala se směrem k bunkru u ulice Korsgade. Nebude to už dlouho trvat a za chvíli kolem projde narkoman se svým odporným psem, takzvanou pouliční směskou.

Pes se jmenoval Satan a to jméno ho přesně vystihovalo. Včera se ta těžkotonážní obluda zakousla do jednoho kokršpaněla, kterého zachránil jen pohotový zásah kolemjdoucího mladíka. Za pomoci těžkých dřeváků na nohou to monstrum donutil, aby psa pustilo. Narkoman mu pochopitelně vyhrožoval, že ho zbije a poštve na něj psa, ale nakonec z toho nic nebylo. Kolem postávalo příliš mnoho přihlížejících a Nete byla jedna z nich.

Ne, tenhle pes si nezaslouží běhat po jejím městě, pomyslela si, a proto se teď rozhodla zabít dvě mouchy jednou ranou.

Párek, ležící na konci ulice Korsgade, u paty starého válečného bunkru, byl ochucený tak silným výtažkem blínu černého, že by to rozhodně mělo stačit. Chamtivý pes nemohl odolat pokušení, protože párek ležel přesně v místech, kde byl zvyklý slídit. A když pes takového ražení dostane do tlamy podobnou pochoutku, neexistuje na světě síla, která by mu ji dokázala vyrvat. Ne snad že by Nete čekala, že se o to jeho pán jakýmkoli způsobem pokusí, protože rozhodně nebyl, co se týkalo psa a toho, co si v okolí najde k snědku, tak opatrný jako ostatní majitelé psů, ale přece jen.

Čekala jenom pár minut, když vtom si všimla, jak slintající bestie táhne svého pána po chodníku na ulici Peblinge Dossering. Neuběhlo ani deset vteřin, vůně návnady zabrala a díky rychlému pohybu připomínajícímu lžíci bagru měl pes párek v sobě.

Jestli si správně všimla, dokonce ho ani nerozkousal.

Když prošli kolem ní, pomalu a klidně se zvedla, podívala se na hodinky a kulhala za nimi.

Dobře věděla, že muž se nepustí na dlouhou procházku okolo všech čtyř jezer, ale i malá túra bude stačit. Procházka kolem jezera Peblinge mu bude tímhle tempem trvat asi čtvrt hodiny, což by vzhledem k silné koncentraci blínového extraktu mělo bohatě stačit.

Už na Mostě královny Luisy se zdálo, že pes není schopen jít rovně. Narkoman několikrát trhl vodítkem, a jediným výsledkem bylo, že se tvrdohlavý pes vydával všemi ostatními směry.

Na druhé straně mostu stáhl mladík psa dolů na stezku podél jezera a začal na něj řvát, co si o sobě vlastně myslí. Rychle toho ale nechal, když na něj pes začal vrčet a vycenil všechny zuby.

Minutu nebo dvě proti sobě ti dva nehybně stáli. Nete se mezitím opřela o pompézní zábradlí mostu a předstírala, že jí učaroval pohled na jezero a vodní pavilon.

Její fascinace však měla jiný důvod. Koutkem oka zahlédla, jak se pes ztěžka posadil a zmateně rozhlížel, jako by už netušil, kde je dole a kde nahoře. Jazyk mu visel z huby, což byl jeden z příznaků otravy.

Za chvíli skočí do vody, aby se napil, pomyslela si, ale to se spletla. Tuhle chvíli už pes propásl.

Teprve když si pes lehl na bok, odfrkl si a zůstal nehybně ležet, pochopil pitomec na druhém konci vodítka, že je něco hodně špatně.

S výrazem, který měl pravděpodobně vyjadřovat zmatek a bezmoc, škubal vodítkem a řval: „Satane, tak pojď,“ ale pes se ani nehnul.

Párek s blínem černým odvedl svou práci.

Uběhlo pouhých deset minut a vše bylo, jak mělo být.

Hodinu seděla a poslouchala klasickou hudbu na rádiu P2. Přinášelo jí to klid na duši a podporovalo konstruktivní myšlenky. Teď už znala účinek blínu černého a neměla v tomto směru žádné další obavy. Zbývala jen jedna jediná starost, totiž nakolik pozvaní hosté dodrží předem určený čas. Nepochybovala o tom, že na její dopis zareagují. Deset milionů bylo navzdory všemu hodně, hodně moc peněz, a kdo by v Dánském království nevěděl, že ty peníze a ještě mnohem, mnohem víc opravdu má? Ne, všichni se chytnou, pomyslela si, když se ozvala znělka rozhlasových zpráv.

Zprávy byly nudné. Ministr náboženství a víry navštívil NDR a právě začal soudní proces s Izraelcem, který vyzradil tajné informace o atomové bombě.

Nete vstala a chtěla přejít do kuchyně, aby si udělala něco k obědu, když vtom zaslechla jméno Curt Wad.

Otřásla se, jako by ji píchlo něco ostrého. Zadržela dech, jako by to byla jediná možná léčba.

Hlas zněl stejně jako před dvěma lety. Pyšný, jasný a sebejistý. Téma bylo oproti tomu nové.

„Čistý zítřek znamená mnohem víc než jen zásah do laxní imigrační politiky tohoto státu. Zajímá nás i porodnost v nejnižších a nejslabších sociálních vrstvách. Ukazuje se totiž, že děti narozené sociálně znevýhodněným rodičům se rodí buď retardované, nebo se u nich vyvine závislost, nebo se kvůli svému původu stejně dostanou na společenské dno. Společně představují jeden velký problém, se kterým se v Dánsku každodenně potýkáme a který nás všechny zároveň stojí miliardy,“ pronesl a neumožnil redaktorovi říct ani slovo. „Jen si pomyslete, kolik bychom ušetřili, kdyby bylo rodičům s kriminální minulostí zakázáno plodit děti. Státní péče by se stala téměř zbytečnou. Vězení by se vylidnila. Nebo kdybychom neměli ty šílené výdaje na nezaměstnané přistěhovalce, kteří natahují obě dlaně ke státu a pohodlně a bez problémů si sem přitáhnou celou rodinu a zaplní naše školy dětmi, které neumějí dánsky a neznají naše zvyky. Zapřemýšlejte, co by pro nás znamenalo, kdyby mnohačetné rodiny na sociálních dávkách, které se o své děti vůbec nestarají a nechávají je napospas ulici, najednou už neměly právo přivádět na svět tolik dětí. Bavíme se tady o dětech, které nejsou schopné se o sebe v budoucnu postarat. Protože tady jde o…“

Nete se ztěžka posadila na židli a zadívala se do korun kaštanů.

Svět se s ní zatočil. Kdo je ten muž, který si přisuzuje právo rozhodovat, kdo smí žít a kdo ne?

Curt Wad, samozřejmě.

Na chvíli měla pocit, že se pozvrací.

Nete stála naproti svému otci. Měl potemnělý obličej. Nikdy předtím ho takhle neviděla. Potemnělý a zahořklý.

„Po celou dobu tvé školní docházky jsem tě omlouval, je ti to jasné, Nete?“

Přikývla. Byla si toho dobře vědoma. Nesčetněkrát byli pozváni k pohovoru do temné třídy, kde se otec proti hrozbám školního inspektora a paní řídící ohrazoval, ale nakonec se podvolil a naslouchal obviněním a sliboval nápravu a zlepšení jejího chování. Ano, naučí ji bát se Boha a dávat si pozor, jaká slova používá. A když přišla řeč na její nemravné chování, přitakával, ano, postará se, aby se vrátila na správnou cestu.

Ale Nete nikdy nepochopila, proč on sám tak sprostě nadávat mohl a proč se nesmělo mluvit o rozdílech mezi muži a ženami, když všechno a všichni na statku ji přesvědčovali o pravém opaku.

„Říkají, že jsi hloupá, mluvíš sprostě a kazíš všechny kolem sebe,“ oznámil jí otec. „Vyhodili tě ze školy. I když je to příšerně drahé, našel jsem jednu paní, která tě bude vyučovat doma. Kdyby ses aspoň naučila číst, ale ani to jsi nedokázala. Ať přijdu kamkoliv, všude se na mě dívají s odporem. Jsem sedlák s dcerou, která dělá ostudu celému městu. Farář, škola, všichni tě odsuzují, a tím odsuzují i mě. Neprošla jsi konfirmací a teď jsi ještě ke všemu těhotná. Podle nich za to může tvůj bratranec.“

„To je pravda. Dělali jsme to.“

„Ale to není možné, Nete! Tage tvrdí, že s tebou nikdy nic neměl, tak kdo teda?“

„Byla jsem to já a Tage – společně.“

„Klekni si na zem, Nete.“

„Ale…“

„KLEKNI!“

Udělala, co po ní chtěl, a sledovala, jak ztěžka došel pro pytel ležící na stole.

„Tady,“ řekl a vysypal před ni na podlahu hromádku rýžových zrn, velikou asi jako hrnek. „Jez!“

Vedle postavil džbánek vody. „A pij!“

Podívala se kolem. Na obrázek usmívající se štíhlé maminky ve svatebních šatech, na prosklenou kredenc s talíři, na hodiny na zdi, které se už dávno zastavily. Ale nic v tomto pokoji ji nedokázalo utěšit, nic jí nepomohlo k útěku.

„Řekni, s kým jsi šukala, Nete, nebo jez.“

„S Tagem. S nikým jiným.“

„Tumáš,“ zavrčel otec a nacpal jí do úst plnou hrst rýžových zrn, i když se mu při tom třásly ruce.

I když pila, co nejvíc mohla, stejně ji rýže bodala do krku. A bodala ještě víc, když měla polknout. Tahle malá, špičatá, ostrá zrna, která ležela na podlaze jako homole cukru.

Když si otec zabořil obličej do dlaní, rozplakal se a prosil ji, aby mu řekla, kdo ji zneuctil, rychle vyskočila, až se džbánek s vodou rozbil. Čtyři kroky ke dveřím a byla venku. Tady, ve volné přírodě, byla v bezpečí, rychlá, uvolněná. Tady to znala jako málokdo.

Uslyšela za sebou otcův křik a později kdesi v dálce jeho kroky, ale to ji nezastavilo. Zastavila ji až bolest břicha. Rýžová zrna začala nasávat žaludeční šťávy a vodu. Nakonec se jí vyboulilo břicho a bolestí musela zaklonit hlavu a lapat po dechu.

„Byl to Taaagggeee,“ zakřičela přes rákosí a potok, který tekl vedle ní. Pak padla na kolena a vší silou si přitiskla zaťaté pěsti k břichu. Na chviličku se jí ulevilo, ale žaludek se pořád roztahoval. Vrazila si prst do krku, vyzvracela se, ale nic nepomáhalo.

„Byl to Tage, maminko, řekni to tátovi!“ plakala s očima obrácenýma k nebi. Ale maminka jí neodpověděla. Místo toho se ozvalo pět kluků s rybářskými pruty.

„Hele, to je ona. Rozhoďnožka Nete,“ zařval jeden z nich.

„Rozhoďnožka Nete, rozhoďnožka Nete,“ skandovali ostatní.

Zavřela oči. Bolelo ji celé tělo. Žaludek i podbřišek, místa, o kterých do té chvíle ani netušila, že se v těle nacházejí. Poprvé v životě ucítila tupé bušení zpoza jednoho oka, které jí vystřelovalo do celého mozku, poprvé ucítila vlastní tělesný pot. Všechno v ní volalo po tom, aby svou bolest vykřičela a získala zpět vlastní zdravé tělo.

Ale i když moc chtěla, křičet nedokázala. Nemohla ani odpovědět, když se jí kluci zeptali, jestli by si nezvedla sukni a neukázala jim něco víc.

Rozeznala v jejich hlasech skrytou naději. V tu chvíli se ukázalo, jací ve skutečnosti jsou: malí, hloupí, nevědomí kluci těsně před konfirmací, kteří vždy na slovo poslechli své otce a neodvážili se udělat nic jiného. To, že jim neodpovídala, je nejen rozzlobilo, ale zároveň z toho mírně zrozpačitěli, což bylo v tu chvíli to nejhorší.

„Je to prasnice,“ zaječel jeden z nich. „Musí do potoka a umýt se.“

Bez varování ji chytili za ruce a za nohy, rozhoupali a vší silou hodili do potoka.

Všichni uslyšeli tlumený náraz, jak spadla břichem na kámen. Všichni viděli, jak zamávala rukama, když krev mezi jejíma nohama začala barvit vodu na červeno.

Ale nikdo nic neudělal. Nebo lépe řečeno všichni něco udělali. Utekli.

A vtom se uprostřed ledové vody konečně ozval výkřik.

Ten výkřik ji vysvobodil, protože ho zaslechl otec, který šel po zvuku, vytáhl ji z vody a odnesl domů. Silné upracované ruce byly najednou něžné. Uviděl krev a pochopil, že už se dál nemohla sama bránit.

Uložil ji do postele a chladil jí podbřišek namočeným kusem látky. Prosil ji za odpuštění, omlouval se za svůj planoucí hněv, ale ona mlčela. Bolestivé stahy v hlavě, podbřišku a žaludku jí nedovolily říct ani slovo.

Už nikdy se ani slůvkem nezeptal, kdo jí udělal dítě, protože bylo nadevše jasné, že žádné dítě už není. Netina maminka také potratila, to nebylo žádné tajemství, a příznaky byly naprosto stejné. Dokonce i Nete to pochopila.

Ve večerních hodinách, když se Nete zmocnila horečka, přivolal její otec doktora Wada. Dorazil o hodinu později, společně se svým synem Curtem, a dívčin stav ho ani trochu nepřekvapil. Suše konstatoval, že udělala chybu a spadla do potoka. Tak to slyšel od ostatních a podle toho, jak dívka vypadá, je jasné, že nelhali. Je politováníhodné, že dívka krvácela, prohlásil a zeptal se jejího otce, jestli nebyla těhotná. Dokonce ani neměl zájem se o tom sám ujistit.

Pozorovala, jak otec, celý ochromený hanbou a zmatený, zavrtěl hlavou.

„To by přece bylo protizákonné,“ řekl otec potichu. „Samozřejmě že nebyla. Nemusíte kvůli téhle záležitosti volat policii. Každý se přece může nešťastně zranit.“

„Brzo budeš v pořádku,“ opakoval lékařův syn a přitom ji příliš dlouho lehce hladil po paži. Špičkami prstů se dokonce nenápadně dotýkal drobných ňader.

Tenkrát viděla Curta Wada poprvé a už tehdy se v jeho přítomnosti necítila dobře.

Potom se na ni otec dlouze zadíval. Chvíli váhal, než se rozhodl zničit jak její, tak i svůj vlastní život.

„Už tady nemůžeš dál zůstat, Nete. Budeme ti muset najít pěstounskou rodinu. Zítra si promluvím s úřady.“

Po skončení telefonického rozhovoru s Curtem Wadem, který vysílali v rádiu, ještě dlouho seděla s pokrčeným obočím na židli uprostřed obývacího pokoje. Ani skladba Jaro na Fynu od Carla Nielsena, ani Bachova preludia ji nedokázala uklidnit.

Netvor dostal prostor v rozhlasovém vysílání. Moderátor se ho pokoušel zastavit impertinentními dotazy, ale on se nedal a svého vymezeného času využil naplno a naprosto nechutně.

Všechno, za čím si stál už tehdy, nejenže pokračuje dál, ale navíc se to rozšířilo do té míry, až ji to děsilo. Curt Wad naprosto otevřeně vyhlásil svůj cíl a smysl svého sdružení. Znělo to jako z jiných časů. Z dob, kdy lidé hajlovali, sráželi podpatky a vraždili v šíleném přesvědčení, že někteří lidé jsou lepší než jiní. Domnívali se, že mají právo třídit lidstvo na ty užitečné a ty ostatní, pro které tudíž už na tomto světě nezbývá místo.

Musí tu stvůru za každou cenu dostat. Ať to stojí, co to stojí.

Když našla jeho telefonní číslo, chvěla se po celém těle. Podařilo se jí ho správně vytočit až na několikátý pokus.

Třikrát byla linka obsazená, takže rozhlasový rozhovor určitě poslouchali i jiní, když o něj byl takový zájem. Nakonec se jí podařilo dovolat. Doufala, že před ní volali lidé, kteří ho stejně jako ona nenávidí pro to, jaký je.

Když Curt Wad konečně telefon zvedl, zněl jeho hlas jinak, než jak si ho představovala.

„Curt Wad, linka Čistého zítřku,“ ohlásil se nekonečně nestydatě a na rovinu.

Představila se. Rozhořčeně se jí zeptal, jak si vůbec mohla dovolit okrádat ho o čas psaním dopisu a teď ještě navíc tímhle telefonátem.

Právě jí chtěl praštit sluchátkem, když sebrala veškerou sílu a naprosto klidným hlasem řekla:

„Jsem smrtelně nemocná a chtěla jsem vám jen říct, že už jsem se smířila s tím, co se mezi námi stalo. Napsala jsem vám dopis, kde stojí, jak velkou částku vám nebo některému z vašich sdružení můžu věnovat. Nevím, jestli jste si můj dopis přečetl, ale rozhodně bych vám to doporučovala. Zároveň vám také radím, abyste můj návrh pečlivě zvážil, protože čas se krátí.“

Pomalu zavěsila a zadívala se na láhev s jedem. Migréna zaútočila.

Zbývalo už jen pět dní.

15 ) Listopad 2010

Carl se probudil. Tváří se opíral o stěnu v zadním rohu místnosti. V nose ho zašimral ostrý, exotický zápach a těsně před obličejem uviděl dvě zvědavé oči a pichlavé strniště.

„Koukejte, Carle,“ řekl Asad a zamával kouřící sklenicí vroucí kapaliny.

Carl rychle odtáhl špičku nosu a najednou ho přepadl pocit, jako by měl krk pevně utažený ve svěráku. Kruci, ten čaj páchne opravdu nechutně.

Rozhlédl se kolem a vzpomněl si, jak pracovali dlouho do noci a jak se mu cesta domů najednou zdála být nadlidským úkolem. Přičichl si k podpaží a hned toho zalitoval.

„Pravý čaj z Ar Raqqahu,“ ozval se chraptivě Asad.

„Ar Raqqah,“ zopakoval Carl. „To nezní moc dobře. Jsi si jistý, že to neznamená nějakou nemoc? Něco se spoustou hlenů v krku?“

Asad se usmál. „Ar Raqqah je krásné město na břehu řeky Eufrat.“

„Eufrat? Kdo kdy slyšel o čaji od Eufratu? Můžu se drze zeptat, o jaké zemi se tu bavíme?“

„O Sýrii, samozřejmě.“ Asad přidal do sklenky několik vrchovatých lžiček cukru a podal mu ji.

„Asade, jestli se nepletu, tak v Sýrii se čaj nepěstuje.“

„Bylinky, Carle. V noci jste hodně kašlal.“

Carl si protáhl krční svaly, ale moc to nepomohlo, spíš naopak. „Co Rose, jela nakonec domů?“

„Ne, většinu noci se svíjela na záchodě. Teď to chytla pro změnu zase ona.“

„Večer jí přece nic nebylo.“

„Pak už jo.“

„Kde je teď?“ Zadoufal, že někde hodně daleko.

„Šla do Královské knihovny vyhledat nějaké knížky o ostrově Sprogø. Když se zrovna nekroutila na záchodě, četla si o něm na internetu. Tady je pár poznámek,“ řekl a podal Carlovi secvaknuté papíry.

„Necháš mě nejdřív aspoň opláchnout obličej, Asade?“

„Jo jo, a až si to budete číst, dejte si pár kousků tohohle. Snězte jich, kolik chcete. Koupil jsem to na stejném místě jako čaj. Jsou hodně, hodně, hodně dobré.“

V té větě bylo určitě o jedno nebo dvě slova „hodně“ víc, než by se slušelo, pomyslel si Carl s pohledem přikovaným k balíčku s arabskými nápisy a obrázkem sucharu, jehož požití by si rozmýšlel i ztroskotaný námořník.

„Díky,“ řekl a vydal se k toaletám, aby se aspoň trochu opláchl jako šoféři na benzínkách. Se snídaní se to nějak udělá. Lis z druhého patra většinou mívá v šuplíku schované nějaké dobroty.

To už se potom vyplatí vyšlápnout pár schodů.

„To je dobře, žes sem zašel,“ řekla Lis a ve zničujícím úsměvu odhalila zkřížené přední zuby. „Našla jsem tvého bratránka Ronnyho a rovnou ti můžu říct, že to nebyla žádná legrace. Ten chlap mění adresy stejně často jako my ostatní pyžama.“

Carl si představil svá dvě sepraná trička, ve kterých střídavě spával, a hned se pokusil ten obrázek vymazat z hlavy. „A kde teda bydlí Ronny teď?“ chtěl vědět a snažil se působit lépe, než vypadal.

„Pronajal si byt ve Vanløse, tady máš číslo na mobil. Pro tvou informaci, je to předplacená karta.“

Zatracená práce! Vanløse, okolo kterého projíždí každý den. Ten svět je ale malý.

„Kde je královna hromů, taky onemocněla?“ zeptal se a ukázal na místo paní Sørensenové.

„Kdepak, tu jen tak něco neporazí.“ Lis mávla oběma rukama směrem k liduprázdným kancelářím. „Není taková třasořitka jako zdejší chlapi. Ne, Cata je na tom svém NLP kurzu. Dneska naposledy.“

Cata? Paní Sørensenová se přece kruci nemůže jmenovat Cata.

„Cata, to je paní Sørensenová?“

Lis přikývla. „Vlastně se správně jmenuje Catarina, ale sama chtěla, abychom jí říkali Cata.“

Carl se odpotácel po schodech dolů do sklepa.

Tady nahoře už je veškerá snaha marná.

„Četl jste mé vytištěné poznámky?“ zeptala se Rose, hned jak Carla zahlédla. Nevypadala moc dobře.

„Bohužel ne. Nemyslíš, že by sis měla jít radši lehnout, Rose?“

„Později. Teď tady mám něco, co musíme probrat.“

„Ano, to jsem tušil. Co to má všechno znamenat s tím ostrovem Sprogø?“

„Gitte Charlesová a Rita Nielsenová tam byly ve stejnou dobu.“

„Ano, a…“ řekl a zdálo se, že nechápe souvislosti, ale dobře věděl, o co jde. Všem třem bylo jasné, že odvedla skvělý kus práce.

„Musely se znát,“ pokračovala. „Gitte Charlesová tam byla zaměstnaná a Rita jako jedna z chovanek.“

„Chovanka? Co tím myslíš?“

„Vy toho o ostrově Sprogø moc nevíte, že ne, Carle?“

„Vím, že je to ostrov mezi Sjællandem a Fynem a že přes něj vede most přes Velký Belt. Tenkrát, když jsme ještě přes moře jezdívali trajektem, tak si ho člověk vždycky z paluby prohlížel. Uprostřed ostrova je maják, potom je tam jeden kopec a spousta trávy.“

„Správně, a taky pár domů, ne?“

„Jo, to souhlasí. Poté co na ostrově postavili most a jezdí se tamtudy, jsou ty baráky mnohem líp vidět, hlavně když člověk jede ze Sjællandu. Jsou žlutý, ne?“

Vtom se k nim připojil Asad. Tentokrát byl úhledně učesaný a na tvářích pěkně poškrábaný. Možná by nebyla marná investice koupit mu nové žiletky.

Rose naklonila hlavu. „O ženském ústavu na ostrově už jste ale snad slyšel, Carle?“

„Jo, jasně. Jeden čas tam byly jakési krátkodobé pobyty lehkých žen, nebo se pletu?“

„Ne, nepletete, bylo to něco na ten způsob. Řeknu to jen jednou a v rychlosti, takže dobře poslouchejte, Carle. To platí i pro tebe, Asade.“

Vztyčila ukazováček do vzduchu jako paní učitelka. Tohle byla Rose ve své nejlepší formě.

„Všechno spustil v roce 1923 Christian Keller, vedoucí lékař dánského podpůrného programu pro postižené. Řadu let vedl několik institucí pro mentálně zaostalé, mimo jiné i ten v Brejningu. Souhrnně se tomu říkalo Kellerovy ústavy. Byl to ten typ člověka, který slepě věří ve vlastní neomylnost, a domníval se, že je schopen posoudit a vybrat osoby, kterým se v dánské společnosti nepodařilo zaujmout takzvané vhodné odpovídající postavení.

Důvodem, proč se zasazoval o zřízení ústavu na ostrově Sprogø, byly jeho teorie postavené na tehdejších eugenických názorech na sociální hygienu, špatný dědičný genetický materiál, na rození degenerovaných dětí a spoustě dalších podobných sraček.“

Asad se usmál. „Eugenika! Jo jo, vím přesně, co to znamená. To se klukům uříznou kulky a oni potom zpívají vysokým hlasem. Ve starých dobách jich v harémech po celém Středním východě bylo spousta.“

„To byli eunuši, Asade,“ opravil ho Carl a teprve potom si všiml Asadova poťouchlého úsměvu. Jako kdyby ho neznal.

„Carle, já přece jen dělám smích. V noci jsem si to našel. Výraz eugenika pochází z řečtiny a znamená dobrý původ. Nastudoval jsem si to. Vysvětluje nám, jak rozdělovat lidi na základě původu a prostředí, ze kterého pocházejí.“ Přátelsky poplácal Carla po rameni. Nebylo pochyb, že o tom ví mnohem víc než Carl.

Náhle se Asad přestal usmívat. „A víte, co vám řeknu? Nenávidím to,“ dodal. „Nenávidím, když si někdo myslí, že je lepší než ostatní lidé. Rasová nadřazenost, znáte to. Rozdělování lidí na více a méně hodnotné.“ Podíval se přímo na Carla. To bylo poprvé, co se Asad k téhle problematice vyjádřil.

„Ale o to přece u nás lidí jde, ne?“ pokračoval tvrdě. „Myslet si, že jsem lepší než ostatní. O to se snaží všichni, nebo se pletu?“

Carl přikývl. Takže Asad poznal diskriminaci na vlastní kůži. Nepochybně ji musel zažít.

„To, co tenkrát probíhalo, bylo čiré šarlatánství,“ pokračovala Rose. „Ve skutečnosti lékaři vůbec netušili, o co vlastně jde. Pokud se některá žena chovala asociálně, okamžitě si ji vzali na mušku. Šlo hlavně o ženy, které střídaly muže jako ponožky, jak se říká. Mluvilo se o pokleslé sexuální morálce a poukazovalo se na ženy, které šířily pohlavní choroby a rodily postižené děti. Aby se jich zbavili, nechali je bez rozhodnutí soudu odvézt na blíže neurčený čas na ostrov Sprogø. Lékaři zřejmě cítili, že mají právo a dokonce povinnost to udělat, protože oni přece byli ti normální, zatímco ženy abnormální.“

Rose se na chvíli odmlčela, aby dodala následující větě patřičnou váhu.

„Ti doktoři podle mě byli zaprdění, zkurvení samozvaní domýšliví soudci, kteří ochotně přispěchali na pomoc, když se některá farnost chtěla zbavit ženy, co se vymykala místní společenské morálce. Potom lékaři povýšili sami sebe na bohy.“

Carl přikývl. „Ano, nebo na samotné dábly,“ připojil se. „Ale abych pravdu řekl, vždycky jsem si myslel, že ženy internované na ostrově byly slabomyslné. Tím rozhodně nechci omlouvat, jak s nimi zacházeli,“ dodal rychle. „Spíš naopak.“

„Tsss,“ zasyčela Rose pohrdavě. „Slabomyslné, ano, to o nich tvrdili. Možná podle těch jejich pitomých a primitivních lékařských testů inteligence. Kdo si sakra mysleli, že jsou, ti páni doktoři, kteří označovali ženy za slabomyslné, a ty chudinky možná za celý život nedostaly jedinou šanci. Většina z nich byla případem pro sociálku, basta, ale oni se k nim chovali jako ke zločincům a méněcenným. Pochopitelně mezi nimi byly i slabomyslné nebo mentálně zaostalé, ale to bylo jen mizivé procento. A jestli se kruci nepletu, tak v Dánsku přece zaostalost nikdy nebyla trestná, protože kdyby tomu tak bylo, většina dnešních členů vlády by měla zakázaný volný pohyb. To, co tehdy prováděli, byl naprosto nepřijatelný útok na lidi. Za to by jim Soud pro lidská práva nebo Amnesty International medaili rozhodně neudělily. A ať se do země propadnu, jestli se tady něco podobného neděje i dneska. Jen si vzpomeňte na všechny lidi svázané ve svěracích kazajkách. Na chudáky omámené prášky do bezvědomí, na které každý kašle, dokud někde v tichosti neshnijou. Na lidi, kterým odmítnou udělit občanství, protože nejsou schopni odpovědět na zkurvené pitomé směšné otázky.“ Poslední věty Rose vzteky téměř vyplivla.

Buď má silný spánkový deficit, nebo menstruuje, pomyslel si Carl a zalovil v kapse. Hledal sušenky, kterými ho vybavila Lis.

Jednu jí nabídl, ale zavrtěla hlavou. Ano, jasně, vždyť přece měla žaludeční potíže, vzpomněl si. Nabídl i Asadovi, ale ani ten neměl chuť. Takže mu jich bohudíky zbude víc pro vlastní spotřebu.

„Dobře mě poslouchejte, Carle. Sprogø byl ostrov, ze kterého ženy nemohly svobodně odjet, věděl jste to? Byla to brána do pekla. Ženy byly považované za nemocné, ale nikdo je neléčil, protože tam nebyla žádná nemocnice. Nebylo tam dokonce ani vězení, takže tam byly internované na neurčitou dobu. Některé z nich tam strávily skoro celý život, aniž měly jakýkoliv kontakt s vlastní rodinou nebo s kýmkoliv jiným mimo ostrov. A tohle svinstvo trvalo až do roku 1961. Kruci, Carle, vždyť vy už jste přece byl v té době na světě, uvědomujete si to?“ Nebylo pochyb, že Rosin smysl pro spravedlnost se probudil.

Pokusil se zaprotestovat, ale Rose měla v podstatě pravdu. Skutečně to probíhalo ještě za jeho života, což ho překvapilo.

„Dobrá,“ přikývl. „A tenhle Christian Keller deportoval na ostrov Sprogø ženy, o kterých se domníval, že by nebyly schopny vést normální život, chápu to dobře? A proto tam skončila i Rita Nielsenová?“

„Jo, sakra. Celou noc jsem si o těch příšerných lidech četla. Keller a jeho nástupce, doktor Wildenskov z ústavu v Brejningu. Ti dva tomu vládli od roku 1923 až do roku 1959. Ústav byl definitivně uzavřen v roce 1961. Během těch skoro čtyřiceti let skončilo na ostrově na neurčený čas patnáct set žen. A můžu vám klidně říct, že rozhodně nešlo o procházku růžovou zahradou. Hrubé zacházení, tvrdá práce. Špatně vyškolený personál, který považoval chovanky, jak jim říkali, za podlidi. Brutálně je nutili držet hubu a krok a od rána do večera je hlídali. Když chovanky porušily daná pravidla, přesunuli je do trestních cel, na samotky. Následovala několikadenní izolace. A pokud si některá chovanka chtěla uchovat naději, že se z toho zkurveného ostrova jednou dostane, musela počítat s tím, že ji nejdřív sterilizují. Nuceně sterilizují! Vzali jim jak pohlavní orgány, tak i pohlavní život, Carle.“ Potřásla hlavou a vzteky kopla do zdi. „Zatracená práce, to bylo fakt úchylný.“

„Jsi v pořádku, Rose?“ zeptal se Asad a opatrně jí položil ruku na rameno.

„Šlo o nejhorší zneužití moci, jaké si člověk vůbec dokáže představit,“ řekla. Takový výraz v obličeji u ní Carl nikdy předtím neviděl. „Být odsouzená k životu na opuštěném ostrově, dokud člověk neshnije. My Dánové nejsme o nic lepší než ti, kterými nejvíc pohrdáme,“ zasyčela. „Jsme úplně stejní jako ti, kteří kamenují nevěrné ženy, jako nacisté, kteří vraždili slabomyslné a postižené. Copak se nedá to, co probíhalo na ostrově Sprogø, srovnávat se sovětskými takzvanými psychiatrickými léčebnami pro disidenty nebo s léčebnými ústavy pro mentálně postižené v Rumunsku? Jasně že je to stejné, a proto nejsme kurva o nic lepší než ostatní, jasný?!“

Otočila se na patě a zmizela směrem k toaletám. Žaludeční potíže pravděpodobně přetrvávaly.

„No teda,“ pronesl Carl.

„Carle, celou noc se rozčilovala nad tím, co o ostrově Sprogø zjistila,“ dodal Asad tiše. Nechtěl riskovat, že ho Rose zaslechne. „Mám takový dojem, že ji to docela rozhodilo. Možná nám sem místo sebe zase brzo pošle Yrsu.“

Carl zavřel oči. Občas se objevilo určité podezření a ani teď tomu nebylo jinak. „Ty myslíš, že si Rose něčím podobným prošla? To mi tady naznačuješ, Asade?“

Pokrčil rameny. „Já jen říkám, že ji něco štve, jako kamínek v botě.“

Carl chvíli zíral na telefonní sluchátko, nakonec ho zvedl a vyťukal Ronnyho číslo.

Po mnohonásobném vyzvánění sluchátkem zase praštil, počkal dvacet vteřin a znovu číslo vytočil.

„Haló!“ ozval se opotřebovaný, unavený hlas, ochromený jak věkem, tak alkoholem a nepravidelným spánkem.

„Zdravím, Ronny,“ řekl.

Žádná odpověď.

„Tady Carl.“

Pořád žádná reakce.

Zakřičel trochu hlasitěji a potom ještě hlasitěji. Konečně se mu dostalo odpovědi v podobě chraplavého lapání po dechu a zakašlání plného hlenů po vykouření šedesáti cigaret, jejichž nedopalky určitě ještě ležely v popelníku.

„Kdože to volá?“ ozvalo se.

„Carl, tvůj bratranec. Tak ještě jednou zdravím, Ronny.“

Další záchvat kašle v telefonním sluchátku. „Co je to za blbou dobu, kolik je kruci hodin?“

Carl se podíval na hodinky. „Čtvrt na deset.“

„Čtvrt na deset! Ty ses úplně zbláznil, chlape! Deset let o tobě nic nevím a najednou mi voláš v devět ráno!“ A praštil telefonem.

Nic nového pod sluncem. Carl si ho představil. Určitě je až na ponožky úplně nahý, protože ty si nikdy nesundával. Velmi pravděpodobně má pořád neobvykle dlouhé nehty a špatně oholené strniště. Velký muž s velkým tělem, který, ať už se nacházel kdekoliv na světě, se nejlépe cítil v pološeru a nastupující tmě. Zbožňoval cesty do Thajska, ale nejezdil tam kvůli lepší barvě pleti.

Neuběhlo ani deset minut a zavolal mu znovu.

„Co je to za číslo, Carle? Odkud voláš?“

„Ze své kanceláře na policejním ředitelství.“

„Dej pokoj, sakra.“

„Něco jsem se o tobě doslechl, Ronny. Musíme si promluvit, jasný?“

„Co ses doslechl?“

„V pochybných barech po celém světě vyprávíš o smrti svého otce a mícháš do toho i mě.“

„A kdo to kruci tvrdí?“

„Jiní policajti.“

„Tak jsou úplně blbí.“

„Můžeš se za mnou stavit?“

„K fízlům? Jsi normální? Hele, dlouho jsme se neviděli, tak mi řekni – nestal ses mezitím trochu senilní? Ne, jestli se se mnou chceš potkat, tak to musí za něco stát.“

V následující vteřině navrhne něco, co bude stát peníze. Něco, co bude Carl muset zaplatit a bude to k pití.

„Můžeme šoupnout pivko a pár panáků v Tivolské hale, co ty na to? To máš hned vedle práce.“

„To neznám.“

„Naproti Rio Bravo, tam to přece znáš. Na rohu ulice Stormgade.“

Když ten pitomec ví, že Carl zná restauraci Rio Bravo, proč nenavrhl, aby se setkali tam?

Domluvili se na čase a Carl potom ještě chvíli seděl a přemýšlel, co tomu idiotovi říct, aby se mu dostal pod kůži.

To je určitě Mona, pomyslel si, když telefon znovu zazvonil. Podíval se na hodinky. Půl desáté, to by jí bylo podobné. Už jen myšlenka na ni mu přivodila chvění v břiše.

„Ano,“ ozval se, ale hlas nebyl ani Monin, ani sexy. Jako kdyby mu někdo ukázal vztyčený prostředníček.

„Nemůžeš sem na chvíli přijít, Carle?“ Volal Tomas Laursen, bývalý nejšikovnější policejní technik z celé oblasti. Nechal toho, když se mu práce zošklivila a když vyhrál velkou částku ve hře Lotto, o kterou následně zase přišel kvůli špatným investicím. Teď byl zatraceně dobrým vedoucím kantýny ve čtvrtém patře, a jak Carl slyšel, bylo načase, aby se konečně i on sám vyškrábal nahoru.

Tak proč ne hned?

„O co jde, Tomasi?“

„Nález lidského těla na Amageru.“

Jediné, co připomínalo původní kantýnu z dob před rozhodnutím policejního vedení o její modernizaci, bylo překvapivě pořád málo místa.

„Jak to jde?“ zeptal se Carl robustního muže, který ho místo odpovědi šťouchl do boku.

„No myslím, že to ferrari, které jsem si včera objednal, hned tak nezaplatím,“ odvětil s úsměvem a vtáhl Carla s sebou do kuchyně.

Tady mu úsměv z tváře zmizel. „Máš vůbec představu, jak hlasitě se lidi dokážou bavit, když tady sedí a cpou se, Carle?“ zeptal se tiše. „Dokud jsem tady nezačal dělat, neměl jsem o tom ani tušení.“

Otevřel plechovku piva a bez ptaní ji podal Carlovi.

„Poslouchej mě, Carle. Když ti řeknu, že jsem zaslechl, jak tady někdo seděl a vyprávěl, že ty a Bak jste spolu na kordy kvůli tomu případu z Amageru, je na tom něco pravdy?“

Carl se napil. Právě teď bylo co spláchnout. „Nejde úplně přesně o tenhle případ, ale proč se ptáš?“

„Včera tady Bak naznačoval několika svým bývalým kolegům, že je hodně zvláštní, jak ses dostal z toho napadení v baráku na Amageru, kde Ankera zavraždili a Hardy zůstal ochrnutý. Že prý jsi chtěl, aby to vypadalo, že tě taky napadli, a že ta rána na spánku tě těžko mohla omráčit do bezvědomí a tys ten výstřel zblízka mohl snadno jen fingovat.“

„Zatracená práce, ten zmetek. To mohl říct rovnou, ještě předtím, než jsem mu začal pomáhat s případem přepadení jeho sestry. Ten zkurvenej, nevděčnej hajzl. A kdopak se toho hned chytil a roznáší ty klepy dál?“

Laursen zavrtěl hlavou. To se mu prozradit nechtělo. Tady nahoře se všichni musí cítit bezpečně a dobře, aby si každý mohl vykládat, co se mu zachce. Jemu osobně to nevadilo, hlavně když nepomlouvají jeho.

„Hodně lidí si to o tobě myslí, ale obávám se, že to ještě není všechno, Carle.“

„Co ještě?“ Postavil plechovku na lednici. Nechtěl, aby z něj bylo cítit pivo, až za chvíli vlítne k vedoucímu oddělení vražd a bude přilévat olej do ohně.

„Forenzním technikům se včera podařilo v kapsách mrtvého najít plno důležitých věcí. Jednou z nich byla mince, která propadla rozpáraným švem. Korunová mince, abych byl úplně přesný. Jo, ve skutečnosti našli po kapsách pět dánských mincí, ale tahle z nich byla nejnovější.“

„Z kterého roku byla?“

„Nebyla zas tak stará, 2006. Takže tělo mohlo ležet v zemi nanejvýš čtyři roky. Ale to není všechno.“

„Jo, to jsem pochopil. Co ještě našli?“

„Dvě z mincí nalezených v kapse byly zabalené do průhledné potravinové fólie a na té byly otisky prstů. Pravých ukazováčků dvou různých osob.“

„Fajn. Podařilo se jim zjistit, komu patří?“

„Jo, podařilo. Otisky byly zřetelné a dobře Zachovalé, takže bych řekl, že důvod, proč byly mince zabalené do plastové fólie, zafungoval podle očekávání.“

„Řekneš mi konečně, čí otisky to byly?“

„Jedním z nich byl Anker Henningsen!“

Carl vykulil oči. Na krátkou chvíli si představil Hardyho nedůvěřivý obličej a jeho zahořklý hlas, když mluvil o tom, jak Anker zneužíval kokain.

Než se na něj Laursen vyčkávavě podíval, podal mu znovu pivo.

„Ten druhý otisk byl tvůj, Carle.“

16 ) Srpen 1987

Curt Wad chvíli seděl a potěžkával Netin dopis v ruce. Nakonec obálku bez jakéhokoliv očekávání roztrhl, jako kdyby šlo o reklamní leták farmaceutické společnosti.

Kdysi dávno v něm Nete probouzela chuť zaútočit, ale od té doby už v řece uplynulo hodně vody. Proč by se dnes měl zabývat nějakou bezvýznamnou vesnickou holkou? Proč by ho měly zajímat její názory a myšlenky?

Několikrát si dopis přečetl a s úsměvem ho odložil stranou.

Ta malá mrcha. Psala o lásce a odpuštění, to by od ní nečekal. Proč by jí měl věřit jediné slovo?

„Dobrý pokus, Nete Hermansenová,“ řekl. „Ale já si tě prověřím.“

Vytáhl horní zásuvku psacího stolu až na doraz. Z rohu stolu se ozvalo krátké cvaknutí. Mírně zatlačil na desku stolu, dokud nepovolila a nepoodjela kousek stranou. Ukázala se centimetr vysoká skrýš, ve které ležel jeho adresář s nepostradatelnými adresami a telefonními čísly.

Otevřel ho na jedné z prvních stran, vytočil číslo a představil se.

„Sháním jedno rodné číslo, můžeš mi s tím pomoct? Jedná se o Nete Hermansenovou, možná vystupuje pod vyvdaným příjmením Rosenová. Adresa je ulice Peblinge Dossering 32, čtvrté patro, ve čtvrti Nørrebro v Kodani. Ano, to je přesně ona. Vzpomínáš si na ni? Ano, její manžel byl šikovný, i když si osobně myslím, že v posledním roce svého života ztratil v některých záležitostech schopnost zdravého úsudku. Ty už jsi to číslo našel? Výborně, to šlo rychle.“

Zapsal si rodné číslo Nete Rosenové a poděkoval. Svému kontaktu připomněl, že pokud to bude aktuální, službu mu s největším potěšením rád oplatí. Takové bylo bratrství.

Ještě jednou zalistoval ve svém adresáři, našel další telefonní číslo, vytočil ho, vložil zápisník zpět do skrýše a zatlačil na desku psacího stolu, dokud se znovu neozvalo cvaknutí.

„Ahoj, Svenne, tady Curt Wad,“ ohlásil se, když na druhé straně někdo zvedl sluchátko. „Potřebuju něco zjistit o Nete Rosenové, dám ti její rodné číslo. Podle mých informací se právě léčí v některé nemocnici, můžeš mi to potvrdit? Ano, pravděpodobně v Kodani. Jak dlouho myslíš, že ti to bude trvat? No, kdybys to dokázal zjistit během dneška, byl bych ti velmi vděčný. Pokusíš se? Výborně! Mockrát děkuju.“

Potom se opřel do židle a ještě jednou si dopis přečetl. Byl překvapivě dobře formulovaný a bez jediné pravopisné chyby. Dokonce i interpunkce byla dokonalá, takže nebylo pochyb, že jí někdo musel pomáhat. Dyslektička, hloupá a bez potřebného školního vzdělání. Jak by ho někdo takový mohl oklamat?

Ušklíbl se. Nabízela se neodbytná myšlenka, že jí pomohl právník. Copak nepsala, že se schůzky zúčastní i právník, pokud Curt pozvání přijme?

Nahlas se sám pro sebe zasmál. Jako kdyby mu někdy přišlo na mysl, že tam půjde.

„Sedíš si tu a směješ se sám pro sebe, Curte?“

Otočil se k manželce a lehce zavrtěl hlavou.

„Mám prostě jen dobrou náladu,“ odpověděl, a když došla k psacímu stolu, objal ji kolem pasu.

„Nemáš žádný důvod mít špatnou náladu, můj drahý. Odvedl jsi výbornou práci.“

Curt Wad přikývl. I on byl sám se sebou navýsost spokojen.

Když šel Curtův otec do důchodu, převzal Curt jeho praxi a klientelu, složky pacientů nashromážděné za celý lidský život a různé kartotéky z Výboru proti nemravnosti a Dánské společnosti. Důležité dokumenty pro Curta, smrtelná zbraň ve špatných rukou, ale ani zdaleka tak smrtelná jako práce, kterou převzal, když ho požádali, aby se ujal vedení Tajného boje.

Náplní činnosti Tajného boje nebylo pouze hledat těhotné ženy, jejichž plody si nezaslouží žít. Byl to také namáhavý proces získávání nových kvalifikovaných členů. Osob, které by za žádnou cenu neprozradily, čím se tento utajovaný spolek zabývá.

Uplynulo několik let, kdy Curtova praxe na ostrově Fyn ve všech ohledech výborně vzkvétala, ale protože se stále více nelegálních potratů provádělo v okolí hlavního města, rozhodl se skoncovat s minulostí a přestěhovat se do Brøndby. Šlo o poměrně nudné předměstí Kodaně, ale i tak se nacházelo v centru dění. V blízkosti velkých nemocnic, nedaleko nejšikovnějších praktických lékařů a specialistů s rozsáhlými zkušenostmi a zároveň i velmi blízko klientele, na kterou se Tajný boj zvlášť zaměřil.

Na tomhle předměstí potkal v polovině šedesátých let svou budoucí manželku Beatu. Znamenitou ženu, dokonce zdravotní sestru, která měla ty správné geny, národnostní cítění a oddanost, ze které Curt později mnohokrát těžil.

Ještě před svatbou ji zasvětil do své práce a řekl jí, jaké důsledky plynou z toho, že je člověk zapojený do činnosti Tajného boje. Zpočátku u ní možná počítal s určitou nechutí nebo přinejmenším s nervozitou při vykonávání pochůzek, ale navzdory všem očekáváním projevila nejen pochopení, ale i iniciativu. Ano, ve skutečnosti to byla ona, kdo navázal úzké spojení s vybraným okruhem zdravotních sester a porodních asistentek. Během jednoho jediného roku se jí podařilo získat k práci pro sdružení více než pětadvacet rekrutů, jak jim říkala. Potom už vše nabralo rychlý spád. Byla to ona, kdo vymyslel název Čistý zítřek. Navrhovala, aby se zintenzivnila politická část práce Tajného boje a současně zefektivnila praktická stránka činnosti.

Ideální žena a matka.

„Podívej se, Beato.“ Podal jí Netin dopis a nechal ji, ať si ho přečte vlastním tempem. Při čtení se usmívala. Přesně stejný vítězoslavný úsměv, jaký po ní zdědili i jejich dva nádherní synové.

„To je ale sebekritický dopis. Co jí odpovíš, Curte?“ zeptala se. „Může na tom být něco pravdy? Je to možné, že by měla tolik peněz?“

Přikývl. „O tom není pochyb. Ale jsem si naprosto jistý, že má v úmyslu ještě něco jiného než mě zahrnout zlatem a drahým kamením.“

Vstal a odhrnul závěs, který zakrýval celou jednu stěnu. Objevilo se pět velkých tmavozelených kovových kartoték, které střežil po dlouhé roky. Za měsíc bude mít dokončený tajný ohnivzdorný prostor, umístěný ve staré stodole. Zatím se stodola používala jako skladiště, ale brzy se tam všechno odstěhuje. Nikdo kromě skalních členů tam nebude mít přístup.

„Ještě pořád si pamatuju to číslo,“ řekl s úsměvem a vytáhl jeden šuplík z kartotéky číslo dvě.

„Tady,“ řekl a hodil před ni šedobílou složku.

Už je to dávno, co ji měl naposledy v rukou, a proč by ji taky měl vytahovat? Ale když uviděl úvodní stranu, zaklonil hlavu a nechal zrak těkat kolem.

Třiašedesát předchozích složek pacientek a lékařských záznamů představovalo společně odvedenou práci s otcem, ale tahle byla jen jeho. Úplně první případ, který vykonal pro Tajný boj.

Bylo tam napsáno: Složka 64.

„Narodila se 18. května 1937. Tak to je jen o týden starší než já,“ podotkla jeho žena.

Zasmál se. „Ano, ale rozdíl je v tom, že tobě je padesát a vypadáš na pětatřicet a jí je padesát a určitě vypadá nejmíň jako pětašedesátiletá.“

„Tady vidím, že byla internovaná na ostrově Sprogø. Jak je možné, že tak dobře formuluje?“

„Asi jí s tím někdo pomáhal, aspoň si to myslím.“

Přitáhl si manželku k sobě a stiskl jí ruku. To, co předtím říkal, nebyla pravda. Ve skutečnosti si byly Beata a Nete hodně podobné a obě byly přesně ten typ ženy, který se mu líbil. Blondýny nordického typu s modrýma očima a kyprých tvarů správné velikosti na správném místě. Zeny s hladkou kůží a rty, ze kterých se jednomu dokázala zatočit hlava.

„Říkals, že má podle tebe v plánu určitě něco jiného než tě zahrnout penězi. Ale proč? V její složce se píše, že jí byla v roce 1955 provedena kyretáž. To nezní zas tak moc vážně.“

„Nete Hermansenová měla mnoho různých podob a vždycky si vybírala tu, která se pro danou situaci nejlépe hodila. Je to pochopitelně způsobeno hloupostí, psychopatickými sklony a pokřiveným vnímáním sebe samé a já ji samozřejmě dokážu zvládnout, ale přece jen musím zvážit další kroky a připravit se.“

„Jak?“

„Poptal jsem se napříč naším sdružením. Takže brzy zjistíme, zda je opravdu tak vážně nemocná, jak se nám ve svém dopise snaží namluvit.“

Hned následujícího rána dostal Curt Wad odpověď na svůj dotaz a jeho podezření se potvrdilo.

Od dopravní nehody v listopadu 1985, kdy Nete a její manžel společně havarovali, se v nemocničních záznamech státních nemocnic ani soukromých klinik poptávané rodné číslo neobjevilo. Od hospitalizace v nemocnici v Nykøbing Falsteru a následujících půlročních kontrol ve stejné nemocnici a potom i v Královské nemocnici v Kodani nebylo toto rodné číslo v žádné nemocnici evidováno.

O co sakra téhle Nete Hermansenové jde? Proč lhala o své nemoci? Ano, bylo zřejmé, že ho chce pomocí sladkých slovíček a věrohodných vysvětlení vlákat do svých sítí a potřebuje najít záminku, proč by to mělo být právě teď. Ale co má v plánu, pokud by opravdu přišel? Chce ho potrestat? Nebo to je ve skutečnosti pokus, jak ho donutit k odhalení? Copak vážně věří, že by dokázal zradit sám sebe?

Myslí si snad, že do jeho blízkosti ukryje magnetofon a vymámí z něj tajemství a přiznání?

Zasmál se.

Ta malá hloupá slepice, která ho chce vlákat do pasti. Jak jen ji mohlo napadnout, že by mu mohla dokázat, co všechno jí kdysi provedl? Všechno, co advokát Nørvig vyvrátil.

Při té představě se zasmál. Ani ne za deset minut by dokázal sehnat partu silných, nacionalisticky smýšlejících mladíků, kteří umějí v případě potřeby bez váhání zasáhnout. Kdyby pozvání přijal a v pátek se s těmito hochy po boku dostavil do bytu Nete Hermansenové, pak by se teprve ukázalo, kdo by byl potrestaný a kdo by byl hodně překvapený.

Curt Wad se při této představě opět zasmál. Bylo to velmi lákavé, ale tentýž den měl ustavující schůzi nové místní organizace v Hadstenu, a proto musela jít zábava stranou, bylo třeba obětovat se důležitějšímu cíli.

Odstrčil její dopis přes okraj psacího stolu do odpadkového koše s vědomím, že jestli se ještě někdy pokusí o něco podobného, tak jí jednou provždy ukáže, kdo o kom rozhoduje a s jakými následky může počítat.

Přešel do své ordinace a dal si načas s oblékáním lékařského pláště; právě v této uniformě koneckonců vyzařoval největší možnou autoritu a schopnosti.

Potom se usadil ke skleněnému stolu, přitáhl si k sobě plán denních prací a prohlížel si jednotlivé případy. Dnes nebude mít naspěch. Doporučení k potratu, tři konzultace ohledně umělého oplodnění, ještě jedno doporučení k přerušení těhotenství a jediný případ dnešního dne pro Tajný boj.

První pacientka, která vstoupila dovnitř, byla upravená, poměrně uvolněná mladá žena. Podle zprávy od jejího lékaře šlo o zdravou, dobře vychovanou čerstvou maturantku, která žádala o potrat, protože ji opustil přítel a navíc se u ní objevily deprese.

„Jmenujete se Sofie?“ zeptal se a usmál se na ni.

Pevně stiskla rty. Už teď měla co dělat, aby se nesesypala.

Curt si ji bez jediného slova prohlížel. Měla dobré, modré oči. Hezké, vysoké čelo. Krásné obočí a uši těsně přiléhající k hlavě. Výborně stavěná, trénované tělo a pěkné ruce.

„Váš přítel vás opustil, Sofie. Chápu, musí to pro vás být hodně těžké. Jestli jsem to dobře pochopil, opravdu jste ho milovala.“

Tiše přikývla.

„Protože to byl hodný a hezký mladík?“

Znovu přikývla.

„Ale možná byl taky pěkně hloupý, když si vybral tu nejsnazší cestu a ode všeho utekl, ne?“

Jak předpokládal, dočkal se záporné odpovědi.

„Ne, není hloupý. Studuje na univerzitě. A já bych chtěla taky studovat.“

Curt Wad mírně naklonil hlavu. „Z téhle situace nejste zrovna nadšená, že, Sofie?“

Sklopila oči a zavrtěla hlavou. Rozplakala se.

„V současnosti pracujete v obchodě s obuví, který vlastní vaši rodiče. Vám se tam nelíbí?“

„Ano, ale je to jen dočasné. Jednou bych chtěla studovat na univerzitě.“

„Co si o tom všem myslí vaši rodiče, Sofie? Jak se tváří na to, že chcete podstoupit potrat?“

„Nic neříkají. Podle nich je to moje rozhodnutí. Nepletou se mi do toho. Alespoň ne ve špatném smyslu slova.“

„Jste pevně rozhodnutá?“

„Ano.“

Vstal, posadil se na područku její židle a vzal ji za ruku. „Teď mě dobře poslouchejte, Sofie. Jste zdravá mladá žena a dítě, které si chcete nechat vzít, je vám v tuhle chvíli zcela vydáno na milost či nemilost. Jsem si jistý, že byste byla schopná připravit svému dítěti krásný život, kdybyste nyní změnila názor. Nechtěla byste, abych zavolal k vám domů, vašim rodičům, a probral s nimi, co si opravdu myslí? Podle vašeho vyprávění jsem pochopil, že máte velmi hodné rodiče, kteří vás nechtějí do ničeho nutit, takže nemyslíte, že bychom se jich měli zeptat na jejich názor? Co říkáte?“

Zvedla hlavu směrem k němu, jako kdyby stiskl nějaké tlačítko.

Byla ve střehu, neochotná, ale také velmi, velmi nerozhodná.

Curt Wad už neřekl ani slovo. Dobře věděl, že právě v tomto okamžiku se musí držet zpátky.

„Jaký jsi měl den, Curte?“ zeptala se Beata a nalila mu ještě půl šálku čaje. Říkala tomu čaj o třetí. Při těchto příležitostech se nejlépe ukazovalo, jaká je to výhoda mít ordinaci a domov ve stejném domě.

„Dobrý. Ráno se mi podařilo odradit jednu mladou, krásnou a chytrou dívku od potratu. Úplně se složila, když jsem jí vysvětlil, že si její rodiče nepřejí nic jiného, než jí se vším pomoct a všemožně ji podpořit. Že klidně může mít dítě a pracovat v jejich obchodě, dokud to bude zvládat, a že jí malé kdykoliv pohlídají, aby se nemusela vzdát dalšího studia.“

„To ráda slyším, Curte.“

„Ano, byla to velmi milá dívka. Hodně nordická. Bude mít krásné dítě ku prospěchu celého Dánska.“

Usmála se. „A dál? Teď tě čeká něco úplně jiného, to si umím představit. Ty lidi, co sedí venku v čekárně, ti sem poslal doktor Lønberg?“

„No, to se pozná na první pohled, že?“ Zasmál se. „Ano, teď půjde o něco jiného. Lønberg stále odvádí pro sdružení pořádný kus práce. Patnáct podobných případů za pouhé čtyři měsíce. Povedlo se ti pro nás získat opravdu velmi výkonné lidi, miláčku.“

O čtvrt hodiny později se otevřely dveře z čekárny do ordinace. Curt mezitím seděl a četl si lékařské doporučení. Na chvíli zvedl oči, podíval se na pacienty, přátelsky jim pokývl a získaný obrázek porovnával s tím, co viděl v papírech.

Popis byl krátký, ale dostatečně výmluvný.

„Matka, Camilla Hansenová, třicet osm let, v pátém týdnu gravidity,“ stálo tam. „Šest dětí se čtyřmi různými muži, příjemkyně sociálních dávek. Pět dětí chodí do zvláštní školy, šesté je v současnosti v ústavu. Otec nenarozeného dítěte, Johny Huurinainen, dvacet pět let, příjemce sociálních dávek, třikrát odsouzený za majetkovou trestnou činnost, závislý na návykových látkách, nyní na metadonu. Oba rodiče dokončili pouze základní školu a žádné další vzdělání nemají.

Během posledních týdnů si Camilla Hansenová stěžuje na bolesti při močení. Příčinou jsou chlamydie, ale pacientka o tom nebyla informována. Navrhuji zásah.“

Curt si sám pro sebe pokýval hlavou. Na Lønberga je opravdu ve všech směrech spolehnutí.

Zvedl hlavu a podíval se na povedený páreček.

Jako hmyz, který funguje pouze jako chovná stanice, před ním seděla nastávající matka, tlustá, páchnoucí po cigaretách, s neučesanými a mastnými vlasy. Počítala s tím, že jí pomůže, aby porodila další naprosto zbytečné dítě, stejně jako to udělala už šestkrát předtím. Že jí umožní, aby nové individuum s mizerným genetickým materiálem od dvou podlidí brázdilo kodaňské ulice. Ale to ani náhodou. Jestli tomu dokáže zabránit, udělá pro to cokoliv.

Usmál se na ně a odpovědí mu byly hloupé výrazy dvou obličejů s usmívajícím se špatným chrupem. To nedokážou vypadat trochu slušně, ani když se usmívají? Opravdu žalostné.

„Máte problémy při čurání, jestli se nemýlím, Camillo? Tak se na to podíváme, co říkáte? Vy byste zatím mohl počkat v čekárně, Johny. Pokud budete mít chuť, jsem si jistý, že vám manželka nabídne šálek kávy.“

„Radši kolu,“ odpověděl.

Curt se usmál. Dostane svoji kolu. Až vypije pět, šest kol, dostane zpátky i svoji Camillu. Ta bude trochu fňukat, protože jí lékař musel provést kyretáž, a nebude mít ani tušení, že to bylo naposledy, co to bylo potřeba.

17 ) Listopad 2010

Když se Carl vzpamatoval ze šoku, že u rozkládajícího se těla byla nalezena mince s otiskem jeho prstu, stiskl Laursenovi rameno a požádal ho, aby měl uši nastražené, kdyby se náhodou objevily další informace. Cokoliv zajímavého. Nové technické stopy, u kterých si dokázal lehce představit, že by je před ním oddělení chtělo zatajit, názory lidí, kteří si pustí pusu na špacír. Carl chtěl vědět všechno.

„Kde je Marcus?“ zeptal se ve druhém patře Lis.

„Má schůzku se dvěma týmy,“ odvětila suše. Zdálo se mu to, nebo se mu opravdu vyhýbá pohledem? Nebo už se ho zmocnila paranoia?

Pak zvedla hlavu, významně se na něho podívala a zeptala se: „Tak jaká byla včera večer husička, Carle?“ Otázku doprovodila smíchem, který by ve filmu z padesátých let cenzura vyškrtla.

Výborně, jestli ji zajímá jen to, jak si včera pod peřinou užíval nebo neužíval, potom se drby o minci s jeho otiskem prstu ještě nestaly hlavním tématem rozhovorů zdejšího oddělení.

Vrazil do zasedací místnosti a ignoroval přibližně třicet párů očí, které se na něj okamžitě přisály.

„Promiň, Marcusi,“ řekl zesláblému, bledému muži s povytaženým obočím. Mluvil dostatečně nahlas, aby ho všichni slyšeli. „Ale jsou tu jisté věci, které musíme probrat, než se nám vymknou z rukou.“

Obrátil se k lidem na židlích. Na několika z nich bylo stále ještě znát, jak se na nich podepsal průjem a nachlazení z posledních dnů. Propadlé tváře, zarudlé oči a silně agresivní výraz.

„Objevily se pomluvy o mé roli v té střílečce na Amageru, a to mě staví do světla, které se mi sakra ani trochu nelíbí. Řeknu to jen jednou, tady a teď, a už o tom nechci nikdy víc slyšet, je vám to jasné? Nemám nejmenší tušení, jak se v kapse toho těla ocitly mince s Ankerovým a mým otiskem prstu. Ale jestli se skutečně zamyslíte a použijete své horečkou zpustošené mozky, mělo by vám být jasné, že to byl záměr. Kdyby se tělo někdy našlo, tak vy jste ty mince měli najít. Zatím mě ještě dokážete sledovat, ne?“

Rozhlédl se po osazenstvu. Reakce zatím nebyla příliš intenzivní, to bylo vidět. „No. Takže jsme se shodli na jedné věci. Tělo mohli klidně pohřbít kdekoliv jinde, že? Například ho mohli pochovat přímo do země, to však neudělali. Zatím se podle všeho zdá, že kdybychom tělo našli, tak by to ani tolik nevadilo. Důležité je, že chtěli, aby se vyšetřovatelé soustředili právě na tohle místo, souhlasíte?“

Nikdo z přítomných stále nereagoval, ani přikývnutím nebo naopak zavrtěním hlavy.

„Proboha. Jo, já dobře vím, jak moc jste spřádali teorie, co se vlastně sakra tenkrát během přestřelky na Amageru přihodilo a proč jsem se nikdy nepodílel na vyšetřování toho případu.“ Teď se podíval přímo na Terjeho Plouga, který seděl ve třetí řadě. „Milý Plougu, důvod, proč nechci na ten případ ani pomyslet, je prostý. Já se za to, co se tehdy stalo, stydím, chápeš? A nevysvětluje se tím náhodou zároveň i to, proč Hardy teď leží u mě v obýváku, místo aby byl u někoho z vás, co myslíte? Tohle je prostě můj způsob, jak se s tím vším vyrovnat. Teď už Hardyho na holičkách nenechám, ale je docela dobře možné, že jsem tenkrát neudělal všechno, co jsem udělat měl.“

Několik z nich se zavrtělo na židlích. Možná to byl signál, že ho konečně začínají chápat. Na druhou stranu to ale úplně klidně mohly být i hemoroidy. U státních zaměstnanců člověk nikdy pořádně neví, na čem je.

„Ještě maličkost na závěr. Jak si kruci myslíte, že se člověk cítí, když na něj během jediné vteřiny spadnou jeho nejlepší kolegové, ze kterých stříká krev, a na něj samotného taky střílejí? A abych nezapomněl, dokonce mě i zasáhli. Byl bych rád, kdybyste se nad tím zamysleli. Je to fakt nápor na psychiku.“

„Nikdo tě z ničeho neobviňuje,“ ozval se Ploug. Konečně nějaká reakce. „A teď právě probíráme úplně jiný případ.“

Carl přejížděl pohledem po celé místnosti. Bůhví co se těm mumiím honí hlavou. Několik z nich ho z celého srdce nenávidělo a bylo to vzájemné.

„No! A taky si myslím doprdelekurvasakrazatracenápráce, že lidi tady v baráku by měli kruci držet hubu a dobře si rozmyslet, než začnou mluvit. To je všechno, co jsem chtěl!“

Práskl za sebou dveřmi, až se otřásl celý dům. Stěny se dokonce ještě mírně chvěly, když si Carl sedal za svůj psací stůl a zašátral po sirkách, aby si mohl zapálit tu zatrolenou cigaretu, která se mu třásla v koutku úst.

V kapse těla byla nalezena mince s jeho otiskem prstu a on neměl ani zdání, jak se tam ocitla a proč. Byl to prostě do očí bijící nesmysl.

Proč, proč, proč? probíhalo mu neustále hlavou. Teď už se k tomu případu nemůže otáčet zády. Ksakru, bylo mu z toho na zvracení.

Zhluboka se nadechl skrz zaťaté zuby a všiml si, jak mu stoupá tepová frekvence a srdce buší stále rychleji. Mysli na něco jiného, napomenul sám sebe. Ani náhodou se nechtěl zase ocitnout na podlaze s tak silným tlakem na hrudi, co by dokázal vymáčknout život i z lidí, kteří jsou zdravější a v lepší formě než on.

Zaměř se na něco jiného, řekl si a zavřel oči.

V tuto chvíli existovala jedna osoba, která by si víc než kdokoliv jiný zasloužila, aby ji zničil orkán zuřící uvnitř Carlova těla. Byl to Bak.

„Já už se postarám, abys zatraceně rychle pochopil, že podobné hnusné drby o Carlu Mørckovi se nevyplácejí,“ řekl nahlas, zatímco hledal číslo.

„Co děláte, Carle? Sedíte si tady a mluvíte sám se sebou,“ ozval se od otevřených dveří Asad. Čelo měl plné vrásek, až připomínalo valchu.

„Do toho ti nic není, Asade, nestarej se. Chci vynadat Bakovi kvůli těm odporným pomluvám, které o mně všude roznáší.“

„Fajn. Ale byl bych rád, kdybyste mě nejdřív vyslechl, šéfe. Zrovna jsem volal jednomu chlapíkovi z policejní školy, jmenuje se Nielsen, a mluvil jsem s ním o Rose.“

Fakt skvělé načasování. Zrovna se tak krásně a konstruktivně naštval. Co když úplně vychladne?

„Jestli to nepočká, tak mluv. Co říkal?“

„No, vzpomínáte si, jak se tady Rose poprvé objevila? Tenkrát nám Marcus Jacobsen říkal, že se nestala policistkou, protože propadla u zkoušek a navíc řídila jako čuník.“

„Jako prase, Asade. Jo, vzpomínám si.“

„Řídila opravdu strašně, to je pravda. Podle Nielsena to v jedné zatáčce otočila na střechu a rozbila tři pěkná auta na maděru.“

Carl okouzleně pokývl. „Výborně! Říkáš tři auta?“

„Ano. To, ve kterém seděla, auto vedoucího kurzu jízdy na ledu a ještě jedno, které jí stálo v cestě.“

Carl se pokusil celou situaci představit. „Vážně efektivní, to ti teda řeknu. Pro nás z toho vyplývá jediné. Nesmíme jí půjčit klíčky od služebního auta,“ zabručel.

„To ještě není všechno, Carle. Uprostřed toho všeho nechala Rose místo sebe nastoupit Yrsu. Když ta auta ještě ležela na střeše, kola pěkně ve vzduchu.“

Carl cítil, jak mu spadla brada. Slova, která vyšla z jeho úst, si však žila vlastním životem: „Aleluja a potěš nás pánbůh,“ řekl, ale myslel si něco úplně jiného. Jestliže Rose v podobné situaci začala vystupovat jako Yrsa, potom existuje jen jediné vysvětlení. Buď se pokoušela celou situaci pojmout jako vtip, nebo jí naprosto schází cit pro daný okamžik. Každopádně je hodně vzdálená od reality.

„Dobrá, to nebyl úplně nejlepší nápad. Jak zareagovali učitelé z policejní školy?“

„Požádali psychologa, aby ji vyšetřil. To už ale zase vystupovala jako Rose.“

„Panebože, Asade. Probíral jsi to s ní? Pevně doufám, že ne.“

Asad se na něj zklamaně podíval. Jistěže s ní o tom nemluvil.

„Ještě jsem neskončil, šéfe. Než přišla k nám, pracovala v kanceláři na stanici City. Vzpomínáte si, co o ní říkal Brandur Isaksen?“

„Matně. Něco v tom smyslu, že nacouvala do auta jednoho kolegy a zničila nějaké důležité papíry.“

„Správně. A taky o pití.“

„Jo, na vánočním večírku se přiopili a ona si to rozdala s několika kolegy. Brandur, ten starý puritán, mi jednou říkal, že si člověk má dobře rozmyslet, než jí nabídne alkohol.“

Carl nostalgicky zavzpomínal na Lis za starých časů, ještě než potkala toho svého Franka. U ní byla trocha alkoholu na vánočním večírku podle jeho názoru v pořádku. Usmál se sám pro sebe.

„Ale Brandur asi jen žárlil na kolegy, kterým Rose ukázala své podivné skryté ženství, nemyslíš? Co Rose dělá na vánočním večírku, to se kruci týká jen jí a těch ostatních zúčastněných. Do toho není nic ani Brandurovi, ani mně, ani nikomu jinému.“

„Jo, o vánočním večírku a dalších podobných aférkách nic nevím, Carle. Ale vím, že to Rose udělala i na jednom firemním večírku, kde se zase proměnila v Yrsu. Mluvil jsem s pár klukama na stanici City a všichni si to moc dobře pamatují.“ Asadovi vyletělo obočí nahoru. Určitě to mělo znamenat: Jen si pomyslete, až se to někdy stane i u nás.

„Všichni říkali, že najednou to nebyla Rose. Mluvila úplně jiným hlasem a chovala se jinak. Možná se z ní stal někdo třetí, tím si nebyli tak docela jistí,“ domluvil a obočí se mu vrátilo do přirozené pozice.

Právě u téhle informace si člověk musel dávat pozor, aby mu údivem nevypadly oči z důlků. Třetí osobnost, ó Všemohoucí!

Carl ucítil, jak z něj pomalu vyprchává vztek na Børga Baka. Zatracená práce, protože ten by si pár za uši určitě zasloužil.

„Zjistils, proč se Rose takhle chová?“ zeptal se.

„Nikdy nebyla hospitalizovaná, Carle, jestli se ptáte na tohle. Ale mám číslo na její matku, tak se jí můžete zeptat.“

„Na Rosinu matku?“ Asad opravdu není hloupý. Jde bez otálení přímo na věc.

„Dobrá práce, Asade! Proč jí nezavoláš sám?“

„Protože…“ Prosebně se na Carla podíval. „Protože bych se tomu radši vyhnul. Jestli to Rose zjistí, bude lepší, když bude naštvaná na vás, chápete?“

Carl odevzdaně vyhodil rukama do vzduchu. To je zase dneska den. Jiní budou rozhodovat, co má dělat.

Natáhl se pro číslo, které mu Asad podával, a jasným gestem naznačil, aby vypadl. Vyťukal číslo a čekal. Bylo to jedno ze starých telefonních čísel, začínajících na 45. Pokud se neplete, jde o volačku měst Lyngby nebo Virum.

To je zase vydařený den, ale nakonec někdo přece jen na druhé straně sluchátko zvedl.

„Yrsa Knudsenová,“ ozvalo se.

Carl nevěřil vlastním uším. „Ááách, Yrsa?!“ Na chvíli byl na pochybách, ale vtom zaslechl, jak Rose na druhém konci chodby volá na Asada. Takže je pořád ještě v práci. „Ano, promiňte,“ pokračoval. „Jsem Carl Mørck, Rosin nadřízený. Mluvím prosím s Rosinou matkou?“

„Ne, to ne.“ Zasmála se basovým tónem. „Jsem její sestra.“

Panebože, opravdu existuje sestra jménem Yrsa? Hlas byl hodně podobný Rosině verzi Yrsy, ale pár odlišností by se našlo.

„Rosino dvojče?“

„Ne.“ Yrsa se znovu zasmála. „U nás žádná dvojčata nemáme, ale zato jsme čtyři sestry.“

„Čtyři!!“ Možná to vyslovil příliš nahlas.

„Ano. Rose, já, Vicky a Lise-Marie.“

„Čtyři sestry… a Rose je z vás nejstarší. To jsem netušil.“

„Jo, ale mezi námi dvěma je jen jeden rok. Mamka s taťkou to chtěli mít rychle za sebou, ale když se nepodařil ani jeden chlapeček, dala si ji máma na zámek.“ Větu doplnila chrochtavým smíchem, který už znal od Rose.

„Aha, chápu. Volám vlastně proto, že bych si chtěl promluvit s vaší matkou. Můžete mi ji prosím zavolat? Je doma?“

„Bohužel vás zklamu. Mamka nebyla doma už tři roky. Asi se cítí mnohem líp v bytě svého nového manžela na Costa del Sol.“ Opět se ozval nosový smích. Pravděpodobně je to veselá holka.

„Dobře, půjdu rovnou k věci. Můžu to s vámi důvěrně probrat? Myslím tím opravdu důvěrně, protože Rose se za žádnou cenu nesmí dozvědět, že jsem volal.“

„No, to teda nemůžete!“

„Ale no tak. Takže vy Rose řeknete, že jsem volal? To by mě opravdu mrzelo.“

„Ne, to jsem neřekla. Vůbec se teď s Rose nevídáme. Ale řeknu to ostatním. Nemáme před sebou žádná tajemství.“

Celé to bylo zvláštní, vůbec ne podle příruček.

„Chápu! Rád bych se vás zeptal, jestli Rose mívala psychické problémy nebo poruchy osobnosti. Víte, jestli kvůli tomu nepodstoupila nějakou léčbu?“

„Léčbu, léčbu, tak to nevím, co bych vám na to řekla. Pokud vím, tak zbaštila většinu prášků, které po taťkově smrti předepsali naší mamce. A pak taky dost pila, hulila a šňupala, jestli se tomu teda dá říkat léčba. Ale jestli jí to pomohlo, to nevím.“

„V čem by jí to mělo pomoct?“

„Když se cítila špatně, nechtěla být sama sebou. Byla raději jednou z nás ostatních nebo někým úplně jiným, čtvrtým.“

„Chcete mi tím naznačit, že je nemocná. Chápu to správně?“

„Nemocná! Já nevím, jestli je nemocná. Každopádně je trochu praštěná.“

To Carl pochopil už dávno. „Byla vždycky taková?“

„Co si já vzpomínám, tak jo. Ale výrazně se to zhoršilo po taťkově smrti.“

„Rozumím. Měla k tomu nějaký zvláštní důvod? Ano, promiňte, špatně jsem se vyjádřil, nemyslel jsem to tak, jak to vyznělo. Objevily se při úmrtí vašeho otce nějaké zvláštní okolnosti?“

„Ano, rozhodně. Zemřel v práci, byl to pracovní úraz. Vtáhl ho do sebe jeden stroj a potom ho museli skládat na plachtu. Jeden kamarád mi říkal, že ho lidi od sanitky předávali na pitevnu se slovy: Dokážete z tohohle něco udělat?“

Pronesla to překvapivě klidně. Ano, téměř cynicky.

„To je mi opravdu líto. Odporný způsob smrti. Je mi naprosto jasné, že vás to všechny muselo hodně zasáhnout. Ale jestli to správně chápu, nejvíc to rozhodilo Rose.“

„Byla tenkrát ve stejné dílně na letní brigádě. Viděla, jak nesli plachtu přes dvůr. Takže ano, Rose to z nás prožívala nejvíc.“

Příšerná historka, kdo by se z toho nesložil?

„Je to prosté, najednou už Rose nechtěla být sama sebou. Jeden den byla punkerka, druhý den elegantní dáma nebo jedna z nás. Nevím, jestli je nemocná, ale Lise-Marie, Vicky a já nechceme být s ní, když jí najednou rupne v kouli a promění se v jednu z nás. To snad chápete, ne?“

„Proč si myslíte, že se tak chová?“

„Už jsem vám to říkala na začátku. Je praštěná. To přece musíte vědět sám, jinak byste nevolal.“

Carl přikývl. V téhle rodině není Rose jediná, kdo umí dobře dedukovat.

„Ještě poslední otázku nebo dvě, abych ukojil svou zvědavost. Máte světlé kudrnaté vlasy, milujete růžovou barvu a nosíte plisované sukně?“

Na druhé straně zaburácel hlasitý smích. „Jejda, takže už to na vás zkusila? Ano, jsem blondýna, mám kudrny, všechno sedí. Dokonce i barva. Teď právě mám růžově nalakované nehty a růžovou rtěnku. Ale plisovanou sukni jsem na sobě neměla ani nepamatuju.“

„A skotskou kostkovanou sukni?“

„Jo, tak tu jsem ráda nosila, když jsem měla těsně po konfirmaci.“

„Když se podíváte do skříně nebo kam jste si ji uložila, Yrso, myslím, že rychle zjistíte, že ta sukně už vám neříká pane.“

Po ukončení rozhovoru seděl a usmíval se. Sice se nedozvěděl nic o dalších dvou sestrách, ale na druhou stranu zase nemohly být tak hrozné, aby je s Asadem nezvládli, kdyby se Rose někdy rozhodla použít jejich identitu.

Restaurace Tivolská hala opravdu ležela na rohu naproti restauraci Rio Bravo, ale žádná hala to rozhodně nebyla. Carl aspoň nikdy neslyšel, že by se sklepu, kde bylo do stropu jen dva metry dvacet, říkalo hala.

Carlův bratranec seděl v zadní části lokálu, příjemně blízko toaletám. Když už se Ronny usadd na takovém místě, určitě nemá naspěch. Neměl v plánu chodit jinam než na záchod, aby močový měchýř stíhal aktivní činnost na druhém konci jeho dosti rozložitého těla.

Ronny zvedl ruku na pozdrav, jako by ho Carl nedokázal sám poznat. Viditelně zestárl a taky ho byl podstatně větší kus, ale všechno ostatní bylo bohužel jako za starých časů. Napomádované vlasy, ovšem ne pěkně ve stylu nejlepších časů rokenrolu z padesátých let, ale jako nasládlý tenor z argentinské mýdlové opery pro méně zámožné zelené vdovy. Nechutné, řekla by Vigga o jeho vzezření. Vše doplňovalo hustě tkané lesklé sáčko à la mafián a džíny, které se nehodily ani k ostatním částem oblečení, ani na Ronnyho postavu. Velký zadek a hubené nohy. Určitě by zapůsobil na koketující signorinu z Neapole, ale ne na Carla. Ke všemu ještě špičaté boty s přezkami. Shrnuto: byla to síla!

„Už jsem objednal,“ řekl Ronny a ukázal na dvě prázdné láhve od piva.

„Předpokládám, že jedna z nich byla moje,“ odpověděl Carl, ale Ronny zavrtěl hlavou.

„Ještě dvě,“ zařval a naklonil se ke Carlovi.

„Rád tě zase vidím, bratránku.“ Natáhl se po Carlových rukou, ale tomu se je včas podařilo stáhnout do bezpečí. Dvojice jiných hostů se rázem měla o čem bavit.

Podíval se Ronnymu přímo do očí a ve dvou větách shrnul tvrzení Børga Baka o Ronnyho povídačkách v thajském baru.

„Jo,“ řekl Ronny. „A co má být?“ Ani se nepokoušel zapírat.

„Trochu moc chlastáš, Ronny. Mám tě objednat na kliniku Majorgården, aby tě přijali do programu Minnesota? Jasně, nemám v plánu ti to platit, ale když budeš pokračovat v nastoleném duchu a všude vyprávět, žes zavraždil svého otce a já jsem ti s tím pomáhal, tak je docela dobře možné, že se na odvykačku dostaneš na státní útraty. Rozumíš, v jedné z těch příjemných věznic, které jsou tak velkoryse k dispozici.“

„Ne, to nepůjde. Ten případ už je dávno promlčený.“ Ronny se usmál na starší ženu, která mu přinesla jídlo a další dvě piva. K jídlu si objednal sušenou tresku.

Carl v rychlosti mrkl na jídelníček. Rybí hrůza stála sto devadesát pět dánských korun. Určitě to bylo nejdražší jídlo z nabídky, ale Ronny se bude hodně divit, až si to bude muset zaplatit sám.

„Díky, ale já si pivo nedám,“ řekl Carl a postavil obě láhve před bratrance. Alespoň nebude pochyb, kdo se na závěr stane šťastným majitelem účtu.

Carl se otočil k bratrancovi. „Případy vražd se v Dánsku nikdy nepromlčují,“ řekl suše a ignoroval udivený výraz servírky, když ta slova vyřkl.

„Starý brachu,“ ozval se Ronny, když opět osaměli. „Nikdo nemůže nic dokázat, tak buď v klidu a nech to plavat. Táta byl hajzl. Je dost dobře možný, že k tobě se choval hezky, ale můžu tě ujistit, že se mnou to bylo něco docela jinýho. Na ryby nás bral jen proto, aby oklamal nepřítele a zalíbil se tvému otci. Rybaření ho ani trochu nezajímalo. Jakmile jsme vyrazili za holkama na hlavní cestu, měl v plánu pohodlně se uvelebit v kempovém křesílku, pěkně s cigárkem a lahvičkou plnou chlastu. Ty ryby mu byly úplně volný. Většinu těch, které takzvaně chytil,“ – na tomhle místě naznačil prsty ve vzduchu uvozovky – „si s sebou donesl z domova, Carle. Copak jsi to nevěděl?“

Carl zavrtěl hlavou. Právě získané informace vůbec neseděly k muži, kterého měl jeho vlastní otec tak rád a od kterého se toho Carl tolik naučil.

„Kecáš, Ronny. Ryby byly čerstvě chycené a pitva jasně prokázala, že tvůj otec nepil. Tak proč tady meleš takový kraviny?“

Ronny povytáhl obočí, a než odpověděl, chvíli přežvykoval. „Tenkrát jsi byl jen velkej kluk, Carle. Viděls jenom to, cos vidět chtěl. A jak to teď sleduju, tak tím klukem jsi zůstal. Jestli nechceš slyšet pravdu, zaplať a vypadni.“

„Fajn, tak pokračuj. Vyprávěj, jak jsi zavraždil svého otce a jak jsem ti při tom pomáhal.“

„Stačí, když si vzpomeneš na všechny plakáty, které jsi měl pověšené v pokoji.“

Co je to kruci za odpověď? Jaké plakáty?

Bratranec se zasmál. „Netvrď mi, že když si to pamatuju já, ty si nedokážeš vzpomenout.“

Carl se zhluboka nadechl. Všechen vypitý alkohol už tomu chlapovi vlezl na mozek.

„Bruce Lee, John Saxon, Chuck Norris.“ Udělal ve vzduchu pár pohybů jako karatista. „Bum, bum. Enter the Dragon. Fist of Fury. Tyhle plakáty, Carle.“

„Plakáty o karate?! Ty jsem sbíral jen chvíli. Tou dobou už mě to dávno nebavilo. Co tím vůbec myslíš?“

„JEET KUNE DOooo,“ zařval Ronny náhle, až mu sušená treska vyletěla z úst a ostatní hosté málem upustili šálky. „To byl tvůj válečný pokřik, Carle. Aalborg, Hjørring, Frederikshavn, Norresundby. Když v některém z těchhle měst hráli film s Brucem Lee, byl jsi při tom. Copak si to vážně nepamatuješ, člověče? Hned jak jsi mohl začít chodit na filmy mládeži nepřístupné, stál jsi u pokladny. Takže to zase nemohlo být tak dávno před tou událostí, že jo? Pokud vím, věková hranice byla šestnáct, a tobě bylo sedmnáct, když táta umřel.“

„O čem to sakra meleš, Ronny? Co to s tím má společného?“

Vtom se k němu bratranec naklonil přes stůl. „Naučil jsi mě úder hranou ruky do krku, Carle. Jak jsi uviděl ty holky nahoře na cestě, ani jednou ses neohlídl. V tu chvíli jsem tátu praštil do krku. Ne nějak zvlášť tvrdě, ale přece jen dost silně. Podle toho, cos mi říkal, jak musí člověk uhodit, když nechce tomu druhému zlomit vaz. Trénoval jsem si to doma na statku na ovcích. Mířil jsem přímo na krční tepnu, jednu jsem mu vrazil a nakonec jsem ho nakopl, abys věděl!“

Carl viděl, jak Ronny na druhém konci stolu udělal několik rychlých pohybů. Bože, pomoz mi, ten vůl tady sedí a předvádí, co udělal.

„Zase si pěkně sedni na prdel, abys mi neplival kousky tresky na košili,“ řekl. „Víš ty co, Ronny? Kecáš tady pěkný nesmysly, takhle to vůbec nebylo. Rozloučil jsem se s tvým tátou a odešli jsme společně. To z něj máš pořád takový trauma, že si musíš vymýšlet podobný blbiny, abys vůbec dokázal ráno vstát z postele? Ty jsi vážně politováníhodný chudáček.“

Usmál se. „Mysli si, co chceš. Dáš si dezert?“

Carl zavrtěl hlavou. „Jestli ještě někdy zaslechnu, že si zase pouštíš hubu na špacír a vyprávíš o té nehodě tyhle nesmysly, potom ti ukážu Jeet Kune do.“

Potom Carl vstal a opustil Ronnyho i se zbytky jeho ryby a velmi pravděpodobně i s nelehkými úvahami, jak se teď vykroutí z placení účtu.

Na dezert nedošlo.

„Máš se stavit za Marcusem Jacobsenem,“ oznámila mu služba na vrátnici, když se vrátil do práce.

Jestli mi začne mýt hlavu, tak se fakt pekelně naštvu, uvažoval cestou do schodů.

„Nebudu chodit kolem horké kaše, Carle,“ spustil Marcus, sotva za sebou Carl zavřel dveře do jeho kanceláře. „A chci, abys odpovídal podle pravdy a nic nezamlčoval. Víš, kdo je Pete Boswell?“

Carl se zamračil. „Nic mi to neříká,“ odpověděl.

„Dneska odpoledne jsme dostali anonymní udání ohledně těla na Amageru.“

„Fajn. Nesnáším anonymní udání. O co jde?“

„Jde o to, že oběť je Angličan. Pete Boswell, dvacet devět let, černoch jamajského původu. Zmizel na podzim roku 2006. Byl ubytovaný v hotelu Triton a pracoval v obchodní společnosti, zapsané jako Kandaloo Workshop. Obchodovali s indickými, indonéskými a malajskými uměleckými předměty a nábytkem. Nic ti to neříká?“

„Ani ťuk.“

„Potom je ale divné, že podle toho dnešního udání jste ty a Anker Høyers měli s Petem Boswellem schůzku v den, kdy zmizel.“

„Schůzku?“ Carl ucítil, jak mu vyletělo obočí. „Proč bych se proboha živého měl scházet s chlapem, který dováží nábytek a cetky? Od té doby, co jsem se nastěhoval do řadového domku, mám pořád jeden a ten samý nábytek. Nemám dost peněz, abych si mohl dovolit koupit nový, a kdybych je náhodou měl, šel bych jako všichni ostatní do Ikey. Marcusi, o co tady sakra jde?“

„To bych taky moc rád věděl. Podíváme se na to. Anonymní udání se málokdy objeví zničehonic,“ dodal.

O tom, jak Carl přerušil schůzi v zasedačce, neřekl ani slovo.

18 ) Srpen 1987

Gitte Charlesová byla jako obraz, který svého času okouzlil svého tvůrce a teď stál s rozmazaným podpisem kdesi v rohu vetešnictví. Tam u nich, nahoře v Thorshavnu, se díky svému jménu cítila jiná, zvláštní, a když dospívala, slíbila sama sobě, že jestli někdy do jejího života vstoupí nějaký nápadník, svého jména se nikdy nevzdá. Dítě jménem Gitte Charlesová byla silná dívka s jiskrou v oku a v Gittiných vzpomínkách stále čněla nad ostatními jako sloup. Všechno, co se přihodilo v mezidobí, nestálo za řeč.

Když otec zbankrotuje a uteče, člověku se zhroutí svět a všechna velká očekávání jsou rázem pryč. Tak to alespoň cítila jak sama Gitte, tak i její matka a mladší bratr.

Ve Vejle se jim podařilo jako náhradu za starý život najít bezpečný, ale nepříliš útulný byt. Neměl výhled na moře ani jinou vodní plochu a z tříčlenné rodiny se brzy stala skupinka lidí, kteří jsou si navzájem naprosto lhostejní a každý se stará jen sám o sebe. Od doby, kdy jí bylo šestnáct, a to bylo už před sedmatřiceti lety, se neviděla ani s matkou, ani s bratrem a úplně jí to vyhovovalo.

Ti dva bohudíky netuší, jak jsem pěkně zchátrala, pomyslela si a zvlášť mocně potáhla z cigarety. Od pondělí si nedala ani loka, což ji přivádělo k šílenství. Ne snad že by byla na alkoholu přímo závislá, to ne, ani náhodou. Ale jedno malé cvaknutí, malé profouknutí mozku a krátká bodavá chuť na jazyku ji dokázala pozvednout z nicoty. Když měla prachy, a to koncem měsíce rozhodně neměla, tak s pomocí láhve ginu bylo těch pár dní hned lépe snesitelných. To jí stačilo, vždyť nebyla alkoholička, to v žádném případě. Jen jí všechno přišlo trochu líto.

Gitte chvíli přemýšlela, jestli by se neměla vydat na kole do Tranebjergu a podívat se, zda na ni někdo ze stařečků, o které kdysi pečovala, pořád nevzpomíná v dobrém. Mohli by si spolu dát kafe, doplněné sklenkou třešňového vína, likéru nebo portského.

Zavřela oči a téměř tu chuť cítila na jazyku.

Ano, stačila by jen jedna jediná sklenička čehokoliv a hned by se na peníze z podpory čekalo snáz. Zatracená práce, proč musí být mezi jednotlivými výplatami tak dlouhá doba?

Pokoušela se dosáhnout toho, aby jí podporu vypláceli jednou za týden, ale sociální pracovnice tuhle vychytávku dobře znala. Kdyby dostávala peníze jednou týdně, chodila by je otravovat s nataženou rukou a prázdnou kapsou už po pár dnech. Když je ale dostávala jednou za měsíc, vídali ji jen koncem měsíce.

Praktické opatření, to bylo jasné i jí. Hloupá nebyla.

Podívala se přes pole a zrovna se jí podařilo zahlédnout pošťácké auto. Uhánělo od nordbyjského kostela dolů po ulici Maarup Kirkevej. Touhle roční dobou se na ostrově nic moc nedělo. Turisté odjeli, bratři, kteří na ostrově vlastnili téměř všechno, zalezli do svých podniků a všichni ostatní jen čekali na televizní zprávy a příchod jara.

Už skoro dva roky bydlela v přístavku na farmě. Majitel farmy se tím směrem nikdy ani nepodíval. Byla osamělá, ale Gitte na to byla zvyklá. V mnoha ohledech byla ztělesněním ostrovanky. Roky strávené na Faerských ostrovech, na ostrově Sprogø a teď tady na Samsø byly mnohem lepší než léta prožitá ve velkých městech, kde si lidé sice šlapou po hlavách, ale nikdo se o nikoho nezajímá. Ne, kdepak, pro lidi jejího naturelu jsou ostrovy jako stvořené. Tady může mít člověk všechno lépe pod kontrolou.

Pošťácké auto zastavilo u nich na dvoře a pošťák vystoupil s dopisem v ruce. Nestávalo se moc často, že by farmář dostal dopis. K úplnému štěstí mu stačily reklamy ze supermarketu Brugsen v Maarupu a jeho okolí to dobře vědělo.

Překvapením strnula. Opravdu hodil pošťák dopis do její schránky? Nespletl se?

Když auto odjelo, přitáhla si pléd těsněji k tělu a v papučích se vydala ven. Otevřela schránku.

Adresa na obálce byla ručně psaná, takový dopis nedostala už dlouhou řadu let.

Plná očekávání se zhluboka nadechla a dopis otočila. Rázem překvapeně a udiveně pocítila, jak se jí v břiše udělala ledová koule. Bylo tam napsáno Nete Hermansenová.

Ještě několikrát si přečetla jméno a adresu odesílatele, vrátila se dovnitř, posadila se ke kuchyňskému stolu a zašátrala po cigaretách. Dlouho seděla, zírala na dopis a uvažovala, co může být uvnitř.

Nete Hermansenová! Od těch dob uplynulo už tolik času.

V létě 1956, přesně půl roku po svých dvaadvacátých narozeninách, nastoupila Gitte na poštovní lod z Korsøru na ostrov Sprogø. Hlavu měla plnou očekávání, ale ve skutečnosti nevěděla o místě, které se jí na několik příštích let mělo stát domovem, téměř nic.

Osobně se sešla s vedoucím lékařem z Brejningu, aby zjistila, jestli pro ni tohle místo může být zajímavé. Pohlédl na ni svýma vřelýma a chytrýma očima přes silné kostěné brýle takovým způsobem, že to jako odpověď úplně stačilo. Mladá, zdravá a přírodymilovná žena jako vy bude pro ostrov jen přínosem, řekl a tak to taky bylo.

Se slabomyslnými měla už své zkušenosti. S některými byla opravdu těžká práce, ale většina z nich se dala zvládnout snadno. Říkalo se, že chovanky na ostrově na tom nejsou tak špatně jako ty, o které se starala na oddělení v Brejningu, což jí vyhovovalo.

Stály ve skupině dole na molu, všechny oblečené do dlouhých kostkovaných šatů, a dychtivě mávaly. Gitte si uvědomila jedinou věc. Jejich vlasy byly ošklivé a úsměvy až příliš široké. Později zjistila, že žena, kterou přijela vystřídat, byla z personálu nejvíce nenáviděná. Chovanky počítaly dny do příjezdu poštovní lodi, která měla vychovatelku z ostrova odvézt.

Možná právě proto ji uvítaly objetím a radostným poplácáváním po těle.

„Uuuhh, já tě mám tak ráda,“ utrousila jedna z chovanek, která byla třikrát větší než ostatní a objímala Gitte tak silně, že měla ještě několik dní po celém těle modřiny. Jmenovala se Viola a její přehnané projevy budou velmi brzy poněkud na obtíž.

Takže Gitte byla očekávaná a vítaná.

„V papírech z Brejningu se píše, že byste chtěla, aby vás tu oslovovali zdravotní sestra. Čistě pro vaši informaci, já to oslovení podporovat nebudu, ale nebudu ani zásadně protestovat, pokud na tom budete trvat. Tady na ostrově nemáme vyškolený personál, ale možná by se mohla zvýšit pracovní morálka, když si ostatní vychovatelky budou myslet, že se můžou dopracovat k lepšímu postavení. Takže jsme domluvené?“

Ve stroze zařízené kanceláři hlavní vychovatelky se nikdo neusmíval, ale za okny na nádvoří stála skupinka řehtajících se chovanek, které na ni vrhaly kradmé pohledy. Všechny vypadaly jako strašáci do zelí, kteří se seběhli do hloučku a dělali na sebe grimasy.

„Vaše doporučení vypadají dobře, ale měla byste vědět, že vaše dlouhé vlasy mohou v chovankách vyvolat nežádoucí chutě. Proto vás chci požádat, abyste si vlasy, když se budete pohybovat mezi nimi, schovávala pod síťku.

Nechala jsem vám připravit a uklidit pokoj. Do budoucna očekávám, že se o úklid postaráte sama. Tady na ostrově jsme ctižádostivější a zakládáme si na čistotě mnohem víc než tam, odkud přicházíte. Vždy čisté oblečení, i u chovanek, a ranní hygiena jsou povinné.“

Pokývla na Gitte a očekávala podobnou reakci. Dočkala se.

Poprvé si Nete všimla, když ji o pár hodin později vedli přes jídelnu chovanek do jídelny personálu, která se nacházela hned vedle.

Dívka seděla u okna a dívala se na moře, jako kdyby patřilo jen jí. Ani jedna z ostatních chovanek, které seděly kolem ní a štěbetaly, ani velká Viola, která Gitte halasně zdravila, ani jídlo na stole nedokázalo tenhle naprosto klidný stav narušit. Když jí světlo padlo přes obličej a na tváři se objevily stíny, které jako by skrývaly její nejniternější myšlenky před okolním světem, právě v tom krátkém okamžiku Gitte ohromila.

Hlavní vychovatelka představila Gitte chovankám. Všechny tleskaly, mávaly, křičely svá jména a přitom na sebe ukazovaly. Pouze Nete a žena sedící naproti ní se chovaly jinak. Nete pootočila hlavu a podívala se jí přímo do očí, jako by to byl pancíř, který musí nejdříve prorazit. Druhá žena ji naopak přejela nestoudným pohledem od hlavy až k patě a zpět.

„Jak se jmenuje ta tichá dívka, co seděla u okna a dívala se ven?“ zeptala se Gitte později, už pohodlně usazená u stolu pro personál.

„Nevím, koho myslíte,“ odpověděla hlavní vychovatelka.

„Tu naproti té vyzývavé ženě.“

„Myslíte naproti Ritě? Tak to je Nete,“ odpověděla spolusedící. „Vždycky sedává tam v rohu, zírá na moře a na racky, kteří vyplivují mušle. Ale jestli máte pocit, že je to tichá dívka, tak to se zatraceně pletete.“

Gitte otevřela dopis od Nete Hermansenové a roztřásly se jí ruce. Když se dočetla k místu, kde se Nete zmiňovala, že by jí chtěla odkázat deset milionů dánských korun, začala lapat po dechu a musela dopis na chvíli odložit. Několik minut chodila kolem dokola po malé kuchyni a neodvážila se na dopis ani podívat. Místo toho raději srovnala plechovky od čaje, přejela stůl hadrem a pracně si osušila ruce o boky. Teprve potom si dovolila znovu se podívat dolů na dopis. Bylo tam opravdu napsáno deset milionů korun. O něco níž byla douška o přiloženém šeku. Vytřepala obálku a zjistila, že to sedí. Šek v první chvíli přehlédla.

Ztěžka se posadila a s chvějícími se rty se rozhlédla po zašlé místnosti.

„To je od Nete,“ zopakovala si několikrát sama pro sebe a znovu si přitáhla pléd.

Šek byl vystavený na dva tisíce dánských korun. Bylo to mnohem víc, než kolik stál zpáteční lístek na trajekt a na vlak do Kodaně. V bance v Tranebjergu si ho nemohla nechat proplatit, protože tam dlužila ještě víc, ale může se domluvit s farmářem. Mohl by ho od ní koupit za patnáct set. A potom co nejrychleji dojede na kole do obchodu v Maarupu.

Tuhle situaci bez malé berličky nezvládne. A v supermarketu Brugsen je výběr láhví víc než dostatečný.

19 ) Září 1987

Nete posbírala prospekty, které měla pěkně srovnané na odkládacím stolku u sedačky, a položila je na okenní parapet. Lákavé prospekty se zajímavou nabídkou třípokojových bytů v Santa Ponse, Andratxu a Porto Cristu, pár řadových domků v Son Vidu a Pollense a jeden luxusní podkrovní byt v San Telmu. Dobré ceny a dostatečný výběr. Sny čekaly a bylo načase si je splnit.

Až se zima zeptá, co dělala v létě, chtěla odjet z Dánska a Mallorka se zdála být vhodným místem. V té nádherné krajině bude sklízet plody práce svého sedřeného manžela a důstojně tam zestárne.

Ano, pozítří, až bude po všem, si objedná letenku do Palmy de Mallorca a začne si hledat vhodné bydlení. Ode dneška za týden už bude odsud pryč.

Ještě jednou si vytáhla svůj seznam a přejela ho pohledem odshora dolů. Zároveň si představovala celý průběh dne, protože nic nesměla ponechat náhodě.

Bylo tam napsáno:

Rita Nielsenová 11.00-11.45

• Úklid: 11.45-12.30

Tage Hermansen 12.30-13.15

• Úklid: 13.15-13.45

Viggo Mogensen 13.45-14.30

• Úklid: 14.30-15.00

Philip Nørvig 15.00-15.45

• Úklid: 15.45-l6.15

Curt Wad 16.15-17.00

• Úklid: 17.00-17.30

Gitte Charlesová 17.30-18.15

• Úklid: 18.15-

Postupně si představila každého pozvaného hosta a přikývla. Ano, měla to sepsané správně.

Jakmile bude mít někoho z nich nahoře v bytě, stiskne tlačítko a vypne zvonek od vstupních dveří do domu. Až ten, kdo bude v bytě, už nebude schopen dalšího odporu, znovu zvonek zapne. Když někdo z hostů přijde o něco dřív, než má napsáno na pozvánce, a zezdola zazvoní, požádá dotyčného, aby odešel a vrátil se v určený čas. Když se někdo opozdí, přesune ho na poslední místo v řadě a navrhne mu, aby se šel posadit do Jezerního pavilonu a dal si něco dobrého na její účet. Každý ji určitě poslechne, odměna je příliš lákavá.

A kdyby se nedejbože dva z nich nešťastnou náhodou potkali dole u vstupních dveří, sestavila pořadí tak, aby se dotyční z minulosti neznali a nikdy předtím se nepotkali. Pochopitelně nebylo vyloučeno, že se Curt Wad a Gitte Charlesová znají z prostředí nemocnic a léčeben, ale na druhou stranu bylo nebezpečí, že by muž jako Curt Wad přišel na domluvenou schůzku pozdě, velmi, velmi malé.

„Dobře že jsem si nechala Gitte na konec,“ řekla nahlas. U ní si člověk nikdy nemohl být jistý, jestli dodrží stanovený čas. Podobné věci se jí nikdy nezdály být dost důležité.

Ano, plán byl dobrý a zdálo se, že bude mít na všechno dostatek času.

Nikdo z obyvatel vchodu nepustí do domu cizího člověka, jen svou vlastní návštěvu. To bylo naprosto jisté. Drogově závislí zloději z nedalekého náměstí Blågårds byli dostatečně špatným příkladem a varováním.

Až bude po všem, bude mít na dokončení zbývající práce celý večer a noc.

Teď už chybělo jen jedno. Ujistit se, že místnost je opravdu dostatečně izolovaná. Vyžadovalo to zkoušku.

Připravila si nákupní síťovku a v krabici s nářadím našla šroubovák. Odemkla si, vyšla na chodbu a klekla si před vstupní dveře vlastního bytu. Zářez na jednom ze šroubků držících jmenovku už byl dost vykotlaný, ale stačilo trochu zabrat a šroubek povolil. Konečně se podařilo jmenovku odšroubovat. Strčila ji do síťovky a vydala se dolů po schodech na čerstvý vzduch.

V duchu si srovnala pořadí. Nejprve obchůdek Práce všeho druhu na ulici Blågårdsgade a potom na ulici Nørrebrogade obstará nákup napsaný na seznamu, rozhodla se.

„Pokusím se to stihnout,“ řekl chlapík na druhé straně pultu, když si prohlížel přinesenou dveřní jmenovku. „Ale vyrobit novou mi zabere tak hodinu a čtvrt. Předtím ještě musím podrazit pár bot.“

„Vrátím se přesně za půldruhé hodiny. A nezapomeňte, že písmo musí být naprosto totožné s tímhle, a nespleťte se ve jméně.“

Tak to bychom měli, pomyslela si a vyšla na ulici. Na zvonku u hlavního vchodu bylo pořád napsáno Nete Rosenová, ale to lehce spraví pomocí samolepky a fixu. Od téhle chvíle se jmenuje Nete Hermansenová, dopisy už byly podepsány a odeslány. Možná se nad tím někdo ze sousedů pozastaví, ale to už je jeho problém.

„Potřebuju něco, co hodně smrdí,“ požádala v obchodě s barvami na ulici Nørrebrogade. „Učím biologii a zítra budeme probírat čichové vjemy. Doma jsem našla pár věcí, které hezky voní. Teď sháním něco, co pronikavě a silně páchne.“

Prodavač se na ni usmál. „Tak to bych navrhoval terpentýn, silný čpavek a petrolej. Ještě bych vám doporučil uvařit pár vajec natvrdo a vzít si s sebou láhev octa. Z toho budou vašim studentům pěkně slzet oči.“

„Výborně, vezmu si to. A ještě formaldehyd. Bude stačit čtyři, pět lahví.“

Usmáli se na sebe. Plastové igelitky šly z ruky do ruky a obchod byl uzavřen.

O dvě hodiny později už měla našroubovanou novou jmenovku se jménem Nete Hermansenová. Na dveřích, za kterými pomsta brzy dojde naplnění, nesmělo být napsáno Rosenová.

Odemkla si a vešla dovnitř. Zašla do kuchyně, našla osm hlubokých talířů a odnesla je do pokoje na konci chodby.

Jídelní stůl byl pro jistotu pokrytý novinami. Položila na něj všechny talíře a do každého nalila bud omamnou, nebo zapáchající tekutinu. Toaletní vodu, pleťovou levandulovou vodu, terpentýn, petrolej, čisticí benzin, ocet, technický líh a nakonec čpavek.

Když naplnila poslední talíř, do nosu ji uhodil neviditelný zápach. Až to zabolelo.

Nechala láhve láhvemi a co nejrychleji z pokoje vycouvala. Zabouchla za sebou dveře.

„Ach,“ zasténala a běžela do koupelny. Znovu a znovu si omývala obličej ledovou vodou. Směsice pachů z těchto látek byla nezvykle silná a nebylo možné se jí jen tak lehce zbavit. Zdálo se, jako by se jí přes nosní dírky dostala až do mozku.

Kulhala všemi pokoji a dalšími prostorami a otevírala okna dokořán. Snažila se zbavit odéru, který s ní proklouzl z utěsněné místnosti a vsál se jí i do oblečení.

Po hodině okna zase pozavírala, láhve s formaldehydem postavila do kuchyňské skříňky pod dřezem vedle krabice s nářadím, odešla z bytu a uvelebila se na lavičce u jezera.

Lehounce se usmála.

Bude to fungovat.

Po hodince čekání byla připravená se do bytu vrátit. Už mohla volně dýchat a větřík babího léta důkladně vyfoukal nasáklé oblečení. Měla radost, že se dostala tak daleko.

Když se ukáže, že na chodbě nebo v bytě je sebemenší zápach, bude mít celou noc co dělat. Úkol byl jasný: nebyla si jistá, jestli její plán s formaldehydem bude fungovat přesně podle očekávání, takže pokoj musel být naprosto utěsněný. Jinak by si nemohla dovolit odletět na Mallorku, a toho se vzdát nehodlala.

Vstoupila do domu, dlouho postávala a nasávala vzduch. Zaznamenala silný závan parfému, zápach sousedova psa, ale nic dalšího. A její čichové buňky se nikdy nemýlily.

Na každém patře postup zopakovala a výsledek byl pokaždé stejný. Došla až do čtvrtého patra, klekla si k vlastním vstupním dveřím, otevřela škvíru poštovní schránky a hluboce si přičichla.

Usmála se. Pořád nic.

Vešla do bytu a uvítal ji stejně čerstvý vzduch, který sem před hodinou navál otevřenými okny. Zůstala stát se zavřenýma očima a soustředila se na jediný smysl, aby zjistila, jestli dosáhla úspěchu, nebo fiaska. Pořád nic necítila.

Strávila v bytě další hodinu, během které se neobjevil ani nejmenší závan. Nakonec vstoupila do hermeticky utěsněného pokoje na konci chodby.

Neuběhla ani vteřina a měla v očích slzy. Odporný zápach zaútočil jako nervový plyn na každičký pór nezakryté kůže. Pevně zavřela oči, přitiskla si ruku k ústům, klopýtala k oknu a co nejrychleji ho rozrazila dokořán.

Jako člověk, který čelí smrti utonutím, vystrčila hlavu ven a lapala po čerstvém vzduchu. Silně kašlala a zdálo se, že snad nikdy nepřestane.

Za čtvrt hodiny se pustila do práce. Obsah všech osmi hlubokých talířů vylila do záchodu a mnohokrát spláchla. Znovu otevřela všechna okna v bytě dokořán a talíře důkladně umyla. S nastupujícím večerem mohla konstatovat, že zkouška se podařila.

Na jídelní stůl v utěsněném pokoji položila sněhobílý ubrus. Našla své nejlepší porcelánové nádobí a prostřela. Křišťálové sklenice, stříbrné příbory a malou úhlednou jmenovku ke každému místu.

Stůl musel vypadat slavnostně, protože půjde o oslavu.

Potom se zadívala na koruny kaštanů. Jejich listy začínaly pomalu žloutnout. Výborně, už brzy bude odtud pryč.

Než si šla lehnout, ještě zavřela v hermeticky utěsněném pokoji okna. Průhledným silikonem obtáhla okraje okenních rámů a spokojeně si prohlédla výsledek.

Uplyne hodně, hodně času, než ta okna někdo znovu otevře.

20 ) Listopad 2010

Nad Carlovou hlavou se tiše stahovala černá, zlověstná mračna: případ hřebíku z nastřelovací pistole, Hardyho podezření, mince s otisky prstů, Viggina svatba a s tím související jeho vlastní ekonomická situace, Asadova minulost, Rosina zvláštní povaha, Ronnyho idiotské hlasité kvákání a naprosto nevydařená svatomartinská oslava. Tolik věcí najednou ho nikdy předtím netížilo. Nestihl si ani chvíli vydechnout a pokusit se něco vyřešit, protože za rohem už číhala další katastrofa. S takovouto hromadou problémů neměla jeho jinak výborná sestava z oddělení Q šanci vyřešit některou ze záhad, na kterých si všichni ostatní vylámali zuby. Carl už téměř začal doufat, že někdo založí nové oddělení, jehož hlavní pracovní náplní bude řešit jeho vlastní problémy.

Carl si zhluboka povzdechl, natáhl se po cigaretě a zapnul si zprávy na TV 2; pozorovat jiné lidi, jak se plácají v ještě horších problémech, ho uklidňovalo.

Stačil jeden pohled na plochou obrazovku a člověk hned stál oběma nohama pevně na zemi. Pět dospělých mužů probíralo vládní ekonomické úspory. Existuje něco méně důležitého? Stejně jim to nebude k ničemu dobré.

Carl zvedl papír, který mu Rose položila nahoru na policejní hlášení, zatímco byl nahoře u vedoucího oddělení vražd. Žalostná, ručně popsaná polovina stránky, to je opravdu všechno, co dokázala zjistit o Gitte Charlesové, zdravotní pomocnici na ostrově Sprogø?

To, co se dočetl, ho rozhodně neuspokojilo.

I když se Rose vyptávala snad každého, nikdo z oddělení péče o seniory si na Gitte Charlesovou nepamatoval, a proto si ani nikdo nevzpomínal na okrádání důchodců, které v rámci své práce navštěvovala. Rose nezjistila nic ani v nemocnici v Tranebjergu, protože ta byla mezitím zrušena a personál se rozprchl do všech koutů Dánska. Gittina matka byla už dávno po smrti a bratr se odstěhoval do Kanady, kde taky před několika lety zemřel. K jejímu životu mohl říct pár slov jedině muž, který jí před třiadvaceti lety pronajímal pokoj na statku na ulici Maarup Kirkevej na ostrově Samsø.

Rosin popis dotyčného byl úžasný. „Ten chlapík byl zatraceně nudný patron a bylo pěkně těžké z něj něco vyrazit. Po Gitte Charlesové pronajal trpasličí byt o rozloze jednadvacet metrů čtverečních dalším pětadvaceti lidem. Dobře si na ni vzpomínal, ale nedokázal o ní říct nic použitelného. Je to určitě venkovský buran s botama umazanýma od hnoje a s rezavým traktorem zaparkovaným na dvoře, který si myslí, že jediné správně vydělané peníze jsou ty načerno.“

Carl papír odložil a místo něj si vzal ze složky Gitte Charlesové výsledky vyšetřování. Ani tady toho moc ke čtení nebylo.

Na televizní obrazovce se několikrát změnil obrázek. Objevily se záběry na velká veřejná shromáždění v kongresových sálech, po nichž následovaly obličeje dvou starých mužů, kteří se usmívali na celý svět.

Novinář, který příspěvek komentoval, neprojevoval vůči zmiňovaným osobám právě velký respekt. Nahlas četl:

„A nyní, když se straně Čistý zítřek po mnoha pokusech konečně podařilo získat dostatek podpisů, takže se může zúčastnit příštích parlamentních voleb, si můžeme položit otázku, zda už dánská politická situace dosáhla svého dna. Od časů Strany změny nikdy nekandidovala tak kontroverzní strana s jasně daným programem a podle názoru mnohých i s diskutabilním charakterem. Dnes, na ustavujícím sněmu strany, představil její zakladatel, často pomlouvaný a výbušný lékař neplodnosti Curt Wad, kandidáty do parlamentu. Na rozdíl od Strany změny v jejích nejlepších dobách je mezi těmito lidmi řada vzdělaných a významných osobností, které mají za sebou skvělou profesní kariéru. Průměrný věk kandidátů je čtyřicet dva let, a tím je jasně daná odpověď na poznámky ostatních politických stran, že se strana Čistý zítřek skládá pouze ze starých mužů nad hrobem. Pravdou zůstává, že zakladateli strany, Curtu Wadovi, je dnes osmdesát osm let a většina členů výkonného výboru je už v důchodu.“

V následujícím záběru se objevil vysoký muž s krátce zastřiženou bílou bradkou, který rozhodně nevypadal na osmdesát osm let. Na dolní straně obrazovky byl popisek „Curt Wad, lékař a zakladatel strany“.

„Prohlédl jste si moje poznámky a policejní hlášení k případu pohřešované Gitte Charlesové?“ ozvala se náhle Rose.

Carl se na ni podíval. Po rozhovoru s opravdovou, nefalšovanou sestrou Yrsou pro něj nebylo jednoduché brát její vzhled naprosto vážně. Je i tohle uměle vytvořená fasáda? Ta spousta černé látky, líčení a špičaté boty, které by propíchly kobru, než bys řekl švec?

„No, jo. Trochu.“

„O Gitte Charlesové se nedá jen tak něco zjistit. Máme vlastně jen policejní hlášení, které jsme dostali od Lis hned na začátku. Po jejím zmizení neměla policie jedinou stopu, prohlásili ji jen za pohřešovanou. Vytáhli na světlo Gittino pití, a i když je to docela zvláštní, neoznačili ji přímo za alkoholičku. Nějak z toho všeho logicky vyplynulo, že se někde v tichosti upila k smrti. Protože neměla žádné příbuzné ani kolegy, za chvíli po ní neštěkl ani pes. Konec Gitte Charlesové.“

„Tady se píše, že ji viděli nastupovat na trajekt do Kalunborgu. Existuje nějaká teorie, že přepadla přes palubu?“

Rose nasadila naštvaný výraz. „Ne, Carle, byla viděna, jak vystupuje z lodi. To už jsem vám říkala. Vy jste tomu hlášení moc času neobětoval, co?“

Rozhodl se, že poslední větu přeslechne. Ve vyhýbání se odpovědi položením další otázky byl přeborníkem. „Co řekl k jejímu zmizení majitel statku?“ zeptal se. „Musel se přece divit, proč mu najednou nechodí nájem.“

„Ne, ničemu se nedivil. Nájem platila přímo sociálka, protože jak jsem se dozvěděla, jinak by Gitte ty peníze rovnou propila. Majitel, vyčůránek jeden, neměl v úmyslu úřadům její zmizení oznamovat, bylo mu to totiž úplně jedno, hlavně že peníze chodily na účet. Nahlásil to prodavač z obchodu s potravinami. Podle jeho výpovědi přišla Gitte Charlesová 31. srpna do obchodu s patnácti sty korunami. Měla velmi dobrou náladu. Prodavači se pochlubila, že zdědila balík a musí odjet do Kodaně, aby si ty peníze vyzvedla. Vysmál se jí a ona se urazila.“

Carl se narovnal. „Dědictví, říkáš? Je na tom něco pravdy?“

„Ne, zkontrolovala jsem závěti u soudů. Nic nezdědila.“

„Hmmm. To by taky byla úplná senzace.“

„Teď mě dobře poslouchejte a pokuste se mě vnímat.“

Vzala složku ze stolu a nalistovala stránku zhruba uprostřed všech hlášení.

„Tady. Prodavač nahlásil její zmizení o týden později. Když u něj byla posledního srpna, plácla mu do dlaně pětikilo a řekla, že jestli se za týden nevrátí bohatší o deset milionů korun, jsou ty prachy jeho.

A když bude za týden zpátky, bude jí muset peníze vrátit a navíc přidat hrnek kafe s panákem. Prodavač do toho šel, neměl moc co ztratit, že jo? Právě proto se s ní vsadil.“

„Deset milionů!“ Carl hvízdl. „Výborně, to se tehdy pravděpodobně nacházela v říši snů.“

„Taky si myslím. Poslouchejte dál. O týden později našel prodavač v přístavu její opuštěné kolo, tak se trochu zamyslel.“

„Jo, tomu rozumím. Pořád měl těch pět set korun. Jak jsem pochopil, Gitte si zrovna nemohla dovolit rozhazovat pětistovky na všechny strany,“ odpověděl Carl.

„Správně. V hlášení se píše: Prodavač Lasse Bjerg vypověděl, že jestli Gitte Charlesová opravdu náhodou nezískala deset milionů, neudělala za svým starým životem tlustou čáru a oběma nohama se nevrhla do nového, potom se jí muselo stát něco strašného. A následující věty považuju za důležité: Pro Gitte Charlesovou bylo pět set korun opravdu hodně. Proč by je dobrovolně dávala z ruky?“

„Možná by stálo za úvahu zajet na ostrov Samsø a promluvit si jak s prodavačem, tak i s majitelem statku a trochu se tam porozhlédnout,“ prohlásil Carl. Zároveň by člověk na chvíli vypadl z města a měl trochu klid.

„Z toho asi nic nebude, Carle. Prodavač bydlí v domově důchodců a je skoro senilní. S majitelem jsem mluvila, je to vážně buran a Gittiny věci už dávno neexistují. Ten blbec pár dní po jejím zmizení všechno prodal na bleším trhu. A utržené peníze si nechal.“

„Skvělý, takže jde o úplně vychladlou stopu.“

„Ledově studenou!“

„Dobrá, co tam máme dál? Víme, že dvě ženy, které se znaly, záhadným způsobem beze stopy zmizely ve stejný den. Gitte Charlesová a Rita Nielsenová. Po Gitte Charlesové nezůstalo vůbec nic. Bývalá zaměstnankyně Rity Nielsenové, Lone Rasmussenová, ještě nějaké její věci má, ale s případem to nijak nesouvisí.“ V té chvíli si chtěl z krabičky vytáhnout cigaretu, ale když zahlédl Rosin ledový pohled jako ze severního pólu, ruka mu uprostřed pohybu ztuhla. „Jako další se krok se nabízí zajet za Lone Rasmussenovou a prohlédnout si trosky Ritina majetku, ale komu by se kvůli tomu chtělo jezdit až do Vejle?“

„Ve Vejle už nebydlí,“ podotkla Rose.

„A kde?“

„V Thistedu.“

„Kruci, to je ještě o kus dál.“

„To ano, ale nebydlí ve Vejle.“

Carl si cigaretu přece jen vytáhl a chtěl si ji zapálit. Vtom si všiml Asada. Právě proklouzl dveřmi dovnitř a už rukama odháněl neexistující kouř. Z těch dvou se staly pěkné citlivky.

„Bavíte se o Gitte Charlesové?“ zeptal se Asad.

Oba přikývli.

„Zatím jsem nestihl zjistit nic o rybáři Viggu Mogensenovi,“ pokračoval, „ale jsem hotový s Philipem Nørvigem. Domluvil jsem schůzku s jeho vdovou. Pořád bydlí ve stejném domě v Halsskovu.“

Carl zaklonil hlavu. „Na kdy jsi to domluvil? Doufám, že ne na teď.“

Rose vykulila oči a pracně se snažila zvednout pokleslá víčka. Vypadala opravdu unaveně. „Zkuste chvíli používat mozek, šéfe. Nemáte pocit, že už jsme tady dost dlouho?“

Podíval se na Asada. „Takže jsi to domluvil na zítřek?“

Asad zvedl palec do vzduchu. „Možná bych mohl řídit,“ dodal.

To si vážně dělá srandu, ne?

„Zvoní vám mobil, Carle,“ ozvala se Rose a ukázala na vibrující věc na stole.

Podíval se na displej, neznámé číslo. Přiložil mobil k uchu.

Ozval se nepříliš nadšený ženský hlas. „Dobrý den, mluvím prosím s Carlem Mørckem?“ zeptala se.

„Ano, u telefonu.“

„Výborně, chtěla bych vás požádat, abyste přišel do Tivolské haly a zaplatil účet, který tady po sobě nechal váš bratranec.“

Carl v duchu napočítej do deseti. „Proč bych to měl kruci platit já? Nemám s tím nic společného.“

„Držím v ruce seznam námi nabízených obložených chlebíčků a na zadní straně je napsaný celý román. Přečtu vám to: Omlouvám se, ale musím běžet, abych stihl letadlo. Můj bratranec, policejní komisař z oddělení vražd na policejním ředitelství Carl Mørck, slíbil, že se zastaví a účet zaplatí. Znáte ho. Seděli jsme spolu u stolu a bavili se. Požádal mě, abych vám tu nechal jeho telefonní číslo, abyste se mohli domluvit, jestli se staví, nebo kdyby měl náhodou moc práce, jakým způsobem vám zaplatí.“

„Cože?“ utrousil Carl. Na delší proslov neměl sílu.

„Tenhle vzkaz jsme našli na stole, když jsme se přišli zeptat, jestli si ještě něco objedná.“

Pocit, který v tu chvíli Carlovi prolétl hlavou, by se dal označit nejspíš jako podivně legrační. Jako tehdy, když byl čerstvým skautem v nažehleném kroji a vedoucí oddílu ho posled vyzvednout trubku pro kouřové signály. Tenkrát hustě pršelo a túra byla dlouhá půldruhého kilometru.

„Přijdu,“ řekl a rozhodl se jet domů přes Vanløse a stavit se na zdvořilostní návštěvu u jistého chlapíka jménem Ronny Mørck.

Ronny si nepronajal zrovna impozantní bydlení. Kdyby člověk řekl, že to vypadá jako zadní dvorek zadního dvora, byl by to pořád velmi lichotivý popis daného stavu. Rezavé kovové schodiště podél opadané fasády, v jednom místě zatočené na špinavou betonovou podestu, kde byly v mezipatře ocelové dveře. Vypadalo to skoro jako prototyp vchodu do promítací místnosti zrušeného biografu. Carl několikrát zabouchal na dveře a zevnitř uslyšel nadávky. Potom zarachotil zámek.

Tentokrát bylo Ronnyho oblečení lépe sladěné. Trenýrky ozdobené zepředu i zezadu syčícími hady a nic víc.

„Už jsem otevřel piva,“ řekl Ronny a vtáhl Carla do zakouřené místnosti, částečně osvětlené stojacími lampami s proudícími vodopády na stínítkách a papírovými kulatými lustry s velmi vášnivými erotickými motivy.

„To je Mae, aspoň já jí tak říkám,“ řekl a mávl směrem k drobné Asiatce, jejíž tělo bylo nejméně třikrát až čtyřikrát menší než Ronnyho.

Žena se neotočila. Měla práce nad hlavu. Vyhublýma rukama mávala nad hrnci a rozháněla vzduch vonící jako předměstí Pattaye, doplněný pachem dvou lopatek spáleného dřevěného uhlí z domácího grilu v Allerødu.

„No jo, má napilno. Za chvíli je čas na večeři,“ prohlásil Ronny a usadil se na prosezený gauč, zakrytý ostře žlutými látkami, které připomínaly sarongy.

Carl se posadil naproti němu a vzal si otevřené pivo, které Ronny postavil na ebenový stolek mezi nimi.

„Dlužíš mi šest set sedmdesát korun a vysvětlení, jak se můžeš za chvíli znovu cpát. Po tom všem, co sis dokázal nacpat do břicha v Tivolské hale.“

Ronny se zasmál a poplácal se po břichu. „Mám ho dobře vycvičené,“ řekl a Thajka se k němu obrátila s tím nejbělostnějším úsměvem, jaký Carl kdy viděl. Už jí dávno nebylo pětadvacet a tvářičku neměla hladkou jako ostatní dovezené Thajky. Měla pěkných pár křížků na krku, vrásky od smíchu a oči, které už toho viděly víc než dost.

Jedna nula pro Ronnyho, pomyslel si Carl.

„Tys mě přece pozval, Carle. Upozorňoval jsem tě na to už v telefonu. Uprostřed pracovního dne jsi najednou svolal schůzku, a jak všichni víme, to něco stojí.“

Carl se zhluboka nadechl. „Svolal? Uprostřed pracovního dne? Smím se zeptat, čím se zabýváš, Ronny? Nechal ses zaměstnat jako profesionální roztahovaě trenýrek velikosti S?“ Zahlédl, jak se malá Thajka u kastrolů lehce otřásla smíchy. Ronny se zachechtal nahlas. Nejenže má smysl pro humor, navíc ještě rozumí dánsky.

„Na zdraví, Carle,“ řekl Ronny. „Rád tě zase vidím.“

„Mám nějakou šanci, že dostanu zpátky svých šest set sedmdesát korun?“

„Pochybuju. Ale můžeš dostat nejlepší Tom Kha Gai, jakou si dokážeš představit.“

„To zní děsivě.“

Thajka u hrnců se znovu tiše zasmála.

„Je to kuřecí polévka s kokosovým mlíkem, chilli, limetkovými listy a kořenem galgánu,“ řekl Ronny.

„Zkus mě chvíli vnímat, Ronny.“ Carl polkl. „Dobře, dneska jsi ze mě dostal šest set sedmdesát korun, smázneme to ze stolu. To bylo naposled, co se ti to podařilo. Právě teď jsem až po uši ve sračkách a náš dnešní rozhovor mi ještě přitížil. O co ti jde? Snažíš se mě nějak vydírat, Ronny? Protože v tom případě si budeš muset ty a malá Mae do pěti minut vybrat. Buď skončíte u místního soudu, nebo skočíte na letadlo zpátky do země jedovatého jídla nebo odkud jste se tu hergot vzali.“

Vtom se žena obrátila a začala na Ronnyho něco křičet thajsky. Několikrát zavrtěl hlavou a zničehonic vypadal pěkně naštvaně. Jeho husté obočí jako by začalo žít vlastním životem a samo o sobě bylo odpovědí.

Nakonec se Ronny otočil zpět ke Carlovi. „Tak zaprvé, rád bych ti připomněl, že dneska ráno jsi pozval ty mě a ne naopak. A zadruhé ti oznamuju, že moje manželka, May-Ying-Thahan Mørcková, tě právě vyškrtla ze seznamu vítaných hostů.“

Neuběhla ani minuta a Carl byl venku ze dveří. Žena měla evidentně dost zkušeností a dobře věděla, že když začne hlasitě mlátit s nádobím, lidi radši vyklidí pole.

Naše cesty se opět rozdělují, Ronny, pomyslel si, ale v koutku duše cítil, že by se mohl mýlit. Ucítil, jak mu v kapse vibruje mobil, a ještě než se podíval na displej, věděl, že volá Mona.

„Ahoj, miláčku,“ řekl a snažil se, aby jeho hlas zněl aspoň trochu nastydle, ale zase ne moc, kdyby ho náhodou chtěla pozvat na rychlou návštěvu.

„Jestli se opravdu chceš seznámit s mou dcerou a s Ludwigem, tak zítra máš další šanci,“ oznámila.

Evidentně jí na tom hodně záleželo.

„Samozřejmě,“ řekl s větší ležérností, než bylo nutné.

„Výborně. Zítra v sedm večer u mě. A abych nezapomněla, zítra ve tři odpoledne máš schůzku s Krisem u něj v kanceláři. Víš, kde to je, už jsi tam byl.“

„Už jsem tam byl? Nevzpomínám si,“ zalhal.

„Ale ano, určitě jsi tam byl. A Carle? Potřebuješ si promluvit, poznám počáteční signály.“

„Ale zítra budu v Halsskovu.“

„Ve tři odpoledne ne, jasný?“

„Mono, jsem v pohodě. Případ nastřelovací pistole už ve mně nic nevyvolává.“

„Mluvila jsem s Marcusem Jacobsenem o tvém dnešním hysterickém výstupu v zasedačce.“

„O jakém hysterickém výstupu?“

„Chci si být naprosto jistá, že muž, o kterém pomalu začínám uvažovat, že bych si z něj udělala stálého milence, to po psychické stránce zvládne.“

Carl rychle zvažoval, co chytrého by na to mohl odpovědět, ale nic vhodného ho nenapadlo. Kdyby měl teď hned co nejlépe vyjádřit své současné pocity, nejraději by zatančil několik kroků z latinských tanců. Kdyby ovšem uměl tančit.

„V nejbližší době to pro tebe nebude ani trochu jednoduché, situace se má totiž následovně. Říkám ti to nerada, ale v bedně s tělem našli ještě něco dalšího a Marcus Jacobsen mě požádal, abych tě zasvětila do nejnovějšího vývoje případu.“

Ukončil pomyslný vnitřní tanec.

„Pod tělem našli kousek papíru. Šlo o fotokopii obrázku, zabalenou do plastového obalu. Na té fotce stojí zavražděný Pete Boswell mezi tebou a Ankerem a oba dva vás objímá kolem ramen.“

21 ) Listopad 2010

„Vypadáte unaveně, Carle. Nemám řídit?“ zeptal se Asad následujícího rána.

„Jsem unavený, Asade, ale ty řídit nebudeš. Aspoň ne tehdy, když budu ve stejném autě sedět i já.“

„Špatně jste se vyspal?“

Carl neodpověděl. Vyspal se výborně, ale jen dvě hodiny, protože mu celou noc hlavou vířily myšlenky jedna přes druhou. Včera večer mu Marcus Jacobsen poslal e-mailem fotku zavražděného, jak objímá Carla a Ankera kolem ramen, a tím se potvrdilo všechno, co mu předtím oznámila Mona.

Technické oddělení právě zjišťuje, jestli se nejedná o podvrh. „Pro všechny by bylo nejlepší, kdyby fotka byla zfalšovaná, na tom se shodneme, ne?“ připsal vedoucí oddělení vražd.

Jo, proč ne? Samozřejmě by bylo nejlepší, kdyby se prokázalo, že se jedná o falzifikát, protože to nic jiného ani být nemohlo. Bůhví jestli se z něj Marcus Jacobsen tímhle způsobem nesnaží získat přiznání.

Všichni svatí jsou mu svědky, že se v blízkosti zavražděného nikdy nepohyboval, vůbec ho neznal, ale stejně kvůli tomu nemohl klidně spát. Jestli technické oddělení neprokáže, že se jedná o podvrh, za rohem už na Carla čeká suspendování. Kdo by neznal Marcusovy postupy?

Carl přežvykoval a pozoroval kolonu aut před služebním vozidlem. Kdyby se byl zamyslel, vyrazili by na cestu o půl hodiny později.

„Hodně aut na cestě,“ ozval se Asad. Opravdu rozený pozorovatel.

„No jo. Jestli se ta zatracená kolona brzo nerozjede, dojedeme do Halsskovu až v deset.“

„To je pravda, ale máme před sebou celý den, šéfe.“

„Nemáme, musím být do tří zpátky.“

„Aha. Potom bych navrhoval, abysme tohle hodili na podlahu,“ odpověděl Asad a ukázal na navigaci. „Sjedeme z dálnice a jsme tam v cuku letu. Budu vám říkat, kudy máte jet. Tady na mapě to mám jasně před očima.“

Tahle nevinná poznámka je stála další hodinu času. Přesně ve chvíli, kdy znělka v rádiu ohlásila začátek rozhlasových zpráv v jedenáct hodin, odbočili na příjezdovou cestu k domu vdovy po Philipu Nørvigovi.

„…velké demonstrace před domem Curta Wada na předměstí Brøndby,“ oznámil hlasatel. „Jedná se o společnou akci nespokojených občanů, jejímž cílem je zaměřit se na nedemokratické principy strany Čistý zítřek. Curt Wad oznámil…“

Vtom Carl vypnul motor a vystoupil z auta na zámkovou dlažbu na příjezdové cestě k domu.

„Ano, kdyby nebylo Herberta…!“

Vdova po Philipu Nørvigovi kývla směrem ke zhruba stejně starému muži kolem sedmdesátky, který vstoupil do pokoje, aby je pozdravil.

„…tak bychom v tomto domě nemohly s Cecilií dál zůstat.“

Carl muže zdvořile pozdravil a ten se k nim posadil.

„Naprosto chápu, že to pro vás tenkrát nebylo jednoduché,“ přikývl Carl. To ještě pravděpodobně podcenil situaci, protože její manžel nejenže zbankrotoval, on se z celého toho svinstva, které sám způsobil, hezky beze stopy vypařil.

„Zeptám se vás přímo, paní Mie Nørvigová.“ Na chvíli zaváhal. „Jste pořád ještě Nørvigová, ne?“

Jednu ruku si třela o druhou. Otázka jí způsobila zjevné rozpaky. „Ano, s Herbertem nejsme manželé. Poté co Philip zmizel, prošla jsem osobním bankrotem, takže jsme se nemohli vzít.“

Carl se pokusil o chápavý úsměv, ale v podstatě mu bylo úplně jedno, v jakém rodinném stavu lidé žijí. „Je možné, že váš manžel prostě ode všeho utekl, protože toho na něj bylo moc?“

„Pokud narážíte na sebevraždu, tak ne. Na to, aby si vzal život, byl Philip moc velký srab.“ Znělo to dost tvrdě, ale skutečnost možná byla taková, že by byla raději, kdyby se manžel býval oběsil na stromě v jejich zahradě. To by pro ni určitě bylo lepší.

„Ne, ve skutečnosti jsem měl na mysli, jestli někam neutekl. Jestli si nemohl ulít nějaké peníze bokem a odstěhovat se někam hodně daleko.“

Překvapeně se na něj podívala. Copak ji tahle myšlenka vážně nikdy nenapadla?

„Vyloučeno. Philip nenáviděl cestování. Několikrát jsem ho přemlouvala, abychom si zajeli na krátký výlet, znáte to, autobusový zájezd do Harzenu a tak. Jen na pár dní, ale kdepak, to nebylo nic pro Philipa. Nesnášel nová místa. Proč si myslíte, že provozoval praxi tady, v takové díře? Protože se dva kilometry odsud narodil a vyrostl tady. Jen proto!“

„Dobrá, ale možná se dostal do situace, kdy nebylo vyhnutí, a on odjet musel. Na travnatých stepích v Argentině nebo v horských vesničkách na Krétě se lidé, kteří mají doma problémy, lehce ztratí.“

Odfrkla si a zavrtěla hlavou. Tahle představa pro ni byla zcela nemyslitelná.

Vtom do jejich rozhovoru vstoupil muž, kterého představila jako Herberta.

„Ano, promiňte, ale možná bych měl doplnit, že Philip byl spolužák a kamarád mého nejstaršího bratra. Bratr o něm vždycky tvrdil, že je ztělesněním malého ufňukance.“ Podíval se významně na svou partnerku. Určitě chtěl posílit svou pozici suverénně lepší partie, než byl jeho předchůdce. „Jednou, když měla celá jejich třída jet na výlet na ostrov Bornholm, Philip s nimi odmítl jet. Tvrdil, že místním není rozumět ani slovo, a proto tam nemá co dělat. A i když se učitelé naštvali, trval na svém. Philip se nedal dotlačit k něčemu, o co sám neměl zájem.“

„Hmmm, já bych ho asi neoznačil za malého ufňukance, ale možná tady máte jiná měřítka. Dobře, takže tuhle teorii dáme na chvíli k ledu. Nespáchal sebevraždu, neutekl do jiné země. Potom už nám zbývá jen neštěstí, zabití nebo vražda. K čemu byste se přiklonili vy?“

„Já si myslím, že ho zabil ten zatracený spolek, kterého byl členem,“ ozvala se vdova s pohledem upřeným na Asada.

Carl se otočil k Asadovi, jehož povysunuté tmavé obočí se nyní skrývalo spolu se známým množstvím vrásek na čele pod vlasy.

„No, myslím, že takhle bys mluvit neměla, Mie,“ podotkl ze sedačky Herbert. „Nic o tom nevíme.“

Carl se zaměřil na starší ženu. „Nechápu, o čem mluvíte. Jaký spolek?“ zeptal se. „V policejní složce k případu není o nějakém spolku ani zmínka.“

„Není, tehdy jsem se o tom nezmínila.“

„Aha. Možná byste mi mohla aspoň naznačit, na co teď narážíte?“

„Mohla. Ten spolek se jmenoval Tajný boj.“

Asad si vytáhl poznámkový blok.

„Tajný boj, to byl ale malebný název. Zní to skoro jako stará dobrá detektivka se Sherlockem Holmesem.“ Pokusil se o malý úsměv, ale uvnitř jeho těla se probouzely docela odlišné pocity. „Co to bylo zač, ten spolek Tajný boj?“ zeptal se nakonec.

„Mie, myslím, že bys neměla…“ ozval se opět Herbert, ale Mie Nørvigová už se rozhodla.

„Moc vám toho neřeknu, skoro nic o tom vlastně nevím. Philip mi nikdy nic neříkal, protože to měl zakázané. Ale během let jsem přece jen tu a tam něco zaslechla. Nezapomeňte, že jsem mu dělala sekretářku,“ pokračovala a setřásla ze své ruky protestující ruku svého současného partnera.

„Co tím myslíte, tu a tam?“ vyzvídal Carl.

„Podle nich si někteří lidé zaslouží mít děti a jiní ne. Philip občas vypomáhal s prosazením nucené sterilizace. Dělal to pár let, ještě předtím, než jsem začala ve firmě pracovat. Když nás navštívil Curt Wad, často rozebírali jeden starý případ. Šlo o jejich první společný případ, říkali tomu případ Hermansenová. V následujících letech byl Philip také kontaktní osobou pro lékaře a ostatní advokáty. Dal dohromady celou síť lidí a řídil ji.“

„Dobrá. Ale tehdy to bylo v duchu doby, ne? Není mi úplně jasné, proč by se kvůli tomu měl váš manžel dostat do nebezpečí? Tenkrát bylo se souhlasem a požehnáním úřadů sterilizováno mnoho mentálně zaostalých.“

„Ano, ale velmi často byly nucené sterilizovány a stěhovány i naprosto normální ženy. Byl to ten nejjednodušší způsob, jak se jich zbavit. Šlo například o cikánky. Nebo o mnohonásobné matky pobírající sociální dávky nebo prostitutky. Když se Tajnému boji podařilo dostat tyto ženy do ordinace na konzultaci, velmi často odcházely s podvázanými vejcovody, a pokud byly těhotné, při odchodu už žádné dítě nečekaly.“

„Počkat, počkat, to si musím ujasnit. Vy tvrdíte, že byly prováděny závažné, radikální, a podle toho, co slyším, i velmi nezákonné zákroky v ženských dělohách, a navíc bez vědomí dotyčných žen?“

Mie Nørvigová zvedla kávovou lžičku a zamíchala s ní v šálku. Bylo to úplně zbytečné, protože káva už byla studená a nebylo v ní mléko ani cukr. To byla její odpověď. Zbytek si museli zjistit sami.

„Máte o spolku Tajný boj nějaké materiály? Záznamy, kartotéky, složky nebo hlášení?“

„Ne tak docela, ale dole v suterénu, ve Philipově staré kanceláři, mám jeho složky k případům a poznámky.“

„Popravdě řečeno, Mie, myslíš, že děláš dobře? K čemu je to dobré?“ zeptal se její partner. „Myslím tím, jestli by nebylo pro všechny lepší, kdybychom nechali ty staré záležitosti spát?“

Mie Nørvigová neodpověděla.

V tu chvíli zvedl Asad s bolestivým výrazem v obličeji tiše ruku do vzduchu. „Omlouvám se. Kde tady prosím máte záchod, který bych mohl použít?“

Carl se nerad vlastnoručně prohraboval stohy starých papírů, na to má přece lidi. Ale když jeden z nich seděl na míse a druhý kdesi v dálce střežil kancelář, nic jiného mu nezbývalo.

„Kde máme hledat?“ zeptal se ženy, když dorazili do suterénní kanceláře. Rozhlížela se kolem, jako by tu byla poprvé v životě.

Když vytáhla několik k prasknutí nacpaných kartoték a odhalila neskutečné množství složek, povzdechl si. Nedokázal si představit, jak by mohli tohle všechno prohlédnout, a popravdě řečeno by se tomu radši vyhnul.

Pokrčila rameny. „Už hodně dlouho jsem si ty kartotéky neprohlížela. Po Philipově zmizení to tady dole nesnáším. Samozřejmě jsem už uvažovala o tom, že všechnu tu špínu vyhážu, ale jedná se o citlivé materiály, nemůžu je jen tak odvézt do sběru. Musí se to udělat správně, podle pravidel, a to není jednoduché. Tak jsem raději zamkla dveře a na všechno zapomněla. V domě máme místa dost.“ Na chvíli se odmlčela a znovu se rozhlédla kolem sebe.

„Ano, je toho slušná hromada,“ vmísil se do hovoru Herbert. „Možná bychom to s Mie měli nejprve v klidu prohlédnout my dva. Když najdeme něco, co by pro vás mohlo být zajímavé, pošleme vám to, souhlasíte? Bude úplně stačit, když nám vysvětlíte, co vlastně máme hledat.“

„Á, už jsem si vzpomněla,“ prohlásila Mie Nørvigová s pohledem upřeným na velkou spisovou skříň ze světlého dřeva se žaluzií. Byla až po okraj nacpaná krabicemi s předtištěnými obálkami, vizitkami a formuláři.

Otočila klíčem a žaluzie sjela dolů. Zasvištělo to jako sekera gilotiny.

„Tenhle,“ řekla a ukázala na modrý spirálový zápisník formátu A2. „O zápisy se starala Philipova první žena. Od roku 1973, co se Philip a Sara Julie rozvedli, už výstřižky nikdo nenalepoval, jsou tam jen volně vložené.“

„Rozumím tomu dobře, že už jste se dívala dovnitř?“

„No, ano. Později jsem tu práci převzala. Philip mě požádal, abych vystřihovala z novin články a dávala je sem.“

„Tak co mi chcete ukázat?“ zeptal se Carl. Zároveň si všiml, že do místnosti vstoupil Asad a už neměl tak zelenou barvu. Začínal získávat přirozený odstín osoby arabského původu. Návštěva toalety zřejmě pomohla.

„Jsi v pořádku, Asade?“ vyzvídal.

„Jen se mi udělalo trochu špatně, Carle.“ Opatrně si zmáčkl žaludek a poznal, že stále nemá všechny peristaltické pohyby plně pod kontrolou.

„Tady to máme,“ ozvala se Mie Nørvigová. „Výstřižek je z roku 1980 a tohle je ten, který jsem myslela,“ dodala a poklepala prstem na článek. „Curt Wad. Opravdu jsem ho nemohla vystát. Když byl u nás nebo když s ním Philip telefonoval, choval se manžel potom úplně jinak. Po těch rozhovorech býval tak nepřístupný. Ne, nepřístupný není ten správný výraz. Byl odměřený, tvrdý jako skála, zdálo se, že vůbec nic necítí. Najednou se ke mně a k naší dceři choval velmi odtažitě, přitom k tomu neměl vůbec žádný důvod. Jako by se mu zničehonic proměnila osobnost, protože normálně býval docela milý. Ale v podobných chvílích jsme se často pohádali.“

Carl se podíval na článek. Titulek zněl: „Čistý zítřek zakládá v Korsøru místní organizaci“ a pod ním byla fotografie. Byl na ní Philip Nørvig v kostkovaném tvídovém saku. Vedle něj stál muž v elegantním černém obleku s pevně utaženou kravatou.

„Philip Nørvig a Curt Wad řídili schůzi s velkou autoritou,“ bylo uvedeno pod fotografií.

„Kdo by to kurva řekl,“ utrousil Carl a omluvně se podíval na domácí pár. „Teď se o něm všude mluví. Jo, název Čistý zítřek už si vybavuju.“

Díval se na poněkud mladší verzi Curta Wada, než kterou viděl včera v televizi. Uhlově černá bradka. Vysoký pohledný muž v nejlepších letech a po jeho boku nepřirozeně se usmívající hubený chlapík s ostře nažehlenými puky. Vypadalo to, že není moc zvyklý se usmívat.

„Ano, to je on. Curt Wad,“ přikývla.

„Jestli se nepletu, tak teď se snaží protlačit Čistý zítřek do parlamentu, ne?“

Znovu přikývla. „Ano, už se o to pokoušel v minulosti. Ale tentokrát se zdá, že se mu to podaří, a to je vážně hrůza, protože je bezohledný, baží po moci a jeho myšlenky jsou zvrácené. Za žádnou cenu se nesmějí šířit dál.“

„To nemůžeš tvrdit, Mie, nic o tom nevíš,“ vstoupil opět do hovoru Herbert.

Ten je nějak horlivý, pomyslel si Carl.

„Ale vím, neboj se,“ odsekla Mie Nørvigová mírně naštvaně. „A ty to víš taky! V novinách jsi všechno pečlivě sledoval, stejně jako já. Jen si vzpomeň, svého času vycházely články Louise Pettersona, o těch jsme se spolu bavili. Curt Wad a jeho následovníci měli po mnoho let na svědomí ošklivé případy potratů, které označovali za nevyhnutelné výškraby a sterilizace. Zásahy do těla, o kterých ty ženy neměly ani tušení.“

Rozhořčený Herbert zaprotestoval víc, než by očekávali. „Moje žena… tedy Mie, má utkvělou představu, že za Philipovým zmizením stojí Wad. Znáte to, co dokáže smutek…“

Carl se zamračil a pečlivě sledoval jeho mimiku, protože Mie Nørvigová si dál pevně stála na svém.

„Dva roky poté, co se společně vyfotili do novin a Philip pro Čistý zítřek odpracoval tisíce hodin, ho vyhodili. Tenhle…!“ ukázala na Curta Wada, „sem osobně přijel a bez nejmenšího varování Philipa vyrazil. Tvrdili, že začal brát utišující prostředky, ale nebyla to pravda. Ani slovo pravdy nebylo taky na tom, že se Philip zpronevěřil svému mandátu ve firmě. To by ho ani ve snu nenapadlo. Jen mu nikdy nešly dobře počty.“

„Myslím, že nemůžeš jen tak spojovat Philipovo zmizení s Curtem Wadem a touhle epizodou, Mie,“ pokračoval už klidněji Herbert. „Nezapomínej, že Wad pořád ještě žije.“

„Curta Wada už se nebojím, to jsme probírali!“ vpadla mu naštvaně do řeči a na jejím jinak pěkně zapudrovaném obličeji prosvítaly zarudlé tváře. „Vůbec se teď do toho nepleť, Herberte. Nech mě říct, co si myslím. Rozumíš?“

Stáhl se. Bylo jasné, že později se budou mít za zavřenými dveřmi o čem bavit.

„Vy jste možná také členem Čistého zítřku, Herberte?“ ozval se z rohu Asad.

Muž pevně stiskl čelisti, ale otázku nijak nekomentoval. Carl se na Asada tázavě podíval a ten kývl hlavou směrem k zarámovanému diplomu na stěně. Carl přistoupil blíž. Bylo tam napsáno: „Čestný diplom. Uděleno Philipu Nørvigovi a Herbertu Sønderskovovi, Advokátní kancelář Nørvig & Sønderskov za sponzorování korsørského studijního grantu v roce 1972.“

Asad mrkl a nenápadně kývl směrem k životnímu partnerovi Mie Nørvigové.

Carl mu kývnutí stejně diskrétně oplatil. Tohle se Asadovi povedlo.

„Vy jste taky právník, že, Herberte?“ zeptal se Carl.

„No, to už je dnes poněkud přehnaný výraz,“ odvětil. „Ale býval jsem. Šel jsem do důchodu v roce 2001. Do té doby jsem skutečně pracoval pro Nejvyšší soud.“

„A svého času jste býval partnerem Philipa Nørviga, jestli se nemýlím?“

Odpověděl o něco hlubším hlasem. „Ano, výborně se nám spolupracovalo až do roku 1983, kdy jsme se rozhodli jít každý vlastní cestou.“

„Jestli dobře počítám, rozešli jste se až po žalobách na pana Nørviga a po jeho rozchodu s Curtem Wadem,“ pokračoval Carl.

Herbert Sønderskov se zamračil. Tento mírně shrbený důchodce měl mnohaleté zkušenosti se snímáním žalob z ramenou svých klientů a nyní je neváhal použít k vlastní obhajobě.

„Pochopitelně se mi nelíbilo, co Philip udělal, ale náš rozchod měl hlavně praktické důvody.“

„Ano, hodně praktické. Získal jste jeho klienty i manželku,“ podotkl suše Asad. Možná poněkud odvážná poznámka. „Tenkrát, když zmizel, jste pořád byli dobří přátelé? Kde jste vlastně tehdy byl?“

„Ale ne, chcete se teď vydat tímhle směrem?“ Herbert Sønderskov se obrátil ke Carlovi. „Byl bych rád, kdybyste svého asistenta informoval o tom, že jsem v průběhu mnoha let měl co do činění se spoustou policistů a víceméně denně jsem byl konfrontován s podobnými malými popíchnutími a léčkami. Já tady nejsem na místě obžalovaného a nikdy jsem nebyl, je to jasné? Navíc jsem v té době žil v Grónsku. Vykonával jsem tam půlroční praxi a vrátil jsem se do Dánska až po Philipově zmizení. Myslím si, že to bylo tak měsíc poté, a pochopitelně to můžu dokázat.“

Teprve teď se obrátil k Asadovi, aby si vychutnal svůj protiútok a náležitě zklamaný výraz v jeho tváři. To se ovšem spletl.

„No jo. A mezitím se Philipova manželka vrátila mezi nezadané, že jo?“ zeptal se Asad.

Bylo to zvláštní, ale Mie Nørvigová Asadovy nevhodné poznámky nekomentovala. Měla stejný názor?

„Ne, počkejte, teď mě dobře poslouchejte. Tohle už přesahuje všechny meze.“ Herbert Sønderskov náhle vypadal mnohem starší, což však nebránilo tomu, aby prchlivost z dob činné služby nevystrčila růžky. „Pozvali jsme vás k nám domů, chovali jsme se k vám slušně a teď musíme poslouchat takové nesmysly. Jestli dnes policie pracuje tímhle způsobem, pak velmi rád obětuji pět minut svého času a najdu si číslo na policejního ředitele. Jakže se to jmenujete? Nepletu se, Asad… a příjmení?“

Musím trochu zchladit vášně, pomyslel si Carl. Během posledních dnů se kolem něj nakupilo tolik problémů, že neměl chuť řešit ještě další.

„Promiňte, pane Sønderskove, můj asistent zašel příliš daleko. Je u nás na záskok, normálně pracuje na jiném oddělení, kde nejsou zvyklí jednat s tak noblesní klientelou.“ Otočil se k Asadovi. „Byl bys tak hodný a šel na mě počkat nahoru do auta? Budu tam za chviličku.“

Asad pokrčil rameny. „Dobře, šéfe. Ale nezapomeňte se podívat, jestli v těchhle šuplících nenajdete něco ohledně Rity Nielsenové.“ Ukázal na jednu z kartoték. „Na téhle je každopádně napsáno L až N.“ Otočil se na patě a vypotácel se ze dveří. Pohyboval se, jako by seděl dvacet hodin v sedle, anebo možná přece jen nestihl na záchodě všechno, co měl.

„Ano,“ souhlasil Carl a obrátil se na Mie Nørvigovou. „Má pravdu. Byl bych velmi rád, kdybych se s vaším dovolením mohl podívat, jestli v těch kartotékách nenajdu něco o ženě, která se ztratila ve stejný den jako váš manžel. Jmenovala se Rita Nielsenová. Můžu se podívat?“

Beze slova vytáhla zásuvku označenou L až N a nahlédla dovnitř. Nielsenovými to tam jen hýřilo.

Vtom k nim zezadu přistoupil Herbert Sønderskov a zásuvku zabouchl.

„Obávám se, že vás musím zastavit. Tyhle případy jsou velmi citlivé a já nemohu dopustit, aby byla porušena anonymita klientů. Buďte tak laskav a opusťte náš dům.“

„Tak to si budu muset opatřit soudní příkaz,“ prohlásil Carl a vytáhl z kapsy mobil.

„Ano, to budete. Ale teď prosím jděte.“

„Myslím, že to není nejlepší nápad. Jestli je teď tady složka se jménem Rity Nielsenové, možná už tady za hodinu nebude, kdoví? Některé složky se občas chovají divně. Najednou jim zničehonic narostou nožičky a ony odkráčejí do neznáma.“

„Jestliže si přeji, abyste okamžitě odešel, tak prostě hned půjdete, chápete?“ řekl Herbert Sønderskov ledově. „Je možné, že se vám podaří obstarat si povolení k prohlídce, ale znáte to. Dočkej času jako husa klasu. Já zákony znám.“

„Nesmysl, Herberte, nech toho.“ Jeho životní družka jasně prokázala, kdo v tomhle domě nosí kalhoty a kdo dokáže muže se jménem začínajícím na H snadno usadit před televizní obrazovku, kde si může sedět a snít o jídle, které mu ona celý týden neuvaří. Šlo o jasný důkaz, že lidské soužití je formou interakce, která obsahuje nejvyšší počet možných sankcí.

Nakonec Mie Nørvigová vytáhla zásuvku a předvedla zručnost, získanou lety strávenými hledáním v kartotékách.

„Tady,“ oznámila a vytáhla jednu složku. „To je to nejbližší, co máme k Ritě Nielsenové.“ Ukázala mu nadpis: Sigrid Nielsenová.

„Výborně, děkuji. Tak to bychom měli.“ Carl pokývl na Herberta, který ho naštvaně pozoroval. „Paní Nørvigová, byla byste tak laskavá a podívala se, jestli nevedete složky o Gitte Charlesové nebo Viggu Mogensenovi? Slibuju, že už vás potom nechám na pokoji.“

O dvě minuty později vyšel ze dveří. V kartotékách se nevyskytovala ani Gitte Charlesová, ani Viggo Mogensen.

„Myslím, že ten člověk na tebe nebude vzpomínat se slzou v oku, Asade,“ zabručel Carl v autě, když se vydali zpět do Kodaně.

„Nebude. Když člověk jeho ražení začne hysterčit, chová se potom jako hladový velbloud, který baští bodláky. Žvýká a žvýká a nemá odvahu to spolknout. Všiml jste si, jak se rozčílil? Stejně se mi zdál nějaký divný.“

Carl se na něj podíval. Dokonce i z profilu bylo jasně vidět, že má pusu od ucha k uchu.

„Povídej, Asade. Byl jsi vůbec na záchodě?“

Usmál se. „Ne, trochu jsem šmejdil po obýváku a našel jsem tohle. Je to plné fotek.“ Nadzvedl se na sedadle, břicho vyvalené směrem ke stropu a rukou zalovil za páskem, kdesi hluboko v kalhotách.

„Tady,“ zahlásil a vytáhl obálku. „Našel jsem to v ložnici, ve skříni Mie Nørvigové. Ležela v papírové krabici a v podobných krabicích vždycky bývají zajímavé věci. Vzal jsem celou obálku, protože to není tak podezřelé, jako kdybych z ní vytáhl jen pár kousků,“ pokračoval a obálku otevřel.

Těžko pochopitelná logika.

Carl zastavil u krajnice a podíval se na první fotografii.

Nepochybně se jednalo o setkání osob oslavujících šťastnou událost. Vysoké skleničky se šampaňským pozvednuté směrem k fotografovi a všichni se usmívali.

Asad zapíchl prst doprostřed obrázku. „Tady stojí Philip Nørvig s nějakou ženou, ale Mie to není. Můžeme myslím předpokládat, že jde o jeho první manželku. A podívejte se sem,“ pokračoval a popojel prstem mírně stranou. „Tady máme Herberta Sønderskova s Mie a nejsou zdaleka tak staří jako dnes. Nezdá se vám, že už tenkrát z ní byl pěkně hotovej?“

Carl přikývl. Sønderskov měl paži pevně ovinutou kolem Miiných ramen.

„Mrkněte na zadní stranu, šéfe.“

Carl fotografii otočil: „4. července 1973. Nørvig & Sønderskov slaví páté výročí.“

„Prohlédněte si i druhou fotku, kterou jsem našel.“

Podal mu další. Matné barvy a podle všeho nešlo o práci profesionálního fotografa. Byl to svatební snímek Mie a Philipa Nørvigových před radnicí v Korsøru. Ona už měla lehce vystouplé bříško a Philip se vítězoslavně usmíval. Jeho úsměv ostře kontrastoval se zahořklým výrazem Herberta Sønderskova, který stál o pár schodů výš.

„Chápete, co chci říct, Carle?“

Přikývl. „Herbertovu roztomilou kamarádku šukal i Philip. Sekretářka byla spravedlivá a rozdávala si to s oběma, ale nakonec triumfoval Nørvig.“

„Správně. Musíme zjistit, jestli byl Sønderskov opravdu v době Nørvigova zmizení v zahraničí,“ dodal Asad.

„Myslím, že v tom nám nelhal. Právě teď mě ale mnohem víc zajímá jeho obhajoba toho Curta Wada, kterého paní Nørvigová podle všeho upřímně nenávidí. Jen tak mezi námi, Wad asi nebude zrovna příjemný chlapík, co? Asi bysme se měli víc zaměřit na ověření ženské intuice, protože na jejích teoriích ohledně manželova zmizení by mohlo něco být. Sice to bude vyžadovat mravenčí práci, ale to se nedá nic dělat.“

„Mravenci?“

„Vyšetřování, Asade. Podrobné vyšetřování. Nasadíme na to Rose, jestli se jí teda bude chtít.“

Právě když míjeli lákavý dálniční poutač rychlého občerstvení McDonald nedaleko Karlstrupu, zavolala Rose.

„To si snad děláte srandu. Vy si asi myslíte, že mi stačí lusknout prsty a hned budu vědět, co ten hajzl Curt Wad celý život vyváděl, co? Je mu aspoň milion let, přinejmenším, a můžu vám říct, že se vážně ani trochu nenudil.“

Její hlas dosáhl výšin, kdy bylo nejvhodnější ji na chvíli přerušit a uklidnit.

„Ne, ne, Rose. Chci po tobě jen nástin hlavních bodů. Když to bude nutné, detaily můžeme zjišťovat později. Po tobě teď chci jen jedno. Zdroj, pramen, který shrnuje celý jeho dosavadní život. Stačí článek v novinách nebo něco v tom stylu. Zajímá nás, jestli se v jeho životě vyskytuje nějaká špína, ať už ve vztahu k tisku, zákonům nebo i co se týče jeho práce. Jestli jsem to správně pochopil, sneslo se na něj už pěkných pár kritik.“

„Jestli vás zajímá kritika Curta Wada, měl byste se spojit s jedním novinářem. Jmenuje se Louis Petterson. Ten si vážně nebral servítky a šel do toho pěkně natvrdo.“

„Jo, máš pravdu. Už jsem to jméno dneska zaslechl. Napsal něco v poslední době?“

„No, ne tak docela. Většinou publikoval před pěti, šesti lety a pak toho nechal.“

„Proč, už nebylo o čem psát?“

„Asi, možná jo. Každopádně se o Curta Wada a jeho činnost začalo zajímat i hodně dalších novinářů, ale tenhle Petterson párkrát vyrazil se sólokaprem.“

„Fajn, kde bydlí?“

„V Holbæku, proč?“

„Když mi dáš jeho číslo, tak budeš moc hodná holka.“

„Tak to prrr. Co se děje? Co jste to řekl?“

Carl zvažoval nějaký vtípek, ale rozmyslel si to. Stejně ho žádný právě nenapadal. „Tak budeš moc hodná holka, jsem řekl.“

„Aleluja!“ zařvala a dala mu požadované číslo. „Ale jestli si s ním chcete promluvit, měl byste se raději zaměřit na hospůdku Vivaldi, na ulici Ahlgade číslo popisné 42, protože podle manželky právě teď sedí tam.“

„Jak to víš? Ty už jsi mu volala?“

„Jasně, volala! S kým si asi tak myslíte, že mluvíte?“ zeptala se a práskla mu telefonem.

„Zatracená práce,“ řekl Carl a podíval se na navigaci. „Asade, zadej ulici Ahlgade 42 v Holbæku. Musíme do hospody,“ zavelel a představil si Monin výraz, až jí za chvíli zavolá a zruší schůzku s jejím přítelem, psychologem Krisem.

Určitě nebude mít radost.

Možná si představoval malou zaplivanou špeluňku, kam nikdy nepronikne denní světlo, ovšem usmolení novináři v nich mívají nepochopitelné zalíbení. Ale Café Vivaldi takhle ani trochu nevypadalo, právě naopak.

„Neříkal jste hospoda?“ zeptal se Asad, když vstoupili do nejhonosnějšího domu na hlavní třídě. Nechyběla dokonce ani korouhvička a další vychytávky.

Carl se rozhlédl po velké, přeplněné místnosti a až teď si uvědomil, že vlastně neví, jak novinář vypadá.

„Zavolej Rose, ať ti ho popíše,“ přikázal a dál se rozhlížel kolem. Krásné lustry z opálového skla a noblesní štuky na stropě. Vkusně zařízené, s dobrým osvětlením, pohodlnými židlemi a lavicemi a spoustou vyladěných detailů.

Vsadil bych se, že je to támhleten, pomyslel si a nespouštěl oči z muže, který seděl spolu s partou mužů středního věku na vyvýšeném místě uprostřed místnosti a bavil se s nimi. Typické unavené oči, lehce vyžilý obličej a pohled, který neustále těkal okolo.

Carl se podíval na Asada. Pořád měl Rose na uchu a přikyvoval.

„No tak který, Asade? Tamten?“ zeptal se a ukázal na objekt svého zájmu.

„Ne.“ Asad si rychle prohlédl složení návštěvníků. Šlo o široké spektrum. Pár kamarádek a všechny jedly jen salát, zamilované páry s propletenými prsty nad šálkem cappuccina, osamělé figurky s nosem zabořeným v novinách a plným půllitrem.

„Myslím, že sedí támhle,“ řekl a ukázal na výrazně zrzavého mladého muže, který okupoval červenou lavici v rohu u okna a hrál se stejně starým mužem vrhcáby.

Ten by mě nenapadl, ani kdybych se tu rozhlížel jakkoliv dlouho, pomyslel si Carl.

Přistoupili blíž, ale oba muži si jich vůbec nevšímali a dál posunovali kameny po hrací desce. Po uplynutí nějaké doby si Carl krátce odkašlal a ozval se: „Pan Louis Petterson? Můžeme vás na chvíli vyrušit?“

Vzhlédl k nim a během desetiny vteřiny se v duchu přenesl ze stavu hluboké koncentrace do adrenalinové reality. Ihned zaregistroval odlišnosti obou mužů a rychle v nich odhalil policisty. Potom sklouzl pohledem zpátky na hrací desku, udělal pár rychlých tahů a zeptal se protihráče, jestli si můžou udělat krátkou přestávku.

„Myslím, že ti dva se od nás nesnaží odkoukat nějaké triky, Mogensi.“

To je zvláštní, jak je v klidu, pomyslel si Carl, zatímco novinářův přítel zmizel v hloučku na druhé, vyvýšené straně místnosti.

„Já už o policejních záležitostech nepíšu,“ řekl a klidně v ruce otáčel sklenkou bílého vína.

„Aha. Ale my jsme za vámi přišli, protože jste psal o Curtu Wadovi,“ oznámil Carl.

Usmál se. „Jo, tohle, tak vy jste z tajné služby. To už je hodně dávno, co se o mě tajní naposledy zajímali.“

„Ne, my jsme z kodaňského oddělení vražd.“

Vtom se mužův výraz proměnil. Šlo jen o jednu jedinou vrásku, ale zjevně přeřadil z mírné ostražitosti na nejvyšší stupeň pozornosti. Kdyby Carl neměl mnohaleté zkušenosti, ničeho by si nevšiml, ale jeho jen tak někdo na švestkách nenachytá. Novinář bažící po dobré kauze by takhle nikdy nezareagoval. Naopak, celý by se rozzářil. Za slovy jako zabití a vražda se vždy skrývala představa dobře zaplacených řádků v celostátních novinách. Ale zdálo se, že ho to zas tak moc nevzrušuje, a tím bylo řečeno vše.

„Jak už jsem říkal, rádi bychom se dozvěděli něco nového o Curtu Wadovi a vy jste o něm hodně psal. Můžete nám věnovat deset minut?“

„Ano, rád, ale už jsem o něm celých pět let nic nenapsal. Nějak jsem ztratil dech.“

Opravdu, můj drahý příteli? Tak proč už jsi nejméně třicetkrát otočil svou sklenicí bílého? zamyslel se Carl.

„Něco málo jsem si o vás zjistil,“ zalhal Carl. „Neberete podporu, tak z čeho teď momentálně žijete, Louisi?“

„Jsem zaměstnaný v jedné organizaci,“ odvětil a pokoušel se odhadnout, kolik toho Carl opravdu ví.

I proto Carl přikývl. „Ano, to víme. A co je to za organizaci, můžete nám to osvětlit?“

„No, nejdřív byste mi mohli říct, jakou vraždu tady vyšetřujete.“

„Já jsem řekl, že vyšetřujeme vraždu? Ne, to jsem určitě neřekl, nebo snad ano, Asade?“

Asad zavrtěl hlavou.

„Buďte v klidu,“ podotkl Asad. „Z ničeho konkrétního vás nepodezíráme.“

Byla to pravda, ale na muže to stejně zapůsobilo.

„A koho teda podezíráte a z čeho? A vůbec, můžu vidět vaše průkazy?“

Carl vytáhl svou placku dostatečně vysoko, aby si užili i všichni kolemsedící.

„Chcete vidět i moji?“ zeptal se Asad odvážně.

Zaplať pánbůh, nechtěl a dal to najevo zavrtěním hlavy. Možná už nastal čas nechat Asadovi vyrobit nějakou legitimaci nebo průkaz. Cokoliv. Možná by úplně stačila obyčejná vizitka s nějakým policejním symbolem.

„Vyšetřujeme čtyři případy osob zmizelých během jednoho dne,“ pokračoval Carl. „Říká vám něco jméno Gitte Charlesová? Byla to zdravotní sestra a bydlela na ostrově Samsø.“

Zavrtěl hlavou.

„Rita Nielsenová? Viggo Mogensen?“

„Ne,“ znovu zavrtěl hlavou. „Kdy se podle vás ti lidé ztratili?“

„Na začátku září v roce 1987.“

Usmál se. „To mi bylo dvanáct.“

„Vida, tak v tom nemáte prsty,“ pousmál se Asad.

„A co jméno Philip Nørvig, říká vám to něco?“

Teď se Petterson opřel do židle a předstíral důkladné přemýšlení, ale Carla neoklamal. Petterson moc dobře věděl, kdo byl Philip Nørvig, svítilo to z něj jak neonová reklama.

„Pro vaši informaci, byl to právník v Korsøru a trvalé bydliště měl v Halsskovu. Býval aktivním členem Čistého zítřku, odkud ho v roce 1982 vyloučili, ale tenkrát vám bylo sedm, takže ani s tím nemůžete mít nic společného,“ dodal Carl s úsměvem.

„Ne, ani tohle jméno mi vůbec nic neříká. Mělo by?“

„No, o Čistém zítřku jste popsal stohy papíru, tak je docela dobře možné, že jste se s tím jménem setkal, ne?“

„Jo, možná. Nejsem si jistý.“

A pročpak si nejsi jistý, můj milý kamaráde? uvažoval Carl.

„Dobrá, to si můžeme lehce zjistit v archivech novin. Policie je expertem na čtení novinových článků, ale to vám nemusím říkat, že?“

V tuhle chvíli už muž nevypadal tak zcela bezstarostně.

„Co jste napsal o Tajném boji?“ vyzvídal Asad. Nebylo v plánu, že by se měl začít vyptávat právě teď.

Muž zavrtěl hlavou. Dozajista to mělo znamenat: nic. A určitě to byla pravda.

„Pane Pettersone, je vám jasné, že si to prověříme? Zároveň bych vám rád tady na místě řekl, že z řeči vašeho těla jsme pochopili, že víte mnohem víc, než jste nám ochoten prozradit. Nevím, o co jde, můžou to být úplně nevinné záležitosti, ale vřele bych vám doporučoval, abyste se nám okamžitě svěřil. Pracujete pro Curta Wada?“

„Jsi v pohodě, Louisi?“ zeptal se jeho přítel Mogens, který se o kousek přiblížil.

„Jo, jo, klídek. Tihle dva jsou ale úplně vedle.“ Otočil se ke Carlovi a velmi klidně řekl: „Ne, s tím mužem nemám vůbec nic společného. Pracuji pro organizaci Benefice. Je to nezávislá společnost, placená z dobrovolných příspěvků. Mým úkolem je shromažďovat informace o chybných rozhodnutích Dánské strany a vládních stran během posledních deseti let a můžu vám říct, že se rozhodně nenudím.“

„Jo, to vám rád věřím, že máte plné ruce práce. Výborně, pane Pettersone. Děkujeme, už se v tom nemusíme dál vrtat. Jen mi řekněte, pro koho ty informace shromažďujete?“

„Pro všechny, kdo o ně mají zájem.“ Narovnal se. „Je mi opravdu líto, že jsem vám nemohl víc pomoct. Jestli se chcete dozvědět něco dalšího o Curtu Wadovi, budete si to muset vyhledat a přečíst. Jak jsem pochopil, moje články máte a já už jsem dávno někde jinde. Takže pokud nemáte další konkrétní otázky ohledně těch čtyř případů zmizení, které vyšetřujete, tak vám musím oznámit, že mám dneska volno.“

„To byl ale překvapující vývoj,“ poznamenal Carl o pět minut později, když už stáli na ulici. „Jako kdybych se s ním chtěl důvěrně bavit o Curtu Wadovi. O co kruci tomu chlapovi jde?“

„To vám řeknu za chvíli, šéfe. Protože právě teď telefonuje na všechny světové strany. Neotáčejte se. Pozoruje nás přes okno a nespouští z nás oči. Nestálo by za úvahu požádat Lis, aby prověřila, komu volal?“

22 ) Září 1987

Toho rána se Nete doma probudila s tupou bolestí hlavy. Nevěděla, jestli za ni vděčí včerejším experimentům s různými kapalinami na jídelním stole v utěsněném pokoji, nebo faktu, že se v nejdůležitějším dni svého života rozhodla zavraždit šest lidí během dvanácti hodin.

Byla si však dobře vědoma toho, že když nespolkne prášky proti migréně, všechno špatně dopadne. Možná by stačily dvě pilulky, ale vzala si tři a hodinu nebo dvě seděla a občas se podívala na hodinky. Kapiláry v mozku se pomalu zklidňovaly a sítnice už snesla světlo, aniž by Nete měla pocit, že ji do očí uhodil elektrický výboj.

V krásném obývacím pokoji si na mahagonový příborník připravila čajové šálky a vedle nich vyrovnala do řady stříbrné čajové lžičky. Láhev s výtažkem blínu černého si postavila tak, aby na ni, až nastane pravá chvíle, bez problémů dosáhla a mohla z ní trochu nalít do vybraného šálku.

Po desáté si zopakovala naplánovaný průběh dne. Nakonec se posadila a čekala. Za ní tikaly stojací hodiny v anglickém stylu. Zítra odpoledne odletí letadlo na Mallorku a pohled shůry na zlatě zbarvené městečko Valldemossa jí vnese do duše klid, dá jí zapomenout na minulost a odežene všechny démony.

Do té doby má jediný úkol. Naplnit pohřební komoru.

Pěstounská rodina, ve které jí otec zařídil ubytování po samovolném potratu v potoce, uvítala Nete jako vyvrhele a při tom i zůstalo.

Dívčí pokoj ležel bokem a každodenní práce byla náročná. S rodinou se vídala jedině v době jídla, které vždy probíhalo za hrobového ticha. Když se výjimečně pokusila něco říct, hned ji umlčeli, i když se ze všech sil snažila mluvit spisovně. Dokonce i dcera a syn, kteří byli přibližně stejného věku jako ona, ji přehlíželi. Byla pro ně cizí a chovali se k ní, jako kdyby měli právo rozhodovat o jejím bytí a nebytí. Hezkých zážitků s nimi měla poskrovnu a láskyplných slov se nedočkala. Zato úkolů, odměřenosti a výtek bylo víc než dost.

Netin rodný statek ležel pouhých dvacet kilometrů od domu pěstounské rodiny a to znamenalo hodinku jízdy na kole. Ale Nete kolo neměla, a tak jí nezbývalo nic jiného než každý den doufat, že ji tatínek přijde navštívit. Nikdy se neukázal.

Když už u pěstounů bydlela skoro půldruhého roku, zavolali ji jednoho dne do přijímacího pokoje, kde postával místní strážník a povídal si s jejím pěstounem. Když si všiml Nete, okamžitě se mu změnil výraz ve tváři.

„Nete Hermansenová, s lítostí ti musím oznámit, že se tvůj otec minulou neděli u vás doma oběsil. Úřady proto rozhodly, že zůstaneš natrvalo u této hodné opatrovnické rodiny. To znamená, že za tebe budou až do tvých jednadvaceti let zodpovídat. Na tvém místě bych byl šťastný. Tvůj otec po sobě zanechal pouze dluhy.“

Dalo se to říct i takhle stručně. Žádné vyjádření soustrasti nebo informace o konání pohřbu.

Oba jí krátce pokývli. Netin život se zhroutil. Audience byla u konce.

Chodila plakat do polí a děvečky a pacholci si o ní šeptali, jak už se to tak dělává o těch, kteří jsou trochu jiní. Občas se cítila tak osamocená, až ji to fyzicky bolelo. Jindy jí zase tolik chyběly dotyky, až ji kůže pálila.

Kdyby ji někdo někdy aspoň krátce objal, stačilo by jen lehce pohladit po tváři, ale Nete se naučila žít bez projevů laskavosti.

O jednom víkendu přijely do města kolotoče. Ostatní dívky ze statku se tam vydaly místním autobusem a nic jí neřekly. Proto si stoupla se dvěma korunami v kapse na venkovskou silnici a zvedla palec do vzduchu.

Auto, které jí zastavilo, nebylo nic moc. Oprýskaná karoserie a prosezená sedadla, ale řidič se krásně usmíval.

Tak to ji určitě neznal.

Představil se jako Viggo Mogensen a říkal, že přijel až z Lundeborgu. Vzadu, v zavazadlovém prostoru, měl uzené ryby pro obchodníka, který je prodával ve stánku na tržišti. Celé dvě bedny vonící po moři a kouři. Všechno pro ni bylo nové a vzácné.

Když ji ostatní dívky zahlédly mezi kolotoči a pouťovými střelnicemi se zmrzlinou v ruce a s hezkým mladíkem po boku, zatvářily se divně. Nikdy předtím nic podobného neviděla. Později si jejich pohledy vyložila jako závist, ale v první chvíli se opravdu vyděsila – a taky měla proč.

Bylo horko, stejně jako v letních měsících s Tagem, a Viggo uměl tak živě vyprávět o moři a svobodném životě, že si Nete chvílemi připadala, jako by to sama prožívala. Zaplavil ji rostoucí pocit štěstí a Viggo měl snazší cestu, než by kdy mohl doufat.

Proto mu dovolila, aby ji cestou domů objal kolem ramen. Proto se na něj s nadějí a zčervenalými tvářemi podívala, když najednou zastavil v lesíku a přitáhl si ji k sobě. A proto se jí zdálo být v pořádku, když si nasadil kondom a řekl, že všechno je, jak má být, užijí si spolu a není se čeho bát.

O něco později, když se z ní stáhl a zjistil, že kondom praskl, už tak klidně nevypadal. Zeptala se, jestli mohla otěhotnět, a snad doufala, že jí to rozhodně vyvrátí a v nejhorším případě slíbí, že si ji odveze k sobě domů.

To poslední jí neslíbil, ona opravdu otěhotněla a ostatní dívky to zjistily velmi rychle.

S čím kdo zachází, tím také schází, zakřičela na ni jedna z nich a ostatní se rozesmály, až jim šátky sklouzly z hlavy.

O půl hodiny později už byla na koberečku u pěstounky, která jí slibovala důkladný nářez a vyhrožovala policií, jestli nedá dítě pryč.

Ještě téhož dne přijel na statek taxík a odvezl syna pryč. Za žádnou cenu nechtěli, aby si ho někdo spojoval s tím svinstvem, které Nete zatáhla do jejich života. Stále opakovala, že to byl hezký mladý muž z Lundeborgu, kterého potkala na pouti, ale nebylo jí to nic platné. Podle ostatních dívek, které ji s ním viděly, to byl prachsprostý šarlatán, kterému jde vždycky jenom o jedno. Dostat se holce pod sukně, užít si a jít o dům dál.

Výsledkem této diskuse bylo ultimátum. Dostala na výběr dvě možnosti. Buď zajde za svým starým venkovským lékařem a nechá si toho parchanta vzít, nebo se oni budou muset obrátit na vyšší instance a na policii.

„Nebude to ostatně poprvé, že? Už jsi to jednou zažila,“ řekla pěstounka bez sebemenšího soucitu. Pěstoun ji pak odvezl a vysadil před lékařskou ordinací. Až to bude mít za sebou, má se vrátit domů autobusem. On má plno práce a nemůže tady na ni zbůhdarma čekat. Nepopřál jí ani, ať to dobře dopadne, nedodal jí trochu odvahy. Možná se jen lehce omluvně usmál, možná se trochu bál.

Nete nikdy nepochopila, na co myslel.

Dlouho seděla v zelené čekárně a čekala. Pohupovala se, tiskla k sobě kolena. Ze zápachu kafrových kapek a léků se jí dělalo špatně. Bála se. Pomalu se jí zmocňoval strach z lékařských nástrojů a vyšetřovacího lůžka. Minuty se pomalu vlekly. Pacienti s kašlem a bolavýma nohama si chodili jeden po druhém pro radu za zavřené dveře. Slyšela lékařův hlas, byl hluboký a uvolněný, ale uklidnit ji nedokázal.

Konečně přišla na řadu jako úplně poslední pacient toho dne. Čekala místního starého doktora, ale uvítal ji jiný, mladý lékař. Vzal ji za ruku a vřele ji pozdravil: „Dobrý den.“ Díky tomu hlasu ztratila počáteční zábrany a obavy. A když dodal, že si na ni vzpomíná, a potom se vyptával, jak se jí daří v nové rodině, tiše přikývla a už byla v jeho spárech.

Nedivila se, když poslal sekretářku domů ani když zamkl dveře.

Jen ji trochu zarazilo, že si ji důkladně prohlíží syn a ne otec, kterého už v minulosti mnohokrát potkala. S mladým lékařem se zatím viděla jen jednou, tenkrát, když ji jeho otec přišel navštívit po samovolném potratu.

„Dostalo se ti ohromné cti, Nete. Budeš mou první gynekologickou pacientkou. Otec mi právě předal celou praxi a ode dneška budeš říkat pane doktore mně.“

„Dobře, ale můj pěstoun mluvil s vaším otcem, pane doktore. Víte, o co jde?“

Chvíli stál a pozoroval ji způsobem, který se jí ani trochu nelíbil. Potom přešel k oknům, zatáhl závěsy a otočil se k ní s výrazem, který jí napovídej, že za lékařským pláštěm a jeho očima se skrývá něco hodně soukromého.

„Ano, vím, o co jde,“ řekl konečně. Posadil se naproti ní a přestal pohledem přejíždět po jejím těle. „Ale situace se má bohužel následovně. V téhle zemi není dovoleno provádět přerušení těhotenství podle toho, jak se komu zachce. Máš veliké štěstí, že mám stejně milosrdnou duši jako můj otec. Ale víš ty co?“ řekl a položil jí ruku na koleno. „Doufám, že je ti jasné, že my dva bychom se mohli dostat do opravdu velkých problémů, jestli se někde o naší dnešní schůzce slůvkem zmíníš.“

Opatrně přikývla a podala mu obálku. Byly v ní, až na pět dvoukorun, které měla v kapse, všechny její uspořené peníze za poslední dva roky a navíc ještě stokoruna, kterou po ní hodila její pěstounka. Celkem čtyři sta dánských korun. Doufala, že to bude stačit.

„S tím ještě chvíli počkáme, Nete. Nejdřív si musíš vyskočit na vyšetřovací lehátko. Spodní prádlo si můžeš odložit tady na židli.“

Udělala, co po ní chtěl. Zadívala se na opěrky pro nohy a pomyslela si, že na ně nikdy nedosáhne. I když se bála, trochu se uchechtla. Celé to působilo tak neskutečně a komicky.

„Tak hopla,“ řekl a zvedl jí nohy do třmenů. Ležela tam s odhaleným břichem a nechápala, proč se tak dlouho nic neděje.

Na chvíli zvedla hlavu z lehátka a zjistila, že lékař stojí a zírá jí mezi nohy.

„Teď lež úplně klidně,“ řekl a zavrtěl spodní částí těla, jako kdyby si rozepínal kalhoty a nechal je spadnout na zem.

V následující vteřině pochopila, že se nemýlila.

Nejprve na stehnech ucítila jeho chlupaté nohy. Na okamžik ji to zalechtalo a potom ucítila náraz do podbřišku, který donutil celé její tělo napnout se dozadu jako luk.

„Au,“ vykřikla, když se na okamžik stáhl a potom do ní začal znovu a znovu tvrdě narážet. Pevně jí svíral kolena, takže nemohla přitisknout nohy k sobě ani celým tělem uhnout. Nic neříkal. Jen jí vykulenýma očima zíral mezi nohy.

Zkusila protestovat, aby toho nechal, ale její slova mu šla jedním uchem tam a druhým ven. Nakonec na ni padl, zalehl ji celou svou váhou, obličej hned vedle jejího. Jeho oči působily zastřeně a mrtvě. Vůbec to nebylo tede příjemné jako s Tagem nebo Viggem. Ani trošičku. Už jen ze závanu jeho těla se jí zvedal žaludek.

Netrvalo dlouho a viděla, jak se lehce přivřenýma očima podíval nahoru na strop, a zaslechla, jak mu přes rty přeběhlo pár nadávek.

Potom si natáhl kalhoty a pomalu ji pohladil přes rozbolavělý a slizký rozkrok.

„Teď jsi připravená,“ řekl. „Takhle se to dělá.“

Nete se kousla do spodního rtu. V tom okamžiku se v ní usídlila hanba a už se jí nepustila. Poznala, že tělo a myšlenky jsou dvě různé věci a že jedna se dá zneužít proti druhé. Cítila se nešťastná, rozzlobená a hodně, hodně osamělá.

Viděla, jak si připravuje anestetickou masku, a na chvilku si uvědomila, že musí pryč. Konečně ucítila v nose sladkou vůni éteru. A když se začínala ztrácet v mlze, stačila si umínit, že až bude po všem, investuje zbývajících deset korun do jízdenky na vlak do Odense a tam vyhledá sdružení Pomoc matkám. Někde zaslechla, že pomáhají takovým, jako je ona. Za to, co jí Curt Wad právě udělal, bude muset zaplatit i s úroky.

Základy celoživotní tragédie byly položeny.

Následující dny představovaly jeden průšvih za druhým. Ženy ze spolku Pomoc matkám byly ze začátku velmi vstřícné, nabídly jí čaj, vzaly ji za ruku. Celé to na ni působilo, jako by jí mohly pomoct. Ale když jim vyprávěla o znásilnění, následném potratu a zaplacených penězích, jejich obličeje náhle velmi zvážněly.

„Jedná se o velmi závažné obvinění, Nete. To musíš pochopit hned na začátku. Tak úplně nechápeme, proč si nejdřív necháš udělat potrat a potom se obrátíš na nás. Celé je to nějaké divné a nám nezbývá nic jiného než předat celou věc příslušným úřadům, to je ti snad jasné. Musíme si zachovat čistý štít.“

Nete zvažovala, jestli jim má říct, že šlo o rozhodnutí pěstounské rodiny. Za žádnou cenu nechtěli, aby dívka svěřená do jejich péče vystavovala na veřejnosti svůj prohřešek a nemorální chování. Nepřáli si, aby jejich děti, děvečky a pacholci na statku byli svědky něčeho podobného.

Ale nakonec se Nete rozhodla mlčet, protože k pěstounské rodině cítila určitou loajalitu. Jak se později ukázalo, oni její oddanost ani v nejmenším neopětovali.

O něco později se v kanceláři objevili dva uniformovaní strážníci a požádali ji, aby šla s nimi. Musela podat výpověď na policejní stanici, ale nejprve ji čekala prohlídka v nemocnici, aby se ukázalo, jestli si nevymýšlí.

Vyšetřili ji opravdu důkladně a na závěr konstatovali, že v minulosti skutečně podstoupila gynekologický zákrok. Muži v bílých pláštích do ní strkali prsty a ženy s odznaky zdravotních sester ji potom otíraly.

Vyptávali se a ona upřímně odpovídala. Z tváří jim vyzařovala vážnost a jejich šepot zněl starostlivě.

I proto věřila, že tito lékaři a sestry jsou na její straně, a hezky se vylekala, když ve výslechové místnosti na policejní stanici potkala usmívajícího se a volně se pohybujícího Curta Wada. Zřejmě si s oběma uniformovanými policisty pěkně notoval a muž po jeho boku, který se představil jako právník Philip Nørvig, byl velmi pravděpodobně připraven udělat jí ze života peklo.

Požádali ji, aby se posadila, a kývli na pozdrav dvěma ženám, které vstoupily do místnosti. Jednu z nich znala ze spolku Pomoc matkám, druhá se nepředstavila.

„Vyslechli jsme pana doktora Curta Wada, slečno Hermansenová. Potvrdil nám provedení kyretáže vaší dělohy,“ spustila neznámá žena. „Máme tady jeho lékařské záznamy.“

Potom před ni na stůl položili složku. Na úvodní straně bylo napsané jedno slovo, které nedokázala přečíst, a pod ním číslo 64. Tolik dokázala pochopit.

„Ano, jedná se o vaši složku pacienta, kterou pan doktor Wad založil poté, co jste opustila jeho ordinaci,“ vzal si slovo právník. „Z těchto záznamů naprosto jasně vyplývá, že jste kvůli silnému a nepravidelnému krvácení podstoupila kyretáž. Toto krvácení bylo pravděpodobně způsobeno proděláním spontánního potratu před necelými dvěma roky. Dále se tady uvádí, že jste se i přes svůj mladý věk přiznala k nedávným sexuálním stykům s cizími muži, což je tvrzení, ke kterému se přiklánějí i vaši pěstouni. Souhlasí?“

„Nevím, co je kyretáž, ale vím, že mi doktor dělal věci, které se dělat nesmí.“ Stiskla pevně rty, aby dokázala ovládnout třes. Ona se jim tady nerozpláče, to ani náhodou.

„Nete Hermansenová, jak už víte, jsem právním zástupcem Curta Wada. Rád bych vás upozornil, abyste si dávala pozor a nevznášela obvinění, která nemůžete dokázat,“ řekl advokát Nørvig se zešedlým obličejem. „Vypověděla jste, že vám doktor Wad provedl potrat, ale lékaři z nemocnice v Odense po tomto výkonu nenašli žádné stopy. Curt Wad je svědomitý a velmi dobrý lékař, jehož hlavním cílem je pomáhat lidem a ne provádět nezákonné a nepovolené potraty. Ano, podstoupila jste revizi dělohy, to je pravda, ale v danou chvíli to pro vás bylo nejlepší možné řešení, ne?“

Zavrtěl se, jako by ji chtěl hlavou trknout do čela, ale vyděsit ji ještě víc se mu tím nepodařilo.

„Lehl si na mě a pářil se se mnou. Křičela jsem, ať toho nechá. Tak to do prdele bylo.“

Rozhlédla se kolem sebe. Bylo to jako házet hrách na stěnu.

„Myslím, že by ses měla vyvarovat používání podobných výrazů, Nete,“ ozvala se žena ze spolku Pomoc matkám. „Vůbec se to k tobě nehodí.“

Advokát se významně rozhlédl kolem. Nete se ani trochu nelíbil.

„Ano, dále jste vypověděla, že se na vás doktor Wad ukojil,“ pokračoval. „K tomu nám pan doktor laskavě řekl následující: Éterová anestezie na vás velmi silně zapůsobila a v podobných situacích začne člověk velmi snadno halucinovat. Rozumíte tomu výrazu, slečno Hermansenová?“

„Ne, ale na tom nezáleží. Protože mi dělal věci, které se dělat nesmí, ještě předtím, než mi dal masku.“

Všichni v místnosti si vyměnili pohledy.

„Slečno Hermansenová. Pokud připustíme, že by lékař skutečně chtěl podobným způsobem zneužít svého postavení, tak by přece počkal, až bude pacientka v bezvědomí, nemám pravdu?“ vstoupila do rozhovoru opět ta neznámá žena, kterou Nete nikdy předtím neviděla. „Měla byste vědět, že to, co nám tady povídáte, dokonce i tahle historka, je velmi těžko uvěřitelné.“

„Ale tak to bylo.“ Nete se opět rozhlédla a teprve teď pochopila, že nikdo z přítomných není na její straně.

Vstala a ucítila nepříjemné bodnutí v podbřišku a vlhko ve spodních kalhotkách. „Už chci jít domů,“ oznámila. „Nebojte, pojedu autobusem.“

„Obávám se, že to nebude tak jednoduché, slečno Hermansenová. Buď své obvinění stáhnete, nebo tady budete muset zůstat,“ ozval se jeden z policistů. Přistrčil k ní papír, který nedokázala přečíst, a ukázal na jeden dolní řádek.

„Když to tady podepíšete, můžete jít.“

To se jim lehko řekne. Ale aby se člověk mohl podepsat, musel by umět číst a psát.

Nete přejela pohledem ze stolu na vysokého muže naproti ní. Když se jeho pohledy střetly, zahlédla v jeho očích cosi jako důvěrné porozumění, ale neměla zájem.

„Udělal to, nelžu,“ řekla.

Požádali ji, aby se během jejich porady posadila ke stolku v rohu místnosti. Zdálo se, že hlavně ženy berou celou záležitost velmi vážně. Když se několikrát obrátili na Curta Wada, vždy jen zavrtěl hlavou. Nakonec se postavil v plné své výšce a každému na rozloučenou podal ruku.

On si klidně může odejít.

O dvě hodiny později seděla Nete na posteli v malém pokojíku v jakémsi domě a netušila, kde je.

Řekli jí, že případ se rychle prošetří a že jí bude přidělen právník. Dodali, že jí pěstounská rodina pošle všechny její věci.

Takže už ji zpátky na statek nechtějí.

Dovést obžalobu Curta Wada až k soudnímu procesu trvalo pěkných pár týdnů, ale mezitím žádná ze stran rozhodně neztrácela čas. Zvláště Philip Nørvig si vedl velmi zdatně, všechny výpady protistraně okamžitě vracel a úřední instance mu pozorně naslouchaly.

Úředníci testovali její inteligenci, vyslýchali svědky a pracně kopírovali veškeré dokumenty.

Pouhé dva dny před samým začátkem procesu se Nete setkala s advokátem, který jí byl přidělen jako právní poradce. Bylo mu pětašedesát let, byl docela milý a to bylo asi tak všechno.

Teprve když se usadila v soudní síni, naplno si uvědomila, že jí nikdo nechce věřit. Případ nabral takové obrátky, že už se nedá zastavit.

Během prováděných výslechů se ani jeden ze svědků neotočil jejím směrem. Vzduch v místnosti by se dal krájet.

Protivná a zákeřná paní řídící ze základní školy vypovídala, jak si Nete zvedala sukně a používala obscénní slova, obvinila ji z hlouposti, lenosti a obyčejné promiskuity. Farář, který konfirmoval její kamarády, zase mluvil o absenci víry a ďábelských sklonech.

Už v tu chvíli dospěli k závěru: asociální, slabomyslná.

Podle těchto silných asociálních tendencí byla Nete prostě morálně zkažená a zaostalá. Jedna z těch ze společenského dna, kterým by se tato takzvaná slušná společnost měla raději vyhýbat. Podle nich byla prolhaná a navzdory chybějící školní docházce a výuce i mazaná. Neustále znovu a znovu opakovali: má uvolněné mravy a je velmi nestálá. Nenašli žádné polehčující okolnosti, vlídná slova. Rovnou, přímo a bez okolků jí oznámili, že naváděla ostatní k nepravostem, ano, dokonce vyvolávala nepokoje a její nepřípustné, silné erotické sklony byly všem po celé dny jen na obtíž a nyní, poté co pohlavně dospěla, se dokonce stala hrozbou pro své okolí. Když se ukázalo, že v testu inteligence podle Binet-Simona dosáhla výsledku jen IQ 72,4, všichni pochopili, že Curt Wad se stal, navzdory vlastním dobrým úmyslům, obětí neupřímných pomluv a lživé pomlouvačně kampaně.

Protestovala. Podle ní byly otázky v testu hloupé. Opakovala, že Curtu Wadovi předala za přerušení těhotenství přesně čtyři sta korun. Ale její pěstoun na svědecké lavici pod přísahou vypověděl, že tolik peněz si nikdy nemohla našetřit. Nete byla v šoku. Buď lhal, nebo mu manželka neřekla, kolik peněz Nete měla a že jí ještě přidala. Proto Nete křičela, ať se zeptají jeho ženy, ale ta v soudní síni nebyla přítomná a nemohla nic potvrdit ani vyvrátit. V síni bohužel nebyla přítomná ani chuť zjistit, jak to opravdu bylo.

Později vystoupil i předseda církevní rady, jehož syn byl jeden z těch, kteří ji hodili do potoka Puge Mølle, s prohlášením, že umístění v dětském domově nebo ještě lépe v polepšovně by pro ni bylo mnohem lepší než další pěstounská rodina. Dodal, že všem místním to bylo jasné už tehdy, když lehávala s každým na potkání a následně si vyvolala potrat prudkým pádem na zem, posetou špičatými kameny. Byla ostudou jejich poklidné farnosti.

Obvinění proti Curtu Wadovi soud jedno po druhém zamítl. Ve vzácných okamžicích na Philipu Nørvigovi poznala, že její případ se pro něj stal odrazovým můstkem do soudních síní. Curt Wad měl na solidní tváři neustále přilepený pokřivený úsměv.

Jednoho z posledních chladných únorových dní zvážil soudce veškerá pro a proti. Nakonec Curtu Wadovi vyjádřil politování soudu a omluvil se mu, že musel absolvovat celé jednání na základě výpovědi lživé a asociální holky.

Když Curt Wad pochodoval kolem Nete ke dveřím, krátce na ni pokývl, aby soud viděl jeho velkorysost. Co už soud ale nezahlédl, bylo vítězství a výsměch, usídlené v koutcích jeho očí. Zhruba ve stejném okamžiku soudce doporučil zástupcům státní správy, aby tuto sedmnáctiletou zaostalou dívku předali do péče o slabomyslné. Snad se jim podaří tohle zkažené individuum usilovnou prací přivést na správnou cestu, aby se později mohla navrátit do společnosti a pracovat pro její dobro.

Uběhly dva dny a Nete byla umístěna do Kellerových ústavů v Brejningu.

Hlavní lékař ji informoval o svém nálezu. Podle něj nebyla přímo abnormální, a pokud se prokáže, že není slabomyslná, zašle své závěry i církevní radě a navrhne, aby ji propustili.

Ale k tomu už nedošlo.

O to se postarala Rita.

23 ) Listopad 2010

Celostátní sněm Čistého zítřku se nakonec změnil v oslavu a Curt Wad si shromážděné pyšně a pro něj i s výjimečnou slzou v oku prohlížel.

Na sklonku života se mu konečně podařilo shromáždit síly k založení politické strany a teď mu nadšeně tleskaly téměř dva tisíce pořádkumilovných Dánů. Generace jeho synů má pořád naději. Kdyby jen Beata mohla dnes stát po jeho boku.

„Bohudíky se vám podařilo zastavit toho novináře dřív, než ten svůj špinavý pamflet dokončil,“ řekl mu později předseda jedné z místních organizací.

Curt přikývl. Pokud chtěl člověk bojovat za názory a myšlenky, které vzbuzovaly odpor a aktivovaly nepřátele, bylo důležité mít kolem sebe silné muže, kteří byli v případě potřeby ochotni odvést svůj díl práce. Tentokrát se obešel bez nich, ale někdy jindy, a ten den určitě přijde, bude mít na špinavou práci lidi.

Ne, tentokrát situaci rychle zvládli a ve zbývající době na zasedání v naprostém klidu probrali výborné prezentace volebního programu strany a vlastní kandidáty do parlamentu.

„Snažíte se o vybudování fašistické strany, pane Wade, nemám pravdu?“ křičel na něj novinář. Prodral se davem až k němu a natočil jeho směrem diktafon.

Curt zavrtěl hlavou a usmál se. To se sluší, když lidé začnou být příliš dotěrní.

„Ne, rozhodně ne,“ zakřičel odpověď. „Pojďme se sejít jindy a všechno v klidu probereme. Rád vám vysvětlím, o co nám přesně jde, a odpovím na vaše otázky.“

Ještě předtím, než muži z ochranky novináře chytili, stačil k nim vyslat varovný pohled; stáhli se a kolem muže se opět shlukl dav. Bude je muset naučit, ať ho klidně chrání proti obyčejným idiotům a kverulantům, ale nesmí nikdy zaútočit na novináře ve službě.

„Kdo to byl?“ zeptal se Lønberga, když za sebou zavřeli dveře do staré zasedačky.

„Nikdo důležitý. Je z Nezávislých novin, snaží se něco vyšťourat. Jmenuje se Søren Brandt.“

„Výborně, tak už vím, o koho jde. Nespouštějte ho z očí.“

„Už teď ho sledujeme.“

„Myslel jsem, abyste ho opravdu ani na chvíli nespustili z očí.“

Lønberg přikývl, Curt ho lehce poplácal po rameni a potom otevřel dveře do menší zasedací místnosti. Tam už na něj čekala pečlivě vybraná skupina asi stovky mužů.

Vystoupil na malé pódium a rozhlédl se po věrných oporách, které se narovnaly na židlích a tleskaly mu na uvítanou. „No, moji drazí,“ řekl. „Tak tady sedí elita a vzdoruje zákazu kouření?“

Většina se široce usmála a jeden z nich se natáhl, aby mu ze svého koženého pouzdra nabídl doutník. Curt Wad se usmál a odmítavě mávl rukou. „Děkuji, ale musím si na sebe dávat trochu pozor. Přece jen už mi není osmdesát.“

Srdečně se zasmáli. Cítil se mezi nimi tak dobře. Byli zasvěcení. Lidé, kterým se dá věřit. Schopní muži, kteří pro Tajný boj odvádějí dobrou práci, většina z nich dokonce už řadu let. To, co se jim právě chystá oznámit, se jim nebude líbit.

„Ano, celostátní sněm proběhl fantasticky, a jestli tahle úžasná atmosféra skutečně odráží názory značné části dánské veřejnosti, pak se domnívám, že v následujících volbách získáme dostatek mandátů.“

Vtom všichni povstali a začali radostně pokřikovat a tleskat.

Curt si užil několik okamžiků slávy a potom je mírnými gesty utišil. „My, kteří zde dnes sedíme, jsme se stali základem nejniternější podstaty Čistého zítřku. To my jsme stáli po celé ty roky na barikádách a odváděli nezbytnou práci. My jsme byli vojáci v přední linii a tiše a diskrétně jsme bojovali ve jménu morálky a odpovědnosti. Můj otec vždycky říkával: Největší zásluhy má ten, kdo pracuje pro našeho Pána.“

Opět se roztleskali.

Curt se krátce usmál. „Děkuji. Otec by byl šťastný, kdyby tady dnes mohl být s námi.“ Sklonil hlavu a podíval se na ty, kteří seděli nejblíže. „V naší práci, sterilizacích a provádění potratů ženám, jejichž potomci by pro naši vlast nebyli sebemenším přínosem, máme dlouhou a bohatou tradici. Díky ní jsme my všichni dnes tady přítomní pochopili, že lhostejnost nepřináší vůbec nic dobrého.“ Uznale zvedl obě ruce směrem ke shromážděným. „My, co jsme tady v sále, jsme nebyli lhostejní.“ Několik jednotlivců opět zatleskalo. „A nyní se nám na základě našich myšlenek a názorů podařilo vytvořit politickou stranu, která bude oficiálními prostředky budovat společnost, v níž naše činnost, prováděná doposud tajně a nelegálně, v blízké budoucnosti vyjde na světlo, zlegalizuje se a stane se běžně prováděnou praxí.“

„Výborně, skvěle!“ zakřičel kdosi.

„Obávám se, že než tato doba nastane, budeme my všichni muset naše aktivity pozastavit.“

Nastalo částečné ticho. Hodně z nich strnule sedělo a cigarety jim bez povšimnutí doutnaly mezi prsty.

„Sami jste viděli, jak se na nás v hlavním sále pokusil zaútočit ten novinář. Podobných týpků se bude objevovat čím dál víc a naším hlavním úkolem je nedat jim žádnou záminku. Proto musíme činnost nás zasvěcených na nějaký čas utlumit.“ Sálem se začalo rozléhat mumlání, vzápětí však ztichlo, když zvedl ruku. „Dnes dopoledne jsme se doslechli, že jeden z našich nejlepších přátel, Hans Christian Dyrmand ze Sønderborgu, ano, vidím, že mnoho přítomných zná Hanse Christiana osobně, spáchal sebevraždu.“

Podíval se dolů na jejich tváře. V některých se zračily obavy, v jiných zamyšlení.

„Víme, že se na něj během posledních čtrnácti dní zaměřila Státní lékařská komise. Jak se někdy může stát, i když se to stávat nesmí, pěkně odbyl jeden z prováděných potratů a následnou sterilizaci a dívka musela vyhledat pomoc v sønderborské nemocnici. Hans Christian z toho vyvodil důsledky, zničil veškeré své záznamy a dokumentaci a nakonec se rozhodl pro definitivní řešení.“ Z několika míst se ozvaly komentáře, ale Curt jim nedokázal porozumět. Vše splývalo v jedno.

„Pokud by se členství Hanse Christiana v Tajném boji dostalo na veřejnost, všichni si jistě lehce dokážeme představit, co by to znamenalo. To si určitě uvědomil i on sám. Veškerá naše práce pro Čistý zítřek mohla přijít vniveč.“ Nastala dlouhá pauza. Nikdo neřekl ani slovo.

„Nyní, když musíme naše tváře marketingově využít pro Čistý zítřek a pevně zapsat do podvědomí obyvatel Dánska, není podobné selhání v dané situaci akceptovatelné,“ dodal.

Později se za ním zastavilo poměrně dost členů úzkého kroužku a oznámili mu, že i navzdory jeho nabádání chtějí v tajné práci pokračovat. Nejprve se ale postarají o veškerou dokumentaci. Projdou všechny záznamy, aby jejich činnost nemohlo nic kompromitovat.

Přesně toho chtěl Curt dosáhnout. Bezpečnost nade vše.

„Pojedeš s námi na pohřeb Hanse Christiana?“ zeptal se později Lønberg.

Curt se usmál. Na Lønberga se člověk mohl spolehnout. Neustále pátral po nedostatcích v rozhodnutích ostatních členů, dokonce ani Curta nevynechal.

„Samozřejmě že nepojedu, Wilfride. Ale bude nám chybět, nemyslíš?“

„Ano.“ Lønberg přikývl. Ani pro něj nebylo jednoduché přemluvit jednoho z jejich starých dobrých přátel, aby spolykal prášky na spaní.

Nebylo to ani trochu jednoduché.

Když se vrátil domů, Beata už spala.

Zapnul si iPhone, který mu věnoval syn, a objevil velké množství nových vzkazů.

Budou muset počkat do rána, pomyslel si. Teď už byl příliš unavený.

Posadil se na kraj postele a zadíval se na Beatin obličej s mírně přimhouřenýma očima. Zdálo se, jako by se snažila vyhladit stopy nelehkých časů. V jeho očích byla stále krásná a Curt se vší silou snažil nemyslet na to, jak křehká bytost se z ní stala.

Nakonec ji políbil na čelo, svlékl se a šel se osprchovat.

Ve sprše se pravda zjevila v plné nahotě. Byl starý. Na tomto místě už nemohl zchátralost těla ignorovat. Když se podíval dolů, viděl povislá lýtka s bledou, lysou kůží. Kdysi bývala porostlá silnými černými chloupky. Ani mýdlo už po břiše neklouzalo tak hladce jako před lety, rukama si už málem nedosáhl na záda.

Zaklonil hlavu a snažil se smýt smutek. Cítil, jak mu proud vody buší do tváře.

Stárnutí je těžké a není jednoduché pustit otěže z rukou.

Byla sice pravda, že dnes ho sněm oslavoval, ale šlo o potlesk muži stahujícímu se do pozadí. Muži, který odevzdal, co odevzdat musel. Ode dneška už budou za stranu vystupovat jiní. On jim bude dál radit, budou si ho hýčkat, ale ustavující sněm vybral ty, kteří budou stranu reprezentovat, a kde je psáno, že budou napořád poslouchat jeho rady?

Napořád, zopakoval si sám pro sebe. Bylo zvláštní myslet právě na tohle slovo, když už člověku bylo osmaosmdesát. Význam slova „napořád“ se mohl zničehonic ukázat jako velmi časově omezený.

Setřásl si vodu z těla, a když mu najednou v kapse kalhot položených na toaletním sedátku zazvonil iPhone, musel si dát pozor, aby na podlaze neuklouzl.

„Ano,“ ohlásil se a voda z těla stékala na koupelnovou předložku u vany.

„Tady Herbert Sønderskov. Zkoušel jsem ti volat celý den.“

„Dobrá,“ odpověděl. „Už je to dlouho, co jsme spolu naposledy mluvili, příteli. Jo, promiň, ale měl jsem celý den vypnutý mobil. Dnes jsme měli celostátní ustavující sněm v Tåstrupu.“

Herbert mu poblahopřál, ale v jeho hlase znělo všechno jiné, jen ne radost. „Curte, navštívila nás policie kvůli vyšetřování případů zmizelých osob. Mimo jiné šlo i o Philipa. Byl u nás Carl Mørck z policejního ředitelství. Mie tě několikrát v různých souvislostech jmenovala. Zmínila se i o Tajném boji.“

Curt zůstal na chvíli tiše stát. „Co o tom Mie ví?“

„Nic moc. Ode mě se nedozvěděla nic a určitě jí nic nevyprávěl ani Philip. Jen si dala dohromady pár věcí, které zaslechla. Zmínila se i o Louisi Pettersonovi. Nechtěla za žádnou cenu přestat, i když jsem se ji pokoušel zastavit. Ke konci už si jela po svém.“

To nebylo dobré. „Co přesně říkala? Zopakuj mi to.“ Curtovi už byla pěkná zima, všechny vlasové folikuly se stáhly a po celém těle se mu ježily chlupy.

Bez jediného slova naslouchal vysvětlování Herberta Sønderskova. Až když Herbert skončil, řekl pár slov.

„Víš, jestli se ten vyšetřovatel setkal s Louisem Pettersonem?“

„Ne, chtěl jsem to zjistit, ale nemám Louisovo číslo na mobil. Na internetu se jen tak najít nedá, že jo?“

Nastala dlouhá pauza, ve které se Curt snažil domyslet možné důsledky. Nevypadalo to ani trochu dobře.

„Herberte, naše práce nikdy nebyla tak vážně ohrožena, tak zkus pochopit, co po tobě chci. Poslouchej mě dobře. Ty a Mie budete muset odjet. Neboj se, náklady zaplatím. Odletíte na Tenerife. Na západní straně ostrova jsou vysoké útesy, jmenují se Acantilados de Los Gigantes. Jsou velmi strmé a končí přímo v moři.“

„Panebože,“ ozvalo se slabě.

„Herberte, teď mě poslouchej! Není jiná možnost. Musí to vypadat jako nešťastná náhoda, Herberte, rozumíš?“

Na druhém konci se ozvaly těžké vzdechy.

„Herberte, teď jde o tvého bratra, o tebe samého a o spoustu tvých přátel, dobrých kolegů a známých. O léta práce, která by přišla nazmar. To by byla politická smrt. Jestli toho Mie nenechá, stáhne s sebou do propasti spoustu lidí. Bavíme se tady o nekonečných soudních sporech. O dlouhých, dlouhých trestech odnětí svobody, o hanbě, o selhání. Veškerá naše snaha postavit organizaci na nohy přijde vniveč. Tisíce hodin a finanční dary za x milionů. Dnes jsme měli celostátní ustavující sněm Čistého zítřku a v příštích volbách se dostaneme do parlamentu. A tohle všechno dáváte ty a Mie v sázku, jestli rychle nezakročíš.“

Pořád jen to hlasité oddechování.

„Zničil jsi tehdy všechny Philipovy kartotéky, jak jsme se domluvili? Jsou všechny dokumenty pryč?“

Neodpověděl, a to Curta vyděsilo. Budou se toho muset ujmout sami a o materiály se postarat.

„Curte, já to nedokážu. Nemohli bysme prostě jen odjet a zůstat někde bokem, dokud se všechno neuklidní?“ zaprosil Herbert. Jako kdyby sám dobře nevěděl, že mu to není nic platné.

„Dva staříci s dánskými pasy? Co si myslíš, Herberte? Ty ses snad zbláznil. Jak byste se chtěli ztratit v davu? Policie vás určitě najde. A když vás nenajdou oni, tak my ano.“

„Bože můj!“ ozvalo se znovu.

„Na odjezd máš čtyřiadvacet hodin. Zítra koupíš zájezd u cestovky Star Tour. Kdyby náhodou neměli vhodný odlet nebo místo, odletíte linkou do Madridu a odtud vnitrostátním letem na Tenerife. Až budete na místě, každých pět hodin vyfotíš místo, na kterém právě budete, a pošleš mi tu fotku e-mailem, abych mohl sledovat vaše pohyby. A už o tom nechci nic slyšet, chápeš?“

Neochotná odpověď přišla vzápětí. „Ani neuslyšíš.“

Ukončili spojení.

Ohlídáme si je, řekl si sám pro sebe. A musíme dostat ty zatracené kartotéky z domu a spálit je.

Curt si na displeji iPhonu prohlédl nejnovější nepřijaté hovory. Herbert měl pravdu. Opravdu mu od půl jedné volal každou půlhodinu. Později volal patnáctkrát i Louis Petterson.

Bože všemohoucí, to nevypadá ani trochu dobře.

To, že policie vyšetřuje zmizení Philipa Nørviga, ho ani trochu neznepokojovalo, s tím ostatně neměl vůbec nic společného. Ale to, co řekla Mie policii, byla jiná káva.

Copak svého času Philipa před tou zatracenou ženskou nevaroval? A copak nevaroval později i Herberta?

Nebo na to snad zapomněl?

Následující půlhodinu se v krizové atmosféře marně snažil dovolat na mobil Louise Pettersona. Až po třiceti minutách zavolal mladý novinář zpátky.

„Ano, promiňte, ale vždycky, když jsem vám zkoušel volat, tak jsem si potom vypnul mobil, aby se nedal vystopovat,“ řekl. „Nechtěl jsem riskovat, že mi bude volat Carl Mørck nebo ten jeho příšerný asistent.“

„Rychle mi shrň, o co jde,“ řekl Curt a Louis Petterson mu vyhověl.

„Kde jsi teď?“ zeptal se Curt nakonec.

„Sedím na odpočívadle kousek od Kielu.“

„Kam jedeš?“

„Do toho vám nic není.“

Curt přikývl.

„Nebojte se, všechny případy a papíry o Benefici jsem vzal s sebou.“

Hodný chlapec.

Rozloučili se a Curt se oblékl. Postel musí počkat.

Šel do prvního patra, kde měli malý kuchyňský kout na přípravu čaje, propojený s dílnou. Zpod desky s nářadím vytáhl jednu zásuvku, zvedl plastovou vaničku se šroubky, položil ji na pracovní ponk a vytáhl starou nokiu, která se skrývala pod ní.

Dal mobil do nabíječky, vložil do něj předplacenou kartu a telefon zapnul. Vytočil číslo na Caspersena. Netrvalo ani dvacet vteřin a dovolal se.

„Už je pozdě, Curte. Proč voláš z tohohle čísla?“

„Krize,“ odpověděl. „Zapiš si číslo a přesně za pět minut mi zavolej zpátky z tvého předplaceného mobilu.“

Caspersen udělal, co mu řekl. Pak si za hrobového ticha vyslechl, co měl Curt na srdci.

„Máme na policejním ředitelství někoho, komu můžeme věřit?“ zeptal se nakonec Curt.

„Ne, ale máme člověka na stanici City,“ odvětil Caspersen.

„Spoj se s ním a řekni mu, že se objevilo policejní vyšetřování, které se musí zastavit. Ať to stojí, co to stojí. Řekni mu, že mu nezůstaneme nic dlužni. Hlavně ať odstaví toho Carla Mørcka.“

24 ) Listopad 2010

Když Carl se stěrači puštěnými na plné obrátky odbočil na kryté policejní parkoviště, podíval se na hodinky. Bylo 15.45, což znamená pouhé třičtvrtěhodinové zpoždění na debilní schůzku s psychologem Krisem. Večer si za to u Mony vyslechne svoje. Proč musí být kruci všechno tak složité?

„Měli bysme si radši vzít tohle,“ zahlásil Asad a vylovil z postranní přihrádky ve dveřích složený deštník.

Carl vypnul motor. Nemám zrovna náladu dělit se s někým o deštník, pomyslel si, dokud nestál u východu z betonové kostky a neviděl, že nějaký chytrák vytáhl z nebe špunt a není vidět na deset metrů před sebe.

„Pojdte se schovat, Carle. Nedávno jste byl nemocný,“ zakřičel Asad.

Carl se nesouhlasně zadíval na hustě puntíkované paraple. Jak si kruci může chlap v plodném věku koupit takovou hrůzu? A navíc ještě růžovou?

Vklouzl pod tu ohavnou věc a společně s Asadem klopýtali mezi loužemi. Najednou se proti nim z deště vynořil jeden z kolegů s pokřiveným úšklebkem. Vypadalo to, jako by je podezíral z jiných než kolegiátních vztahů. Hluboce kompromitující.

Carl udělal krok stranou, do deště, a protáhl obličej. Muži s deštníky a ti, kteří v přírodě obědvají svlečení do půl těla, nejsou ani trochu podle jeho gusta.

„No, tys ale pěkně promokl, Carle,“ ozvalo se z vrátnice, když pospíchal kolem a vydával zvuky jako gumový zvon při čištění odpadu.

„Nemohla bys zjistit, Rose, kdo stojí za organizací Benefice?“ požádal Carl, aby se vyhnul jejím poznámkám o velrybách uvízlých na pláži a převrácené vaně.

Promočené části těla si otřel toaletním papírem a sám sobě slíbil, že na toalety opatří horkovzdušné sušáky na ruce. Takový vynález by rychle dokázal vrátit jeho tělesnou teplotu zpět do normálu.

„Mluvil jsi s Lis, Asade?“ zeptal se o tři čtvrtě role toaletního papíru později, zatímco Asad se skládal na svůj modlitební kobereček ve své skříni na košťata.

„Na to dojde, šéfe. Nejdřív modlitba.“

Carl se podíval na hodinky. Ano, za chvíli půjde polovina policejního ředitelství včetně Lis domů. Někdo musí dodržovat pracovní dobu.

S mlasknutím usedl na svou kancelářskou židli a zavolal nahoru.

„Halóóó,“ zazpíval hlas, který zněl úplně jako paní Sørensenová.

„Hm, to je Lis?“

„Kdepak, ta šla na gynekologické vyšetření. Tady Cata, Carle.“

Pár informací, bez kterých by se Carl docela rád obešel.

„Aha. Podařilo se vám zjistit, komu Louis Petterson volal kolem třetí hodiny?“

„Podařilo, můj milý.“

Můj milý, vážně to řekla? Na jakém zpropadeném kurzu to sakra byla? Souhrnný kurz pro vlezdoprdelky?

„Telefonoval Curtu Wadovi do Brøndby. Mám vám dát jeho adresu?“

Dva pokusy dovolat se Louisi Pettersonovi měly jediný výsledek. Nahrané oznámení, že volaný účastník je momentálně nedostupný, ale co taky člověk mohl čekat jiného? Carl by měl velikou radost, kdyby mohl Pettersona zaskočit otázkou, proč volal muži, o kterém jim tvrdil, že ho vůbec nezná.

S povzdechem se zadíval na nástěnku a na malém přilepeném papírku našel číslo na psychologa Krise. Neměl chuť zapisovat si to číslo do osobního telefonního seznamu, ale pořád bylo lepší zavolat než v tomhle zatraceném počasí špacírovat až na ulici Anker Heegaards.

„Kris la Cour,“ ozval se hlas. Kruci práce, ten chlap má i příjmení?

„Carl Mørck,“ odpověděl.

„Teď nemám čas s vámi mluvit, Carle. Právě mi přichází další klient. Zavolejte mi zítra ráno.“

No tohle. Tak to bude dnes večer u Mony pěkně horko.

„Omlouvám se, omlouvám se, omlouvám se, Krisi,“ řekl rychle. „Je mi moc líto, že jsem dnes nepřišel včas, ale do cesty mi vstoupily mrtvoly a hořké slzy. Please, dejte mi náhradní termín na pondělí odpoledne. Vím, že to se mnou myslíte dobře.“

Následovala stejně příšerná pauza jako mezi rozkazy „Nabít“ a „Vypálit“. Nebylo pochyb, že sebevědomý rozprašovač toaletní vody podá Moně hlášení.

„Hmm, myslíte to vážně?“ zeptal se konečně.

Carl skoro řekl: Myslím co?, když vtom otázku pochopil.

„Absolutně. Jsem přesvědčený, že vaše léčba by mi opravdu dokázala pomoct,“ odpověděl a myslel víc na přístup k Moninu ve všech směrech neodolatelnému tělu než na psychologovy snahy o přeskupení Carlových složitých mozkových závitů.

„Dobře, tak v pondělí. Přijďte zase ve tři, jako dneska. Domluveno?“

Carl se zadíval ke stropu. Jo, má kruci jinou možnost?

„Děkuji,“ řekl a zavěsil.

„Mám na vás dvě věci, Carle,“ ozvalo se zezadu.

Její parfém k němu zavanul ještě dřív, než promluvila. Visel ve vzduchu jako závan aviváže a vibroval. Bylo extrémně těžké ho ignorovat.

Carl se otočil k Rose. Stála v otevřených dveřích se stohem novin pod paží.

„Co to máš za parfém?“ zeptal se. Bylo mu jasné, že když si nebude dávat pozor, následující slova se snadno změní ve smrtelné bodnutí.

„Tenhle! No, ten je Yrsin.“

Tím mu zavřela ústa a nebylo co dodat. Rose jim jen tak snadno nedovolí na Yrsu zapomenout.

„Zaprvé. Prověřila jsem Herberta Sønderskova, se kterým jste se setkali v Halsskovu. Měl pravdu. S Nørvigovým zmizením nemůže mít nic společného, protože v období od 1. dubna do 18. října 1987 byl opravdu v Grónsku. Místní rada ho tam zaměstnávala jako advokáta.“

Carl přikývl. Ve střevech mu mezitím začalo velmi nepříjemně bublat.

„A dále tu máme organizaci Benefice. Jedná se o analytické centrum placené z různých fondů. Kromě několika politických analytiků, kteří pro ně pracují na volné noze, mají i jednoho nastálo zaměstnaného novináře, a to právě Louise Pettersona. Pracují podle takzvané kufříkové metody, to znamená, že vydávají krátké noticky, podle kterých se zaneprázdnění politici dokážou rychle zorientovat. Jestli chcete znát můj názor, jde o silně populistické, neobjektivní a také smyšlené materiály.“

O tom nepochybuju, pomyslel si Carl.

„Kdo stojí v pozadí celé organizace?“

„Liselotte Siemensová. Je předsedkyní představenstva a její sestra dělá ředitelku.“

„Hmmm. To mi nic neříká.“

„Mně taky ne. Ale trochu jsem ji proklepla. Popravdě řečeno jsem se musela vrátit po všech adresách, které měla uvedené v registru obyvatel o pětadvacet let zpátky, než se mi povedlo něco najít.“

„A co to bylo?“

„Tenkrát bydlela v Hellerupu, pod jednou střechou s velmi známým lékařem neplodnosti Wilfridem Lønbergem. Jedná se o otce obou sester. A právě to je na tom zajímavé.“

„Aha.“ Carl se naklonil mírně dopředu. „A pročpak?“

„Protože Wilfrid Lønberg je zároveň i jedním ze zakladatelů Čistého zítřku. Neviděl jste ho v televizi?“

Carl si pokoušel vzpomenout, ale pohyb ve střevech mu přerušil spojení v mozku.

„Výborně. A na co máš ty noviny, cos sem přinesla?“

„Ještě jednou prohlížíme s Asadem zprávy z období, kdy jednotlivé osoby zmizely, ale tentokrát v jiných novinách. Chceme mít jistotu, že jsme nic nepřehlédli.“

„Skvělá práce, Rose,“ řekl a pokusil se spočítat, kolika skoky se mu podaří dorazit na toaletu.

O deset minut později stál výrazně lehčí a bledší před Asadem. „Jdu domů, Asade. Můj žaludek se cítí naprosto příšerně.“

A teď prohlásí: Co jsem vám říkal? pomyslel si Carl.

Ale Asad místo toho zalovil rukou pod stolem, vytáhl deštník a podal ho Carlovi se slovy: „Velbloud, který nedokáže současně kašlat a kadit, má problémy.“

Ať už to kruci znamenalo, co chtělo.

Cesta domů se skládala z dupání na plyn a záchvatů nevysvětlitelného horka, protože žaludek si opět dělal své. Kdyby ho byli zastavili kolegové z oddělení dopravní policie, řekl by, že jde o force majeure. Velmi vážně zvažoval použití modrého majáčku, protože do kalhot to naposledy udělal před několika desetiletími a byl by velmi rád, kdyby tahle statistika vydržela ještě mnoho následujících let.

Proto málem rozmlátil vstupní dveře do domu, když zjistil, že jsou zamčené. Koho to kruci napadlo?

Po pěti vysvobozujících minutách na míse se konečně dočkal klidu. Za dvě hodiny má být s thymolinovým úsměvem u Mony a proměnit se v hodného strýčka na hraní pro tu malou obludu zvanou vnouče.

Když Carl vešel do obýváku, byl Hardy vzhůru. Ležel a pozoroval dešťovou vodu, která přetékala přes ucpané okapy.

„Zatracené počasí,“ řekl, když uslyšel Carlovy kroky. „A já bych dal milion za to, abych se v něm mohl aspoň dvacet vteřin procházet.“

„Ahoj, taky tě zdravím, Hardy.“ Carl se posadil vedle jeho postele a lehce mu přejel prsty po tváři. „Všechno má své pro a proti. Díky tomu počasí jsem chytil příšernou střevní chřipku.“

„Fakt? Za tu bych taky dal milion.“

Carl se usmál a sledoval Hardyho pohled směrem dolů.

Na dece ležela otevřená obálka a Carl okamžitě poznal adresu odesílatele. Počítal s tím, že velmi brzy dostane podobný dopis i on sám.

„Dobrá! Jak vidím, soud posvětil tvůj a Minnin rozvod. Jak se cítíš, Hardy?“

Hardy pevně stiskl rty a díval se všemi možnými směry, jen aby se vyhnul Carlovu soucitnému výrazu. Cítil se, jako by mu někdo rval srdce na kusy.

„Myslím, že o tom nedokážu mluvit, Carle,“ odpověděl po minutě hlubokého ticha.

Carl mu rozuměl lépe než kdokoliv jiný. Bylo to dobré manželství. Jedno z nejlepších, jaké Carl mezi svými přáteli zažil. Za pár měsíců by společně oslavili stříbrnou svatbu – a jedna kulka všechno ukončila.

Carl přikývl. „Donesla to Minna osobně?“

„Jo. Společně s naším mladým. Jsou v pohodě.“

Hardy je samozřejmě chápal. Proč by se život jeho milovaných měl zastavit jen proto, že z něj se stal ležák?

„Největší ironií je, že jsem dnes dostal novou malou naději.“

Carl ucítil, jak mu obočí mimoděk vylétlo nahoru. Omluvně se usmál, ale už bylo pozdě.

„Jo, je mi jasný, co si myslíš, Carle. Že jsem pěknej blbec a nedokážu se realitě postavit čelem. Ale před půl hodinou se mnou Mika něco udělal a můžu ti říct, že to zatraceně bolelo. Každopádně se z toho Morten roztančil.“

„Kdo je kruci Mika?!

„Výborně, vidím, že poslední dobou jsi doma fakt moc nepobýval. Jestli nevíš, kdo je Mika, bude lepší, když se Mortena zeptáš sám. Ale nejdřív zaklepej. Mají soukromou chvilku.“ Dostal ze sebe pár zabublání, která by se dala vyložit jako smích.

Carl stál před Mortenovými sklepními dveřmi tiše jako myška, dokud mu tlumený smích nenapověděl, že může zaklepat.

Opatrně vstoupil dovnitř. Představa, že bledého tlustého Mortena nachytá v intimní situaci s někým, kdo se jmenuje Mika, by vyděsila každého.

Oba muži stáli před otevřenými dveřmi do prostoru, kde kdysi bývala sauna, a něžně se drželi kolem ramen.

„Ahoj, Carle. Právě Mikovi ukazuju svou sbírku Playmobilu.“

Carl si dokázal představit, jak moc vykuleně teď asi vypadá. Opravdu dokázal Morten Holland nalákat toho tmavovlasého krasavce domů na sbírku Playmobilu? Tím by dalece překonal všechny nápady, které Carl sám kdy používal, aby k sobě dostal holky.

„Dobrý den,“ pozdravil Mika a podal Carlovi ruku, porostlou víc, než byla Carlova hruď. „Mika Johansen. Ano, taky sbírám, stejně jako Morten.“

„Aaa,“ řekl Carl, protože mu naprosto došly souhlásky.

„Teda, Mika nesbírá Playmobil nebo kindervajíčka jako já, ale podívej se, co mi dal.“

Morten podal Carlovi malou papírovou krabičku. Bylo na ní napsáno „3218-A Bauarbeiter“. A uvnitř byl, přesně podle popisku, malý modrý panáček s červenou helmou a něčím, co mělo představovat obrovské koště.

„Jo, moc pěkný,“ prohlásil Carl a krabičku mu vrátil.

„Pěkný!?“ Morten se zasmál a svého hosta nadšeně políbil. „To není pěkný, to je fantastický, Carle. Teď mám kompletní sbírku dělníků od roku 1974, kdy je začali vyrábět, až do dneška. A krabička je jako nová. Naprosto neporušená.“

Takové nadšení viděl Carl u svého podnájemníka naposledy před třemi lety, když se sem nastěhoval.

„A vy sbíráte co?“ zeptal se Miky, i když ho to vlastně ani trochu nezajímalo.

„Sbírám antikvární kousky, které mají něco společného s centrálním nervovým systémem.“

Carl se marně snažil nasadit odpovídající výraz a tmavý Adonis se rozesmál.

„Jo, já vím, že je to trochu divný sběratelský koníček. Ale vystudoval jsem fyzioterapii a mám certifikát na provádění akupunktury, takže zase tak úplně praštěné to není.“

„Potkali jsme se před čtrnácti dny, když se mi zablokovala krční páteř. Copak si, Carle, nevzpomínáš, jak jsem vůbec nemohl otočit hlavou?“

Copak někdy nastala doba, kdy Morten mohl hlavou otáčet? To si tedy vážně nikdy nevšiml.

„Mluvil jsi s Hardym?“ zeptal se Morten.

„Jo, právě proto jsem přišel sem dolů. Mluvil o něčem, co ho, pokud použiju umírněný výraz, kurevsky bolelo.“ Obrátil se k Mikovi. „Píchl jste mu jehlu do oka?“

Zkusil se zasmát, ale nepřidali se k němu.

„Ne, ale píchl jsem mu ji do nervů, které jsou velmi pravděpodobně aktivní.“

„A zareagoval?“

„No aby ne,“ ozval se Morten.

„Máme v plánu Hardyho posadit,“ pokračoval Mika. „Neztratil cit v několika částech těla. Jedno místo je na rameni a další dvě blízko kořene palce. To je velmi povzbudivé.“

„Povzbudivé. V jakém smyslu?“

„Jsem si jistý, že nikdo z nás nedokáže pochopit, jak moc se Hardy musel snažit, aby dokázal stimulovat tyhle pocity. Ale všechno naznačuje, že když se bude hodně snažit, dokáže se naučit pohybovat palcem.“

„Skvělý, palcem! A co tím dokáže?“

Mika se usmál. „Tím dokáže všechno. Pomůže mu to získat kontakty, práci, možnost přesunu, možnost sám si rozhodovat, co chce dělat.“

„Bavíme se tady o elektrickém invalidním vozíku?“

Nastala pauza. Morten se obdivně díval na svého hrdinu a Carlovi zrudla kůže a srdce začalo bít rychleji.

„Ano, a nejen o něm. Mám mezi zdravotníky hodně známých a Hardy je rozhodně muž, který za to stojí a o kterého má smysl bojovat. Jsem naprosto přesvědčený, že jeho život se může do budoucna radikálně změnit.“

Carl stál úplně tiše. Připadal si, jako by se na něj zřítil strop. Rozklepaly se mu nohy a nevěděl, kam s očima. Byl jako malé dítě, které najednou zničehonic pochopilo, o co na světě jde. Tenhle pocit prakticky neznal, takže nevěděl, jak s ním naložit. Zmohl se na jediné. Udělal krok dopředu a muže si k sobě pevně přitáhl. Chtěl mu poděkovat, ale slova se mu zasekla kdesi v hrdle.

Ucítil poplácání na rameni. „Jo, jo,“ řekl tenhle shůry spadlý anděl. „Je mi jasné, jak se cítíte, Carle. To se nedá slovy vyjádřit.“

Díkybohu byl pátek, a tak byl v hračkářství na alleradském náměstí stále ještě cvrkot. Měl chvilku, aby našel nějaký nesmysl pro Monino vnouče, a rozhodně to nesmělo být nic, čím by se dalo uhodit.

„Ahoj,“ řekl o něco později chlapci, který stál v Monině předsíni a vypadal jako někdo, kdo k ráně ani žádný vhodný nástroj nepotřebuje.

Vložil dárek chlapci do natažené ruky a všiml si, jak po něm ruka vyjela jako útočící had.

„Dobré reflexy,“ řekl Moně, když dítě i s dárkem zmizelo. Přitáhl si ji k sobě tak pevně, že by mezi nimi ani stéblo trávy nepropadlo. Voněla opravdu neskutečně krásně a vypadala tak lákavě.

„Cos mu to dal?“ zeptala se a políbila ho. Jak si to má kruci pamatovat, když má přímo před sebou ty nádherné hnědé oči?

„Och, byl to… Phlat Ball se to myslím jmenuje. Znáš to, zmáčkneš to na placku, pustíš a udělá se z toho balon. Jestli se nepletu, dá se na tom nastavit i čas.“

Podívala se na něj lehce skepticky. Jako kdyby si dokázala představit, na co všechno dokáže Ludwig tuhle hračku použít, ovšem co by Carla nikdy v životě nenapadlo.

Tentokrát byla Monina dcera Samantha lépe připravena, takže mu stiskla ruku a dokázala si odpustit podrobné prostudování všech detailů jeho těla.

Měla matčiny oči. Nechápal, jak mohl někdo dopustit, aby se z téhle bohyně stala svobodná matka. Stejné pocity přetrvávaly, dokud nepromluvila.

„Pevně doufáme, že tentokrát vám nebude kapat z nosu do omáčky, Carle,“ řekla a zasmála se hlubokým hrdelním smíchem.

Carl se pokusil k jejímu veselí připojit, ale jeho smích nedosáhl stejné rezonance.

Šli přímo ke stolu a pustili se do večeře. Carl byl připraven k boji. Čtyři dobré prášky z lékárny zastavily pohyb ve střevech a mozek byl připravený se bránit.

„No, Ludwigu,“ spustil. „Jak se ti líbí míček Phlat?“

Chlapec neodpověděl. Možná proto, že si do pusy právě nacpal dvě hrsti hranolek.

„Hned na první pokus ho vyhodil z okna,“ odpověděla jeho matka. „Až dojíme, tak si pro něj doběhneš na dvůr, jasný, Ludwigu?“

Ani jí chlapec neodpověděl. Aspoň je na světě trochu spravedlnosti.

Carl se podíval na Monu, ale ta jen pokrčila rameny. Jak se zdálo, pořád ještě mu běžela zkušební doba.

„Když tě postřelili, vyteklo ti skrz tu díru něco z mozku?“ zeptal se chlapec poté, co si do pusy nacpal další dvě hromady hranolek. Ukázal na Carlovu jizvu na spánku.

„Jen trochu,“ odpověděl. „Takže teď jsem už jen dvakrát chytřejší než náš premiér.“

„To se teda není čím chlubit,“ podotkla chlapcova matka.

„Mně jde počítání, jak jsi na tom s matikou ty?“ pokračoval chlapec a poprvé na Carla upřel své bezelstné oči. Dalo by se to označit za první kontakt.

„Výborně,“ zalhal Carl.

„Znáš to s číslem 1089?“ vyzvídal kluk. Koho by napadlo, že vůbec dokáže správně vyslovit tak vysoké číslo? Kolik mu vlastně je? Pět?

„Možná by sis na to měl vzít kousek papíru, Carle,“ podotkla Mona a ze zásuvky příborníku za zády vylovila poznámkový blok a tužku.

„Dobře,“ pokračoval chlapec. „Vyber si jakékoliv trojciferné číslo a napiš ho.“

Trojciferné. Odkud sakra zná pětiletý kluk podobné výrazy?

Carl přikývl a napsal 367.

„Teď to číslo obrať.“

„Obrať? Jak to myslíš?“

„Jak asi? Prostě napište 763, ne? Jste si jistý, že vám nevyteklo víc mozkomíšního moku, než jste se doteď domníval?“ rýpla si chlapcova okouzlující matka.

Carl zapsal 763.

„Teď odečti menší číslo od většího,“ pokračoval blonďatý kudrnatý génius.

763 minus 367. Carl si papír zakryl rukou, aby ostatní neviděli, že pořád odečítá stejně, jak se to naučil ve třetí třídě.

„Kolik ti vyšlo?“ Ludwigovi zářily oči.

„Ach, 396, ne?

„Tak to číslo zase otoč a sečti ho s 396. Kolik ti vyšlo teď?“

„693 plus 396, tak to myslíš? Kolik mi vyjde?“

„Jo.“

Carl obě čísla sečetl a pořád se styděl, jaké manévry přitom dělá rukou.

„Výsledek je 1089,“ oznámil po krátkém zápasení s čísly. Když Carl zvedl hlavu, chlapec zaječel nadšením. Dobře věděl, jak moc se bude divit.

„To je teda dobrý, Ludwigu. Je úplně jedno, jaké číslo si vyberu, výsledek bude pořád 1089?“

Chlapec vypadal zklamaně. „Jo, copak jsem ti to neříkal od začátku? Ale kdybys začal například číslem 102, tak ti po prvním odečítání vyjde 99. Potom nesmíš napsat 99, ale 099. Číslo musí být vždycky trojciferné, nezapomeň.“ Carl pomaličku přikývl.

„Chytrej kluk,“ řekl suše a usmál se na jeho matku. „To určitě zdědil po mamince.“

Nic mu na to neřekla. Takže měl s největší pravděpodobností pravdu.

„Samantha je určitě jedním z nejchytřejších matematiků v zemi. Všechno nasvědčuje tomu, že Ludwig bude ještě lepší,“ řekla Mona a podala Carlovi lososa.

Výborně, matka a syn, dva v jednom. Patnáct dílů chytrosti, deset dílů vynalézavosti a šestnáct dílů nevychovanosti. Jak úžasná kombinace. Do téhle rodiny nebude jednoduché zapadnout.

Po několika dalších intelektuálních výzvách dali Carlovi konečně pokoj. Následovaly další dvě porce hranolek završené třemi kopečky zmrzliny a chlapec měl dost. Rozloučili se a před ním stála Mona. Blesky jí sršely z očí.

„Jsem s Krisem domluvený na pondělí,“ řekl rychle Carl. „Volal jsem mu a omluvil jsem se, protože jsem to dneska nestihl. Ale já jsem se fakt dnes od rána ani na chvíli nezastavil, Mono.“

„Už na to nemysli,“ odpověděla a přitáhla si ho blíž k sobě. V Carlovi všechno skoro začínalo vřít.

„Myslím, že jsi připravený na trochu postelové gymnastiky,“ řekla a vsunula mu ruku tam, kam si všichni zdraví kluci občas rádi sáhnou.

Carl pomalu nasál mezi zuby vzduch. Jak tahle ženská dokáže jít přímo k věci. Možná to zdědila po své dceři.

Po obvyklých počátečních manévrech, které skončily tím, že se Mona vydala do koupelny, aby se „připravila“, zůstal Carl sedět sám na kraji postele. Zarudlé tváře, oteklé rty a v trenýrkách ho hodně tlačilo.

Vtom mu zazvonil mobil.

Zatracená práce, bylo to Rosino číslo z policejní stanice.

„Slyším, Rose,“ řekl trochu odměřeně. „Buď stručná, právě mám na práci něco moc důležitého,“ dodal a všiml si, jak jeho mužná pýcha pomalounku klesá.

„Máme jackpot, Carle.“

„Z čeho máme jackpot, Rose? Proč jsi pořád ještě v práci?“

„Jsme tady oba. Zdravím, šéfe!“ zaslechl Asadův hlas kdesi v pozadí.

Udělali si snad v suterénu večírek?

„Našli jsme další případ zmizení. Byl nahlášen o měsíc později než ty ostatní, proto jsme na něj napoprvé nenarazili.“

„Aha, a vy si ho okamžitě propojíte s těmi ostatními. Pročpak?“

„Nazvali ho případ VeloSolex. Chlapík se posadil na svoje Velo a odjel z Brenderupu na Fynu na nádraží v Ejby. Zaparkoval motokolo do stojanu na kola a od té chvíle už ho nikdy nikdo neviděl. Prostě se ztratil.“

„A kdy se to vlastně stalo?“

„Čtvrtého září 1987. A to ještě není všechno.“

Carl se zadíval na dveře do koupelny, za kterými jeho erotický sen vyluzoval ženské zvuky.

„Nezdržuj, co tam máš dál?“

„Jmenoval se Hermansen, Carle. Tage Hermansen.“

Carl se zamračil. A co má být?

„Jo, Hermansen,“ zařval Asad zpovzdálí. „Copak si nevzpomínáte? Tohle jméno zmínila Mie Nørvigová v souvislosti s prvním společným případem jejího manžela a Curta Wada.“

Člověk si lehce dokázal představit jeho povytažené obočí.

„Dobře,“ řekl Carl. „Podíváme se na to. Výborná práce, a teď už oba jděte domů.“

„Potkáme se zítra na stanici, ne? Co takhle v devět ráno?“ brumlal zdálky Asadův hlas.

„No, zítra je sobota, Asade. Možná jsi někdy slyšel o něčem, čemu se říká volné dny.“

Ve sluchátku to zachrastilo. Asad si ho bezpochyby převzal.

„Poslouchejte, Carle. Když Rose a já můžeme pracovat o šabatu, tak vy snad můžete v sobotu zajet na Fyn, ne?“

Nebyla to otázka, na kterou by se dalo odpovědět ano, nebo ne. Byla to hozená návnada a zároveň i nezvratné rozhodnutí.

25 ) Září 1987

Rita se na chvíli zadívala na jezero Peblinge. Uvolněná, plná očekávání a s obrovským deficitem nikotinu. Až si vykouří dvě cigarety, vydá se k domu z šedivých cihel, zazvoní na zvonek u vchodu, zabere za hnědé dveře s výplní a po schodech se vydá vstříc budoucnosti. Pak už všechno poběží jako na drátkách.

Sama pro sebe se usmála a usmála se i na mladíka, který v joggingovém oblečení proběhl kolem a svůdně se po ní ohlédl. I když dnes vstávala hodně brzy, byla v nejlepší formě. Jen tak něco ji neporazí.

Vložila si cigaretu mezi rty a všimla si, že muž se o dvacet metrů dál zastavil a začal se protahovat. Nespouštěl oči z jejího rozepnutého kabátu a velkých ňader.

Dneska ne, chlapečku, ale možná někdy jindy, znamenal její pohled, když si zapalovala cigaretu značky Prince.

V tuhle chvíli šlo jedině o Nete a Nete byla mnohem zajímavější než mladík s mozkem pověšeným mezi nohama.

Od okamžiku, kdy otevřela dopis, až do dnešního rána, kdy hupsla do auta a vydala se směrem do Kodaně, jí hlavou běžela jedna otázka za druhou. Proč ji Nete chce vidět? Copak se kdysi nedomluvily, že se už nikdy nesetkají? Copak si Nete pevně nestála na svém, když se viděly naposledy?

„Zatraceně, je to tvoje vina, že jsem se dostala na ostrov. Tys mě tenkrát ukecala,“ napodobila Rita mezi dvěma potáhnutími z cigarety svou starou přítelkyni. Mladík v běžecké soupravě se snažil zjistit, o co jde.

Rita se zasmála. Celkem vzato to tenkrát, za studených dnů roku 1955 v ústavu pro slabomyslné, byly šílené časy.

Toho dne, kdy se Nete dostala do východojutského ústavu v Brejningu, se čtyři zdejší lehce zaostalé chovanky popraly. V budově s vysokými stropy se rozezněl křik, jekot a ještě mnohem horší zvuky.

Rita podobné dny zbožňovala. Konečně se něco dělo. Vůbec jí nevadil pohled na to, jak zaměstnanci ústavu rozdávají rány hlava nehlava na všechny strany.

Když policisté Nete přivezli a vedli ji mezi sebou, stála Rita hned u vchodu. Stačil jí jeden letmý pohled a hned pochopila, že se tu objevila dívka stejného ražení jako ona sama. Ostražité oči, vyděšené ze vší té hrůzy, kterou viděly všude kolem sebe. Ale to nebylo všechno. Měla v očích ještě i vztek. Správná tvrdá holka, přesně podle Ritina gusta.

Rita vztek milovala, protože byl po všechny dny její hlavní hybnou silou. Když kradla, když stupidnímu idiotovi vyfoukla peněženku, když odstrkovala stranou všechny blbečky, kteří jí stáli v cestě. Moc dobře věděla, že vztek k ničemu nevede, ale už ten pocit sám o sobě jí stačil ke štěstí. Když má člověk vztek, dokáže všechno, co si zamane.

Tu novou ubytovali v pokoji, který byl na chodbě jen o dvoje dveře dál než pokoj, kde bydlela Rita. Hned u večeře se Rita rozhodla, že si tuhle dívenku zpracuje k obrazu svému. Ať se děje cokoliv, z nich dvou budou přítelkyně a spiklenky.

Rita odhadla, že nově příchozí dívka bude o pár let mladší než ona sama. Jedna z těch naivek, špatně vychovaná, ale pravděpodobně dost chytrá. Zatím toho o životě a lidské povaze věděla moc málo a ještě nepochopila, že všechno je jen jedna velká hra. Ale Rita už se o ni postará a do všeho ji zasvětí.

Až bude dívka z celodenního sezení a látání punčoch pěkně otrávená, až bude mít za sebou první hádky s ošetřovatelským personálem a následné problémy, sama za Ritou přijde a bude hledat útěchu. A taky ji u ní najde. Rita sama sobě slíbila, že než se stromy zazelenají, budou ty dvě spolu na útěku. Pěkně přes celé Jutsko, až do městečka Hvide Sande, a tam se dostanou na palubu některé z rybářských lodí a odplují do Anglie. Dvě pěkné holky na útěku a tam nahoře je dost námořníků, kteří se jich rádi ujmou. Kdo by si nechtěl schovat do podpalubí takové krasavice? Jo, ony dvě dokážou lod pořádně rozhoupat.

Až připlují do Anglie, naučí se anglicky a najdou si práci. A až budou všechno umět, další zastávkou se stane Amerika.

Ano, Rita měla celý plán připravený. Jen jí chyběla společnice, se kterou by ho uskutečnila.

Neuběhly ani tři dny a Nete měla první problémy. Bylo to prosté, kladla mnoho otázek. Příliš mezi všemi těmi postiženými ženami a hloupými hlavami vyčnívala, a proto se její otázky nedaly přeslechnout a byly považovány za útok.

„Hoď se do klidu,“ doporučila jí Rita na chodbě. „Neukazuj jim, jak jsi chytrá, to ti nijak nepomůže. Udělej, co ti řeknou, a udělej to bez keců.“

Chytila Nete za paži a přitáhla si ji blíž k sobě. „Dostaneš se odtud, slibuju, ale nejdřív se tě chci na něco zeptat: Počítáš s tím, že tě tady v Jutsku někdo navštíví?“

Nete zavrtěla hlavou.

„Takže kdyby tě odtud někdy pustili, nemáš doma nikoho, ke komu by ses mohla vrátit?“

Otázka dívku evidentně zarazila. „Co myslíš tím kdyby někdy?“

„Snad si proboha nemyslíš, že se odtud jen tak lehce dostaneš? Jasně, já vím, že baráky vypadají docela slušně, ale pořád je to vězení. A i když vidíš daleko přes fjord a pole, tak si uvědom, že ve všech brázdách široko daleko roste neviditelný ostnatý drát. A přes ty dráty se beze mě nemáš šanci dostat, tím jsem si kurva zatraceně jistá.“

Nete se zcela nečekaně zachichotala.

„Tady se nesmí mluvit sprostě,“ řekla potichu a šťouchla loktem do Rity.

Takže se Rita nespletla.

Když Rita dokouřila své dvě cigarety, podívala se na hodinky. Bylo přesně 10.58, čas strčit hlavu do lví tlamy a vylomit lvovi zuby.

V jednu chvíli měla chuť zavolat na mladíka, který stál opodál a protahoval se u stromu, aby na ni počkal, než se vrátí, ale když si představila Netiny krásné vlasy a zaoblené křivky, rozmyslela si to. Ptáka si dokáže sehnat kdykoliv. Stačí se jen na chvíli postavit někde na ulici a je to.

Ve vchodovém telefonu Netin hlas nepoznala, ale nedala na sobě nic znát.

„Neeeteee, já tě tak ráda zase slyším,“ zakřičela, a když uslyšela otevírací tón, zatlačila do dveří. Možná je Nete nemocná. Aspoň to tak podle hlasu vypadá.

Když Nete otevřela dveře a podívala se na ni, nečekaná chvilková nejistota zmizela. Šestadvacet uplynulých let bylo najednou pryč a všechna bývalá zášť mezi nimi jako mávnutím proutku zmizela.

„Pojd dál, Rito, vypadáš skvěle. A díky, žes přišla načas,“ uvítala ji Nete.

Ukázala jí, kudy do obývacího pokoje, a vyzvala ji, ať se posadí. Pořád měla velké bílé zuby a plné rty. Stále ty stejné modré oči, které se během okamžiku dokázaly měnit z ledových na laskavé, jak to Rita nikdy u nikoho jiného nezažila.

Padesátka na krku a pořád tak krásná, pomyslela si Rita. Nete stála u příborníku, otočená zády k Ritě, a nalévala do šálků čaj. Pěkné štíhlé nohy v úzkých kalhotách. Vypasovaná halenka přes zaoblené boky a zadeček pevný jako kdysi.

„Držíš se výborně, krasavice moje. Nechce se mi věřit, že jsi opravdu tak nemocná, abys to nedokázala zvládnout. Řekni, že sis to vymyslela. Že šlo jen o záminku, jak mě dostat do Kodaně.“

Nete se k ní otočila, šálky držela v rukou a v očích měla vřelost. Neodpověděla. Pořád ta tichá voda jako tenkrát.

„Myslela jsem, že už mě nechceš nikdy vidět, Nete,“ pokračovala Rita a rozhlédla se. Byt nebyl draze zařízený. Rozhodně nevypadal jako byt ženy, která má pěkných pár milionů. Rita si předem zjistila, jak si Nete stojí.

„Já jsem na tebe myslela pořád, to si asi umíš představit,“ dodala a podívala se na dva šálky.

Usmála se. Dva šálky nejsou tři.

Otočila se k oknům. Žádný právník nebude. Užijí si to spolu samy.

Rita a Nete byly dobrá dvojka, toho si ošetřovatelky všimly okamžitě. „Chybí nám lidi v dětském oddělení,“ oznámily a vyzbrojily je lžícemi.

Za několik dní už krmily těžce postižené, velké děti, které byly vestoje přivázané k radiátorům, protože nedokázaly sedět samy u stolu. Příšerná, svinská práce, která probíhala trochu bokem, aby ten smutný pohled nebyl ostatním tolik na očích. Obě se k úkolu postavily čelem a staraly se, aby mladé tváře byly co možná nejčistší. Potom přišla odměna. Musely se postarat i o druhý konec trávicí soustavy a udržovat ho v čistotě.

Rita se pozvracela, protože tam, odkud pocházela, zahlédla výkaly jen při vzácných příležitostech, když kvůli přívalovým dešťům přetekla kanalizace. Nete naopak utírala zadky a smotávala zašpiněné pleny, jako by nikdy v životě nedělala nic jiného.

„Hovno je hovno,“ říkávala, „a právě ve sračkách jsem vyrostla.“

A vyprávěla o hnoji, prasečím trusu, koňských koblihách a dnech plných tak úmorné práce, že služba v ústavu vedle toho vypadala jako procházka růžovou zahradou.

Nete si ale dobře uvědomovala, že to žádná procházka není. Bylo to vidět na jejích kruzích pod očima a slyšet, když nadávala na lékaře, který ji nachytal na švestkách svým šíleným IQ testem.

„Myslíš si, že některý z doktorů tady v Brejningu ví, jaký je rozdíl mezi vstáváním kvůli dojení ve čtyři ráno v zimě a tím samým v létě?“ vrčela, když se čas od času náhodou objevil někdo v bílém plášti. „Copak někdo z nich ví, jak to smrdí ve stáji, když má nějaká kráva zánět dělohy, který sám od sebe jen tak nezmizí? Nemají o tom ani páru. Tak ať nedělají blbce ze mě, jen proto, že nevím, kdo je králem v Norsku.“

Když už čtrnáct dní otíraly dětem ústa i zadky a na dětské oddělení mohly přicházet, jak se jim zlíbilo, vydala se Rita na svou křížovou výpravu.

„Tak co, bylas u primáře, Nete?“ ptala se každé ráno. „Nebo jsi možná měla pohovor s některým jiným doktorem? Napsal už ti primář posudek pro farní radu? Podíval se na tebe vůbec?“ střílela otázky jako kulomet.

Neuplynul ještě ani týden a Nete toho měla plné zuby.

Toho dne, po přestávce na oběd, se rozhlédla kolem sebe. Tupé obličeje s ustupujícíma očima, zkřivená záda a krátké nohy. V tu chvíli jí to došlo.

Byla jednou z nich, z těch, o které se sama starala, a to se jí ani trochu nelíbilo.

„Chtěla bych mluvit s primářem,“ řekla jedné ze zdravotních sester, která procházela kolem a za chůze jen zavrtěla hlavou. Když se ještě několikrát pokusila svou žádost zopakovat, ale nikdo si jí nevšímal, stoupla si a zařvala, jak nejhlasitěji dovedla.

Při tom se jí hodila Ritina zkušenost.

„Jestli budeš dál takhle pokračovat, tak si s primářem promluvíš. Ale předtím budeš ležet pár dní přivázaná k posteli. Budou do tebe rvát injekce, abys držela hubu. Na to nezapomeň.“

Nete zaklonila hlavu, aby dokázala zařvat ještě silněji, ale Rita ji zastavila.

„Existují jenom dva způsoby, jak se holky jako my odtud můžou dostat. Buď zdrhneme, nebo se necháme sterilizovat. Máš vůbec představu, jak rychle dokážou rozhodnout, koho vykuchají a koho nechají běžet? Zaslechla jsem, že minulý týden rozhodli primář s psychologem o patnácti holkách během deseti minut. A kolik myslíš, že jich nechali být? No, když se jedná o případy v rámci ministerstva sociálních věcí, můžeš si být jistá, že většina jich zahučela do nemocnice ve Vejle.

Proto se tě znova zeptám, Nete. Máš venku někoho, koho bys nechtěla ztratit? Protože jestli ne, tak pojď se mnou. Dneska večer, až dáme dětem večeři.“

Události následujících čtrnácti dní byly lehce předvídatelné.

Ještě téhož večera ukradly bílé halenky a sukně a stejně jako všichni ostatní zaměstnanci vyšly přes vrátnici ven. Schovaly se ve křoví a hodinu po hodině se dostávaly dál a dál od ústavu. Druhého dne ráno rozbily okno v jednom přízemním domku ve chvíli, kdy byli všichni domácí ve stájích, a ukradly tam nějaké oblečení a trochu peněz. Pak se po nich slehla zem.

V postranním vozíku motocyklu značky Nimbus se dostaly až do Silkeborgu. Tam je poprvé zahlédli policisté, když stály na venkovské silnici do Viborgu a stopovaly.

Následoval divoký úprk po lesních cestách a znovu byly v bezpečí. Potom prospaly tři dny v lovecké chatě a živily se sardinkami z konzerv.

Rita to na Nete zkoušela každou noc. Lehala si k ní, tiskla se k její sněhobílé kůži a objímala ji kolem ňader. Nete ji pokaždé odstrčila a říkala něco v tom smyslu, že existují dvě skupiny lidí a je hodně nepřirozené, aby spolu spali lidé ze stejné skupiny.

Třetího dne, kdy lilo jako z konve, jim konzervy došly. Tři hodiny stály u krajnice. Konečně se dvou zmoklých myší zželelo řidiči chladicího vozu a nechal je vlézt do kabiny, aby se osušily. Prohlížel si je dost okatě, ale dovezl je až na místo určení, do Hvide Sande.

Skutečně se jim podařilo najít kapitána s jiskrou v oku, který je velmi rád vezme na palubu své lodi. A když na něj budou hodné, odveze je přes širé moře k jedné osamělé anglické posádce, aby se dostaly, kam chtějí. Alespoň to sliboval.

Chtěl, aby mu byly po vůli, aby si mohl ozkoušet nabízené zboží, ale Nete zavrtěla hlavou, a tak se musel spokojit s Ritou. Pár hodin si s ní hezky užíval a potom zavolal bratrovi, který pracoval jako policejní asistent ve městě Nørre Snede.

Co se děje, došlo dívkám až ve chvíli, kdy jim dva tlouštíci z ringkøbinské policie zacvakli pouta a odvedli je do služebního vozu.

Následujícího rána se vrátily do Kellerova ústavu v Brejningu a jak Rita, tak i Nete se konečně dočkaly pohovoru s primářem.

„Jsi špatná a nespolehlivá holka, Rito Nielsenová,“ oznámil jí. „Nejenže jsi využila důvěry zaměstnanců, tys ji tím nejodpornějším způsobem zneužila ve vlastní prospěch. Máš odpornou povahu, jsi hloupá a prolhaná a sexuálně perverzní. Když nechám takovou asociální osobu, jako jsi ty, jít, rozdáš si to na potkání s kýmkoliv a společnost se brzo bude muset starat o podlidi, které zplodíš. Proto jsem dnes do tvé složky dopsal, že nejsi schopná absolvovat jinou terapii než tu, která je ti vnucena, a bude ti nucena tak dlouho, že už ji časem nebudeš moct ignorovat.“

O něco později toho dne seděly Rita a Nete na zadním sedadle černého citroenu. Dveře byly zamčené. Na sedadle spolujezdce ležela lékařská zpráva a cílem cesty byl ostrov Sprogø. Byly poslány na místo pro zatracené ženy.

„Neměla jsem tě poslouchat,“ vzlykala Nete, když projížděly ostrovem Fyn. „Je to všechno tvoje vina.“

„Je nějaký hořký, Nete,“ řekla po prvních pár doušcích čaje. „Neměla bys radši trochu kafe?“

V Netině tváři se usadil podivný výraz. Jako by jí Rita podávala dárek a ve chvíli, kdy po něm natahovala ruce, s ním ucukla stranou. Nebylo to zklamání. Bylo to něco víc, něco mnohem hlubšího.

„Ne, je mi líto, Rito. Kafe doma nemám,“ odpověděla Nete zastřeným hlasem. Zdálo se, že se jí zhroutil celý svět.

Teď se nabídne, že mi udělá nový hrnek, pomyslela si Rita a kdesi uvnitř se bavila tím, jak vážně bere Nete svou roli hostitelky.

Ale Nete jí nic nenabídla, jen tam tak seděla, jako by se veškeré okolní dění dostalo do zpomaleného záběru.

Rita potřásla hlavou.

„To je jedno. Máš aspoň mlíko, abych si ho tam trochu šplouchla? Pak to určitě bude lepší,“ pokračovala a udiveně sledovala zjevnou úlevu, která se rozlila Nete po obličeji.

„Jasně,“ odpověděla Nete a téměř vyskočila směrem do kuchyně. „Malý moment, hned jsem zpátky!“ zakřičela odtamtud.

Rita se podívala na příborník, kde stála čajová konvice. Proč ji rovnou nepostavila na stůl? Ale možná by to bylo špatně, když je člověk zkušenou hostitelkou. O podobných věcech neměla Rita ani zdání.

Na chviličku zauvažovala, jestli by neměla požádat o skleničku likéru nebo co to bylo v malé karafě vedle čajové konvice, ale vtom se Nete bleskurychle vrátila s konvičkou mléka a s úsměvem jí nalila. Ten úsměv působil mnohem křečovitěji, než by se dalo za dané situace očekávat.

„Cukr?“ zeptala se Nete.

Rita zavrtěla hlavou. Najednou Nete zničehonic působila hekticky, jako by jim zbývalo jen málo času, a to u ní probouzelo zvědavost. Jde o pouhý rituál, kterým musí projít, než k ní Nete konečně napřáhne ruku, potvrdí svůj zájem a řekne, jak je šťastná, že přijala její pozvání? Nebo tady jde o něco úplně jiného?

„No, a kde máš toho právníka, o kterém jsi mi psala?“ zeptala se Rita a nasadila přiměřený úsměv. Úsměv, který nebyl opětován, ale to ani neočekávala.

Ale ne, už dávno Nete prohlédla. Žádný právník nepřijde, ona nedostane deset milionů a Nete vůbec není nemocná.

Teď jde jen o to všechno si pořádně rozmyslet, jestli se má tahle cesta aspoň trochu vyplatit.

Dávej si na ni bacha, ta má něco za lubem, pomyslela si Rita a přikývla, když jí Nete oznámila, že se právník opozdil, ale můžou ho čekat každou chvíli.

Bylo to docela k smíchu. Tak krásná a bohatá, a přece tak průhledná.

„Kdo to do sebe kopne na první dobrou?“ zasmála se náhle Nete a zvedla svůj šálek čaje.

Zatracená práce, to je ale najednou proměna, zauvažovala zmatená Rita a v mysli jí najednou vyvstaly obrázky z dávné minulosti.

To je sakra hodně zvláštní, opravdu si to Nete pořád pamatuje? Rituál, když měly dívky vzácnou příležitost být během jídla bez dozoru a nikdo na ně nesyčel. Seděly v jídelně, hrály si, že jsou na svobodě, a představovaly si, že sedí v Dyrehavsbakkenu, nejstarším zábavním parku na světě, s vysoce napěněným pivem a dělají si, co se jim právě zachce.

„Kdo to do sebe kopne na první dobrou?“ hulákala vždycky Rita v podobných situacích a pak vypily do dna sklenice s vodou z kohoutku. A všechny, kromě Nete, která seděla v rohu a dívala se ven z okna, se rozesmály.

Sakra, vážně si to Nete pamatuje?

Rita se na ni usmála a pochopila, že navzdory všemu nebude tenhle den úplně ztracený. Zvedla šálek ke rtům a celý jeho obsah vypila na jedno polknutí.

„JÁ sakra,“ zařvaly obě společně a hlasitě se rozesmály. Nete přešla k příborníku, aby nalila ještě jeden šálek.

„Já už nebudu, dík,“ ozvala se rozchechtaná Rita. „To je k nevíře, ty si to pamatuješ,“ pokračovala a zopakovala jejich pokřik. „Jo, tenkrát to občas byla síla.“

Začala vzpomínat na historky, která měla spolu s několika dalšími chovankami na ostrově na svědomí.

Sama pro sebe si pokyvovala. Bylo s podivem, jak nálada v tomto bytě najednou dokázala vyvolat tolik vzpomínek, a zvláštní bylo, že všechny nebyly jen špatné.

Nete postavila svůj šálek na stůl a chvíli se smála úplně jiným tónem, jako kdyby se za vší tou zábavou ještě něco skrývalo. Než stihla Rita zareagovat, Nete se na ni upřeně zadívala a klidně řekla:

„Teď vážně, Rito. Kdyby nebylo tebe, jsem si naprosto jistá, že bych prožila úplně obyčejný život. Kdybys mě nechala na pokoji, nikdy bych neskončila na ostrově Sprogø. Rychle jsem se naučila, jak se má člověk v ústavech chovat. Kdybys všechno nezničila, doktoři by časem pochopili, že jsem normální, a pustili by mě. Poznali by, že za to nemůžu já sama, ale že asociální bylo prostředí, ze kterého jsem pocházela. Že se z mé strany nemají čeho bát. Proč jsi mě nenechala na pokoji?“

Aha, tak o tohle jde? pomyslela si Rita. Snaží se Nete udělat tlustou čáru za minulostí? To si ovšem vybrala špatnou osobu, a než se Rita vydá na zpáteční cestu do Koldingu, tak ta malá děvka bude muset zaplatit nejen za celý tenhle povedený výlet desetkrát tolik, ale ještě vysolí pěkných pár peněz navrch.

Rita si odkašlala. Chtěla říct, že čaj chutnal příšerně a že by se Nete z Brejningu nebo ze Sprogø nikdy nedostala, kdyby ji nesterilizovali, a že je hnusná coura, která by se měla naučit nést odpovědnost za vlastní činy, ale najednou jí strašně vyschlo v puse.

Chytila se za krk. Cítila se hodně divně, téměř jako při jednom z alergických záchvatů, které mívala, když snědla něco s mořskými plody nebo když ji štípla vosa. Najednou se jí zpotila kůže, jako kdyby ji popálily kopřivy, a světlo ji řezalo do očí.

„Co bylo kurva v tom čaji?“ zasténala a zmateně se rozhlédla. Teď ji začal pálit jícen a necítila se vůbec dobře.

Postava před ní se zvedla a přišla blíž. Hlas zněl jemněji, ale podivně dutě.

„Jsi v pořádku, Rito?“ zeptal se. „Co myslíš, neměla bych tě trochu položit do židle? Mám strach, že z ní jinak brzo spadneš. Počkej, zavolám záchranku. Možná tě ranila mrtvička. Tvoje zorničky vypadají příšerně.“

Rita zalapala po dechu. Na policích před ní se roztančilo měděné nádobí. Srdce v hrudi se jí nejdřív rychle rozbušilo, ale potom postupně ochabovalo.

Natáhla ztuhlou ruku k postavě před sebou. Figura na chvíli vypadala jako zvíře, které stojí na zadních a vystrkuje drápy.

Pak jí paže klesla a srdce se jí na chvilku téměř zastavilo.

A když postava zmizela, zmizelo i světlo.

26 ) Listopad 2010

Probudila ho. Ve tváři měla odrazy slunce a dolíčky tak hluboké, že by se v nich člověk mohl schovat.

„Musíš vstávat, Carle. Jedeš s Asadem na Fyn.“

Políbila ho a roztáhla naplno závěsy. Její tělo po nočních eskapádách viditelně ztratilo nějaký ten gram. Ani slovo o jeho čtyřech nočních návštěvách toalety, žádné plaché pohledy stranou, když možná nesčetněkrát překročil její nepsané hranice. Byla to žena, která věděla, co jí dělá dobře, a dala mu najevo, že mu celá patří.

„Tady, Carle,“ řekla a postavila vedle něj tác s jídlem. Záplava vůní a uprostřed všech těch dobrot ležel klíč.

„Je tvůj,“ oznámila a nalila kávu. „Používej ho s rozumem.“

Vzal ho do ruky a potěžkal ho. Váží sotva půl gramu, a přesto znamená cestu do ráje, pomyslel si.

Otočil malý plastový přívěsek, na kterém byl klíč připevněný, a přečetl si nápis. Stálo tam „Miláčkův klíč“.

Z toho přívěsku nebyl úplně nadšený.

Vypadal dost omšele.

Mie Nørvigové telefonovali čtyřikrát a pokaždé zbytečně.

„Za chvíli uvidíme, jestli jsou doma,“ řekl Carl, když se služebním autem blížili k Halsskovu a mostu přes Velký Belt.

Dům vypadal jako karavan připravený na zimní odstávku. Zavřené okenice, přístřešek pro auto prázdný. Když Carl otočil kohoutkem pro připojení vodní hadice, zjistil, že vypnuli dokonce i vodu.

„Tady taky není nic vidět,“ zahlásil Asad s nosem vraženým mezi dvě okenice v zadní části domu.

Zatracená práce, pomyslel si Carl. Podařilo se jim vzít roha.

„Můžeme se dostat dovnitř,“ řekl Asad a vylovil z kapsy kapesní nůž.

Neměl vůbec žádné zábrany.

„Panebože, okamžitě to schovej, Asade. Stavíme se tady cestou zpátky, možná už budou doma.“

Sám tomu nevěřil.

„Támhle je ostrov Sprogø,“ řekl Carl a ukázal před sebe, mezi ocelové sloupy mostu přes Velký Belt.

„Nevypadá tak špatně, jak jsem čekal,“ odvětil Asad. Seděl s nohama nahoře na palubní desce. Copak se ten člověk nikdy nenaučí sedět v autě normálně?

„Tady odbočíme,“ prohlásil Carl, když dojeli na ostrov k výjezdu hned za vysokým mostem. Odbočil ze silnice a sjel dolů k závoře, která vypadala velmi zavřeně. „Pojd, necháme to stát tady,“ řekl.

„Fajn, a co uděláme potom? Odtud budete muset vycouvat zpátky na dálnici na mostě. Máte vůbec rozum?“

„Až budu couvat, zapnu výstražná světla a všichni nás objedou. Hni sebou, Asade. Jestli si budeme muset nejdřív vyžádat povolení, strávíme tady celý den.“

Neuběhly ani dvě minuty a už se něco dělo. Naproti jim cíleně vyrazila nakrátko ostříhaná žena. Měla na sobě ostře oranžovou bundu s příčnými reflexními pruhy a velmi elegantní vysoké podpatky. Skutečně kombinace, která vybízela k zamyšlení.

„Tady nemáte co dělat, okamžitě odjeďte! Na chvíli otevřeme závory, a buď můžete pokračovat dál směrem na Fyn, nebo se vrátit na Sjælland. Pospěšte si, už ať jste pryč.“

„Carl Mørck, oddělení Q,“ představil se suše a ukázal jí svou policejní placku. „To je můj asistent, vyšetřujeme vraždu. Vy máte od tohohle místa klíče?“

Jeho slova zapůsobila jen do jisté míry, ale zcela marná taky nebyla. Žena o několik kroků ustoupila a přitiskla ucho k vysílačce. Po chvíli řečnění se k nim důležitě otočila s byrokratickou odpovědností, spočívající na jejích ramenou.

„Prosím,“ řekla a podala mu vysílačku.

„Carl Mørck, oddělení Q, Policejní ředitelství v Kodani. S kým mluvím?“

Muž na druhém konci se představil. Pravděpodobně šlo o velké zvíře z kanceláře společnosti pečující o spojení přes Velký Belt v Korsøru. „Nemůžete si jen tak bez prověrky přijet na ostrov Sprogø. To je vám snad jasné,“ oznámil krátce.

„To vím. A taky nemůžu vytáhnout pistoli na masového vraha, pokud nejsem vyškolený policista ve službě, že? Tak už to chodí, ne? Naprosto váš postoj chápu. Ale věci se mají tak, že jsme velmi zaneprázdněni a vyšetřujeme některé velmi ošklivé věci, které zřejmě mají svůj původ tady na ostrově.“

„O co jde?“

„To vám nesmím prozradit. Ale mohl byste zavolat policejnímu řediteli do Kodaně. Tu vaši ctěnou prověrku budete mít do dvou minut.“ Šlo o lehký eufemismus, protože dovolat se ředitelově sekretářce občas trvalo i čtvrt hodiny. Právě teď měli všichni zatraceně napilno.

„Dobře, zavolám si tam.“

„Výborně, mnohokrát děkuji, udělal jste mi radost,“ řekl Carl, vypnul vysílačku a podal ji zpátky ženě.

„Dal nám dvacet minut,“ oznámil dámě v oranžové hrůze. „Doufám, že nás během té doby stihnete provést po ostrově. Rádi bychom se taky dozvěděli všechno, co víte o době, kdy tady býval ženský ústav.“

Z původních interiérů nezbylo v podstatě téměř nic, proběhlo tady několik přestaveb, jak jim vysvětlila průvodkyně.

„Dole na konci ostrova stával domeček Svoboda, kde mohly ženy pobývat během jednoho týdne v denních hodinách. Byla to taková jejich dovolená. Vlastně to původně, za starých časů, bývala karanténa pro námořníky zasažené morem, ale dnes už neexistuje,“ pokračovala a uvedla je na uzavřené nádvoří, kde se nad dlažebními kostkami rozpínal obrovský strom.

Carl se rozhlédl po čtyřech křídlech budovy, které nádvoří obklopovaly.

„Kde bydlely chovanky?“ zeptal se.

Ukázala nahoru. „Tam nahoře, u střešních okýnek. Ale všechno bylo přestavěno. Dnes tady pořádáme kongresy a podobné záležitosti.“

„Čím se zde chovanky zaměstnávaly? Mohly si o tom samy rozhodovat?“

Pokrčila rameny. „To si nemyslím. Pěstovaly zeleninu, sklízely obilí, staraly se o domácí zvířata. Támhle byla ošetřovna,“ dodala a ukázala na východní křídlo. „Na ruční práce byly slabomyslné dost šikovné.“

„Chovanky byly slabomyslné?“

„Ano, aspoň se to říká. Ale určitě ne všechny. Chcete vidět trestní samotku? Ta je tady pořád.“

Carl přikývl. Velmi rádi se podívají.

Prošli jídelnou s vysokým dřevěným modrým obložením stěn a s krásným výhledem na vodu.

V místnosti se rozmáchla. „Tady jedly pouze chovanky. Zaměstnanci jedli vedle. Nic se zde nesmělo míchat dohromady.

A tam, na druhém konci budovy, bydlela ředitelka a její zástupkyně. Všechno je dnes předělané. Pojdte za mnou.“

Vedla je po strmém schodišti do podstatně skromnějších prostor. Na jedné straně úzké chodby byla společná umývárna s teracovou dlažbou a na druhé straně řada dveří.

„Když si člověk uvědomí, že v každém pokoji bydlely dvě, tak tady moc místa neměly,“ pokračovala a ukázala dovnitř do místnosti s nízkým sešikmeným stropem.

Potom otevřela dveře do dlouhé podkrovní místnosti se zatuchlým nábytkem, policemi, háčky a spoustou čísel.

„Tady si chovanky mohly skladovat věci, které se jim nevešly do pokoje,“ dodala.

Oranžová bunda je požádala, aby opět vyšli na chodbu, a ukázala na vedlejší malé dveře. Byly opatřené dvěma těžkými petlicemi.

„Tady máme trestní samotku. Sem chodily ženy za trest, když porušily pravidla.“

Carl udělal krok nahoru a protáhl se nízkými masivními dveřmi dovnitř. Vešel do místnosti tak úzké, že se v ní dalo ležet pouze na délku.

„Ano, tady mohly být zavřené několik dní nebo i déle. Někdy je svazovali, a když byly příliš neukázněné, dostávaly injekce. Nebylo to tady zrovna veselé.“

Opravdu velmi mírně řečeno. Carl se otočil k Asadovi. Ten stál se zamračeným obočím a nevypadal ani trochu dobře.

„Jsi v pořádku, Asade?“

Pomalu přikývl. „Jo, ale podobné značky jsem už kdysi viděl.“

Ukázal na vnitřní stranu dveří, kde nový nátěr částečně zakrýval několik hlubokých rýh.

„To jsou škrábance, Carle, věřte mi.“

Vypotácel se z místnosti, na chvíli se zastavil a pak se opřel o zeď.

Možná jednoho krásného dne prozradí, o co šlo.

Vtom jejich průvodkyni zapípala vysílačka.

„Slyším,“ ohlásila se a během okamžiku se jí změnil výraz tváře. „Chápu, vyřídím.“ Zavěsila si vysílačku na pásek a vypadala velmi ublíženě.

„Mám vás pozdravovat od svého šéfa. Vzkazuje vám, že se mu nepodařilo spojit s policejním ředitelem, a navíc nás někteří kolegové viděli na monitorech, jak se tady procházíme. Máte odtud vypadnout, říkal. A já k tomu jen dodám: a to hned.“

„Omlouvám se. Vysvětlete mu, že jsem vás podvedl. Ale stejně vám děkuji, už jsme toho viděli dost.“

„Jsi v pořádku, Asade?“ zeptal se znovu po dlouhém mlčení při přejezdu přes ostrov Fyn.

„Jo, jo. Nemějte obavy.“ Narovnal se na sedadle. „Měl byste sjet na výjezdu 55,“ dodal a ukázal na mapu v navigaci.

Asi bude lepší nechat ho, aby začal mluvit, až bude sám chtít, nebo ne?

„Za šest set metrů odbočte vpravo,“ ozvalo se z navigace.

„Nemusíš mi říkat, kudy máme jet, Asade. Navigace to zvládne sama.“

„A pak pojedeme po 329 do Hindevadu,“ nedal se odradit jeho malý pomocník. „Odtud je to do Brenderupu slabých deset kilometrů.“

Carl si povzdechl. Už teď se mu zdálo, že to bude o deset kilometrů dál, než by bylo vhodné.

Každých dvacet vteřin následovaly další komentáře a nakonec Asad ukázal na cíl jejich cesty.

„Tady máme dům, ve kterém Tage bydlel,“ zahlásil zhruba dvě vteřiny předtím, než navigace oznámila dosažení cíle.

Dům. To byl možná poněkud přehnaný výraz. Spíš šlo o černě namořenou dřevěnou chatu, slepenou dohromady z různých přebytečných materiálů. Od pórobetonu přes eternitové desky až po letokruhy dole u základů. Střechu tvořil zvětralý vlnitý plech. Není to zrovna zdejší chlouba, pomyslel si Carl, když vystoupil z auta a urovnal si kalhoty.

„Jsi si jistý, že nás očekává?“ zeptal se, když popáté zazvonil u dveří.

Asad přikývl. „Jo, určitě. V telefonu to byla moc rozkošná osobnost,“ dodal. „Trochu koktala, ale domluvili jsme se.“

Carl pokývl. V telefonu moc rozkošná osobnost. Tenhle chlapík opravdu umí dánštinu rozvíjet.

Nejprve zaslechli záchvat kašle, až potom kroky. Ale aspoň nějaké známky života.

Kašel udržovaly při životě prokouřené plíce, kočičí chlupy a silný odér alkoholu v dechu, ale navzdory těmto zjevným znevýhodněním a celkové nezpůsobilosti místa působit jako lidské obydlí dokázalo zestárlé individuum jménem Mette Schmallová vystupovat elegantně jako zámecká paní na Havreholmu.

„Jo, jasně, Tage a j… já, ne… ne… nebyli jsme man… man… manželé, ale a… a… advokát dobře věděl, že když nabídnu za dům prachy, tak to ne… ne… nebude úplně mimo mísu. Tak jsem ho dostala.“ Zapálila si cigaretu. Určitě nebyla ten den první.

„De… d… deset tisíc korun mě to stálo, to bylo zatra… raceně hodně peněz v deva… dd… desátým pátým, když byl p… prodej ko… konečně potvr… zený.“

Carl se rozhlédl. Pokud si správně vzpomínal, přibližně deset tisíc tenkrát stála videokamera, což bylo za kameru spoustu peněz, ale za dům ne. Ani náhodou. Na druhou stranu, kdo by nevlastnil radši videokameru než tuhle haldu ztrouchnivělého stavebního materiálu?

„Ta… Tage bydlel támhle,“ řekla a lehce odkopla dvě kočky se vztyčenými ocasy stranou. „Ni… nikdy jsem tam nechodila. To by ne… nebylo správné.“

Rozrazila dveře polepené starými reklamami různých dodavatelů mazacích olejů. Uvítal je příšerný zápach, který lehce přebil ten, ve kterém se právě nacházeli.

Nejrychleji zareagoval Asad. Našel dveře ven a našel také zdroj smradu. Vedle postele stálo pět lahví od vína a v každé z nich byly na dně zbytky moči. Dalo se usoudit, že kdysi byly všechny úplně plné, protože sklo už bylo zcela neprůhledné. Usadila se na něm látka, která zbude po vypařené moči.

„No jo. Asi už jsem je mě… měla dávno vy… vyhodit,“ podotkla žena a hodila je do plevele před domem.

Nacházeli se v dílně, kde se opravovala kola a motorky. Všude spousta nástrojů a starého harampádí a uprostřed toho všeho postel. Povlečení mělo přibližně stejnou barvu jako podlaha zamazaná od oleje.

„Ten den, co odjížděl, vám Tage neřekl, kam jede?“

„Ne. Na… najednou byl d… děsně ta… ta… tajemný.“

„Dobrá. Můžeme se tady porozhlédnout?“

Gestem naznačila, že dům je jim k dispozici.

„Ano, co ta… ta… dy tenkrát by… byli naposledy místní po… policajti, se tu už nikdo ne… neukázal,“ řekla a trochu urovnala deku na posteli. K lepšímu dojmu to však nepomohlo.

„Hezké plakáty,“ pronesl Asad a ukázal na obrázky nahotinek.

„Jo, ty jsou ještě z dob před silikonem, dámským holítkem a tetovací jehlou,“ zabručel Carl a popadl hromadu různých papírů, která trůnila na kartonu od vajec, plném kuličkových ložisek.

Opravdu se dalo těžko uvěřit, že by na některé hromádce nesmyslů našli něco nového o osudu Taga Hermansena.

„Mluvil Tage někdy o muži jménem Curt Wad?“ zeptal se Asad.

Zavrtěla hlavou.

„Aha. A o kom mluvil, dokážete si vzpomenout?“

Znovu zavrtěla hlavou. „O ni… nikom. Mluvil hlavně o Kreidler-Floretech a Pucherech a… a SCO.“

Asad vypadal zmateně.

„To jsou značky motocyklů, Asade. Vrrr, vrrr, znáš to,“ pomohl mu Carl a přidal na imaginární rukojeti plyn.

„Nechal po sobě Tage nějaké peníze?“ pokračoval.

„Ne, ani ko… korunu.“

„Měl nepřátele?“

Rozesmála se a její smích okamžitě přešel v záchvat kašle. Když dokašlala a otřela si oči, podívala se na Carla s vědoucím pohledem.

„Co my… myslíte?“ Rozmáchla se po místnosti. „To… tohle není zrovna ne… ne… největší vila ve m… městě.“

„Chápu, určitě po něm chtěli, aby s tímhle místem něco udělal, ale když se od té doby, jak je vidět, nic nedělo, tak to asi nemohl být důvod jeho zmizení, nemám pravdu? Napadá vás nějaký jiný motiv, paní Schmallová?“

„Ani o… omylem.“

Všiml si, že Asad šmátrá mezi plakáty nahých žen. Copak si je snad chce vzít s sebou domů?

Carl se obrátil a uviděl obálku, kterou mu Asad ukazoval.

„Visela támhle.“

Ukázal na špendlík zapíchnutý do nástěnky nad jedním z plakátů.

„Vidíte tu díru? Obálka byla přišpendlená dvěma špendlíky, podívejte se.“

Carl zavřel oči. Když to Asad říká, určitě to bude pravda.

„Jeden špendlík spadl, obálka napůl sklouzla za plakát, ale pořád visela za ten druhý.“

„A co je na té obálce zajímavého?“ zeptal se Carl a vzal si ji do ruky.

„No, je prázdná, ale podívejte se na zadní stranu,“ odpověděl Asad.

Carl četl. „Nete Hermansenová, Peblinge Dossering 32, 2200 Kodaň.“

„Správně, šéfe. A teď ji obraťte zase zpátky a podívejte se na razítko.“

Udělal to. Bylo už dost poničené, ale pořád čitelné.

28.8.1987. Jen týden před Tagovým zmizením.

Nebylo jisté, jestli to má nějaký význam, protože po něčím zmizení se vždy z přirozených příčin objevují věci a předměty z doby těsně před zmizením. Kdo kdy slyšel o případu, ve kterém pohřešovaná osoba před svým zmizením uklidila z bytu všechny datované dokumenty? K tomu už by člověk musel mít pořádný důvod. A možná by musel předem vědět, že zmizí.

Carl se podíval na Asada. V hlavě mu vířily tisíce myšlenek, to na něm bylo dobře poznat.

„Zavolám Rose,“ zamumlal, když vytáčel její číslo. „Musí se o té obálce dozvědět, a to pokud možno hned.“

Carl si dál prohlížel dílnu. Když tady byla obálka, musí tu někde být i dopis. Možná je schovaný za některým z plakátů, možná leží pod postelí nebo v koši na odpadky. Nezbude jim nic jiného než celý prostor důkladně prohledat.

„Mimochodem, paní Schmallová, nevíte náhodou, kdo je Nete Hermansenová?“

„Ne. A… asi někdo z ro… rodiny, podle j… jména.“

Po hodině marného prohledávání Tagova příbytku a pětačtyřiceti minutách jízdy přes ostrov Fyn znovu dojeli k obrovskému mostu, který spojuje Fyn a Sjælland a jehož pylony se téměř dotýkají nebes.

„Támhle je zase ten prokletý ostrov,“ oznámil Asad a ukázal na Sprogø, který se před nimi vynořil v oparu.

Chvíli ho bez hlesu pozoroval a potom se obrátil ke Carlovi. „Co když Herbert Sønderskov a Mie Nørvigová ještě pořád nebudou doma, šéfe?“

Když kolem ostrova projížděli, zadíval se na něj i Carl. Vypadal klidně a malebně, jak si tam tak ležel a poskytoval oporu mostním pilířům. Na zeleném kopečku se tyčil bílý maják, v závětří se choulily krásné žluté budovy a všude kolem byly zelené louky a divoké keře.

Vstupní brána do pekla, jak tomu říkala Rose, a Carl ucítil, jak zlo začíná prostupovat karoserií, která je zatím chránila. Všude kolem cítil duchy minulosti, s ranami a jizvami jak na duši, tak i po těle. Skutečně dánská vláda schválila, ano, klidně by se dalo říct i podporovala podobná zvěrstva a útoky, které prováděli dobře vyškolení lékaři a sociální pracovníci? Dalo se to jen velmi těžko pochopit. Ale přesto. I v dnešním Dánsku zažívají lidé odlišné zacházení. Zatím toho ale nebylo dost, aby vznikaly skandály.

Potřásl hlavou a zrychlil. „Cos říkal, Asade?“

„Ptal jsem se, co budeme dělat, když Herbert Sønderskov a Mie Nørvigová ještě pořád nebudou doma?“

Carl k němu otočil hlavu. „Tak máš přece ještě pořád u sebe ten kapesní nůž.“

Asad přikývl, na tom se tedy shodli. Teď se musí dostat ke kartotéce a zjistit, čeho se týkal případ Hermansenová, o kterém se zmínila Mie Nørvigová. Ať už mají soudní příkaz nebo ne. Stejně ho nezískali, i když o něj požádali.

Carlovi zazvonil mobil a on zapnul hlasitý odposlech. „Ano, Rose, kde jsi?“ zeptal se.

„Když mi Asad zavolal, vrátila jsem se do práce. Tady je to mnohem zábavnější než sedět doma ve Stenløse a čumět do zdi. Trošku jsem si zapátrala.“ Znělo to celkem nadšeně. „Něco jsem zjistila a docela mě to dostalo. Podržte se, pánové. Představte si, že na udané adrese v Nørrebro pořád bydlí jistá Nete Hermansenová. Není to skvělý?“

Asad zvedl do vzduchu vztyčený palec.

„Dobře, ale dneska už to musí být dáma v letech.“

„Jo, to jsem zatím nestihla prověřit, ale tady vidím, že po jistou dobu byla na stejné adrese zapsaná jako Nete Rosenová. Krásné jméno, že? Možná bych měla zauvažovat, jestli by to jméno nestálo za koupi. Pak bych se jmenovala Rose Rosenová. Nezní to fantasticky? Možná by mě ta ženská mohla rovnou adoptovat. Těžko by to s ní mohlo být horší než s mámou.“

Asad se zasmál a Carl si komentář odpustil. Oficiálně o Rosině soukromí nic nevěděl. Jestli někdy zjistí, že se jí hrabal v životě a vyptával se na ni její pravé sestry Yrsy, bude z toho mít zatraceně velký průšvih.

„Dobrá práce, Rose. Tuhle informaci musíme dál prošetřit. Než se vrátíme, zjistíš o ní veškeré dostupné informace, jo? My jsme právě na cestě do Halsskovu, abychom si prohlídli Nørvigovy kartotéky. Ještě něco nového?“

„Ano. Už lépe rozumím událostem kolem Curta Wada, protože se mi podařilo spojit se s jedním novinářem. Jmenuje se Søren Brandt a nasbíral dost materiálů o straně, kterou Wad vybudoval.“

„Bavíme se o Čistém zítřku?“

„Jo, ale myslím, že v jeho soukromém životě zas až tak čisto nebylo. Podtrženo a sečteno, není to zrovna příjemný chlápek. V minulosti na něj bylo podáno několik žalob a obvinění, ale kupodivu nikdy nebyl pravomocně odsouzený.“

„Na co narážíš?“

„Bylo toho víc, ale zatím jsem do toho pořádně nepronikla. Søren Brandt mi ještě něco pošle. Zatím se teď probírám starými protokoly k případům, a za to byste mi měli poděkovat, protože to fakt ani náhodou není můj šálek čaje.“

Carl pokývl. Ani on z toho nebyl nadšený.

„V souvislosti s Curtem Wadem je zmiňovaný starý případ znásilnění, který byl odložen. Později byl ještě třikrát stíhaný, v letech 1967, 1974 a naposledy v roce 1996. Několikrát byl žalovaný kvůli rasistickým výrokům, podněcování k diskriminaci, porušování soukromého vlastnictví a urážkám na cti. Všechno to bylo odloženo, ale podle Sørena Brandta k tomu byl pouze u několika málo případů závažný důvod. Většina byla odložena pro nedostatek důkazů.“

„Došlo i k obvinění z vraždy?“

„Přímo ne, ale nepřímo ano. Ve více případech byl obviněn z provádění nucených potratů. Není to vražda?“

„No, možná jo. Každopádně pokud žena nesouhlasí, celou věc to významně zhoršuje.“

„V každém případě máme co do činění s mužem, který celý svůj život lidi pečlivě třídil na takzvané podlidi a dobré občany. Šikovný lékař, když ho vyhledali ti správní kvůli léčbě neplodnosti, a pravý opak, když se k němu dostali ti druzí, podlidé, s problémy v těhotenství.“

„Co se dělo potom?“ Carl už získal od Mie Nørvigové jisté náznaky a teď se možná nabízí možnost dozvědět se víc.

„Jak už jsem říkala, nikdy nedošlo k žádnému odsouzení, ale Lékařská rada víckrát zkontrolovala jeho praxi, aby zjistili, jestli neodebíral těhotným ženám plody bez jejich souhlasu, nebo dokonce bez jejich vědomí.“

Carl si povšiml, jak se Asad na vedlejším sedadle vrtí. Existoval snad někdy někdo, kdo se ho odvážil nazvat podčlověkem?

„Díky, Rose. Probereme to, až se vrátíme na stanici.“

„Moment, Carle. Ještě jedna maličkost. Jedním z podporovatelů Čistého zítřku je Hans Christian Dyrmand ze Sønderborgu, který právě spáchal sebevraždu. Díky tomu jsem se dostala do kontaktu s novinářem Sørenem Brandtem. Na svém blogu totiž napsal, že mezi tím, čím se svého času zabýval Curt Wad, a touhle smrtí pravděpodobně může existovat souvislost.“

„Hajzl pitomej,“ podotkl Asad. Na něho to byl hodně silný výraz.

Dům v Halsskovu vypadal stejně opuštěně jako ráno, takže Asad zalovil v kapse a už byl na cestě k zadní části domu, když vtom ho Carl zastavil.

„Počkej chvíli, Asade. Zůstaň zatím v autě,“ řekl a vyrazil k bungalovu na opačné straně cesty.

Vytáhl svůj odznak a žena na něj vyděšeně zírala. Někdy na lidi zapůsobil takhle, jindy na něj plivali.

„Ne, ne. Nemám tušení, kde jsou Herbert a Mie.“

„Jste přátelé?“

Nepatrně roztála. „Ano, ano, vlastně jsme dobří přátelé. Znáte to, každých čtrnáct dní spolu hráváme bridž.“

„Nemáte představu, kde by teď mohli být? Pronajatý prázdninový dům, u dětí, na chalupě?“

„Ne, nic takového. Když se někam vydají, vždycky jim s manželem zaléváme kytky. Tedy pokud u nich na tu dobu nebydlí dcera. Víte, jak to chodí, na oplátku. My taky potřebujeme zalívat kytky, když někam odjedeme.“

„Okenice jsou zabouchnuté. To tedy znamená, že odjeli na delší dobu, ne jen na pár dní.“

Chytila se za krk. „Ano, to nám taky dělá starosti. Myslíte si, že mohlo dojít ke zločinu?“

Zavrtěl hlavou a poděkoval. Bylo jasné, že ta drobná dáma se bude nad vším důkladně zamýšlet a z domu na druhé straně ulice nespustí oči.

Prošel kolem služebního vozu a zjistil, že Asad už se dokázal vypařit. O pár vteřin později uviděl na zadní straně domu napůl otevřené okenice do přízemního pokoje a za nimi pootevřené okno. Nikde nebylo ani škrábnutí. Tohle si Asad určitě musel v minulosti vyzkoušet už mnohokrát.

„Běžte dolů ke dveřím do sklepa, šéfe,“ zařval zevnitř Asad.

Kartotéky byly bohudíky pořád na svém místě. Takže možná jejich včerejší návštěva neměla se zmizením majitelů domu nic společného.

„Hermansenová! Tu musíme najít jako první,“ oznámil Carl Asadovi.

Uběhlo sotva dvacet vteřin a Asad držel hledanou složku v ruce.

„Samozřejmě, bylo to uloženo pod H. Co je na tom složitého? Ale není tady napsáno Tage Hermansen.“

Podal složku Carlovi a ten z ní vytáhl svazek. Nápis zněl: „Curt Wad versus Nete Hermansenová“ a dole pod ním byla zaznamenaná data ze soudního případu z roku 1955, razítka soudu a logo společnosti Philipa Nørviga.

Rychle očima přelétl zápisy ze soudního projednávání. Zahlédl slova jako „obvinění ze znásilnění“ a „tvrzení o platbě za přerušení těhotenství“. Z toho všeho bylo zřejmé, že veškerá důkazní břemena ležela pouze na Nete Hermansenové. Případ skončil osvobozením Curta Wada, to bylo z papírů naprosto jasné, ale co se potom stalo s Nete Hermansenovou, o tom tam nebyla ani řádka.

Vtom Carlovi zazvonil mobil.

„Teď se to moc nehodí, Rose,“ řekl.

„No, já myslím, že změníte názor. Dobře poslouchejte: Nete Hermansenová byla jednou z chovanek na ostrově Sprogø. Byla tam internovaná od roku 1955 do roku 1959. Co tomu říkáte?“

„Že mě to ani trochu neudivuje,“ odvětil a potěžkal složku v ruce.

Byla lehká jako pírko.

O čtvrt hodiny později už měli složky nanošené do kufru služebního auta.

Právě když zavírali dveře od zavazadlového prostoru, vyjela do kopce směrem k nim zelená dodávka. Důvod, proč si jí Carl všiml, nebyla sama dodávka, ale to, že najednou zničehonic výrazně zpomalila.

Narovnal se a díval se přímo na dodávku. Bylo zřejmé, že řidič váhá a nemůže se rozhodnout, jestli má úplně zastavit, nebo naopak zrychlit.

Když auto projíždělo kolem, řidič si prohlížel jednotlivé domy. Možná hledal určité popisné číslo, ale na téhle upravené vilové cestě byla čísla vidět pěkně na dálku, tak proč by to pro něj mělo být tak složité?

Když dodávka míjela Carla, otočil řidič hlavu na druhou stranu, takže byly vidět jen téměř bílé, kudrnaté vlasy.

27 ) Září 1987

Když seděl ve vlaku a oknem pozoroval ubíhající krajinu Sjællandu, cítil se jako král. Pěkně rychle za štěstím, pomyslel si a dal chlapci v kupé korunu.

Ano, stával se z něj vítězný král a teď nastal čas korunovace. Dnes se mu splní všechny nejtajnější sny.

Představoval si, jak si Nete prohrábne vlasy a trochu stydlivě ho pozve dál. Už téměř cítil váhu darovacích dokumentů v ruce. Papírů, díky nimž získá k velké spokojenosti finančního úřadu deset milionů korun, které mu zaručí věčné štěstí.

Když však stál před hlavním nádražím v Kodani a zjistil, že na to, aby našel ulici, ve které Nete bydlela, mu zbývá méně než půl hodiny, přepadl ho strach.

Otevřel dveře taxíku a zeptal se řidiče, na kolik by ho cesta přišla. Cena byla o pár korun vyšší, než kolik mu zbývalo v kapse. Domluvil se s taxikářem, aby ho dovezl tak daleko, nakolik mu vystačí peníze. Vysypal řidiči do dlaně všechny mince, svezl se sedm set metrů a vystoupil na náměstí Vesterbro Torv. Řidič mu ještě poradil nejkratší cestu. Projít divadelní pasáží a potom rychlým sprintem podél jezer.

Tage nebyl příliš zvyklý se pohybovat a navíc ho do boku bouchala taška zavěšená na rameni. Do nového oblečení se nasával pot a na saku se mu v podpaží objevily tmavé skvrny.

Přijdeš pozdě, přijdeš pozdě, přijdeš pozdě, letělo mu hlavou při každém kroku po stezce, na které ho míjeli sportovci všech věkových skupin.

Všechny cigarety, co kdy vykouřil, mu hvízdaly v plicích a všechna piva a panáky whisky mu podlamovaly nohy.

Rozepnul si sako a modlil se, aby to stihl. Když doběhl na místo, bylo 12.35. Pět minut zpoždění.

Když ho Nete i přesto pozvala dál, měl v očích slzy vděčnosti. Podal jí pozvánku, protože tak to bylo napsáno v dopise.

V tom hezkém bytě se cítil téměř naměkko. Bylo dojemné, když stál před nejlepší přítelkyní svého života a ona ho uvítala s rozpřaženými pažemi. Málem se rozplakal, když se ho zeptala, jak si žije a jestli si nedá šálek čaje, a o dvě minuty později vyzvídala, jestli si nedá ještě jeden.

Býval by jí toho tolik řekl, kdyby se mu najednou zničehonic neudělalo tak strašně zle. Býval by jí řekl, že ji vždycky miloval, že mu hanba nad tím, jak ji zradil, málem zničila celý život. Býval by si klekl na kolena a omlouval by se, kdyby se mu najednou neobrátil žaludek a on naprosto nečekaně nezačal zvracet na své nové, krásné sako.

Zeptala se, jestli mu není špatně a jestli nechce sklenici vody nebo ještě jeden šálek čaje.

„Není tady příšerné vedro?“ zasténal a pokoušel se zhluboka nadechnout, ale plíce odmítaly spolupracovat. A když odešla pro vodu, chytil se za srdce a věděl, že umírá.

Nete se na chvíli zadívala na postavu v odporném obleku, zhroucenou na židli. Tage v uplynulých letech pěkně ztloustl, mnohem víc, než si dokázala představit. Když se naklonila, aby tělo uchopila v podpaží, už jen pod váhou jeho horní poloviny se jí málem podlomila kolena.

Panebože, pomyslela si a podívala se na houpající se kyvadlo ve stojacích pendlovkách. Tohle bude trvat dlouho.

Pustila tělo a nechala ho spadnout na zem. Když se Tagův nos a čelo dotkly podlahy, ozval se tupý zvuk. Jen aby kvůli tomu nepřiběhla sousedka zezdola.

Klekla si na kolena a vší silou přetočila Tagovo tělo na bok, doprostřed orientálního koberce Buchara. Podařilo se jí koberec s tělem dostat k prahu, za kterým začínala dlouhá chodba. Tam se beznadějně rozhlédla. Zatracená práce, proč ji to nenapadlo dřív? V chodbě byl natažený kokosový běhoun a přes ten se jí tělo nepovede přetáhnout, i když leží na koberci. Vznikal by příliš velký odpor.

Zabrala, jak nejvíc mohla, a podařilo se jí dostat tělo za roh, na začátek chodby. Pak to musela vzdát.

Kousla se do rtu. Už s Ritou měla víc práce, než čekala. Nevážila sice tolik, ale její mrtvé tělo bylo z nějakého důvodu těžko ovladatelné. Zdálo se jí, jako by si ruce a nohy dělaly, co chtějí. Každou chvíli musela zastavit a složit jí ruce zpět na břicho. Nakonec neměla na vybranou a musela jí ruce svázat. Pak už to šlo.

Znechuceně na Taga pohlédla. Mezi mladíkem, se kterým si kdysi užívala, a tímhle vyžilým, upoceným obličejem a obtloustlými pažemi byl nebetyčný rozdíl.

Posadila ho a horní část těla mu sklonila mezi jeho vlastní nohy a překulila ho na bok, jako když batole dělá kotrmelce. Tím se jí podařilo posunout tělo o dalšího půl metru.

Zadívala se do chodby. Tímhle tempem ho do utěsněné místnosti bude vláčet nejméně deset minut, ale k čemu by jí bylo dobré toho teď nechat?

Takže zase pěkně položit hlavu na podlahu. Táhnout za ramena. Zkusit ho opět posadit, naklonit dopředu a znovu překulit přes rameno. Aby se jí to dařilo alespoň trochu plynule, musela zabírat ze všech sil.

Nebylo to tak jednoduché, jak to vypadalo, a Netina nemocná noha, kyčel a záda se začaly ozývat. Cítila bolest snad ve všech nervech.

Když se jí konečně podařilo dopravit ho do pokoje s jídelním stolem a sedmi židlemi, na židli vedle Rity už ho posadit nedokázala. Rita seděla na židli, na stole před sebou jmenovku, hlavu svěšenou na rameni a horní část těla pevně přivázanou k opěradlu.

Podívala se dolů, na Taga se široce rozevřenýma očima a zkroucenými prsty. To je ale nepořádek. Než zapadne slunce, musí ho posadit na určené místo.

Vtom se vyděsila. Vnější náprsní kapsička na Tagově příšerném blýskavém saku byla roztržená. Chyběl mu tam kousek látky po celou dobu? Musí to zjistit.

Bylo už 13.40 a za pět minut přijde Viggo.

Pečlivě zavřela dveře do utěsněného pokoje a rozhlédla se po chodbě. Utrženou látku nikde neviděla. Možná mu opravdu chyběla už při příchodu a ona si toho prostě nevšimla. Od okamžiku, kdy se Tage usadil na židli, nespustila z jeho obličeje oči ani na vteřinu.

Zhluboka se nadechla a vydala se do koupelny, aby se trochu upravila. Spokojeně se zadívala na vlastní zpocený obličej. Tak tohle zvládla úspěšně. Extrakt z blínu černého fungoval podle očekávání a všechno jelo podle plánu. Bylo samozřejmě možné, že večer, až bude po všem, přijde nějaká reakce. Možná se bude na lidi u jídelního stolu dívat jinak. Možná se bude, i když se tomu pokusí za každou cenu zabránit, zamýšlet nad tím, že i v jejich okolí byli lidé, kteří je milovali a snili o nich.

Na to teď nechtěla myslet, na to nezbýval čas.

Učesala se a uvažovala nad dalšími hosty. Jestlipak Viggo taky tak ztloustl jako Tage? Každopádně musí přijít včas. Nechtěla ani pomyslet na to, co by se jinak dělo.

Uvažovala nad obrovským tělem Curta Wada a jeho hmotností, když vtom si všimla Ritina kabátu. Pořád visel na háčku na chodbě.

Popadla ho a hodila na postel k Ritině kabelce. Z kapsy kabátu vypadly cigarety.

Na okamžik se na ně zahleděla.

Zatracené cigarety, pomyslela si. Za Ritiny neřesti se draze platilo.

28 ) Listopad 2010

„Ráda bych vám, pánové, oznámila, že údržbář zakázal až do středy používat pánský záchod. Dřív se na to nestihne podívat,“ řekla Rose s rukama založenýma v bok. „Někomu se včera podařilo důkladně ucpat mísu toaletním papírem. Kdopak to tak asi mohl být?“

Otočila hlavu a podívala se nejdřív na Asada a pak přímo na Carla. Obočí jí vyletělo až k uhlově černým vlasům.

Carl na obranu rozhodil obě paže. Jak by to asi tak měl vědět, říkalo tohle mezinárodní gesto. V jeho vlastním soukromém jazyce to znamenalo, že Rose je do toho úplné houby a že nemá náladu probírat své chování na záchodě a střevní problémy s podřízenou opačného pohlaví. Tečka.

„Takže až budete chodit na dámský, tak čurejte laskavě vsedě, nebo nezapomeňte sklopit sedátko.“

Carl se zamračil. Tahle debata začíná být příliš intimní.

„Zjisti všechno, co můžeš, o Nete Hermansenové a sepiš mi to pěkně na kus papíru. Ale nejdřív mi dej číslo na toho novináře, Sørena Brandta,“ zněla veškerá jeho odpověď. Jestli ho chce dráždit, tak klidně může, kdykoliv se jí zachce, ale rozhodně ne v jeho volnu. Existují kruci určité hranice.

„Já jsem s ním právě mluvil, Carle,“ ozval se Asad s nosem zabořeným do kouřícího hrnku s karamelově zapáchající substancí.

Carl naklonil hlavu. Aha!

„Tak tys právě mluvil se Sørenem Brandtem?“ Zamračil se. „Nepochlubil ses mu doufám, že jsme ukradli složky, že ne?“

Asad rozhodil paže. „Vy si snad myslíte, že velbloudi šlapou do jezera, ze kterého pijí?“

„Řekls mu to, Asade?“

Nechal paže klesnout. „No, jo. Ale jen trošku. Řekl jsem, že máme něco s Curtem Wadem.“

„A?“

„No, a taky něco málo o Lønbergovi z Čistého zítřku.“

„Aha. A my něco máme?“

„Jo. Bylo to uloženo pod písmenem L. Nørvig pro něj vedl nějaké kauzy.“

„K tomu se ještě dostaneme. Co ti řekl Søren Brandt?“

„Potvrdil mi, že už o tomhle Tajném boji slyšel. Mluvil s Nørvigovou první ženou a ta mu řekla, že zdravotní sestry a lékaři spoustu let posílali těhotné ženy ze dna společnosti na gynekologické vyšetření k lidem ze spolku. Ty ženy nevěděly, o co jde, a často to skončilo potratem. Jo, a Søren Brandt k tomu má i materiály, které je nám ochoten poskytnout, pokud mu dovolíme okopírovat si to, co máme my.“

„Bože všemohoucí! Ty nemáš ani tušení, cos spustil, Asade. Jestli se dostane na veřejnost, že jsme získali důkazní materiály díky vloupání, vynesou nás odsud nohama napřed. Dej mi jeho číslo.“

Když Carl vytáčel číslo, měl v těle divný pocit.

„Jo, právě jsem mluvil s vaším kolegou,“ potvrdil Søren Brandt po krátkém úvodu. Jeho hlas zněl mladě a ambiciózně. Nejhorší možná kombinace.

„Jestli jsem to správně pochopil, Asad s vámi udělal dohodu.“

„Jo, to je úžasné. Pořád mi chybí propojení osob, které stojí za Čistým zítřkem a Tajným bojem. Jen si pomyslete, třeba se nám ty psychopaty podaří zastavit dřív, než se dostanou k moci.“

„Omlouvám se, pane Brandte. Obávám se, že vám Asad slíbil víc, než je v našich silách. Veškeré materiály budeme muset odevzdat státnímu zástupci.“

Novinář se rozesmál. „Státnímu zástupci? To je naprostá ztráta času, ale respektuju, že si kryjete záda a chráníte svou práci. V Dánsku není dnes snadné sehnat slušný džob. Ale nebojte se, ze mě přiznání nevyrazí ani na mučidlech.“

Jako kdyby poslouchal sám sebe.

„Teď mě dobře poslouchejte, pane Mørcku. Lidé kolem Curta Wada jsou militantní. Bez skrupulí vraždí nenarozené děti. Na zahlazení veškerých stop mají výborně propracovaný systém. Mají milionové fondy na zaplacení nohsledů a věřte mi, že s těmi by nebylo radno se pouštět do křížku. Vy si snad myslíte, že já teď bydlím na své oficiální adrese? Ani omylem. Dávám si na sebe zatraceně velký pozor, protože oni použijí absolutně jakýkoliv dostupný prostředek, aby zamezili pochybnostem o lidskosti politiky, kterou uplatňují. To vás můžu ujistit. Jen si vzpomeňte na doktora Hanse Christiana Dyrmanda. Jestli chcete znát můj názor, jsem přesvědčený, že ho k tomu, aby spolykal prášky na spaní, donutili. Takže já budu držet pusu na zámek, chápete?“

„Ale jen do té doby, než to celé zveřejníte, co?“

„Jo, přesně. A jsem připravený jít za to sedět, jen abych ochránil své zdroje, to si pište. Hlavně když se mi podaří Curtu Wadovi a té jeho sebrance zlomit vaz.“

„Dobrá. Můžu vám prozradit, že vyšetřujeme řadu případů zmizení, která s největší pravděpodobností souvisejí se ženami internovanými na ostrově Sprogø. Předpokládáme správně, že Curt Wad měl s tím místem co do činění? Jo, je mi jasný, že od těch dob uběhlo už padesát let, ale možná jste na něco narazil.“

Carl zaslechl, jak muž chvíli lapá po dechu, a potom se rozhostilo ticho.

„Jste tam?“

„Jo, jsem,“ ozvalo se. „Malej moment, musím se nejdřív vzpamatovat. Teta mojí mámy byla jednou z chovanek ze Sprogø a vyprávěla příšerné historky. Ne přímo o Curtu Wadovi, ale o podobných týpcích. Nemám ani zdání, jestli byl do toho svinstva zapletený, ale řeknu vám na rovinu, že by mě ani trochu nepřekvapilo, kdyby v tom jel.“

„Chápu. Mluvil jsem s jedním novinářem, Louisem Pettersonem, který svého času psal o Curtu Wadovi kritické články. Znáte ho?“

„Jo, z doslechu. A pochopitelně znám jeho články. Je zapletený do všeho, proti čemu čestní novináři bojují. Byl na volné noze a opravdu se mu podařilo vypátrat pár hodně zajímavých věcí. Pak ho ale Curt Wad velmi pravděpodobně přesvědčil, že je výhodnější pracovat pro Benefici, neskutečně pitomou zpravodajskou kancelář. Určitě dostává velmi slušný plat, protože najednou nebylo ze dne na den po kritických článcích ani vidu ani slechu.“

„Dostal jste i vy podobnou nabídku?“

Søren Brandt se rozesmál. „Zatím ne, ale u těch hyen člověk nikdy neví. Každopádně se mi včera na sněmu podařilo Curta Wada a Lønberga parádně vytočit.“

„Jasně. Když už jste zmínil Lønberga, co mi o něm můžete říct?“

„Wilfrid Lønberg, Wadova pravá ruka a jeho největší oblíbenec. Otec předsedkyně představenstva Benefice, zakladatel Čistého zítřku a obzvláště aktivní v Tajném boji. Jo, myslím, že byste se na něj měli zaměřit. On a Curt Wad jsou čisté reinkarnace Josefa Mengeleho.“

Dlouho předtím, než dorazili k domu, viděli zář ohně. Lepší pozadí pro tenhle typ pozorování si vybrat nemohli. Tmavé listopadové odpoledne.

„To je ale pěkná drahá čtvrť,“ prohlásil Asad a kývl směrem k patricijským vilám.

Lønbergův dům se od ostatních v okolí v podstatě ničím nelišil. Bílý a vznešený, s vysokými okny a glazovanými dlaždicemi. Jen ležel trochu dál od cesty, takže procházka po skřípajícím štěrku by se stěží dala označit za neslyšnou.

„Co děláte na mém pozemku?“ ozvalo se.

Obešli živý plot a spatřili staršího muže v hnědém pracovním kabátě a s tlustými pracovními rukavicemi na rukou.

„Tady nemáte co dělat,“ řekl naštvaně a postoupil před starý barel, ze kterého plápolaly plameny. Oheň přiživoval papíry z vedle stojícího zahradnického kolečka.

„Musím vás upozornit, že podobné pálení papírů na volném prostranství není povoleno,“ oznámil mu Carl a na dálku se snažil rozpoznat, o jaké papíry jde. Pravděpodobně složky a dokumenty o všech těch svinstvech, za kterými Lønberg a jemu podobní stáli.

„Aha, a kdepak to píšou? Teď zrovna nemáme období sucha, co myslíte?“

„Velmi rádi se obětujeme a zavoláme gentoftským hasičům, abychom zjistili místní předpisy pro spalování odpadu.“ Otočil se k Asadovi. „Budeš tak hodný a prověříš to, Asade?“

Muž trhl hlavou. „Ale prosím vás, nechte toho. Je to jen pár starých papírů, komu by to mohlo vadit?“

Carl vytáhl policejní odznak. „Dokážu si lehce představit, že by se našel někdo, komu by mohlo vadit, že právě teď ničíte materiály, které by s velkou pravděpodobností mohly posloužit k zodpovězení řady otázek ohledně vaší činnosti a aktivit Curta Wada.“

To, co se stalo v následující vteřině, by si Carl nedokázal představit ani v těch nejdivočejších snech. Jak rychle a rozhodně dokázal muž Lønbergova věku a musulmanské vizáže zareagovat.

Jedním pohybem sebral z kolečka celou hromadu papírů a vhodil ji do barelu. Pak se sehnul, zvedl z trávníku plastovou láhev plnou technického benzinu, odšrouboval víčko a hodil ji do plamenů.

Na výsledný efekt nemuseli dlouho čekat. Když z plamenů vyrazil proud jisker a ohně a málem dosáhl až do koruny obrovského měděného buku, který trůnil uprostřed zahrady, Carl i Asad museli o několik kroků ustoupit.

„Tak,“ řekl muž. „Teď si hasičům klidně zavolejte. Co mi asi tak můžou udělat? Dát mi pět tisíc pokuty? Nebo snad deset? To pro mě nic není.“

Chystal se otočit a vydat se nahoru k domu, když vtom ho Carl zastavil.

„Ví vaše dcera Liselotte, jaké svinstvo jejím jménem provádíte, pane Lønbergu?“

„Liselotte? Svinstvo? Jestli máte na mysli její předsednický post v Benefici, tak na to může být jedině pyšná.“

„Aha, vážně? A je pyšná taky na provádění potratů v rámci Tajného boje, nebo jste jí tohle sladké tajemství zatajili? Sdílí taky stejný úchylný názor na lidi? Sympatizuje s vašimi vraždami nevinných dětí? Je snad pyšná i na tohle všechno, nebo o tom nemá ani páru?“

Lønberg upřel na Carla ledový pohled, který nedokázaly rozpustit ani plameny.

„No, k tomu vám můžu říct jedině to, že nemám tušení, o čem mluvíte. Jestli si chcete promluvit o něčem konkrétním, můžete se pozítří spojit s mým právníkem. Kancelář otevírá v pondělí v půl deváté ráno. Jestli vás to zajímá, jmenuje se Caspersen. Je uvedený v telefonním seznamu.“

„No jo,“ ozval se zezadu Asad. „Caspersen. Toho známe z televize. Ten je taky zapojený do Čistého zítřku, ne? Jeho telefonní číslo bychom měli moc rádi, tisíckrát díky.“

Tohle smělé prohlášení vzalo Lønbergovi vítr z plachet.

Carl se k němu naklonil a na rozloučenou téměř zašeptal: „Zatím mockrát děkujeme, pane Lønbergu. Myslím, že už jsme slyšeli a viděli dost. Pozdravujte pana Wada a vyřiďte mu, že teď jdeme na Nørrebro navštívit jednu z jeho starých přítelkyň. Případ Hermansenová, neříkali jste tomu tak kdysi?“

Čtvrť Nørrebro byla válečnou zónou. Rychle vystavěné domy zde tvořily nejlepší živnou půdu pro nespočet společenských problémů spojených se spoustou kriminality, násilí a probuzené nenávisti. Už to nebylo jako dřív, kdy se sociální odbor místní radnice zaměřoval především na pomoc těžce pracujícím dělníkům a snažil se jim zajistit relativně slušný život. Jen když se člověk prošel pěšky kolem jezer, zahlédl odlesk někdejší slávy v plné síle.

Jezera jsou pořád nejlepší místo ve městě, říkával vždycky Antonsen z Rødovre a měl pravdu. Když tady člověk stál a prohlížel si vyrovnané řady krásných, vznešených staveb, chráněných korunami kaštanů a s výhledem na poklidnou vodu, kde se pohupovala hejna labutí, neměl ani ponětí, že o pár set metrů dál se hlava nehlava mydlí rockerské gangy s přistěhovaleckými bandami a že po setmění by tady člověk vůbec neměl vystrkovat nos ven.

„Myslím, že je doma,“ řekl Asad a ukázal na podkrovní okna až úplně nahoře.

Carl přikývl. Stejně jako ve všech ostatních oknech šedivého domu, i v těchto se svítilo.

„Policie, paní Hermansenová,“ ohlásil se Carl do mikrofonu vedle vchodových dveří. „Rád bych vás navštívil a položil vám pár otázek. Můžete mě prosím pustit dovnitř?“

„Jaké otázky?“ zeptala se.

„Nic zvláštního, jde jen o rutinní kontrolu.“

„Aha, kvůli tomu nedávnému střílení na ulici Blågårdsgade? Ovšem, dobře jsem to slyšela. Ale byl byste tak laskav, ustoupil o pár kroků a ukázal mi policejní odznak? Nepouštím dál jen tak někoho.“

Carl naznačil Asadovi, aby zůstal stát u dveří, a sám vycouval mezi miniaturními předzahrádkami přízemních bytů tak daleko, aby mu světlo padalo přímo do obličeje.

Chvilku to trvalo, ale pak zahlédl, jak se jedno z oken otevřelo a vykoukla z něj malá hlava.

Carl zvedl odznak tak vysoko, jak jen dokázal.

O třicet vteřin později zabzučel zvonek u dveří.

Poté co vyšlapali dechberoucí schody do čtvrtého patra, našli dveře do bytu lehce pootevřené. Takže ta dáma nebyla zas tak vyděšená.

„Ach,“ utrousila, když Carl vstoupil do mírně zatuchlé chodby a za ním se objevil Asadův tmavý obličej. Strach se přece jen objevil. Nekompromisní chování přistěhovalců na Nørrebro si vybíralo svou daň.

„Ano, promiňte, ale mého asistenta se bát nemusíte. Je to ten nejslušnější člověk na světě,“ zalhal.

Asad natáhl ruku. „Dobrý den, paní Hermansenová.“ Uklonil se jako student na prodloužené v tanečních. „Háfiz al-Asad, ale můžete mi říkat jen Asad. Velice rád vás poznávám.“

Zaváhala, ale nakonec mu přece jen stiskla ruku.

„Dáte si šálek čaje?“ zeptala se a ignorovala Carlovo zavrtění hlavou a Asadovo zuřivé kývání.

Obývací pokoj vypadal stejně jako u většiny starších žen. Pestrá směsice těžkého nábytku a suvenýrů nasbíraných za celý život. Zarážející byla pouze absence zarámovaných rodinných fotek. Carl si připomněl Rosin krátký popis života Nete Hermansenové. Existovala spousta dobrých důvodů, proč se zde právě tyto portréty nevyskytovaly.

Vešla dovnitř s čajem připraveným na podnose. Lehce kulhala, ale navzdory třiasedmdesáti rokům vypadala pořád velmi dobře. Světlé vlasy, určitě odbarvené a velmi elegantně ostříhané. Bylo zřejmé, že i když neměla příliš šťastný život, peníze udělaly své. Jak už to tak peníze umějí.

„Opravdu hezké šaty,“ podotkl Asad.

Neodpověděla, ale nalila mu jako prvnímu.

„Jde vám o tu přestřelku na ulici Blågårdsgade z minulého týdne?“ zeptala se a posadila se mezi ně. Talířek se sušenkami přisunula před Carla.

Carl s díky odmítl a mírně se v ušáku narovnal.

„Ne, jde nám o zmizení několika osob v roce 1987. Nikdy se nenašly a doufáme, že vy…“ Na chvíli se odmlčel. „Můžeme vás oslovovat jménem a vykat vám?“

Přikývla. Možná jí to nebylo úplně po chuti, ale těžko říct.

„Doufáme, že vy, Nete, byste nám mohla s vyřešením této záhady trochu pomoci.“

To vyvolalo na jejím čele pár udivených vrásek. „No, nevím, jestli to dokážu.“

„Mám tady pár poznámek o vašem životě, Nete. A jak vidím, neměla jste to vždycky zrovna jednoduché. Měla byste vědět, že my, co tyhle případy vyšetřujeme, s vámi hluboce soucítíme a je nám líto, jakým útokům jste byla spolu s ostatními ženami vystavena.“

Vtom nadzvedla jedno obočí. Bylo jí to nepříjemné? S největší pravděpodobností ano.

„Ano, omlouvám se, že vytahuju záležitosti z té doby, ale některé z těch pohřešovaných osob měly něco společného s ostrovem Sprogø. Ještě se k tomu později vrátím.“ Usrkl si čaje. Na jeho vkus se mu zdál trochu hořký, ale pořád lepší než Asadův tlamolep. „Hlavním důvodem, proč jsme tady, je vyšetřování zmizení vašeho bratrance Taga Hermansena ze září 1987.“

Naklonila hlavu. „Bratránek Tage! On zmizel? No, nejsem s ním v kontaktu už celou věčnost, a tak jsem o tom neměla ani zdání. To mě opravdu mrzí.“

„Aha. Dnes dopoledne jsme navštívili jeho dílničku v Brenderupu na Fynu a našli jsme tam tuhle obálku.“

Vytáhl z plastového obalu obálku a ukázal ji Nete.

„Ano, správně. Pozvala jsem Taga na návštěvu. Teď už chápu, proč mi nikdy neodpověděl.“

„Nemáte čistě náhodou kopii toho dopisu, že? Opis přes kopírák nebo snad vytištěnou kopii?“

Usmála se. „Ne, to určitě nemám. Byl to ručně psaný dopis.“

Přikývl.

„Byla jste na ostrově Sprogø ve stejnou dobu jako zdravotní sestra Gitte Charlesová. Vzpomínáte si na ni?“

Opět se objevily vodorovné vrásky. „Ano, vzpomínám si. Na nikoho odtamtud se zapomenout nedá.“

„Gitte Charlesová zmizela ve stejnou dobu jako Tage.“

„To je ale zvláštní.“

„Ano, i Rita Nielsenová.“

To s ní lehce trhlo. Vrásky zmizely, ale ramena jí nepatrně poklesla.

„Rita? Kdy?“

„Poslední, co o ní víme, je, že si 4. září 1987 dopoledne, za pět minut čtvrt na jedenáct, koupila v trafice jen pár set metrů odtud, dole na ulici Nørrebrogade, cigarety. Potom se našel i její mercedes na ulici Kapelvej. To je skoro za rohem, ne?“

Stiskla rty. „To je ale příšerné. Toho dne mě Rita navštívila. Alespoň myslím, že to bylo čtvrtého září. Vzpomínám si, že to bylo koncem léta, ale přesné datum už si nevybavuji. Dospěla jsem do životní fáze, kdy jsem se musela vyrovnat se svou minulostí. Bylo to pár let po smrti mého manžela a já jsem se nedokázala posunout dál. Proto jsem pozvala Ritu a Taga.“

„Takže Rita Nielsenová vás tehdy navštívila?“

„Ano, navštívila.“ Ukázala na stůl. „Seděly jsme spolu u tohohle stolu a pily ze stejných šálků. Zdržela se tady tak dvě hodinky. Jasně si na to vzpomínám. Bylo to zvláštní ji zase vidět, ale v podstatě jsem byla ráda. Vyjasnily jsme si spoustu věcí, chápete? V těch dobách na ostrově Sprogø jsme nebývaly vždycky nejlepší kamarádky.“

„Po jejím zmizení probíhalo velmi intenzivní pátrání. Proč jste se úřadům nikdy nepřihlásila, Nete?“

„To je ale strašné, co se jí asi mohlo stát?“

Na chvíli se zadívala do stropu. Jestli mu na otázku neodpoví, je tady něco hodně špatně.

„A proč jsem se nepřihlásila úřadům?“ ozvalo se konečně. „To jsem přece nemohla. Den po její návštěvě jsem odletěla na Mallorku, protože jsem si tam kupovala dům. Jestli se nepletu, tak jsem dánské noviny nečetla dobrého půl roku. Ten dům mám v Son Vidu. Normálně tam přes zimu bývám, celých šest měsíců. Jediný důvod, proč jsem teď tady, je, že mě zlobí ledvinové kameny. Ty bych si raději nechala vyšetřit doma, v Dánsku.“

„Máte k tomu domu nějaké doklady?“

„Samozřejmě. Ale počkejte! Mám pocit, jako bych najednou byla u výslechu. Jestli mě z něčeho podezříváte, tak to prosím řekněte na rovinu.“

„Ne, Nete. Ale musíme najít odpovědi na několik otázek a jedna z nich byla, proč jste nereagovala na výzvy při pátrání po Ritě Nielsenové. Můžeme vidět papíry k tomu domu?“

„Ještě že jsem je nenechala na Mallorce,“ řekla mírně zaraženě. „Měla jsem je tam až do loňska. Ale pak nás všechny v ulici vykradli, a tak jsem je pro jistotu odvezla.“

Hned věděla, kde má dokumenty hledat. Položila je před Carla a ukázala na datum koupě. „Dům jsem koupila přesně 30. září 1987, ale předtím jsem tři týdny hledala a domlouvala cenu. Původní majitel mě chtěl oškubat, ale to se mu nepodařilo.“

„Ale…“

„Ano, vím, že od čtvrtého září je to poměrně dlouhá doba, ale vážně to tak bylo. Ani bych se nedivila, kdybych měla ještě někde schovanou letenku. Takže byste hned sami viděli, že nelžu. Nebyla jsem doma. Ale tu letenku se mi tak rychle najít nepodaří.“

„Mně by úplně stačilo razítko v pase nebo nějaký jiný písemný důkaz,“ podotkl Carl. „Kdybyste čistě náhodou měla někde založený starý pas, tak je docela dobře možné, že jsou v něm razítka, která by vaši výpověď potvrdila.“

„Někde ho určitě mít budu, ale budete se muset zastavit ještě jednou. Bude mi to chvíli trvat, než ho najdu.“

Přikývl. Pravděpodobně nelhala. „Jaký jste měla vztah ke Gitte Charlesové, Nete? Můžete nám to popsat?“

„Proč vás to zajímá?“

„Máte pravdu, to nebyla dobrá otázka. Jde o to, že v případu zmizelé Gitte Charlesové máme hrozně málo informací. Prakticky nikdo z těch, kdo ji znali, už nežije, a proto vlastně vůbec netušíme, jaká to byla žena a proč se možná ztratila. Mohla byste nám o ní něco říct?“

Bylo patrné, že to pro ni není snadné. Její dilema by se možná dalo formulovat jako „proč bych kruci měla říkat něco hezkého o svém vězniteli“.

„Byla na vás ošklivá? Proto nevíte, co odpovědět?“ ozval se Asad.

Nete Hermansenová přitakala. „Není to snadné.“

„Protože Sprogø byl ošklivý ostrov, že jo? A ona byla jednou z těch, kdo vás tam drželi, ne?“ pokračoval Asad s očima upřenýma přímo na talířek se sušenkami.

Znovu přikývla. „Vlastně jsem si na ni strašně dlouho vůbec nevzpomněla. A ani na Sprogø. To, co se tam dělo, bylo naprosto šílené. Izolovali nás od okolního světa a podvázali nám vejcovody. Tvrdili, že jsme slabomyslné, nevím proč. A i když Gitte Charlesová nebyla z těch nejhorších, tak mi ani trochu nepomohla, abych se odtamtud dostala.“

„Od té doby jste s ní nikdy nebyla v kontaktu?“

„Bohudíky ne.“

„Dále tady máme Philipa Nørviga. Vzpomínáte si na něj?“

Neznatelně přikývla.

„Zmizel ve stejný den,“ pokračoval Carl. „Od jeho vdovy jsme se dozvěděli, že byl pozvaný do Kodaně. Podle vaší výpovědi jste se tenkrát nacházela v období, kdy jste byla přinucena vyrovnat se se svou minulostí. Philip Nørvig byl taky svým způsobem do vašeho neštěstí zapletený, že? Byla to jeho vina, že se obžaloba proti Curtu Wadovi tak nešťastně vyvinula. Takže i on byl jedním z těch, se kterými jste se musela vypořádat, Nete? Bylo to pozvání od vás?“

„Ne. Pozvala jsem jen Taga a Ritu, nikoho dalšího.“ Zavrtěla hlavou. „Nechápu to. Tolik lidí ve stejnou dobu a všechny jsem je znala. Co se mohlo stát?“

„Právě proto jsme se na scéně objevili my z oddělení Q. Staré případy, případy se zvláštní zápletkou, to je náš denní chleba. A tolik případů pohřešovaných, kteří se nějakým způsobem znali nebo spolu měli něco spoleěného, není, jak jste sama řekla, ani trochu normální.“

„Povedlo se nám něco zjistit na lékaře Curta Wada,“ připojil se Asad. O něco dřív, než měl Carl v plánu, ale on už byl prostě takový.

„Našli jsme mnoho souvislostí, které ho nějakým způsobem spojují s několika pohřešovanými,“ pokračoval Asad. „Na prvním místě jde o Nørviga.“

„Curt Wad!“ zvedla hlavu jako kočka, která právě zjistila, že má v dosahu drápů hejno ptáčků.

„Ano, víme, že tento muž stál pravděpodobně na začátku všech vašich problémů. V jedné z Nørvigových složek jsme se dočetli, jak se mu podařilo vyvrátit vaše obvinění proti němu a jak všechno otočil proti vám. Opravdu velmi nerad vytahuju tyhle staré záležitosti na světlo, ale kdybyste nám mohla poradit nebo vysvětlit možnou souvislost mezi všemi těmi pohřešovanými a jeho osobou, byli bychom vám velmi vděční.“

Přikývla. „Určitě se nad tím zamyslím.“

„Váš případ byl velmi pravděpodobně jedním z prvních v dlouhé řadě, kdy se Curtu Wadovi podařilo překroutit pravdu a prosadit si vlastní zájmy bez ohledu na to, že někomu způsobil příkoří a újmu. Pokud bude zahájeno Wadovo vyšetřování, je docela dobře možné, že vás budeme muset vyslechnout jako jednoho z mnoha svědků. Jak se na to díváte?“

„Jestli bych svědčila proti Curtu Wadovi? Jsem si víceméně jistá, že nechci. Už je to za mnou. Boží mlýny si ho najdou i bez mého přispění. Ďábel už je určitě připravený a v radostném očekávání si mne ruce.“

„Chápeme vás, Nete,“ ozval se Asad a udělal gesto, jako by do sebe chtěl nalít další šálek čaje.

Carl ho pohybem ruky zastavil.

„Možná se zase brzy potkáme, paní Hermansenová. Děkujeme za občerstvení,“ řekl Carl a dal Asadovi jasně najevo, že návštěva je u konce. Když sebou trochu hodí, stihne tak akorát dojet domů, převlékne se a vyrazí zjistit, jestli nový klíč k Moninu hájemství funguje podle očekávání.

Asad poděkoval. V rychlosti ulovil jednu sušenku, pochválil ji a najednou vztyčil prst do vzduchu.

„Moment, Carle. Zapomněli jsme se zeptat na posledního pohřešovaného.“ Obrátil se k Nete Hermansenové. „Tenkrát se ztratil i jeden rybář z Lundeborgu. Jmenoval se Viggo Mogensen. Neznala jste ho náhodou? Na loďce to není z Lundeborgu na Sprogø nijak zvlášť daleko.“

Usmála se. „V životě jsem o něm neslyšela.“

„Vypadáte namyšleně, šéfe. Co se vám honí hlavou?“

„Zamyšleně, Asade. Ne namyšleně. K zamyšlení toho máme víc než dost, nemyslíš?“

„To bych řekl. Já to taky nějak nedokážu pobrat, Carle. Až na Vigga Mogensena máme dva případy v jednom: na jedné straně je Rita, Gitte, Curt Wad, Nørvig a Nete. Bratranec Tage nám do toho nezapadá, protože pokud víme, neměl s ostrovem Sprogø nikdy nic společného. Ale na druhou stranu máme přece jen spojitost mezi ním a Nete. Takže ona je jediná, která měla něco společného s každým pohřešovaným.“

„Ano, možná, ale zatím to nemůžeme s jistotou prokázat. Možná měl s každým co do činění i Curt Wad. To teď musíme prověřit. Každopádně si z repertoáru škrtám teorii o hromadné sebevraždě nebo sérii nevysvětlitelných nešťastných souběžných náhod.“

„Můžete mi to zopakovat? Říkal jste repertoáru a souběžných?“

„To neřeš, Asade. Probereme to někdy jindy.“

29 ) Sprogø 1955

Kodaň, září 1987

Na molu stál hlouček žen. Všechny mávaly, jako by Nete s Ritou byly dlouho očekávané kamarádky. Stály tam pohromadě jako malé děti, čistě vymydlené, jásaly, smály se – a Nete nechápala proč.

Co je tady proboha k smíchu? Loď z Nyborgu není žádný záchranný člun. Žádná Noemova archa, která pro ně připlouvá, aby je odvezla do bezpečí. Jak se doslechla, bylo tomu přesně naopak. Tahle loď byla prokletím.

Nete se zahleděla přes bok lodi a mávající paže nahoru na maják, který se tyčil vysoko na kopci, a na shluk budov s červenými střechami, žlutými zdmi a spoustou oken, které zíraly jako oči do krajiny a na ty chudinky všude kolem. Dveře složené z malých skleněných tabulek se rozletěly a uprostřed schodiště se objevila malá, ale vzpřímená postava, která se pevně chytila zábradlí. Nebylo pochyb, že jde o admirálku, která viděla svou flotilu bezpečně připlouvat do přístavu, nebo ještě lépe řečeno královnu ostrova Sprogø, která dohlížela na všeobecný pořádek. Tahle žena rozhodovala o všem.

„Máte cigára?“ bylo první, co na ně ženy křičely. Jedna z nich dokonce přešplhala z mola až úplně na okraj dřevěného vlnolamu a natáhla ruku. Jestli existuje minimální šance, že by pro sebe mohla něco urvat, chce být první na řadě.

Ženy se k nově příchozím nahrnuly jako kejhající hejno hus. Pokřikovaly na ně svá jména a jejich ruce hledaly bližší kontakt.

Nete se znepokojeně podívala na Ritu, která se na rozdíl od ní cítila jako mezi svými. Ano, Rita u sebe měla cigarety a ty jí zajišťovaly cestu na vrchol místního společenského žebříčku. Zvedla krabičky nad hlavu, všem je ukázala a stejně rychle si je zase schovala zpátky do kapsy. Nebylo divu, že na sebe veškerou pozornost upoutala ona.

Nete dostala přidělený pokojík až nahoře, pod zešikmenou střechou.

Malé střešní okénko bylo jejím jediným spojením se svobodou a volností. V pokoji byla lezavá zima a špatně utěsněným rámem okna dovnitř profukoval vítr. Dvě postele a malý kufr spolubydlící. Kdyby nebylo krucifixu na zdi a dvou malých obrázků filmových hvězd, které stejně neznala, člověk by si mohl myslet, že je ve vězeňské cele.

Pokoj z obou stran sousedil s dalšími místnostmi a přímo přede dveřmi byla společná umývárna s teracovou dlažbou.

Po celé své dětství kydala Nete ve stájích hnůj, ale nikdo o ní nemohl říct, že by byla špindíra. Paže a ruce si vždycky drhla tvrdým kartáčem a zbytek těla houbou.

Kruci, ty jsi fakt ta nejvymydlenější holka na světě, říkával pokaždé Tage.

Tady ale mytí probíhalo v nejdivočejším zmatku, a tak bylo těžké udělat to pořádně. Všechny ženy stály vyrovnané v řadě vedle sebe, svlečené do půli těla, a na umytí měly jen pět minut. Opět se zde používaly stejné mýdlové vločky jako v Brejningu. Vlasy byly po umytí tak slepené, že připomínaly vojenskou helmu, byly i stejně přitažlivé a navíc ještě páchly mnohem hůř než předtím.

Po celý den trval souboj s časem, pevně vymezenými hodinami k určitým činnostem, a všechny musely držet hubu, krok a směr. Nete tady nenáviděla úplně všechno, a když to bylo jen trochu možné, stranila se ostatních. Zažila to už v pěstounské rodině a tady to probíhalo úplně stejně. Výhodou bylo, že se díky tomu mohla v klidu litovat a plakat nad svým osudem, ale nade vším se stále vznášel zlověstný stín: z tohohle místa jen tak lehce neunikne. Možná by jedna spřátelená duše mezi zaměstnankyněmi nebo dobrá kamarádka dokázala učinit zdejší pobyt snesitelnějším, ale ženy, které je hlídaly, byly hrubé a velitelské a Rita se starala jen sama o sebe. Obchodovala, podváděla, směňovala a pomalu se v hierarchii posunovala nahoru a nakonec se uhnízdila na trůnu jako královna těchto omezených poddaných. Postel vedle Nete okupovala prostoduchá dívka, která neustále brebentila o malých dětech. Bůh jí věnoval panenku, o kterou se dobře starala, a pořád dokola opakovala, že jednoho krásného dne bude mít vlastní děťátko. Nedalo se s ní rozumně mluvit, ale mnohé z ostatních dívek to měly v hlavě srovnané. Jedna z nich by si ráda četla, ale personál se jí vysmál. Luxus, řekli jí a poslali ji do práce.

Nete také pracovala. Požádala o práci ve stájích, ale takového štěstí se jí nedostalo. Zatímco Rita trávila většinu dne v prádelně, kde vyvařovala oblečení a žertovala s ostatními chovankami, Nete byla zaměstnaná v kuchyni, škrábala zeleninu a myla pánve. Když už toho měla plné zuby, začala pracovat pomaleji a dívala se z okna, stala se snadnou kořistí. Neútočily na ni jen zaměstnankyně, ale i ostatní ženy. A když ji jedna z nich začala ohrožovat nožem a přitlačila ji ke zdi, vrátila jí Nete útok tím, že jí do očí chrstla horkou vodu a navíc ji ještě nakopla. Kvůli tomu se poprvé dostala na kobereček k hlavní vychovatelce.

Kancelář a hlavní vychovatelka byly jako spojené nádoby. Obojí bylo studené a systematicky uspořádané. Police s pořadači dokumentů na jedné straně a závěsné skříňky na straně druhé. V těchto archivech byly vyrovnané lidské osudy a čekaly, až je někdo vytáhne, zváží, posoudí a poplivá.

„Doslechla jsem se, že vyvoláváš v kuchyni problémy,“ oznámila se vztyčeným ukazovákem hlavní vychovatelka.

„Když mě pošlete do stájí, žádné problémy už nebudou,“ odpověděla Nete a sledovala, jak si hlavní vychovatelka poklepává prsty po stole. Tyhle ruce a prsty byly jejím spojením se světem. Podle nich se dá poznat, na co myslí, říkávala Rita, která by to měla vědět, protože v kanceláři byla už mockrát.

Ledové oči se na ni podívaly. „Měla bys vědět jednu věc, Nete. Tady nejde o to dávat vám privilegia, která vám zde usnadní život. Tady jde o to, abyste navzdory svým zkaženým povahám a tupým hlavám pochopily, že život není jen zábava a že i ostatní povinnosti jsou vždycky k něčemu dobré. Jste tady proto, abyste se naučily žít jako lidi a ne jako zvířata, kterými jste až dosud byly. Chápeš?“

Nete lehounce zavrtěla hlavou, málem by si toho pohybu ani sama nebyla vědoma, ale hlavní vychovatelka si toho dobře všimla. Prsty se najednou přestaly hýbat.

„Mohla bych to chápat jako tvou drzost, Nete, ale rozhodla jsem se, že to budu brát jako příznak toho, že jsi zaostalá, jednoduchá a hloupá.“ Narovnala se na židli. Její hruď byla hranatá a plochá. Určitě by se za ní mnoho mužů neotočilo.

„Přeřadím tě do dílny ručních prací. Je to sice o pár měsíců dřív, než se sluší a patří, ale v kuchyni už tě nechtějí.“

„Rozkaz,“ odpověděla Nete s pohledem zabořeným do podlahy.

Dílna ručních prací může být stěží horší, pomyslela si, to se ovšem spletla.

Na samotné práci nic špatného nebylo, i když obšívání lemů na prostěradlech nebo paličkování jí zrovna moc nešlo. Nejhorší byl blízký kontakt s ostatními chovankami. Sedět v místnosti plné jejich keců a žvanění. V jednu chvíli byly nejlepší kamarádky na život a na smrt a vzápětí se z nich staly nejhorší nepřítelkyně.

Nete bylo jasné, že o spoustě věcí v životě nemá ani nejmenší tušení. Neznala zeměpis, historii ani jiné běžné věci. Ale když člověk tak málo znal písmena a čísla jako ona, musel veškeré informace vnímat jen sluchem. Ve svém životě nepotkala mnoho lidí, kteří by si dali tu práci a snažili se ji tímhle způsobem něco naučit.

Stručně řečeno, dokázala se snadno uzavřít sama do sebe, ale v dílně ručních prací to prostě nešlo. Z přeplněné místnosti plné neustálého tlachání se mohla zbláznit. Deset hodin každý den.

„Moje milá Grethe, byla bys prosím tak hodná a podala mi pletací jehlici?“ zeptala se jednou a tahle Grethe na ni naštvaně zařvala: „Myslíš, že jsem tvoje domácí služka, ty uslintaná krávo?“

Tímhle způsobem se měnil tón během jediné vteřiny. A všechny, tedy kromě dotyčné chovanky a Nete, se řehtaly a nadávky létaly přes stoly, dokud se znovu neusmířily. Potom partička začala zase znovu od začátku opakovat staré historky, pořád dokola jedny a ty samé.

Tady se mluvilo jen o nedostatku cigaret, žvatlalo se o pěkných chlapících na člunech a vyprávěly se příšerné historky o lékaři s nožem tam v Korsøru. Jinak nebylo o čem mluvit.

„Já na tomhle zatraceném ostrově zešílím,“ šeptala Ritě, když se před obědem sešly na nádvoří.

Rita si ji prohlédla od hlavy až k patě, jako by byla nějaké zboží vystavené v obchodě na regále, a nakonec řekla: „Postarám se, abysme se dostaly na společný pokoj. Neboj, já už tě dokážu trochu rozveselit.“

Toho večera měla Netina spolubydlící ošklivý úraz a musela být lodí převezena do nemocnice v Korsøru. Říkalo se, že se v prádelně dostala moc blízko ke kotli s vroucí vodou, a navíc si za to prý mohla sama, protože byla hloupá, nemotorná a v hlavě měla jen tu svou panenku a nic jiného.

Její křik byl jasně slyšet i v tkalcovně a šicí dílně. Nete z toho všeho neměla ani trochu dobrý pocit.

Když se Rita nastěhovala do Netina pokoje, vrátil se jí alespoň na chvíli do života smích. Veselé historky zněly v Ritině podání ještě legračněji a ona je navíc uměla dobře prodat. Ale Ritina společnost nebyla zadarmo a Nete hned první noc pochopila, čím bude muset zaplatit.

Protestovala, ale Rita byla silnější a přeprala ji, a když Nete strachy lapala po dechu, pochopila, že není vyhnutí.

„Budeš držet klapačku, Nete. Jestli někde cekneš, máš to spočítaný, jasný?“ šeptala Rita. A Nete pochopila.

Rita byla mnohem silnější než Nete nejen po fyzické stránce, ale i psychicky. I když Rita pobyt na ostrově nenáviděla, v hlavě měla pořád spoustu plánů na blízkou a příjemnou budoucnost. Byla si naprosto jistá, že se z ostrova dostane, a zatímco na tom pracovala, dokázala si lépe než kdokoliv jiný z přítomných svůj pobyt zpříjemnit.

Dostávala nejlepší práci, jídlo mívala na stole jako první, vykuřovala si za prádelnou, po nocích si podle chuti brala Nete a ve zbývajícím čase byla královnou ostatních chovanek.

„Odkud máš vůbec ty cigarety?“ vyptávala se občas Nete. Odpovědi se dočkala až jedné jarní noci. Tehdy ji tajně pozorovala, viděla, jak vstala z postele, natáhla si oblečení a potichu vyklouzla ze dveří.

Teď se spustí poplach po celém baráku, pomyslela si Nete, protože na všech dveřích byl malý kolíček, který při otevření dveří povyskočil a spustil poplašný zvonek. Pak se rozkřičely i zaměstnankyně a následovaly rány a bití a pobyt v přemýšlecí místnosti, jak personál říkal trestním samotkám. Zvonek se však nerozezněl, protože Rita ho ošidila kouskem kovu.

Když Rita poodešla chodbou o kus dál, Nete vstala a podívala se, jak to udělala. V podstatě šlo jen o geniálně stočený kovový plíšek, který se při otevírání dveří vstrčil do otvoru místo kolíku. Jak to bylo jednoduché.

Ani ne během deseti vteřin si Nete přetáhla šaty přes hlavu a s tlukoucím srdcem se vyplížila za Ritou. Stačilo by zapraskání prkna v podlaze nebo zaskřípání dveří a bylo by po legraci, ale Rita měla cestu připravenou dobře.

Když se Nete dostala k hlavním dveřím, byly už odemčené. Takže i s nimi si Rita uměla poradit.

V dálce zahlédla, jak postava před ní rychle mizí kolem kurníku a dolů přes pole. Zdálo se, že i v té tmě zná na cestě každičký kámen, každou bažinatou louži.

Nebylo pochyb, že Rita směřuje ke „Svobodě“, jak ženy říkaly malému domku daleko na ostrohu, směrem na západ. Tam mohly nejslušnější chovanky trávit denní hodiny během takzvaného prázdninového týdne. Za dávných časů se domku říkalo „morový“, protože se tam posílali nemocní námořníci do karantény, a jak Nete během dnešní noci poznala, zamořený byl ten dům pořád.

Na malé pláži vedle domku bylo vytažených několik loděk se sítěmi a bednami na ryby a přímo uvnitř „Svobody“ problikávalo světlo z petrolejových lamp.

Nete se co nejopatrněji připlížila k domku a nahlédla oknem dovnitř. To, co uviděla, ji málem porazilo. Na jednom konci malého jídelního stolu leželo několik kartonů cigaret a na druhém konci stála Rita. Byla lehce ohnutá, rukama se opírala o desku stolu, spodní část těla pěkně vyšpulenou, takže muž stojící za ní do ní mohl pohodlně vrážet svůj penis.

Za ním stáli další chlapíci a čekali, až na ně přijde řada. Měli zarudlé tváře a soustředili se na zajímavý výhled. Byli to tři rybáři a toho úplně vpravo znala Nete až moc dobře.

Byl to Viggo.

Viggův hlas poznala ve vchodovém telefonu u dveří okamžitě. Teď tady stála s bušícím srdcem a naslouchala krokům na schodišti. Blížily se k bytu. Když otevřela dveře, bylo jí hned jasné, že tentokrát to bude těžší než v předchozích dvou případech.

Pozdravil ji hlubokým hlasem a vklouzl do chodby, jako by tam už někdy byl. Pořád to byl pěkný chlap, který ji mohl lehce pobláznit jako tehdy na pouti. Jeho větrem ošlehaná tvář zjemněla, vlasy získaly šedivý nádech a na pohled vypadaly tak hebce.

Tak hebounce, že se rozhodla. Až ho zavraždí, bude je chvíli vískat mezi prsty.

30 ) Listopad 2010

Carl se probudil celý zmatený. Nevěděl, co je za den a proč mu ložnice připomíná bazar v Gelleruparku. Opravdu mu v nose zašimrala směsice vůně Asadovy sirupové polévky, zatuchlého kebabu a zápachu lékařských konzultací?

Natáhl se pro hodinky a zjistil, že je za pět minut půl desáté.

„Zatraceně,“ zařval a vyletěl z postele. „Proč mě nikdo nevzbudil?“ Teď přijde Jesper pozdě a Carl má další problém.

Spláchnout ze sebe včerejší pot a hodit na sebe alespoň trochu čisté oblečení mu zabralo jen pět minut. „Vstávej, Jespere,“ řval a podruhé zabušil na dveře jeho pokoje. „Přijdeš pozdě a bude to kruci jen tvoje chyba.“

Vklouzl do bot a ještě jednou zabouchal na dveře pokoje svého nevlastního syna. Potom seběhl po schodech dolů do obýváku. V podstatě se přitom ani nohama nedotýkal schodů.

„Prrr, co blbneš, Carle? Pospícháš na bohoslužbu? Ta je ale až v deset,“ podotkl opatrně Morten. Stál u sporáku, oděný do pyžama a oblíbené zástěry, a vypadal jako parodie sebe sama.

„Dobré ráno, Carle,“ ozvalo se z obýváku. „Pěkně jste se při holení pořezal.“

Dorůžova vyspaný Mika, oblečený od hlavy až k patě v bílém, se na něj usmíval. Před ním ležel na lůžku nahý Hardy a vedle něj, na pojízdném servírovacím stolku, stály dvě kouřící mísy naplněné nějakými kapalinami. Mika měl plné ruce práce, právě otíral Hardyho bezvládné tělo vyždímanými hadry.

„Musíme Hardyho trochu omýt. Už měl sám pocit, že kysele smrdí. Teď jsme mu připravili kombinovanou kafrovou a mentolovou lázeň, tím už ten smrádeček zaženeme. Co tomu říkáš, Hardy?“

„Říkám dobré ráno,“ pronesla hlava na konci bledého, hubeného, dlouhého těla.

Carl se zamračil a v tu chvíli zařval Jesper z prvního patra, že Carl je ten největší debil na světě, a trefil se mu do zátylku kalendářem.

Sakra, tohle opravdu naštve. Vždyť je neděle, pomyslel si Carl a podpíral si jednou rukou hlavu.

„Co se tady vlastně děje? Hodláš si otevřít zájezdní hostinec, Mortene?“ zeptal se s narážkou na šířící se vůni.

Zavřel oči a pokusil si vybavit včerejší nepovedený rozhovor s Monou.

Ne, bohužel se u ní nemůže stavit, protože ona jde na návštěvu k Mathildě, oznámila mu.

Mathilda? Kdo to je? zeptal se.

V následující vteřině by si za tu pitomou otázku nejradši dal facku.

Moje nejstarší dcera, Carle, víš? odpověděla tak chladně, že se z toho převaloval na posteli až do brzkých ranních hodin. Zatracená zkurvená práce. Copak mu vůbec někdy řekla, že její druhá dcera se jmenuje Mathilda? Ale na druhou stranu, zeptal se jí na to někdy? Jasně že ne. A neštěstí bylo hotovo.

Zaslechl, jak si Morten v pozadí něco mumlá, ale nerozuměl mu. „Zopakuj to prosím,“ požádal.

„Snídaně je na stole, Carle,“ odpověděl Morten. „Kvalitní domácí strava pro každou hladovou duši a také pro dva velmi zamilované kluky.“ Při vyslovení slova „zamilovaní“ mrkal jako blázen.

Pěkně to s ním mává, jen co je pravda, pomyslel si Carl. Však už bylo načase.

Morten rozdělil porce po kuchyňském stole. „Pojďte si nabídnout, máme na plátky nakrájený šťavnatý česnek nasypaný na uzenou jehněčí klobásu a ovčí sýr, džus z čerstvé zeleniny a šípkový čaj s medem.“

Bože všemohoucí, řekl si Carl. Snad by bylo lepší vrátit se rovnou do postele.

„Dnes naostro spouštíme Hardyho trénink,“ oznámil Mika od Hardyho postele. „A počítáme s tím, že to bude bolet, nemám pravdu, Hardy?“

„Jo, bylo by naprosto úžasný, kdybys měl pravdu,“ odpověděl.

„Ale nemáme žádná přehnaná očekávání, že, Hardy?“

„Já neočekávám ani prd. Jen tiše doufám.“

Carl se k němu otočil a vztyčil palec do vzduchu. Proč by tady kruci měl sedět a litovat sám sebe, když se Hardy dokáže takhle poprat s osudem?

„Sháněla tě Vigga, Carle. Máš jí zavolat,“ podotkl Morten.

Výborně. Opět důvod, proč se může znovu začít litovat.

Carl seděl, přemýšlel nad ranní klobásou a naprosto ignoroval Jesperův rozmrzelý výraz. Zatracená práce s celou Viggou. Už se rozhodl, že nad tím přestane uvažovat, když vtom ho napadlo řešení. Tak logické, jednoduché a povznášející, že za jídlo zdvořile poděkoval, i když málokdy ochutnal tak hnusnou kombinaci.

„To je dobře, že voláš,“ ozvala se Vigga. Tentokrát se kupodivu zdála být trochu vystrašená. Ona, která považovala za samozřejmé, že se chod celého světa řídí podle ní. Ale není to Carlova vina, že si naplánovala novou svatbu dřív, než dokázala ukončit předchozí svazek.

„No, co mi řekneš? Byls v bance?“

„Taky ti přeju dobré ráno, Viggo. Ne, v bance jsem nebyl. Neměl jsem k tomu vlastně žádný důvod.“

„Aha. Snad mi nechceš nakukat, že dokážeš vyplatit na dřevo šest set padesát tisíc bez bankovní půjčky? Kdopak tě zachrání, snad ne Hardy?“

Carl se zasmál. Však se těm ostrým tónům brzo obrousí hrany.

„Akceptuju těch šest set padesát tisíc, které po mně chceš, Viggo. V pořádku. Zaplacená polovina domu je tvoje.“

„Ó božíčku, Carle.“ Tentokrát jí úplně vyrazil dech.

Carl se uvnitř zatetelil. Za chvíli bude už naprosto paf.

„Dál tady máme vzájemné vyúčtování, které jsem dopočítal dneska.“

„Vzájemné vyúčtování?“

„Ale no tak, milá Viggo. Je klidně možné, že ty ještě pořád žiješ v časech hippies, ale nám ostatním v Dánsku už nestačí žít z vůně květin a lásky. Dostali jsme se do egoistického desetiletí, na to nezapomeň, každý musí myslet sám na sebe.“

Užíval si ticho na druhém konci. Kdo by si kdy pomyslel, že dokáže být tak dlouho potichu. Bylo to, jako kdyby Ježíšek naděloval dva dny v kuse.

„Tak se do toho dáme, poslouchej. Za prvé máme pět šest let, kdy u mě bydlel samotný Jesper. Tři roky na gymnáziu nebyly zrovna levné, to přece víš, a je vlastně úplně jedno, jestli školu dodělal nebo ne. Nástavbové studium, kam chodí teď, taky není zrovna zadarmo. Ale řekněme, že si náklady, těch osmdesát tisíc ročně, rozdělíme. Proti tomu by žádný soud neřekl ani popel.“

„Moment, moment,“ skočila mu do řeči. Jako by bitva už začala. „Já jsem za Jespera platila. Dva tisíce měsíčně.“

Teď po dechu zalapal Carl.

„Cože? Pevně doufám, že na to máš účtenky, protože já jsem nikdy neviděl ani korunu.“

Smeč. Opět ztichla ona.

„Jo, Viggo,“ spustil Carl. „Určitě oba dva myslíme na to samé. Tvůj roztomilý synáček si prachy celou dobu nechával pro sebe.“

„Ten parchant,“ řekla.

„Co se stalo, stalo se. Musíme se posunout o kousek dál. Teď mě dobře vnímej, Viggo. Ať se stalo cokoliv, stejně si brzo v zemi kari vezmeš pana Kurkumu. Já ti teda vyplatím těch šest set padesát tisíc. Ty mi zaplatíš šestkrát čtyřicet tisíc za Jesperův poslední rok na základce, tři roky na gymplu a ještě zbývající dva roky na nástavbě. Jestli se ti nechce platit za ty dva roky na nástavbě, máš druhou možnost. Dáš mi sto padesát tisíc a na následující dva roky si ho vezmeš k sobě. Vyber si.“

Ticho mluvilo svým vlastním jazykem. Z Gurkamala a Jespera se pravděpodobně nestanou nerozluční přátelé.

„Dále tady máme tvůj vlastní majetek. Právě se dívám na internet a vidím, že zahradní chatka je oceněná na pět set tisíc, ergo tedy já z ní dostanu dvě stě padesát. Suma sumárum, já ti dám šest set padesát tisíc minus dvě stě čtyřicet tisíc minus dalších dvě stě padesát tisíc, takže nám vychází sto šedesát tisíc korun plus samozřejmě polovina vybavení domu. Můžeš se tady osobně stavit a vybrat si, co se ti hodí.“

Rozhlédl se po okolním nábytku. Moc nechybělo, aby se rozesmál nahlas.

„To snad nemůže být pravda,“ ozvala se.

„Velmi rád ti do Islevu pošlu kalkulačku, jestli tvůj pan Kurkuma není schopen z hlavy spočítat tak vysoká čísla,“ odvětil. „Na druhou stranu můžeš přestat Jesperovi vyplácet ty dva tisíce měsíčně, mám pocit, že už se napakoval dost. Já se budu ze všech sil snažit, aby tou nástavbou prolezl.“

Nastala neskutečně dlouhá pauza. Provozovatel mobilní sítě si určitě musel mnout ruce radostí.

„Říkám ne,“ prohlásila.

Carl přikývl. To se dalo čekat.

„Vzpomínáš si na tu sympatickou právničku z ulice Lyngby Hovedgade, která zařizovala naše nákupy nemovitostí?“

Vigga zabručela.

„Mezitím začala pracovat u Nejvyššího soudu. Obrať se na ni, pošli jí své požadavky. A nezapomeň, Viggo: Jesper není z mého masa a krve. Když budeš dělat problémy, pošlu ti ho natošup zpátky. A vyrovnání dopadne stejně.“

Na účet mobilního operátora přitekly další peníze. Zakryla rukou sluchátko. Každopádně byly hlasy, které se z něj ozývaly, víc nezřetelné než normálně.

„Dobrá, Carle. Gurkamal souhlasí, a já tím pádem taky.“

Bůh žehnej tomu roztomilému sikhovi. Ať mu vous roste, jako by ho pohnojili.

„Ale jedna věc zůstává beze změny,“ řekla s jistou jízlivostí v hlase. „Jde o naši starou dohodu ohledně mámy. Domluvili jsme se, že ji budeš navštěvovat nejméně jednou týdně, a tys to nedodržel. Tentokrát to od tebe budu chtít písemně. Jestli ji nenavštívíš dvaapadesátkrát do roka, za každou promeškanou návštěvu vysolíš dva litry, jasný?“

Carl si tchyni představil. Ostatní dementní obyvatelé domova důchodců před sebou neměli dlouhodobou perspektivu, ale s Karlou Alsingovou člověk nikdy nevěděl, na čem je. To by mohl být mimořádně nepříjemný kompromis, do kterého ho Vigga tlačí.

„Chci mít dvanáct týdnů dovolenou,“ odvětil.

„Dvanáct týdnů? Ty ses snad úplně zbláznil. Copak jsi poslanec v parlamentu, Carle? Krucipísek, žádný normální člověk nemá dvanáct týdnů dovolené. Můžeš mít pět!“

„Deset,“ kontroval.

„Ani náhodou, to je moc. Řekněme sedm a ani o den víc.“

„Osm, nebo právnička z Lyngby.“

Znovu pauza.

„Jo, jo, jo,“ ozvalo se konečně. „Ale každá návštěva bude trvat minimálně hodinu a první bude hned dneska. Jo, a abych nezapomněla. Ani náhodou nechci polovinu těch šuntů, co máš v baráku. Myslíš, že jsem snad úplně pitomá a budu po tobě chtít hnusné staré rádio značky B & O z roku 1982, když Gurkamal má zvukovou aparaturu Samsung se šesti reprobednami? To se teda prober.“

Bylo to fantastické. Ano, skoro neuvěřitelné. Dokázal to vymyslet tak, že ho rozvod s Viggou bude stát usmolených sto šedesát tisíc. A ty ještě ke všemu měl.

Podíval se na hodinky a usoudil, že bez ohledu na to, jak moc se Mona včera večer u Mathildy rozjela, už jí může zavolat.

Když konečně zvedla telefon, její hlas nezněl příliš nadšeně.

„Vzbudil jsem tě?“ zeptal se.

„Ne, mě jsi nevzbudil. Vzbudil jsi Rolfa.“

Kdo je kruci Rolf? Měl pocit, jako by se všechny celoroční nedělní deprese náhle spojily v jednu. Naprosto nekontrolovatelná rána pod pás.

„Rolfa?“ zeptal se velmi opatrně a zmocnilo se ho nepříjemné tušení. „Kdo to je?“

„No, do toho ti nic není, Carle. To můžeme probrat někdy jindy.“

Aha, a budou mít ještě kdy?

„Proč voláš? Aby ses mi omluvil, že neznáš jméno mé dcery?“

Byla zatraceně odměřená. Sice dostal miláčkův klíč, ale znamená to, že si Mona do bytu nepustí jiného chlapa vlastním klíčem? Například někoho jménem Rolf? Chystal se oznámit jí šťastnou novinu, a tahle nová informace mu udělala čáru přes rozpočet.

Rolf, zatracená potvora, k čertu se vším, pomyslel si a pokoušel se z hlavy vyhnat představu dobře trénovaného těla.

„Ne, kvůli tomu nevolám. Jen jsem ti chtěl říct, že jsem se dneska s Viggou dohodl na podmínkách rozvodu. Brzo ze mě zase bude svobodný muž.“

„No ne,“ řekla bez očekávaného nadšení. „To je pro tebe skvělé, Carle.“

Nakonec to byl on, kdo rozhovor ukončil. Zůstal sedět na kraji postele se zaklapnutým mobilem v ruce.

Tomu se říká návrat do reality.

„Co si tady tak trucuješ, Karlíku?“ zeptal se z chodby Jesper.

Byla to ta nejpitomější otázka, kterou mu mohl mladík s pobledlým obličejem položit.

„Rozvádím se s tvou matkou,“ odpověděl.

„No a co má být?“

„Jak co má být? S tebou to snad ani nehne, Jespere?“

„Ne, mně do toho kruci nic není.“

„Hned ti vysvětlím, jak se tě to týká, můj drahý kamaráde. Poslední dva roky sis strkal každý měsíc do vlastní kapsy dva tisíce, ale s tím je od téhle chvíle konec. Takhle se tě to týká! Banka zavřela.“ A Carl tleskl oběma rukama, aby mladík na vlastní oči viděl, jak se pokladna uzavřela.

Tento jindy tak výřečný samotář kupodivu nedokázal zareagovat jedinou poznámkou. Ale kopnout do všeho, co mu cestou zpátky do pokoje stálo v cestě, každopádně zvládl.

Ve své sklíčenosti se Carl rozhodl. Nejlepší bude si povinnou návštěvu ženy, která se už brzy bude honosit titulem bývalá tchyně, odbýt hned.

Cestou si na parkovišti všiml mladíka v modrošedém obleku, opírajícího se o otevřené dveře auta. Když ho Carl míjel, muž otočil hlavu na druhou stranu, ale jinak vypadal úplně stejně jako ostatní mladí muži, kteří čekají, až z některé betonové kostky vyběhnou mladé panny připravené na trochu nedělních radovánek. A Carlovi navíc bylo všechno úplně jedno, protože si přece dovolil probudit Rolfa a Mona měla tu drzost, že se na něho kvůli tomu naštvala. Mohl klesnout ještě hlouběji?

Patnáct kilometrů do domova důchodců Bakkegård v Bagsværdu ujel, aniž věnoval sebemenší pozornost okolní dopravě nebo vnucujícím se slevám. Když mu jedna ze sociálních pracovnic otevřela dveře, málem se na ni ani nepodíval.

„Jdu navštívit Karlu Alsingovou,“ oznámil stroze další zaměstnankyni na oddělení dementních klientů.

„No, ale ona právě spí,“ dozvěděl se a to se mu dobře hodilo do krámu.

„Poslední dobou nás hodně zlobí,“ pokračovala přísně sestra. „Kouří na pokoji, i když moc dobře ví, že je to přísně zakázané. Zákaz kouření platí pro celou budovu. Netušíme, kde ta viržinka bere. Nevíte o tom náhodou něco vy?“

Carl snadno prokázal svou nevinu. Nebyl tady několik měsíců.

„Dobrá, každopádně jsme jí zkonfiskovali balíček viržinek. Je to vážně problém. Řekněte jí laskavě, aby si vzala nikotinovou tabletku, až dostane chuť na cigaretu. Ta nikomu neublíží, jen její vlastní peněžence.“

„Určitě jí to řeknu,“ přitakal Carl, ale vlastně ženu vůbec neposlouchal.

„Ahoj, Karlo,“ pozdravil tchyni, ale s odpovědí nepočítal. Servírka pracující po dvě lidské generace v kodaňských nočních klubech ležela se zavřenýma očima na gauči. Na sobě měla kimono a větrala si povislé stehno. Kimono už Carl v minulosti viděl, ale nikdy nebylo tolik rozhalené.

„Ach, můj drahý,“ odpověděla překvapeně, otevřela oči a koketně na něj zamrkala. Ani srneček Bambi by to nedokázal líp.

„Ahoj, jsem Carl. Tvůj zeť, Karlo.“

„Můj krásný, velký, silný policajt. Přišel jsi navštívit stařenku? Jak roztomilé!“

Byl by jí rád řekl, že ji teď bude navštěvovat mnohem častěji. Ale byl zázrak, když ženě, která naučila Viggu mluvit v tak dlouhých souvětích, během řeči došel dech. V podstatě bylo téměř nemožné, aby se v její společnosti dostal ke slovu někdo jiný.

„Dáš si viržinko, Carle?“ zeptala se a zpod polštáře za zády vylovila balíček značky Advokat a zapalovač.

S léty získanou zručností ho otevřela a nabídla mu.

„Tady se nesmí kouřit, Karlo. Odkud to máš?“

Naklonila se k němu a pootevřené kimono nabídlo výhled na přednosti ve výstřihu. Na jednoho toho bylo skoro až dost.

„Dlužím zahradníkovi službičku,“ odvětila a šťouchla ho loktem. „Osobní službičku, chápeš?“ A znovu šťouchnutí loktem.

Nebylo snadné se rozhodnout, jak by se měl správně zachovat. Jestli se raději pokřižovat, nebo smeknout před jejím libidem.

„Jo, jo, já vím. Mám cucat nikotinové tablety, pořád mi to opakují.“

Našla krabičku tablet a jednu si strčila do pusy.

„Ze začátku mi dávali nikotinové žvýkačky, ale to bylo špatný. Zalepily mi protézu a ta mi pak vypadávala z pusy. Tak mi místo nich naordinovali tabletky.“

Vytáhla z krabičky viržinko a zapálila si. „A víš, co ti řeknu, Carle? Dokážu je v pohodě cucat a přitom kouřit.“

31 ) Září 1987

„Ne, díky. Čaj vůbec nepiju,“ řekl Viggo, když si Nete stoupla k příborníku a chystala se naplnit šálky.

Zděšeně se k němu otočila. Co teď?

„Ale na druhou stranu, hrnek kafe by bodnul. Po pár hodinách takové cesty toho má člověk dost a potřebuje vzpruhu.“

Nete se podívala na hodiny. Krucipísek, to bylo už podruhé, co přišla na přetřes káva. Proč ji proboha předem nenapadlo, že se to může stát? Prostě si myslela, že dnes každý pije čaj, stávala se z toho úplná móda. Šípkový čaj, bylinkový čaj, mátový čaj, neexistoval snad žádný druh čaje, který by do sebe lidé nelili. To bylo jen dobře, protože čaj skvěle přehlušil chuť blínu černého. Ale když se to vezme kolem a kolem, káva by to dokázala taky. Proč ji kruci nenapadlo koupit dole v Irmě i pikslu nescafé, když už tam stejně šla?

Položila si ruku na ústa, aby nezaslechl, jak zhluboka začala najednou dýchat. Co má teď dělat? Neměla čas seběhnout dolů na ulici Nørrebrogade, koupit kávová zrna, uvařit vodu, udělat kafe a nalít do něj odvar z blínu černého.

„A nalej mi tam trochu mlíka,“ ozvalo se ze židle. „Jeden už nemá tak odolnej žaludek jako kdysi,“ dodal a zasmál se smíchem, díky kterému se mu Nete tenkrát celá oddala.

„Momentík,“ řekla Nete a spěchala do kuchyně, kde dala vařit vodu.

Rychle otevřela spíž a konstatovala, že měla pravdu. Neměla kávu žádného druhu. Podívala se dolů na bednu s nářadím, otevřela víko a zahleděla se na kladivo.

Když ho použije, bude muset praštit silou a pravděpodobně poteče krev. Možná hodně krve, což by bylo špatné.

Proto rezolutně vzala z kuchyňského stolu peněženku, šla ke dveřím, otevřela je a ušla těch pár kroků k sousedčiným dveřím.

Nervózně zazvonila a počítala vteřiny, zatímco za dveřmi vrčel malý tibetský teriér. Mohla by samozřejmě kladivo omotat utěrkou a praštit ho do krku. Tím by ho určitě omráčila, upadl by do bezvědomí a potom by mu v klidu mohla nalít do pusy neředěný extrakt blínu černého.

Nete si sama pro sebe přikývla. Ta myšlenka se jí moc nelíbila, ale pokud nebude zbytí, udělá to takhle. Ale právě když se otočila, aby se vydala zpátky do svého bytu a sprovodila tu záležitost ze světa, otevřely se za ní dveře.

Nete si téhle sousedky vlastně nikdy pořádně nevšimla, ale když teď konečně stály proti sobě, poznávala životem unavené rty a skeptické oči za velmi tlustými skly brýlí.

Nete až po chvíli došlo, že sousedka netuší, kdo je. Bylo to pochopitelné, vždyť se jen párkrát pozdravily na schodech a sousedka byla navíc silně slabozraká.

„Dobrý den, omlouvám se, jsem vaše sousedka, Nete Hermansenová,“ představila se Nete s očima upřenýma na psa, který stál paničce u nohy a vrčel. „Došlo mi kafe a mám hosta, který nemá moc času, a tak…“

„Moje sousedka se jmenuje Nete Rosenová,“ odpověděla plná nedůvěry. „Má to napsané na dveřích.“

Nete se zhluboka nadechla. „Ano, promiňte. Hermansenová bylo moje jméno za svobodna, teď jsem ho znovu začala používat. Už ho mám napsané i na dveřích.“

Zatímco se sousedka naklonila dopředu a zkoumala důkaz na dveřích, Nete pozvedla obočí, aby působila mile, hezky a spolehlivě, jako správná sousedka. Ale uvnitř se naplno ozývalo zoufalství.

„Samozřejmě vám zaplatím,“ řekla a snažila se zkrotit dech. Otevřela peněženku a vytáhla dvacetikorunovou bankovku.

„Je mi líto. Kafe nemám,“ prohlásila sousedka.

Nete se pokusila o úsměv, poděkovala a obrátila se. Není vyhnutí, dojde na kladivo.

„Ale mám trochu nescafé,“ ozvalo se za ní.

„Hned jsem tam,“ zakřičela Nete z kuchyně, zatímco nalévala mléko do malé konvičky.

„Máš krásnej bejvák, Nete,“ ozval se Viggův hlas v otevřených kuchyňských dveřích.

Když se natáhl po hrnku s kávou, Nete ho málem upustila. Rozhodně to nebylo myšleno tak, že by si měl kafe vzít už teď. Musí si počkat, až v něm bude blín černý.

Pevně hrnek přidržela a protáhla se kolem něj.

„Počkej, nachystám to. Pojď dál a posaď se,“ řekla. „Musíme toho plno probrat, než přijde právník.“

Slyšela, jak se za ní loudá. Najednou se zastavil ve dveřích do obývacího pokoje.

Ohlédla se na něj a ucítila, jak v ní náhle zatrnulo, když se sklonil ke spodnímu pantu dveří a zašátral po čemsi, co tam uvízlo. Okamžitě viděla, o co jde. Byl to kus látky. Lesklý a ocelově modrý. Takže o tohle se Tagovo sako roztrhlo.

„Nemáš ponětí, co to může být?“ zeptal se s úsměvem a utrženou látku jí podal.

Nete lehce zavrtěla hlavou a postavila konvičku s mlékem na příborník, vedle lahvičky s extraktem blínu černého. Dvě vteřiny a byl nalitý do kafe. Potom se tam může dolít mléko.

„Chceš cukr?“ zeptala se a otočila se k němu s hrníčkem v ruce.

Stál od ní pouhý krok. „Neztratilas to?“

Postoupila o krok k němu a předstírala, že si pokouší vzpomenout, z čeho by ten útržek asi tak mohl být.

Lehce se zasmála. „Panebože, ne. Kdo by si něco podobného vzal na sebe?“

Zamračil se. Nelíbilo se jí to.

Poodešel k oknu, na světlo, a chvíli si látku znovu prohlížel. Trochu moc dlouho a trochu moc důkladně.

V tu chvíli se jí začala třást ruka s hrnkem kávy.

Obrátil se k ní a zjistil, odkud nový zvuk pochází.

„Jsi nějak nervózní, Nete,“ řekl a díval se jí na ruku. „Děje se něco?“

„Ne, proč? Co by se mělo dít?“

Postavila hrnek na servírovací stolek vedle křesla. „Posad se, Viggo. Musíme si promluvit o tom, proč jsem tě sem pozvala, a bohužel nám nezbývá moc času. Vypij si kafe a já ti budu zatím vyprávět, o co jde.“

Nemůže si jít už kruci sednout a přestat dumat nad kouskem látky?

Zadíval se na ni. „Zdáš se mi trochu rozhozená, Nete. Jsi v pořádku?“ zeptal se s hlavou mírně nakloněnou. Nete mu pokynula, aby si konečně sedl.

Je to tak viditelné? Musí si na své reakce dávat lepší pozor.

„Jo, promiň,“ odvětila. „Ale nejsem úplně zdravá, jak víš.“

„To mě mrzí,“ řekl, ale v jeho hlase nebyl znát soucit. Podal jí látku. „Podívej se. Vypadá to jako kousek náprsní kapsy, ne? Jak se proboha živého dostane kus látky z náprsní kapsy na spodní pant u dveří?“

Vzala látku do ruky a zblízka si ji prohlížela. Co na to má říct?

„Nemám tušení, co by to mohlo být, a je mi to dost divné.“

Příliš rychle k němu zvedla oči. O co mu jde? Co ví? uvažovala.

Viggo se zamračil. „Nějak ses nám vylekala, Nete, nepletu se? Ne, myslím, že se nemýlím.“

Potěžkal látku v ruce, ale nespouštěl z ní oči a vrásky na jeho čele se prohlubovaly. „Dneska jsem přišel o hezkou chvíli dřív, Nete. Čekal jsem dole, stál jsem pod kaštany a vykouřil pár cigaret. A víš, co se stalo?“

Pomalu zavrtěla hlavou, ale hluboké vrásky na jeho čele to nevyhladilo.

„Všiml jsem si, jak se sem přihnal pěknej tlusťoch v tom nejhnusnějším obleku, jakej jsem kdy viděl. A můžu ti říct, že já za svůj život viděl ošklivejch obleků víc než dost. A tenhle kousek byl přesně ze stejné látky, jako je tohle. Dost zvláštní neobvyklý materiál, nemyslíš? Ten chlápek zazvonil dole u dveří. Chlap oblečenej v tomhle.“ Ukázal na látku v její ruce. „Nezdá se ti, že to je poněkud zvláštní shoda náhod, Nete?“

Na vlastní otázku si sám souhlasně přikývl. Náhle se mu změnil výraz ve tváři. V tu chvíli už věděla, že následující otázka může být osudná.

„Dneska jsme měli přijít přesně načas. Psalas, že máš ještě jiné schůzky. Pochopil jsem to tak, že máš pozvané i další hosty. A proto se ptám: Mohl být chlap v tom hnusném obleku jedním z nich? A ještě by mě zajímalo: Proč jsem ho neviděl vyjít z domu? Je pořád ještě tady?“

Bylo jasné, že i sebemenší zaváhání nebo zachvění by mu dalo odpověď. Proto se na něj jen usmála, s kontrolovanými pohyby se zvedla, odešla do kuchyně, otevřela spíž, sehnula se k bedně s nářadím a vytáhla kladivo.

Hlavu kladiva už nestihla omotat utěrkou, protože najednou stál těsně za ní a opakoval svou otázku.

Tím jí dal signál, aby se plavně otočila a kladivem ho praštila. Trefila se přímo do spánku a ozvalo se zapraštění.

Padl jako podťatý, úplně bez života. Zase až tak moc nekrvácel. Když zjistila, že stále dýchá, došla k servírovacímu stolku a přinesla kávu.

Když mu otevřela ústa a nalila do nich teplou tekutinu, lehce se rozkašlal. Ale dlouho mu to nevydrželo.

Chvíli seděla a pozorovala ho. Kdyby Viggo nežil na téhle planetě, všechno by bylo jinak. Ale teď už tady nežil.

Hanba a stud nad tím, co té noci Nete viděla ve „Svobodě“, jí tolik ležely v hlavě, že už to nedokázala dlouhodobě skrývat.

Rita se jí několikrát zeptala, co se stalo, ale Nete se pokaždé stáhla do sebe. Jediný společný kontakt mívaly v noci, když Nete usnula. Ten druh kontaktu, který Rita vyžadovala za své přátelství.

Jako kdyby snad Nete tohle přátelství pořád potřebovala.

Prozradil ji jeden jediný oční kontakt během porážky.

Několik chovanek v montérkách, zaměstnaných na polích, právě přitáhlo z pastvy na dvůr prase, aby ho porazily. Rita si stoupla před prádelnu. Chtěla si tu zábavu taky užít. Nete vyšla z dílny ručních prací, aby se na chvíli nadechla čerstvého vzduchu. Vtom si jí Rita všimla, otočila k ní hlavu a jejich pohledy se nad kvičícím zvířetem střetly.

Nálada v dílně ručních prací na Nete silně působila. Byl to jeden z těch dnů, kdy polykala slzy v krku a kdy v ní touha po jiném životě probouzela hořkost. I proto si pohled, který vyslala směrem k Ritě, neohlídala. A pohled, který jí Rita vrátila, byl plný podezíravosti a ostražitosti.

„Teď mi okamžitě řekni, co se děje,“ řvala toho večera Rita v pokoji.

„Šukáš za cigarety, viděla jsem tě. A moc dobře vím, na co máš tady tohle.“ Sáhla pod Ritinu matraci a vytáhla kovový plíšek, který dokázal zablokovat spuštění poplachu při otevření dveří.

Jestli byla Rita někdy za celý svůj život v šoku, bylo to právě teď. „Jestli se někdy doslechnu, že sis pouštěla pusu na špacír, nedopadne to s tebou dobře.“ Vztyčila ukazovák směrem k Nete. „A jestli mě někdy zradíš nebo necháš ve štychu, budeš toho po zbytek života litovat, chápeš?“ řekla a z očí jí sršely blesky.

A to se taky stalo.

Později Rita své výhrůžky splnila a následky pro obě dvě byly obrovské. Uplynulo více než čtvrt století, než Nete dosáhla své pomsty a Rita s Viggem seděli bez života v hermeticky utěsněném pokoji.

Každý z nich měl kolem pasu uvázaný provaz a prázdné oči bez dřívější moci.

32 ) Listopad 2010

Od chvíle, co se oba policisté setkali s Herbertem Sønderskovem, Mie Nørvigovou a Louisem Pettersonem, začalo jít všechno z kopce. Mnoho let pečlivě budovaná bezpečnostní síť se rozpadala daleko, daleko rychleji, než by si Curt Wad kdy dokázal představit.

Curt vždycky věděl, že jeho aktivity vyžadují pečlivost a diskrétnost, a proto byl přesvědčen, že když se objeví nějaká hrozba, on a jeho lidé ji poměrně snadno dokážou zadusit již v zárodku. Nikdy si však v této souvislosti nepředstavoval, že mu na záda začne dýchat dávná minulost.

Po čem ale ti dva kriminalisté jdou? Podle Herberta Sønderskova šlo o jakési pohřešované lidi. Proč se jen Herberta důkladněji nevyptal, když k tomu měl ještě příležitost? Jednalo se snad o známku demence? To snad ne, doufal.

A teď Herbert s Mie zmizeli z povrchu zemského. Herbert ze svého současného místa pobytu nezaslal ani jednu fotografii, jak mu Curt přikázal, a to mohlo znamenat jediné.

Když se to vezme kolem a kolem, Curt to mohl tušit. Měl vědět, že ta úřednická nicka nebude mít dost odvahy, aby splnila svůj úkol, až přijde na věc.

Na chvíli přestal přemýšlet a zavrtěl hlavou. Udělal to znovu: nechal myšlenky běžet vlastní cestou. Takhle to dřív nebývalo. Bude si muset začít dávat větší pozor. Koho by kdy napadlo, že Herbert nebude mít odvahu Mie zabít? Existovalo tolik jiných způsobů, jak tenhle problém definitivně sprovodit ze světa, než zrovna ten, který nařídil. Jednoho krásného dne mohla být zahnívající těla Herberta a Mie nalezena v příkopu u cesty. Leželi by tam pěkně ruku v ruce. Copak by pro tyhle dva nebyla v podobné situaci sebevražda tím nejlepším řešením? Curtovi tahle představa nebyla úplně vzdálená, i on sám by to dokázal, kdyby se tenhle zmatek začal týkat jeho osobně. Každopádně znal účinné a bezbolestné způsoby, jak opustit tento svět.

A bylo by to tak špatné rozhodnutí? Je už starý a Beata nemocná. Jeho synové jsou dobře zavedení a svobodní lidé. Cožpak nejde v první řadě o Čistý zítřek? O zastavení pokřivené morálky a jednoduchosti, které ohrožují dánskou společnost? Vždyť strana je jeho celoživotním dílem. Strana a také Tajný boj.

Ne, tyto hodnoty bude muset po krátkou dobu, která mu ještě zbývá, chránit. Protože sledovat, jak jeho životní dílo mizí v prachu, by bylo totéž, jako by nikdy ani nežil. Jako kdyby opouštěl tento svět bezdětný nebo kdyby tu po něm nezůstala jediná stopa. Všechny ty roky práce a myšlenek by byly k ničemu. Všechna rizika a vznešené ambice zlepšit svět by byly ztraceny. S takovou představou se nedokázal vyrovnat, a tak se připravil na boj. Byl ochoten použít jakékoliv prostředky, jen aby zabránil policejnímu vyšetřování, které by zmařilo cestu Čistého zítřku do parlamentu. Jakékoliv.

Proto spustil záchranná opatření, se kterými seznámil vybrané členy Tajného boje na schůzce konané po ustavujícím sněmu. Na všechny strany rozeslal esemesky: „Všechno se musí spálit! Složky, poznámky a korespondence! Všechno!“ Dokumentace shromážděná za posledních padesát let musí okamžitě, ještě dnes, proletět komínem!

O své vlastní archivy se nebál. Byly bezpečně schované v tajné místnosti ve stodole. Sepsal pro Mikaela jasné instrukce, jak s nimi má po jeho smrti naložit. O ty je dobře postaráno.

Ještě že jsem to pálení spustil, pomyslel si o něco později, v sobotu odpoledne, když zazvonil telefon. Šlo o pevnou linku.

Volal Caspersen.

„Mluvil jsem s naším kontaktem na stanici City. Získal jsem informace o těch dvou policajtech, co navštívili Nørvigovou. Bohužel nejsou zrovna povzbudivé.“

Vyprávěl, že policejní komisař Carl Mørck a jeho asistent Háfiz al-Asad jsou členy takzvaného oddělení Q na policejním ředitelství. Posledně jmenovaný nemá žádné policejní vzdělání, ale na druhou stranu je obdařen neuvěřitelně dobrou intuicí. Dokonce tak dobrou, že už se o tom v kodaňských policejních kruzích začíná mluvit.

Curt zavrtěl hlavou. Arab! Bože, jak nenáviděl představu, že si do jeho záležitostí dovolí strkat nos nějaký barevný. Příšerné!

„Podle názoru našeho kontaktu ze stanice City může být Mørckovo oddělení Q, s ošklivým přívlastkem ‚oddělení pro odložené případy zvláštní důležitosti‘, velmi vážnou hrozbou. Ačkoliv to náš kontakt velmi nerad přiznal, jsou ve své práci mnohem výkonnější než většina ostatních oddělení. Pro nás je dobré, že pracují víceméně na vlastní pěst, a tak je téměř jisté, že lidé z jiných oddělení nemají ani tušení, v čem se právě šťourají.“

V téhle zprávě bylo mnoho detailů, které Curta Wada přiměly k mimořádné ostražitosti a opatrnosti. V neposlední řadě šlo o zmínku, že tohle oddělení Q se zabývá speciálně vyhrabáváním špíny z minulosti.

Caspersen pokračoval v hlášení. Zjišťoval, jak moc jsou oba muži zranitelní. Od spolupracovníka ze stanice City se dozvěděl, že Carlu Mørckovi právě visí nad hlavou velmi čerstvý a ošklivý případ, který může v nejhorším případě vyústit v jeho suspendování. Ale jak muž ze stanice City dodal, tenhle případ zrovna vyšetřují velmi kompetentní osoby z policejního ředitelství, a proto se nedá jen tak lehce ovlivnit. A i kdyby se jim to náhodou podařilo, tak by proces suspendování trval nejméně týden, a tolik času přece nemají, nebo ano? Další možností je prozkoumat pracovní smlouvu Háfize al-Asada a pokusit se něco najít, ale i to zabere čas. A znovu stejná otázka, tolik času nemají, že?

V tom měl bohužel úplnou pravdu. Jestli se má něco stát, musí to být okamžitě.

„Požádej kontakt ze City, aby mi e-mailem poslal pár fotek těch policajtů, Caspersene,“ ukončil Curt rozhovor.

Otevřel si e-mailovou schránku, seděl a studoval obličeje obou mužů. Oba se mírně usmívali. Možná jim fotograf řekl vtip a nebo šlo o projev čisté arogance. Každý byl jiný, lišili se od sebe jako den a noc. Nedokázal dost dobře odhadnout jejich věk, Carl Mørck je pravděpodobně o něco starší než jeho asistent. Ale v určování věku u Arabů se Curt zrovna moc nevyznal.

„Vy dva kreténi nás nezastavíte,“ řekl a plácl dlaní do monitoru, právě když mu zazvonil bezpečný mobil.

Volal jejich řidič.

„Slyším, Mikaeli. Tak co, máš u sebe Nørvigovy kartotéky?“

„Pane Wade, je mi velmi líto, ale obávám se, že ne.“

Curt se zamračil. „Jak to myslíš?“

„Předstihli mě dva muži v tmavě modrém Peugeotu 607. Vůbec bych se nedivil, kdyby byli od policie. Člověk je pozná na dálku.“

Curt zakroutil hlavou. Ne, ne, to přece nemůže být pravda, tohle se prostě nesmí stávat. „Byl to jeden Arab s bělochem?“ zeptal se a odpověď znal už předem.

„Na to musím odpovědět ano.“

„Popiš mi je.“

Když mu je Mikael líčil, sledoval jejich obličeje na monitoru. Mikael měl dobré oči, jen co je pravda. A to je pěkný průšvih, protože všechno sedělo.

„Kolik si toho odvezli?“

„Bohužel netuším. Ale každopádně ty čtyři kartotéky, o kterých jste se mi zmínil, byly úplně prázdné.“

Právě si vyslechl velmi ošklivé novinky.

„Dobrá, Mikaeli. Však my přijdeme na to, jak dostat všechno zpátky. A pokud se nám to nepodaří, budeme muset nechat ty dva chlápky zmizet z povrchu zemského, rozumíš?“

„Ano. Řeknu přátelům, aby se připravili.“

„Výborně. Zjisti, kde ti policajti bydlí, a mějte je čtyřiadvacet hodin denně pod dohledem. Jakmile se naskytne vhodná příležitost, tak si to s nimi vyřídíme. Až ta chvíle nastane, nejdřív mi zavoláte, abych vám dal svolení, rozumíme si?“

Caspersen se ke Curtovi dostavil o dvě hodiny později. Curt ho ještě nikdy neviděl tak vystrašeného. Caspersen byl bezohledný právník, který bez mrknutí oka sebral nešťastné rozvedené matce pěti dětí poslední padesátikorunu a nechal ji napospas jejímu bývalému manželovi, podezřelému z domácího násilí.

„Obávám se, že dokud Mie Nørvigová a Herbert Sønderskov osobně na policii nenahlásí ztrátu dokumentů, bude velmi obtížné nějak pokročit v tom, abychom ukradené archivní materiály získali zpět, Curte. Nepodařilo se náhodou Mikaelovi celé vloupání nafotit?“

„Ne, přijel pozdě. Jinak by nám to snad přece přivezl, ne?“

„A co sousedka? Řekla něco užitečného?“

„Ne. Podle ní šlo o dva policajty z Kodaně. Pochopitelně je dokáže identifikovat, kdyby na věc přišlo. Jak si je tak prohlížím, nejsou to zrovna dva nenápadní pánové.“

„Máš pravdu. Ale než se dostaneme tak daleko, abychom mohli dokumenty zabavit, veškerý materiál zmizí kdesi v útrobách policejní stanice, tím si buď jistý. Přece jen nemáme žádný přímý důkaz, že to ukradli zrovna oni dva.“

„Otisky prstů?“

„Ne, to neprojde. Z naprosto legálního důvodu navštívili Nørvigův dům o den dříve. Bohužel ještě nenastala doba, kdy budeme schopni určit přesnou dobu otištění prstu.“

„Dobře, potom není vyhnutí. Budeme muset ten problém vyřešit poněkud razantněji, než jsem původně chtěl. Už jsem vydal jisté příkazy. Zbývá to jen odstartovat.“

„Máš tím na mysli, že tady mluvíme o vraždě, Curte? Potom se obávám, že se dál nemůžu tohoto rozhovoru účastnit.“

„Buď v klidu, Caspersene, tebe do toho rozhodně nehodlám míchat. Ale musíš si uvědomit, že blízká budoucnost může být trochu násilnická. A kromě toho to budeš muset převzít.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám. Jestli to skončí tak, jak se dá s největší pravděpodobností předpokládat, budeš mít politickou stranu a navíc řízení dědictví tady, na ulici Brøndbyøstervej, kterých se budeš muset ujmout, chápeš? Všechno proběhne bez sebemenších stop. A když říkám beze stop, myslím tím, že nikdy nebudu povolán na žádnou svědeckou lavici, kdyby to náhodou došlo až tak daleko. Alea iacta est.“

„Bože chraň, Curte. V první řadě musíme získat zpátky ty složky, nemyslíš?“ odpověděl Caspersen. Dodržoval zlaté pravidlo právníků. Co nebylo dále probíráno, nebylo nikdy řečeno. „Budu kontaktovat našeho člověka na stanici City. Vycházejme z toho, že složky se nyní nacházejí na policejním ředitelství. Oddělení Q sídlí podle mých informací dole v suterénu. Tam v noci nikdo nebývá. Pro zaměstnance ze stanice City by nemělo být zas tak složité se tam dostat a Nørvigovy archivní materiály získat.“

Curt se na něj s ulehčením podíval. Jestli se to podaří, budou zpátky ve hře.

Právě získaný klid na duši si neužíval příliš dlouho, protože vzápětí zazvonil telefon. Volal Wilfrid Lønberg a pěkně rozčileným hlasem mu sdělil, že si ho na domácí soukromé adrese dovolili navštívit dva policisté.

Curt zapnul hlasitý odposlech, aby mohl rozhovor vyslechnout i Caspersen. Rovněž jemu šlo o hodně.

„Najednou tam zničehonic, bez ohlášení, stáli. Zrovna jsem pálil papíry. Kdybych nebyl dost rychlý a nehodil všechno do ohně, měli bychom po všem. Musíš si na ty dva dávat pozor, Curte. Než se naděješ, zazvoní najednou u tebe doma. Nebo u někoho jiného z přední linie. Musíš všechny ještě jednou varovat.“

„Proč přišli?“

„Netuším. Myslím, že si mě chtěli jen okouknout. A to se jim taky povedlo. Teď už mají jistotu, že se něco děje.“

„Okamžitě všem rozešlu esemesku,“ oznámil Caspersen a ustoupil stranou.

„Jdou na to zatraceně důkladně, Curte. Měl jsem z nich pocit, že jdou v první řadě po tobě. Ale věř mi, vědí toho mnohem víc, než bychom chtěli a než by bylo vhodné. Neříkali nic konkrétního, ale zmínili se o Benefici a o jakési Nete Hermansenové. Říká ti to jméno něco? Chystali se na Nørrebro, aby si s ní promluvili. S největší pravděpodobností jsou právě na cestě k ní.“

Curt si promnul čelo. Vzduch se najednou zdál být tak suchý.

„Jo, vím, kdo je Nete Hermansenová, a udivuje mě, že je stále naživu. Ale asi k tomu bude existovat nějaký důvod. Počkáme, jak se celá záležitost během následujících čtyřiadvaceti hodin vyvine. Podle toho, cos říkal, souhlasím, že máš asi pravdu. Jde jim čistě o mě, jako o soukromou osobu. Nemám zdání proč, ale v tuhle chvíli to není zase tak důležité.“

„Co tím myslíš? Je to důležité.“

„Jen říkám, že než řekneme švec, bude po všem. Vy se postaráte o Čistý zítřek a já o zbytek.“

Na Caspersena viditelně dolehla zátěž posledních dnů. Po jeho odchodu Curt znovu zatelefonoval Mikaelovi. Sdělil mu, aby si pospíšili, protože možná mají šanci dohnat oba policisty na ulici Peblinge Dossering. Mohli by je začít sledovat odtamtud.

O půldruhé hodiny později se Mikael opět ozval. Bohužel to nestihli, ale nechal jednoho muže stát na parkovišti před domem Carla Mørcka a Mørck se právě vrátil domů. Háfiz al-Asad naopak zmizel. Adresa na ulici Heimdalsgade, uvedená v oficiálním registru obyvatel, odkazovala na byt, který je úplně prázdný.

V neděli brzy ráno přivolal Curt lékaře sloužícího pohotovost. Posledních pár hodin ležela Beata v posteli vedle Curta a její dýchání se velmi zhoršilo. Těžce lapala po dechu.

„Ano, pane Wade,“ řekl lékař, kterého Curt znal jako dobrého praktika z Hvidovre. „Sám jste lékař, a proto jste poznal, jak už jste mi řekl do telefonu a já se toho také obávám, že vaší paní už moc času nezbývá. Její srdce je prostě opotřebované, je to už jen otázka dní, možná dokonce pouhých hodin. Jste si naprosto jistý svým rozhodnutím a opravdu nechcete, abych zavolal sanitku?“

Pokrčil rameny. „K čemu by to bylo?“ zeptal se. „Ne, děkuji, ale rád bych s ní zůstal až do konce.“

Když osaměli, lehl si do postele vedle ní a zašátral po její ruce. Té malé ruce, která ho často hladila po tváři. Milované, něžné, drobné ruce.

Podíval se přes balkon na počínající svítání a na chvíli si přál, aby věřil v Boha. Kdyby byl věřil, odříkal by tichou modlitbu za svou milovanou a její poslední hodiny. Před třemi dny byl ještě připraven na nevyhnutelný konec a na svůj vlastní život poté. To se teď změnilo.

Zadíval se na lahvičku s prášky na spaní. Byly silné a malé a lehce se polykaly. Trvalo by to sotva dvacet vteřin. Na chvíli se v duchu usmál. Pochopitelně musí připočíst ještě asi tak minutu, během které si musí přinést sklenici vody.

„Co myslíš, má drahá? Bylo by nejlepší je teď spolykat?“ zašeptal a stiskl jí ruku. Kdyby jen dokázala odpovědět. Takhle se cítil tolik osamělý.

Lehounce ji pohladil po jemných vlasech. Jak často je v minulosti obdivoval, když si je před zrcadlem kartáčovala a vlasy díky odrazu světla celé zářily. A teď život rychle vyprchával.

„Ach, Beato. Vždycky jsem tě miloval z celého srdce. Byla jsi světlem mého života. Kdybych s tebou znovu mohl prožít celý život, byl bych to udělal. Každičkou vteřinu. Kdyby ses tak na chvíli probudila, abych ti to mohl říct, má lásko, můj nejdražší příteli.“

Pak se k ní otočil a přitáhl si blíž to slabě dýchající, nejpřitažlivější a nejúchvatnější tělo, které kdy viděl.

Když se probudil, bylo už skoro dvanáct. Podvědomě zaregistroval vyzvánění telefonu.

Mírně zvedl hlavu a bez úlevy zkonstatoval, že se Beatin hrudník pořád lehounce zvedá. Copak nemohla prostě umřít, aby se na to nemusel dívat?

Potřásl nad svými myšlenkami hlavou.

Měl by ses stydět, Curte, pomyslel si. Ať se stane cokoliv, Beata nesmí zemřít o samotě, to se prostě nesmí stát.

Podíval se skrz balkonové dveře ven. Venku bylo listopadové šedo a větrno a holé větvičky mirabelek šuměly.

To je zase den, řekl si a natáhl se po obou svých mobilních telefonech. Který zvuk ho to probudil?

Na mobilech žádný vzkaz nenašel, ale když zkontroloval displej telefonu připojeného na pevnou linku, uviděl číslo, které na první pohled nepoznával.

Jedním stisknutím tlačítka aktivoval funkci zpětného volání, a vzápětí měl pocit, že to neměl dělat.

„Søren Brandt,“ ozval se hlas, který neměl chuť poslouchat.

„My dva se nemáme o čem bavit,“ řekl krátce.

„S tím bych tak úplně nesouhlasil. Chtěl jsem se zeptat, jestli jste četl můj blog o sebevraždě Hanse Christiana Dyrmanda.“

Muž na druhém konci se na chvíli odmlčel, aby zjistil, jestli dostane na svou otázku odpověď. Ale nedočkal se.

Zatracený hajzl a zkurvený internet.

„Mluvil jsem s vdovou po Dyrmandovi,“ pokračovala ta novinářská svině. „Ani trochu manželovo jednání nechápe. Máte k tomu nějaký komentář?“

„Naprosto žádný. Skoro jsem ho neznal. Poslouchejte, právě teď prožívám těžké období. Moje žena leží na smrtelné posteli. Byl byste tak slušný a nechal mě na pokoji? Můžeme si promluvit někdy jindy.“

„To je mi líto. Mimochodem, dozvěděl jsem se, že vás má v hledáčku policie v souvislosti s případem pohřešování. Ale mám takový pocit, že ani tohle teď nemáte chuť komentovat, pokud se ovšem nemýlím.“

„Jaký případ pohřešování?“ Neměl nejmenší tušení, o co jde, a teď už o tom slyšel podruhé.

„No, to je mezi vámi a policií. Ale pochopil jsem, že by si se mnou velmi rádi vyměnili informace o zjevné trestné činnosti Tajného boje. Moje poslední otázka tedy zní: Máte vy a Wilfrid Lønberg v úmyslu zahrnout podobné aktivity, teď mám na mysli například nedobrovolné potraty, do programu strany Čistý zítřek?“

„Ale prosím vás, z podobných pomluv mě laskavě vynechte. S policií si všechno vysvětlím, tím si můžete být jistý. Rád bych vás upozornil, že jestli cokoliv zveřejníte bez řádných podkladů, přijde vás to velice draho. To vám můžu slíbit.“

„Dobrá. No, podkladů už mám pohromadě relativně dost, ale chtěl bych vám poděkovat za vaše komentáře. Mám aspoň pár vět, které můžu uvést v přímé řeči.“

A zavěsil. On zavěsil. Curt se mohl vzteknout.

O jakých podkladech to mohl mluvit? To už se zvěsti o krádeži Nørvigovy kartotéky dostaly tak daleko? Tohle tomu malému parchantovi Brandtovi zlomí vaz.

Vzal do ruky bezpečný telefon a vytočil Caspersenovo číslo.

„Jak to vypadá s noční návštěvou na policejní stanici, Caspersene?“

„Obávám se, že moc dobře ne. Podařilo se nám našeho muže dostat bez problémů dovnitř, ale když přišel do suterénu, potkal se tam s Háfizem al-Asadem. Pravděpodobně tam přespává.“

„Kruci! Myslíš, že tam hlídá ty složky z kartotéky?“

„Toho se taky obávám.“

„Proč jsi mi nezavolal a neinformoval mě?“

„Volal jsem, Curte. Dnes dopoledne několikrát. Ale ne na tenhle telefon, ze kterého teď voláš. Na ten druhý.“

„V těchto dnech svůj iPhone nepoužívám. Z bezpečnostních důvodů.“

„Ale já to zkoušel i na pevnou linku.“

Curt se naklonil a stiskl tlačítko na displeji. Caspersen nelhal. Před rozhovorem se Sørenem Brandtem tam byl záznam o několika zmeškaných hovorech. Caspersen volal od osmi hodin ráno minimálně každých dvacet minut.

Opravdu spal vedle Beaty tak tvrdě? A bylo to v jejich společném životě naposledy?

Ukončil rozhovor a zadíval se na Beatu. Zamyslel se.

Všichni tři musí zmizet, o tom není nejmenších pochyb. Arab, Carl Mørck i Søren Brandt. Nete Hermansenovou se bude zabývat jindy. Ta ho ani zdaleka tolik neohrožuje jako ti ostatní.

Na bezpečném mobilu vyťukal Mikaelovo číslo.

„Dokážeme vystopovat Sørena Brandta?“

„To by neměl být problém. Právě teď se zdržuje v prázdninovém domě v Høve, na ulici Vej 5.“

„Odkud to víme?“

„Víme to, protože si ho hlídám od té chvíle, co narušil ustavující sněm.“

Curt se usmál. To bylo dnes poprvé.

„Dobře, Mikaeli, velmi dobře. A jak to vypadá s Carlem Mørckem? Máte jeho pohyb pod kontrolou?“

„Máme. Právě teď přechází parkoviště kousek od svého domu. Sleduje ho náš člověk a ten ví, jak se to dělá. Bývalý příslušník tajné služby. Ale ještě pořád nevím, kde je ten Arab.“

„Nevadí, to vím zase já. Je ve sklepě policejní stanice. Umísti prosím jednoho muže naproti, ke vchodu na hlavní poštu, aby viděl, kdy náš cíl vyjde ven. A Mikaeli?“

„Ano?“

„Až budou dnes v noci všichni v domě Carla Mørcka spát, stane se neštěstí. Chápeš?“

„Požár?“

„Ano. Nech ho rozhořet v kuchyni. Výbušný a plný kouře. A upozorni naše lidi, ať si dávají pozor. Nikdo si jich nesmí všimnout.“

„Udělám to sám.“

„Výborně. Dobře se zamaskuj a rychle zmiz.“

„Nebojte se. Co se Sørenem Brandtem?“

„Můžeš na něj hned poštvat své honicí psy.“

33 ) Listopad 2010

Carl se probudil, protože s ním někdo silně třásl.

Otevřel oči a zaregistroval nezřetelnou postavu, která se nad ním skláněla. Když chtěl vstát, zatočil se s ním svět a on se najednou z neznámého důvodu ocitl na podlaze vedle postele. Něco bylo opravdu zatraceně hodně špatně.

Pak si ke svému údivu povšiml větru hvízdajícího z otevřeného okna a ucítil zápach plynu.

„Podařilo se mi probudit Jespera,“ zakřičel kdosi z chodby. „Zvrací, co mám dělat?“

„Obrať ho na bok. Otevřels okno?“ zařvala postava s černými vlasy, která stála vedle Carla.

Carl ucítil na tvářích pár jemných facek. „Carle, podívejte se na mě. Soustřeďte se na mě, slyšíte? Jste v pořádku?“

„Musíme vás dostat dolů, Carle. Tady je pořád moc plynu. Dokážete jít sám?“

Přikývl, ale nebyl si ani trochu jistý.

Pomalu vstal, vyšoural se na chodbu a scházel dolů po schodech. Připadaly mu nekonečně a nepřekonatelně dlouhé. Až když ho usadili na židli před otevřené dveře na zahradu, začaly tvary a obrysy nabývat zřetelnějších kontur a dávat smysl.

Zadíval se nahoru na Mortenova přítele, který stál vedle něj.

„Sakra, co je,“ zamumlal. „Vy jste pořád tady? To jste se sem nastěhoval?“

„Myslím, že za to můžeme být všichni zatraceně vděční,“ ozvalo se suše z Hardyho lůžka.

Carl se pomalu podíval k posteli. „O co tady jde?“

Ze schodů se ozval rachot a Morten přivlekl dolů Jespera. Vypadal mnohem hůř než tenkrát, když se vrátil po propité čtrnáctidenní dovolené na Kosu.

Mika ukázal do kuchyně. „Navštívil nás někdo s velmi ošklivými záměry.“

Carl se ztěžka postavil a šel za ním.

Okamžitě si všiml velké plynové láhve na podlaze. Šlo o nový typ, vyrobený z plastu. Takovou doma určitě nikdy neměli, protože ty staré, žluté, co stály na zahradě vedle plynového grilu, svou práci odváděly dobře. A co tady dělá tahle, s hadicí připojenou ke spínači?

„Kde se tady vzala?“ zeptal se Carl. Pořád byl příliš omámený na to, aby si vzpomněl, jak se jmenuje muž vedle něj.

„Když jsem ve dvě v noci kontroloval Hardyho, ještě tady nebyla,“ odpověděl muž.

„Hardyho?“

„Ano, na léčbu, kterou jsme včera zahájili, měl velmi silnou reakci. Návaly horka, bolest hlavy. To je známka, že to jde dobře, když tak moc reaguje na mou stimulaci. A rozhodně nám to zachránilo život.“

„Ne, tys nás zachránil, Miko,“ zařval Hardy z postele.

No jo, tak se vlastně jmenuje. Mika.

„Vysvětlete mi to,“ přikázal Carl a zapnul policejní instinkt na autopilota.

„Od včerejšího večera jsem Hardyho každé dvě hodiny kontroloval. Mám v plánu v tom pokračovat ještě aspoň jeden nebo dva dny, abych přesně zjistil, co se s ním děje. Před půlhodinou mi zazvonil budík a já jsem se probudil do zápachu plynu. Dole v suterénu to bylo hodně cítit, a když jsem vyšel sem do přízemí, málem mi to podrazilo nohy. Zavřel jsem uzávěr plynové láhve, otevřel jsem okna a všiml jsem si, že na sporáku stojí pánev, ze které se kouří. Podíval jsem se do ní a zjistil jsem, že až na trochu olivového oleje na dně je prázdná. Teda až na očouzenou papírovou kuchyňskou utěrku. A z toho papíru se čoudilo.“

Mávl rukou směrem ke kuchyňskému oknu. „Než byste řekl švec, vyhodil jsem ji ven. Kdybych přišel o chviličku později, papír by se byl vznítil.“

Carl kývl na svého kolegu z oddělení vyšetřování požárů Erlinga Holma. Přísně vzato tu nebyla oblast jeho působnosti a nešlo o jeho případ, ale Carl neměl chuť do toho zatahovat místní policii z Hilleradu. A Erling bydlel jen pět kilometrů odtud, v Lynge.

„Bylo to pekelně rafinovaně vymyšlené, Carle. O dvacet třicet vteřin později by papír naplno vzplál a zapálil by plyn. A jak vidím na ukazateli hmotnosti láhve, už z ní bylo vypuštěno zatraceně hodně. S tím velkým spínačem a připojenou tlustou hadicí by to podle mého odhadu netrvalo dýl než dvacet minut.“ Potřásl hlavou. „Proto útočník nepustil hořák pod pánvičkou naplno. Počítal s tím, že celý barák bude plný plynu dřív, než se to rozhoří.“

„Není tak těžké si domyslet, co by se pak stalo, že jo, Erlingu?“

„Ne. Oddělení Q by si muselo hledat nového šéfa.“

„Silná exploze?“

„Jo a ne. Šlo by o velmi účinný výbuch, při kterém by požár naráz zasáhl všechny místnosti a veškeré vybavení.“

„Skvělý. Ale Jesper, Hardy a já bychom už dávno byli otrávení plynem.“

„To těžko. Plyn není zase tak jedovatý. Ale hlava z něj bolí vždycky.“ Zasmál se. Požární technici mají opravdu bizarní smysl pro humor. „Během krátkého okamžiku byste byli spálení na uhel a ti ze suterénu by neměli šanci dostat se ven. Vůbec není jisté, jestli bychom my, vyšetřovatelé, byli schopni prokázat, že požár někdo založil a že jde o zločin. To je fakt ďábelsky chytrý. Nepochybně by se nám podařilo určit ohnisko požáru. Lokalizovali bysme ho jako kombinaci plynové láhve a pánve, ale klidně by mohlo jít o nešťastnou shodu náhod. Výsledek neopatrného chování, jak tak často vídáme v období grilování. Jestli mám říct na rovinu svůj názor, tak si myslím, že by pachatel unikl.“

„To si děláš srandu.“

„Napadá tě, kdo by za tím mohl stát, Carle?“

„Jo. Někdo se slušným paklíčem. Támhle jsou na Ruko zámku drobné rýhy. Jinak nemám tušení.“

„Podezření?“

„Jo, s těma si člověk vždycky musí dávat bacha.“

Carl Erlingovi poděkoval a ujistil se, že všichni v domě se cítí dobře. Potom se vydal oběhnout sousedy, aby se zeptal, jestli si něčeho nevšimli. Většina z nich byla mírně rozmrzelá a ospalá. Kdo by taky nebyl, v pět hodin ráno? Nakonec téměř všichni vyjádřili velké obavy a zároveň i porozumění. Nikdo mu ale nepomohl někoho identifikovat.

Neuběhla ani hodina a objevila se Vigga. Vlasy jí trčely všemi směry a za sebou táhla pana Kurkumu s turbanem, velkými bílými zuby a obrovským plnovousem.

„Bože,“ zasténala. „Nestalo se Jesperovi nic?“

„Ne. Až na to, že poblil gauč a Hardyho postel. A navíc poprvé za velmi dlouhou dobu volal maminku.“

„Panebože, chudáček malý.“ Ani jednou se nezeptala, jak je Carlovi. Tím byl rozdíl mezi brzy bývalým manželem a synem nastolen.

Slyšel, jak nad svým potomkem kdesi v pozadí kvílí, když vtom někdo zazvonil u dveří.

„Jestli je to ten hajzl a nese nám další plynovou flašku,“ zařval Hardy, „tak mu řekněte, že nám v té první ještě trochu plynu zbývá. Možná by se měl stavit až příští týden.“

Co s ním hergot ten Mika prováděl? pomyslel si Carl a otevřel dveře.

Dívka stojící před ním evidentně trpěla nedostatkem spánku. Měla tmavé kruhy pod očima, kroužek ve rtu a bylo jí nanejvýš šestnáct.

„Dobrej,“ pozdravila. Přes rameno ukázala na protější dům, kde bydlel Kenn, a zároveň se celá kroutila rozpaky.

„No, já chodím s Peterem a včera jsme byli na večírku v mládežnickým klubu. Zůstala jsem u něj spát, protože bydlím až v Blodstrødu a tam takhle pozdě nejede žádnej autobus. Vrátili jsme se před pár hodinama a o něco pozdějš za náma přišel do suterénu Kenn, že jste u něj byl a vyptával se, jestli si v noci nevšiml u vašeho baráku něčeho zvláštního. Taky nám řekl, co se stalo, a my mu řekli, že jsme něco viděli, když jsme se vraceli domů. Kenn chtěl, abych za váma šla a řekla vám o tom.“

Carl zvedl obočí. Zase až tak moc nevyspalá být nemohla, když měla na repertoáru tolik slov.

„Dobře. Cos teda viděla?“

„Když jsme šli kolem, všimla jsem si u vašich dveří chlapa. Zeptala jsem se Petera, jestli ho zná, ale ten měl starosti s něčím úplně jiným,“ zachichotala se.

Carl přitlačil na pilu. „Jak vypadal? Všimla sis?“

„Jo, stál u dveří a tam je plno světla. Vypadalo to, jako kdyby dělal něco se zámkem, ale neotočil se k nám, takže zepředu jsem ho neviděla.“

Carl ucítil, jak mu ramena klesla o hodně níž.

„Ten chlap byl dost vysokej a podle toho, co bylo vidět, měl dost slušnou figuru. Na sobě měl hodně tmavý oblečení. Kabát nebo velkou větrovku nebo něco v tom stylu. A taky měl černou čepici, stejnou jako Peter. A zpod čepice mu vykukovaly strašně světlý vlasy. Skoro bílý. A vedle něj stála nějaká flaška nebo bomba nebo co to bylo.“

Jakmile řekla „strašně světlý vlasy“, Carlovi to téměř stačilo. Jestli se nemýlí, tak velmi světlovlasý stoupenec Curta Wada, kterého zahlédl v Halsskovu, toho umí mnohem víc než jen řídit dodávku.

„Děkuju,“ řekl Carl. „Máš oči na správném místě, to jsem moc rád. Je dobře, že ses tady zastavila.“

V rozpacích se trochu zavrtěla.

„Nevšimla sis, jestli měl rukavice?“

„No, jo,“ odpověděla a nechala toho kroucení. „Máte pravdu. Měl rukavice. Takový ty s dírama na kloubech.“

Carl přikývl. Takže kolegové si můžou odpustit hledání otisků prstů na plynové láhvi. Další otázkou bylo, jestli dokážou určit, odkud pochází speciální spínač. Tím si nebyl moc jistý, protože když se to vzalo kolem a kolem, podobných kousků by se přece jen pár našlo.

„Jestli je tady všechno v pořádku, tak já pojedu na stanici,“ oznámil po návratu do obývacího pokoje, Vigga ho však zadržela.

„Nejdřív tohle podepiš. Jedna kopie je pro tebe, druhá pro soud a třetí pro mě,“ řekla a položila všechny tři papíry na kuchyňský stůl. Hned viděl, že je to dohoda o majetkovém vyrovnání.

Rychle si to přečetl. Stálo tam přesně to, na čem se včera domluvili. Alespoň mu ulehčila práci.

„Výborně, Viggo. Pěkně jsi to všechno sepsala. Peníze, návštěvy u tvé matky a všechno ostatní, všechna čest. Úřady určitě bude zajímat, žes mi při té příležitosti udělila osm týdnů dovolené ročně. Velmi štědré.“ Mluvil dost sarkasticky a podepsal se vedle její čmáranice.

„Dále tu máme žádost o rozvod,“ pokračovala a podala mu velmi důležitě vyhlížející dokument. Podepsal i ten.

„Díky, má stará lásko,“ téměř zalkala.

Bylo to od ní milé, ale výraz „lásko“ ho přinutil zamyslet se nad Moniným Rolfem, čemuž by se raději vyhnul. S tím zklamáním se pořád ještě nevyrovnal, protože Mona pro něj nebyla žádná hej nebo počkej. S tím se tak lehce nesmíří.

Sám pro sebe si odfrkl. „Stará láska“, tak ho Vigga nazvala. Nebylo to příliš povrchní vyznání na závěr tak bouřlivého a exotického manželství, jaké spolu prožívali? Aspoň mu to tak připadlo.

Podala papíry usmívajícímu se a klanícímu se Gurkamalovi, který Carlovi jako na povel podal ruku.

„Děkuji za manželku,“ řekl s legrační výslovností. A byla ruka v rukávě.

Vigga se usmívala. „Teď když máme vyřešené všechny papíry, tak bych ti ráda oznámila, že se příští týden nastěhuju ke Gurkamalovi do obchodu.“

„Fajn, tam bude určitě větší teplo než v zahradní chatce. Teda aspoň doufám,“ odvětil Carl.

„Včera večer se mi totiž podařilo chatku prodat za šest set tisíc a rozhodla jsem se, že si těch sto tisíc, o které se mi povedlo prodat chatku dráž, než co jsme napsali do našeho vyrovnání, nechám. Co ty na to?“

Carl oněměl. Takže pan Kurkuma ji naučil obchodním trikům rozhodně rychleji, než jak dokáže velbloud běžet. Aby zůstal u Asadovy terminologie.

„To jsem rád, že tě potkávám, Carle,“ řekl Laursen na točitém schodišti. „Nepůjdeš se mnou na chvíli nahoru?“

„Jo, ale vlastně jsem byl na cestě za Marcusem Jacobsenem.“

„Zrovna jdu z kanceláře vedoucího oddělení vražd, nechal si donést jídlo. Má jednání. Jak se ti jinak daří, Carle?“ vyptával se cestou do nejhořejšího patra.

„Skvěle. Když pominu, že je pondělí, moje brzo už bývalá manželka mě oškubala, moje milenka šuká s jinýma, všichni spolubydlící se přiotrávili plynem, barák mi v noci málem vyletěl do povětří, a navíc zapomenu na všechny průsery tady na stanici, tak se mám dobře. Každopádně už mě aspoň netrápí sračka.“

„Výborně,“ odpověděl Laursen o tři schody před ním. Vůbec ho neposlouchal.

„Teď mě dobře poslouchej,“ řekl, když se usadili vzadu v kuchyni, mezi mrazáky a všemi možnými čerstvými zelenými komoditami. „Případ společné fotografie tebe, Ankera a toho zavražděného nastřelovací pistolí se posunul dál. Zkoumali ji na mnoha různých místech a můžu tě potěšit. Podle názoru většiny expertů se jedná o digitálně upravenou fotografii, složenou z několika obrázků.“

„Jo, přesně to celou dobu tvrdím. Tohle je spiknutí. Možná od někoho, koho jsem někdy naštval. Víš, jak mstiví dokážou být ti banditi, když je člověk klepne přes prsty. Někteří z nich sedí léta ve vězení a pilují si svou pomstu, takže se něco podobného dá čas od času očekávat. Každopádně toho Peta Boswella, kterého se na mě snaží hodit, neznám.“

Laursen přikývl. „Na fotografii není ani jediný pixel. Vypadá to, jako by se i ty nejmenší komponenty do sebe perfektně vpíjely. Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že eventuální přechody mezi jednotlivými fotkami nejsou viditelné. Může to být několik sestříhaných fotek, znovu vyfocených na nekonečno jako jeden obrázek, například polaroidem, a pak se fotografie z polaroidu opět vyfotí analogovým foťákem na film a film se vyvolá. Nebo mohli tu fotografii po ofocení upravovat na počítači, v programu na zpracování fotek, a potom přenést na fotografický papír. Nevíme. Nedokážeme určit ani původ papíru.“

„Mně většina z toho zní jako čisté blábolení.“

„Ale dneska je tolik různých možností. Jo, nebo lépe řečeno, už před pár lety, kdy byl Pete Boswell ještě mezi živými, bylo plno možností.“

„Fajn, takže se to vysvětlilo, ne?“

„No, právě proto jsem tě sem přivedl.“ Podal Carlovi pivo, ale ten s poděkováním odmítl. „Zatím z toho nevyvodili žádný závěr. Ve skutečnosti se ne všichni z technického shodli na tom, že fotka je falzum. Všechno, co jsem řekl, vlastně nic nedokazuje. Jen to, že je to celé nějaké divné a že se někdo snažil odstranit důkazy o sestříhání fotografie.“

„A co to všechno znamená? Pořád zvažují, že mě odstaví? Snažíš se mě varovat před suspendováním?“

„Ne, jen se ti snažím říct, že to může trvat pěkně dlouho. Možná ti to líp vysvětlí Terje.“ Ukázal směrem do kantýny.

„Terje Ploug je tady?“

„Jo, chodí sem každý den ve stejnou hodinu. Teda pokud neslouží venku. Je to jeden z mých nejvěrnějších zákazníků, tak se k němu chovej hezky.“

Terjeho našel v nejzapadlejším koutě.

„Hrajeme si na schovávanou, Terje?“ zeptal se Carl a posadil se s lokty velmi blízko Terjeho politicky naprosto korektního talíře plného zeleniny.

„Rád tě vidím, Carle. Poslední dobou je těžké na tebe natrefit. Říkal ti Laursen o té fotce?“

„Jo. Jak to vypadá, tak mě jen tak neosvobodí.“

„Jak to myslíš, neosvobodí? Pokud vím, zatím nejsi z ničeho obviněný, nebo snad ano?“

Carl potřásl hlavou. „Ne, oficiálně ne.“

„Dobře. Věc se má následovně: technici z mechanické dílny v Sorø, vyšetřovatelé vražd ze Schiedamu v Holandsku a já se za pár týdnů, no, možná měsíců, setkáme a porovnáme si všechny indicie, pozadí příběhů a fakta v těchto už poněkud četných případech vražd nastřelovací pistolí.“

„A teď mi oznámíš, že mě povoláte jako svědka.“

„Ne, právě naopak.“

„Protože jsem z něčeho obviněný, nebo jak to myslíš?“

„Buď v klidu, Carle. Někdo má velký zájem na tom, aby sis zlomil vaz, to je nám úplně jasné. Takže ne, nejsi obviněný. Ale až pokročíme dál a vypracujeme společné hlášení, chceme po tobě, abys nám ho ohodnotil.“

„Aha. A to navzdory otisku prstu na minci, podivné fotografii a Hardyho podezření, že Anker měl s tím černochem nějaké techtle mechtle a já jsem možná znal Georga Madsena?“

„Navzdory všemu, Carle. Jsem si jistý, že právě ty můžeš nejvíc získat, když se tenhle případ důkladně vyšetří.“

Párkrát poklepal Carlovi na hřbet ruky. Bylo to téměř dojemné.

„Je to dobrý a čestný policajt a ze všech sil se snaží dělat věci správně. Myslím, že Terje si zaslouží naše uznání, Carle,“ řekl vedoucí oddělení vražd. V rohu kanceláře stále zaváněly zbytky Laursenovy kreace na denní menu. Povolila snad paní Sørensenová otěže a připustila, aby v Marcusově kanceláři zůstávaly stát špinavé talíře déle než pět minut poté, co naposledy položil vidličku?

„To je všechno moc hezký, tohleto,“ přikývl Carl. „A taky trochu zatraceně nepříjemný, protože ten případ už mi pěkně leze krkem.“

Marcus souhlasil. „Mluvil jsem s Erlingem z požárně-technického. V noci jsi měl neohlášenou návštěvu, jak jsem slyšel.“

„Nestalo se nic vážného.“

„Bohudíky ne! Ale proč se to stalo, Carle?“

„Protože si mě někdo přeje vidět pod kytičkama. Pochybuju, že by šlo o nepovedené hrátky odvržené milenky mého nevlastního syna.“ Pokusil se o úsměv.

„Kdo, Carle?“

„Určitě někdo od Curta Wada, toho chlapa z Čistého zítřku.“

Vedoucí oddělení vražd přikývl.

„Dostáváme se mu na kobylku. A proto jsem přišel. Chci požádat o odposlech telefonů. Jde o něho a dále o Wilfrida Lønberga a Louise Pettersona.“

„Obávám se, že ti to nemůžu schválit, Carle.“

Carl se několikrát zeptal proč, potom byl trochu nevrlý a trochu naštvaný a nakonec zklamaný, nebylo mu to však nic platné. Vysloužil si jedině upozornění, aby si na sebe dával pozor a okamžitě Marcusovi podal hlášení, kdyby se stalo něco neobvyklého.

„Neobvyklé“, jak zvláštní slovo v téhle kanceláři. Všechno, s čím přišli při své práci do styku, bylo bohudíky neobvyklé.

Carl vstal. Neobvyklé?! Co by asi Marcus řekl, kdyby věděl, že dole, v pochmurných kancelářích oddělení Q, leží stoh archivních materiálů, které se tam i na tamější poměry dostaly více než neobvyklým způsobem?

Když došel do recepce, kupodivu tam stály obě a mávaly mu jako chobotnice.

„Ahoj, Carle,“ pozdravila ho přesladce Lis a o desetinu vteřiny později zapípala paní Sørensenová přesně stejným způsobem. Stejná slova, stejný tón, stejný úsměv i otevřenost.

Opravdu, opravdu obrat o sto osmdesát stupňů.

„Ach, … Cato!“ zvolal a obrátil se přímo na ženu, kvůli které ještě nedávno všichni protřelí vyšetřovatelé raději volili dlouhou okliku, jen aby se jí vyhnuli. Ani Carl se nechoval jinak.

„Byla byste tak hodná a vysvětlila mi, v čem spočívá ten NLP kurz, na který jste chodila? O co tam jde? Je to nakažlivé?“

Pokrčila rameny, jako by chtěla ilustrovat vytržení nad tím, že se jí na to někdo zeptal, usmála se na Lis a přistoupila znepokojivě blízko ke Carlovi.

„Znamená to neurolingvistické programování,“ odpověděla s nádechem tajemna v hlase. Snad si představovala, že mluví o svůdném arabském šejkovi. „Nedá se to tak jednoduše vysvětlit, ale můžu vám uvést příklad.“

Ramena se opět dala do pohybu jako malý náznak toho, co může očekávat.

Přešla ke své kabelce a vylovila z ní kousek křídy. Opravdu nezvyklé vybavení dámské kabelky. Nenosívali křídu po kapsách malí zdraví rošťáci? Co se kruci stalo s genderovým rozdělením rolí?

Sehnula se a nakreslila na podlahu dva kruhy. Z toho by ji ještě před pár týdny trefil šlak. Tedy nutno podotknout, kdyby to udělal někdo jiný. Do jednoho kruhu napsala znaménko minus a do druhého plus.

„Podívejte, Carle. Jeden pozitivní kruh, označený plusem, a jeden negativní. Teď si musíte nejdřív stoupnout do jednoho kruhu a potom do druhého a vyslovit naprosto stejnou větu. V negativním kruhu si musíte představovat, že ji říkáte někomu, koho nesnášíte, a naopak v pozitivním kruhu zase někomu, koho máte hodně rád.“

„Aha, a tomu se říká kurz? Protože už předem vím, jak to dopadne.“

„Jen se ukaž,“ ozvala se Lis. Složila si paže pod svými krásnými ňadry a přistoupila blíž. Kdo by odmítl?

„Vyber si něco jednoduchého. Řekni například: Tys byla u kadeřnice, že? Nejprve to řekni hezky a potom ošklivě.“

„Nechápu,“ zalhal a podíval se na krátce ostříhané vlasy obou žen. Tohle vypadalo až moc jednoduše. Vlasy paní Sørensenové nebyly ani zdaleka tak okouzlující, pokud to měl vyjádřit kulantně.

„Ach jo, tak já ti předvedu pozitivní způsob,“ řekla Lis, „a potom Cata negativní.“

Mělo by to být naopak, pomyslel si Carl, a aniž si toho všimly, kroužil nohou po podlaze.

„Tys byla u kadeřnice, že?“ Když to Lis říkala, zeširoka se usmívala. „Takhle se to říká člověku, kterého máš rád. A teď ty, Cato.“

Ta se smála a zkoušela se uklidnit. „Tys byla u kadeřnice, že?“ Vypadala opravdu nepříjemně. Skoro jako za starých časů.

Vtom obě dvě vybuchly smíchy. Čistá idylka mezi dvěma kamarádkami.

„Aha. Opravdu velký rozdíl. Ale co to má společného s tím kurzem?“

Paní Sørensenová se vzchopila. „S kurzem to má společného hodně. Pomocí těchto cvičení se člověk naučí chápat, jak působí na své okolí, jak si ostatní vysvětlují tón jeho hlasu, a zároveň pochopí účinky toho, co říká a vyzařuje. Občas se stává, že člověk jako zvláštní bonus pochopí, jak to všechno působí na něj samého.“

„Není to stejné jako přísloví: Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá?“

„Něco takového. Vy sám, Carle, víte, jak na lidi působíte? To vás v tom kurzu naučí.“

To jsem se naučil, když mi bylo sedm, pomyslel si.

„Vaše názory občas působí dost drsně,“ pokračovala paní Sørensenová.

Díky za kompliment, zrovna od tebe to sedí, zauvažoval. „Díky, že jste se vyjádřila tak ohleduplně,“ řekl nahlas a chystal se k odchodu. „Budu o tom přemýšlet.“

„Nejdřív si vyzkoušejte to cvičení, Carle. Vstupte do jednoho z kruhů,“ zatlačila na něj Cata. Podívala se na podlahu, aby mu ukázala, se kterým kruhem má začít. Vzápětí zjistila, že zatímco obě předváděly své role, Carlovi se špičkou boty podařilo všechno smazat.

„Ach jo,“ pronesl. „To je mi opravdu velmi líto.“ Ustoupil z působení jejich aury. „Hezký den, mé dámy, mějte se fajn.“

34 ) Září 1987

Jak tam tak stála a dívala se z okna, část její nenávisti se vytratila. Jako by úder do Viggova spánku, jeho poslední slabé nádechy, poté co mu do úst nalila výtažek z blínu černého, zasely do její mysli semínka pochybností.

Sklouzla pohledem dolů na ulici Peblinge Dossering, kde se to hemžilo lidmi užívajícími si babího léta. Pozorně si všímala, jak kolem procházejí obyčejní lidé, každý z nich se svým vlastním životem, osudem a určitě také tajemstvími a kostlivcem ve skříni.

Nete se začaly třást rty. Najednou toho na ni bylo moc. Tage, Rita a Viggo byli před Bohem také lidmi a teď byli její vinou po smrti.

Zavřela oči a všechno si v duchu připomněla. Když otevřela dveře, zářil Viggův obličej radostí a nadšením. Tage byl zase ohromně vděčný. Další na řadě byl Nørvig. Advokát, který jí nechtěl naslouchat, když to nejvíc potřebovala. Chlápek, co tak dobře chránil pověst Curta Wada, že dal raději v sázku její život.

Ale má právo provést mu to samé, co udělal on jí? Ukrást mu jeho život?

Jak tak přemítala nad svými pochybnostmi a myšlenkami, padl jí zrak na štíhlého muže dole u jezera před domem.

I když už uplynulo více než třicet let, nebylo pochyb. Pořád totéž venkovské tvídové sako s koženými knoflíky. Pod paží stále stejná hnědá diplomatická aktovka. Zřejmě je to člověk, který se časem nemění, ale přesto z řeči jeho těla vycítila, že něco je jinak než v minulosti.

Přecházel mezi kaštany. Pár kroků dopředu, otočka, pár kroků zpátky. Pozoroval jezero, zaklonil hlavu. Vytáhl z kapsy kapesník a několikrát si otřel obličej. Možná si otírá pot nebo slzy.

V tu chvíli si všimla, že je mu sako příliš velké. Ošklivě se mu krabatilo na ramenou a terylenové kalhoty se mačkaly u kolen. Ten oblek byl zakoupen v lepších časech a pro mnohem významnějšího člověka.

Na okamžik jí ho přišlo líto, protože aniž to tušil, stál už jednou nohou na popravišti.

Co když má děti, které ho milují? Vnoučata?

To jedno jediné slovo, „děti“, ji přimělo pevně sepnout ruce. Nekontrolovatelně se rozmrkala. Copak ona někdy měla děti, které ji bezmezně milovaly? A kdo za to může?

Ne, musí se vzpamatovat a pokračovat. Zítra odpoledne nechá celý svůj dosavadní život za sebou, a to se jí nepodaří, pokud nedokončí rozdělanou práci. Písemně přislíbila muži, který byl profesí právník, deset milionů dánských korun a muž podobného ražení jí nedá pokoj, dokud svůj slib nedodrží.

Určitě ne, když se jedná o Philipa Nørviga.

Stál před ní. Nebyl tak vysoký, jak si ho pamatovala. Zíral na ni jako kajícné štěně s povislým zešikmeným obočím. Jako kdyby pro něj tahle schůzka znamenala vše a první dojem, kterým na Nete zapůsobí, byl životně důležitý.

Tenkrát, když lhal před soudem a přinutil ji říkat hloupé nesmysly, byly jeho oči mnohem tvrdší a studenější. Nikdy ani jednou nemrkl, nenechal se unášet jejími citovými výlevy. Neslyšel její nářek, neviděl její slzy.

Opravdu to byly tytéž nekompromisní oči, které nyní bloudily po podlaze, když ho pozvala dál? Skutečně to byl tentýž nesmiřitelný hlas, který jí teď děkoval?

Zeptala se, jestli si dá čaj. Vděčně souhlasil a pokoušel se zvednout zrak a podívat se jí zpříma do očí.

Podala mu šálek a sledovala, jak ho bez jediného slova celý vypil. Na chviličku povytáhl obočí.

Možná mu nechutnal, zauvažovala. Ale on k ní natáhl šálek a požádal o další.

„Ano, omlouvám se, paní Hermansenová, ale musím se vzpamatovat. Chci vám toho tolik říct.“

Zvedl hlavu, zadíval se přímo na ni a spustil. Říkal vše, co mělo zůstat nevyřčeno. Vhodná chvíle už byla pryč.

„Když jsem dostal tvůj dopis…“ Na okamžik se odmlčel. „Promiňte, můžu vám tykat?“ zeptal se nakonec.

Krátce přikývla. Tenkrát si taky nebral servítky a bez dovolení jí tykal, tak proč ne teď? „Když jsem dostal tvůj dopis, Nete, byl jsem náhle konfrontován s něčím, co mě už dlouho trápilo. S něčím, co bych velmi rád napravil, jestli je to vůbec možné. Přiznávám, že jsem do Kodaně přijel, abych zachránil živobytí jak svoje, tak i celé mé rodiny. Peníze jsou důležité, lhal bych, kdybych tvrdil, že ne, ale přijel jsem i proto, abych se omluvil.“ Zrudl a znovu usrkl trochu čaje.

„V posledních letech jsem často vzpomínal na zoufalou dívku, která se snažila soudní cestou zabránit svému nucenému umístění do ústavu v Brejningu. Vzpomínal jsem na tebe, Nete. Uvažoval jsem, proč jsem odrážel všechny útoky, které jsi namířila proti Curtu Wadovi. Dobře jsem věděl, že všechno, cos vypověděla, může být pravda. Lži o tom, jak jsi hloupá a nebezpečná, se vůbec nehodily k dívce, která seděla na lavici svědků a bojovala o život.“

Na chvíli sklonil hlavu. Když ji znovu zvedl, jeho bledá tvář byla ještě víc bezbarvá než před chvílí.

„Když proces skončil, potlačil jsem veškeré vzpomínky na tebe. Vymazal jsem tě z paměti i ze svého života až do dne, kdy jsem se o tobě dočetl v novinách. Psali, že ses provdala za Andrease Rosena, a představili tě jako krásnou a nadanou ženu.“ Kývl směrem k ní. „Ano, okamžitě jsem poznal tvou tvář, neuplynula zase tak dlouhá doba, a zastyděl jsem se.“

Znovu usrkl trochu čaje a Nete se podívala na hodiny. Za pár vteřin začne jed účinkovat, a to nechtěla. Teď zrovna ne. Nemůže se čas aspoň na chvíli zastavit? Zrovna dostávala své zadostiučinění. Proč ho jen nechala dál popíjet? Svého jednání litoval, to bylo více než zřejmé.

Při jeho dalších slovech se od něj odvrátila. Když sledovala jeho důvěřivý pohled, najednou se to zlo, které spustila, projevilo naplno. Vůbec nepočítala s tím, že by se v ní mohly probudit podobné pocity. Nepočítala s tím ani náhodou.

„V té době jsem s Curtem Wadem spolupracoval už hodně let. Když se člověk něčemu takovému upíše, tak ho to změní. Ano, přiznávám se, ale bohužel nejsem tak silná povaha a osobnost jako on.“ Potřásl hlavou a znovu se napil. „Ale když jsem tě zahlédl na titulní straně společenského časopisu, rozhodl jsem se přezkoumat své staré případy a rozhodnutí. A víš, co jsem zjistil?“

Nečekal na její odpověď, a proto si nevšiml, jak k němu pomalu sjela pohledem a zavrtěla hlavou.

„Uvědomil jsem si, jak mě celou dobu zneužíval a klamal, a právě v tom období jsem začal spousty věcí litovat. Musíš vědět, že pro mě nebylo vůbec lehké přiznat si všechny své chyby a omyly. Ale po prostudování vlastních případů a složek jsem pochopil, jak mě Curt Wad opakovaně klamal, jak mi lhal, co všechno mi zamlčoval a jak mi vnucoval falešné představy. Pochopil jsem, jak mě systematicky zneužíval.“

Opět k ní natáhl ruku se šálkem. Na chvíli zapochybovala, jestli mu nezapomněla do čaje nakapat výtažek z blínu.

Nalila mu další šálek a vzápětí si všimla, jak se Nørvig začíná potit a těžce dýchat. On sám si zřejmě ničeho nevšiml. Měl toho na srdci ještě příliš mnoho.

„Curt Wad měl a má ve svém životě jediné poslání. Ubližovat lidem, kteří podle jeho názoru nejsou hodni sdílet svět s ním a s dalšími takzvanými poctivými a normálními Dány. Stydím se to říct, ale výsledkem je, že on sám osobně provedl mnohem víc než pět set potratů, aniž si to těhotné ženy přály nebo o tom vůbec věděly. Domnívám se, že podobný počet jeho zákroků měl za následek celoživotní sterilitu.“ Podíval se na ni, jako by to byl on sám, kdo držel skalpel.

„Bože, to je tak příšerné, ale bez ohledu na to, co se stane, ti to teď musím říct.“ Ozval se povzdech, který svědčil o letech váhání. „Díky své činnosti v organizaci Tajný boj, pro kterou jsem pár let zajišťoval administrativu, se mu podařilo získat kontakty na spoustu lékařů, kteří měli stejné postoje a odhodlání jako on. Člověk si může jen stěží představit celkový rozsah toho všeho.“

Nete to zkusila, a bohužel to zase tak složité nebylo.

Vtom Nørvig pevně stiskl rty a pokoušel se vzpamatovat. V očích mu stály slzy.

„Napomáhal jsem vraždám tisíců nenarozených dětí, Nete.“ Zalapal po dechu a chvějícím se hlasem pokračoval. „A zničil jsem život stejnému počtu nevinných žen. Celý svůj život jsem zasvětil tomu, že jsem lidem působil jen smutek a osamocení, Nete.“ Hlas se mu roztřásl natolik, že se musel odmlčet.

Podíval se na ni a bylo zřejmé, že hledá odpuštění. Nete najednou nevěděla, co má říct nebo udělat. Nasadila velmi neutrální výraz, ale uvnitř se málem zhroutila. Opravdu je to, co tomuto muži provedla, spravedlivé? Zasloužil si to?

Na chvíli zatoužila vzít ho za ruku. Dát mu najevo odpuštění a pomoci mu na klidné cestě do bezvědomí. Ale nedokázala to. Možná proto, že se styděla. Možná si ruka dělala, co chtěla.

„Před několika lety jsem chtěl se svým svědectvím vystoupit. Najednou toho na mě bylo moc, už jsem nemohl dál. Ale Curt Wad mi to překazil a všechno mi vzal. Mou advokátní praxi, mou čest, mou sebeúctu. Měl jsem tenkrát partnera, jmenoval se Herbert Sønderskov, a Curt ho přemluvil, aby mu o mně předal informace, které mě navždycky zničí. Pohádal jsem se s oběma a vyhrožoval jsem, že všechno o Tajném boji zveřejním. Anonymně mě udali na policii, že zneužívám svěřené prostředky svých klientů. I když to nebyla pravda, povedlo se jim všechno narafičit tak, aby to jako pravda vypadalo. Měli přece k dispozici všechny papíry, kontakty a taky schopnosti.“

Hlava mu klesla a začal těkat očima kolem. „Herbert, ta svině. Vždycky šel po mé ženě. To on mi řekl, že když nebudu jednou provždy mlčet o Tajném boji a neuklidím se do ústraní, postarají se, abych skončil ve vězení.“ Zavrtěl hlavou. „Měl jsem dceru, která by musela žít v hanbě, kdybych to udělal, a tak jsem měl svázané ruce. Wad byl a pořád ještě je nebezpečný. Nete… poslouchej, co ti říkám, drž se od toho muže co nejdál.“

Klesl ještě o kousek dopředu. Pořád mluvil, ale už velmi nezřetelně. Říkal cosi o Wadově otci, který považoval sám sebe za boha. Něco o duševně nemocných, rádoby spravedlivých a šíleně cynických lidech.

„Když jsem zbankrotoval, manželka mi odpustila,“ řekl najednou naprosto srozumitelně. „Děkuji Bohu, že mi daroval“ – chvíli hledal správný výraz, začal kašlat a zkoušel polknout – „tu milost a umožnil mi se s tebou dneska setkat, Nete. A slibuji Bohu, že ho od téhle chvíle neopustím. S penězi od tebe, Nete, můžu já a moje rodina…“

Vtom spadl dopředu a loktem zasáhl opěrku u křesla. Na chvíli to vypadalo, že se pozvrací. Očima bloudil kolem dokola. Najednou se narovnal.

„Proč je tady najednou tolik lidí, Nete?“ Teď se zdálo, že se bojí.

Chtěla ho uklidnit, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo.

„Proč se na mě všichni dívají?“ zahuhňal a snažil se zachytit světlo z okna.

Natáhl ruce dopředu a nahmatal prázdno. Rozplakal se.

A Nete plakala s ním.

35 ) Listopad 2010

Ještě nikdy si nebyli Asad s Rose tak podobní. Černočerné myšlenky a velmi, velmi málo vrásek od smíchu.

„Zatracení šílenci,“ prohlásila Rose. „Člověk by je nejradši posadil pěkně do řady a přinutil je, aby spolykali vlastní prdy. Pak by krásně vyletěli do vzduchu a frnk. Byli by pryč. To je fakt ubohý, chtít nechat uhořet pět lidí, jen aby vám, Carle, zavřeli pusu. To mi prostě hlava nebere.“

„Moji pusu zavřeli přesně takhle.“ Asad udělal z ukazováku a palce nulu. „Takže teď máme potvrzeno, že jsme na správné stopě, šéfe. Ty zpropadené bestie opravdu mají špínu pod kobercem, jen co je pravda.“ Praštil zaťatou pěstí do otevřené dlaně. Kdyby mu tam někdo v tu chvíli strčil prsty, byly by na placičku.

„My je dostaneme, Carle,“ pokračoval. „Budeme pracovat ve dne v noci a nakonec se nám to podaří. Zarazíme činnost té příšerné strany, zastavíme Tajný boj i všechno ostatní, co Curt Wad rozjel.“

„Dobře, Asade. Ale obávám se, že to nebude tak jednoduché a zcela bezpečné. Bylo by myslím vhodné, abyste se vy dva v nejbližších dnech zdržovali tady dole.“ Usmál se. „Stejně jste většinou tady.“

„Rozhodně bylo dobře, že jsem tady byl v sobotu v noci,“ přidal se Asad. „Někdo tady chodil a šmejdil. Měl na sobě policejní uniformu, ale když jsem vykoukl ze své kanceláře, tak se hrozně lekl.“

No jo, kdo by se taky nelekl? Tak pozdě v noci a navíc Asadovy rozespalé oči? zauvažoval Carl. „Co chtěl a odkud byl? Zjistils to?“

„Vypadly z něj jen kecy. Něco o klíči od archivu a další nesmysly. Hledal něco, co patří nám, tím jsem si jistý. Mířil do vaší kanceláře, Carle.“

„Zřejmě jde o organizaci s mnoha odnožemi.“ Obrátil se k Rose. „Kam jsi schovala Nørvigovy archivní složky, Rose?“

„Jsou na pánském záchodě. Při té příležitosti bych vás ráda upozornila, že když používáte dámskou toaletu, budete sakra dávat prkýnko dolů, když už si teda nemůžete pomoct a za každou cenu musíte čurat vestoje.“

„A proč?“ zeptal se Asad. Podařilo se jí upoutat jeho pozornost.

„Kdybys věděl, kolikrát už jsem tuhle debatu absolvovala, Asade, tak bys teď určitě radši seděl na skautském táboře na Langelandu a točil si palci.“

Asad vypadal zmateně a Carl to dobře chápal.

„Dobře, řekl sis o to sám. Po návštěvě záchodu nesklopíš prkýnko dolů.“ Vztyčila do vzduchu jeden prst. „Zaprvé: všechny spodní strany záchodových prkýnek jsou odporný, protože jsou postříkaný od špíny a hoven. Občas víc než dost. Zadruhé: když žena vstoupí na záchod, dřív než si může sednout, musí se prkýnka dotknout. Zatřetí: je to vážně nechutné, protože když sedí a chce se utřít, má prsty plné špinavých bakterií. Vysoce nehygienické. Ale tys asi nikdy neslyšel o zánětu močových cest, co? Začtvrté: jenom proto, že jste pěkní lenoši, tak si člověk musí umýt ruce dvakrát. A je to spravedlivý? Není!“ Bouchla zaťatou pěstí do vzduchu. „Kdybys prkýnko sklopil hned potom, co se vyčuráš, tak je všechno v pořádku, protože si, aspoň doufám, stejně jdeš umýt ruce.“

Asad chvíli postával a přemýšlel. „Takže ty si myslíš, že bude lepší, když budu já před čuráním prkýnko zvedat? Protože to by potom znamenalo, že já si budu muset umýt ruce dřív, než začnu čurat, protože jinak bych měl bakterie na prstech já.“

Ve vzduchu se opět objevily Rosiny prsty připravené na odpočítávání. „Zaprvé: právě proto máte vy chlapi čurat vsedě. Zadruhé: jestli jste na to moc fajnoví a mužní, tak nezapomeňte, že zatraceně hodně chlapů s normálními funkčními střevy čas od času na záchodě sedí, aby se vyprděli. Takže stejně musí dát prkýnko dolů. Aspoň já teda předpokládám, že nekadíte vestoje.“

„Když před náma byla na záchodě ženská, nemusíme žádný prkýnko dávat dolů! Už je přece sklopené,“ odpověděl Asad. „A víš ty co, Rose? Myslím, že vyhrabu svoje krásné zelené gumové rukavice a s pomocí těchto dvou přítelkyň vyglancuju pánskou toaletu.“ Zvedl obě ruce do vzduchu. „Ony totiž dokážou nejen zvednout prkýnko, ale taky vyčistit sifon. Zas takové fajnovky to nejsou, paní Útlocitná.“

Carl zpozoroval, jak se Rosin rychle rudnoucí obličej chystá na velkou hádku, a instinktivně strčil mezi obě válčící strany ruku. Tím snad tahle diskuse konečně skončí. Bohudíky se mu doma dostalo dostatečně slušného vychování. Ale tam také mívali záchodové víko potažené oranžovým froté.

„Přátelé, myslím, že bychom měli vzít v potaz závažnost případu,“ vstoupil do debaty Carl. „U mě doma proběhl pokus o žhářství. Tady u nás dole ve sklepě slídil nějaký chlapík a hledal naše materiály. Není žádný problém dostat se na záchod, kde schováváš Nørvigovy složky, Rose. Domníváš se, že je to ta nejlepší skrýš? Těžko věřit, že by zloděje odradila cedulka ‚Toaleta mimo provoz‘, kdyby dostal chuť to tam prohledat. Co si o tom myslíš?“

Vytáhla z kapsy klíč. „No, možná ho zastaví tohle. A když už se tady bavíme o bezpečnosti, rozhodla jsem se na stanici nezdržovat víc, než je nezbytně nutné. Zase tak úžasná zábava tady nebývá. Mám v kabelce pár věcí k sebeobraně, snad to bude stačit.“

Carl pomyslel na pepřový sprej a paralyzér, opravdu nepříjemné pomůcky, které navíc neměla oprávnění používat.

„Aha. Ale s tím bys měla být docela opatrná, Rose.“

Ušklíbla se na něj. Už to samo o sobě by se dalo považovat za zbraň.

„Už jsem prošla všechny Nørvigovy složky a do své databáze jsem si poznamenala jména všech obžalovaných.“ Položila na stůl několik listů papíru sepnutých kancelářskou svorkou. „Tady je seznam. Povšimněte si laskavě, že část referátů v materiálech je opatřena podpisem právníka Alberta Caspersena, který má plnou moc. Pro ty z mých posluchačů, kteří by náhodou netušili, o koho jde, mohu dodat, že Caspersen je jedním ze zakládajících členů Čistého zítřku a počítá se s tím, že ve stranickém aparátu získá jeden z vedoucích postů, pravděpodobně se stane předsedou strany.“

„Dobrá. Takže byl u Nørviga zaměstnaný?! zeptal se Carl.

„Ano, u Nørviga a Sønderskova. Když se jako partneři rozešli, přešel Caspersen do advokátní kanceláře v Kodani.“

Carl přejel stránku pohledem. Rose ji pro každý případ rozdělila do čtyř sloupců. V prvním bylo jméno obžalovaného, kterého advokátní kancelář obhajovala, ve druhém jméno poškozeného a v posledních dvou byly časové údaje a popis případu.

Ve sloupci „Popis případu“ bylo nezvykle mnoho stížností na zneužití inteligenčních testů, běžná lékařská pochybení a také naprosto ohromující množství zmínek o „neúspěšných“ nebo nepotřebných gynekologických zákrocích. Ve sloupci „Jméno“ byla jak běžná dánská příjmení, tak i cizokrajně znějící jména.

„Vybrala jsem si několik případů a důkladně jsem si je prostudovala,“ pokračovala Rose. „Nemůže být pochyb, tady jde o nejsystematičtější svinstvo, jaké jsem kdy viděla. Čistá diskriminace a šovinismus. Jestli je tohle jen špička ledovce, pak se ti muži dopustili spousty zločinů na ženách a nenarozených dětech.“

Ukázala na pět jmen, která se opakovala nejčastěji. Curt Wad, Wilfrid Lønberg a tři další.

„Když se podíváte na webovou stránku Čistého zítřku, čtyři z těch jmen jsou velmi vlivní členové strany. Pátý je po smrti. Co tomu říkáte, pánové?“

„Jestli se ty bestie někdy v Dánsku dostanou k moci, bude z toho válka, to ti můžu slíbit,“ zavrčel Asad a ignoroval pekelný rámus, kterým je toho rána už podesáté trápil jeho zatracený telefon.

Carl se na Asada zkoumavě zahleděl. Tenhle případ ho vzal mnohem víc než jiné, vlastně působí velmi silně na oba jeho asistenty. Jako by je zasáhl přímo do srdce. Ano, poslal do boje dva lidi a oba měli jizvy na duši, ale přece jen mu bylo divné, že se Asad do případu tolik vložil, až vypadá skoro otřeseně.

„Když člověk dokáže beztrestně deportovat ženy na ostrov,“ pokračoval Asad s temným obočím nakrčeným nad kořenem nosu, „zavraždí spoustu zdravých plodů a nechá sterilizovat hromadu žen, tak už se dokáže vyvlíknout ze všeho. To mám na mysli, Carle. A není ani trochu dobré, když ten člověk ještě navíc sedí v parlamentu.“

„Asade, Rose, teď mě poslouchejte. V první řadě vyšetřujeme zmizení pěti osob, ne? Rity Nielsenové, Gitte Charlesové, Philipa Nørviga, Vigga Mogensena a Taga Hermansena. Všichni se ztratili zhruba ve stejnou dobu a už se nikdy neobjevili. Už jen tohle samo o sobě budí v člověku podezření, že se mohlo jednat o zločiny. Jako společné jmenovatele jsme identifikovali ženský domov na ostrově Sprogø a Nete Hermansenovou. Kromě toho se děje plno věcí kolem Curta Wada a jeho aktivit, které nevyhnutelně přitahují pozornost. Možná bychom se měli zaměřit na Curta Wada a jeho práci a myšlenky, možná ne. Naším hlavním cílem je ale vysvětlit všechna zmíněná zmizení, zbytek můžeme přenechat tajným službám nebo NÚV. Jde o velký případ, na tři lidi až moc velký, a navíc je to nebezpečné.“

Asada to viditelně neuspokojilo. „Na vlastní oči jste viděl škrábance na dveřích u samotky na Sprogø, Carle. Na vlastní uši jste slyšel, co nám Mie Nørvigová vyprávěla o Curtu Wadovi. Sám si dokážete přečíst tenhle seznam. Musíme prostě vyrazit ven a promluvit si s tím starým idiotem o všech těch svinstvech, která způsobil. Jinak k tomu nemám co říct.“

Carl zvedl ruku do vzduchu. Docela uvítal zazvonění mobilu, které debatu přerušilo. Aspoň měl ten pocit, dokud si nevšiml, že mu volá Mona.

„Ano, Mono,“ ohlásil se mnohem odměřeněji, než měl původně v úmyslu.

Nadšení v jejím hlase naopak nebylo ani trochu hrané. „Tak se mi zdá, že už jsem tě dlouho neviděla, Carle. Ztratils klíč?“

Carl ustoupil ve sklepní chodbě o kousek dozadu. „Ne, neztratil, ale měl jsem dojem, že není vhodné k tobě chodit a vyrušovat. Mohlo by se klidně stát, že by u tebe v ložnici pořád ležel Rolf a protahoval se.“

Nastalá odmlka nepůsobila nepříjemně, nýbrž smutně. Existovalo tolik způsobů, jak říct ženě, do které je člověk blázen, že nemá chuť se o ni s nikým dělit. Ať už to bylo řečeno jakkoliv, výsledkem byl téměř vždy rozchod.

Počítal vteřiny a byl tak frustrovaný, že málem zavěsil. Vtom ho zasáhl výbuch smíchu dosahující olympských výšin a málem mu zarazil ušní bubínek až kamsi dovnitř lebky.

„Můj ty bože, ty jsi ale roztomilý brouček, Karlíčku. Žárlíš na psa, lásko. Mathilda mě požádala, abych se jí postarala o jejího cairn teriéra, zatímco ona bude na internátním kurzu.“

„Rolf je pes?“ Povolily mu nervy. „Proč jsi sakra řekla větu: ‚Do toho ti nic není, promluvíme si o tom později,‘ když jsem ti volal? Já jsem si skoro hodil mašli.“

„Ale no tak, můj drahý. Možná tě to naučí, že když určitému typu žen zavolá jejich přítel ještě předtím, než si odbudou svou ranní půlhodinku před zrcadlem, nemají ani trochu náladu na sladké řečičky.“

„Mně se zdá, jako bys mi chtěla naznačit, že šlo o zkoušku.“

Zasmála se. „Tys byl vždycky schopný policajt, Carle. Vyřešil jsi další záhadu.“

„Prošel jsem?“

„To spolu možná probereme večer. A Rolf bude ležet mezi námi.“

Odbočili ze silnice Roskildevej a sjížděli dolů po ulici Brøndbyøstervej. Podél cesty se na obou stranách tyčily vysoké paneláky.

„Severní Brøndby znám docela dobře,“ prohlásil Asad. „Jak jste na tom vy, šéfe?“

Přikývl. Kolikrát si tady odchodil hlídku? Podle lidí bylo Brøndbyøster kdysi pulzující městečko se třemi náměstími, kde člověk našel všechno, co si srdce přálo. Bývaly tady slušné čtvrti s koupěchtivými zákazníky, ale pak se objevila velká nákupní centra: Rødovre Centrum, Glostrup Centrum, Hvidovre Centrum, hypermarket Bilka v Ishøji a v Hundige a zničehonic bylo po městečku. Obchůdky pozavíraly a dobře vedené, slušné prodejny zmizely. Dnes už tady nezbývalo téměř nic. Možná by se Brøndby dalo označit za okres s nejvíc zanedbaným nákupním životem v celém Dánsku. Kde je pěší zóna, obchodní dům v centru, kino a kulturní dům s kavárnou? Dnes už tady bydlí jen lidé s autem nebo s poněkud nižšími nároky na občanskou vybavenost.

Bylo to patrné jak na náměstí v Brøndbyøsteru, tak i na náměstí Nygårds Plads. Kromě fotbalového klubu Brøndby neměli být místní na co pyšní. Stručně řečeno, šlo o okres s nejhorší nabídkou možností, jak trávit volný čas, a to neplatilo jen pro severní část.

„Jo, znám to tady docela slušně, Asade. Proč?“

„Jsem si jistý, že právě tady, v severním Brøndby, by podle diskriminačního měřítka Curta Wada moc těhotných matek neprošlo. Bylo by to jako selekce na rampě v koncentráku, když Židé vystupovali z vlaku,“ odpověděl.

Možná trochu přehnané přirovnání, ale Carl přesto přikývl. Zároveň pozoroval můstek, po němž vedla trať příměstského vlaku. O kousek dál bylo vidět původní obec. Oázu v asfaltové džungli. Staré domy s doškovými střechami, pravé, nefalšované ovocné stromy, které nebyly roubované. Tam bylo místo jak pro ostré lokty, tak i pro zahradní gril.

„Musíte sjet dolů po ulici Vestre Gade,“ oznámil Asad s očima přilepenýma na navigaci. „Ulice Brøndbyøstervej je jednosměrka, takže musíte dojet až na Park Alle, tam se otočit a jet zpátky.“

Carl se podíval na dopravní značky. Sedělo to. Když projížděl venkovskou ulicí, najednou si všiml stínu náklaďáku, který se řítil z vedlejší ulice. Než Carl stačil zareagovat, náklaďák to ohromnou silou napálil do pravé zadní části jejich peugeotu. Ten ztratil balanc a vyletěl na chodník, kde se zastavil až o živý plot. V nekonečných vteřinách následoval rachot tříštěného skla, skřípění pomačkaného kovu a rány z airbagů, které jim vybouchly přímo do obličejů. Vzápětí bylo po všem. Slyšeli jen syčení motoru a křik lidí za ploty. Nic jiného.

Když se airbagy vyfoukly, podívali se na sebe. Byli otřesení, ale ulevilo se jim.

„Co bude s mým plotem?“ zeptal se jich starší muž, sotva vylezli z auta. Ani slovo, jestli jsou v pořádku. Zaplaťpánbůh byli.

Carl pokrčil rameny. „Zeptejte se u své pojišťovny, nejsem odborník na obnovu plotů.“ Rozhlédl se kolem po nejbližších přihlížejících. „Viděl někdo z vás, jak se to stalo?“

„Jo, byl to náklaďák. Jel jako blázen a navíc v jednosměrce, v opačném směru, a potom dál na ulici Brøndbyøstervej. Myslím, že odbočil nahoře u Højstens Boulavardu a zmizel,“ ozval se jeden.

„Přijel seshora od Brøndbytoftenu. Mám pocit, že tam nějakou dobu stál, ale co to bylo za náklaďák, to netuším. Všiml jsem si jen, že byl modrý,“ dodal další.

„Ne, šedý,“ zaprotestoval třetí.

„Jestli se nemýlím, tak si nikdo z vás nezapsal značku,“ řekl Carl a prohlížel si škody na autě. Klidně může hned zavolat na oddělení služebních vozů a přiznat barvu. Zatracená práce. Jestli se neplete, pojedou s Asadem zpátky příměstským vlakem.

A jestli se nemýlí ani ve svých dalších úvahách, pak nemá cenu ztrácet čas vyptáváním se zaměstnanců v malých podnicích nahoře v Brøndbytoftenu, jestli si něčeho nevšimli.

Tohle byl velmi zřejmý pokus o vraždu. Žádná nehoda.

„Dům Curta Wada stojí, panebože ochraňuj nás, přímo naproti policejní akademii. Dokážeš si představit lepší místo pro provádění nekalých praktik, Asade? Koho by napadlo tady hledat?“

Asad ukázal na mosaznou destičku, umístěnou na zdi ze žlutých cihel vedle hlavního vchodu.

„Na té destičce nemá napsané své jméno, Carle. Je tam MUDr. Karl-Johan Henriksen, gynekologický specialista.“

„Ano, Curt Wad svou praxi prodal. Jsou tady dva zvonky, Asade. Neměli bysme zkusit ten horní?“

Za dveřmi uslyšeli tlumené vyzvánění Big Benu. Poněvadž ani na opakované vyzvánění obou zvonků nikdo nereagoval, prošli po příjezdové cestě mezi čelní stranou domu a starou, zažloutlou stodolou s taškovou střechou z dob Valdemara Vítězného.

Zahrada byla malá, podlouhlá, ozdobená zasněženým křovím a plotem z kulatiny. Klidné zákoutí a únavná přístavba z trámů.

Dovolili si dojít až doprostřed zahrady a tam si všimli, že je přes plastové okno pozoruje starý muž. Stál uvnitř, pravděpodobně v obývacím pokoji s krbem. Byl to Curt Wad, o tom nemohlo být pochyb.

Zavrtěl hlavou, čímž přinutil Carla vytáhnout policejní odznak a ukázat ho prosklenými dveřmi. Tím dosáhl jediného, muž opět zavrtěl hlavou. Neměl chuť je pozvat dál, to bylo zřejmé.

Nakonec Asad vyšel po schůdcích nahoru a lomcoval dveřmi, dokud se neotevřely.

„Pane Wade,“ řekl do otevřených dveří. „Můžeme jít dál?“

Carl muže pozoroval přes okno. Něco vztekle odpověděl, ale nebylo slyšet co.

„Mnohokrát děkuji,“ řekl Asad a vešel do pokoje.

To je ale drzost, pomyslel si Carl a šel za ním.

„To je narušení soukromí. Musím vás požádat, abyste odešli,“ zaprotestoval muž. „Moje žena právě nahoře umírá a já nemám na návštěvy ani trochu náladu.“

„My taky zrovna nemáme nejlepší náladu,“ odvětil Asad.

Carl ho chytil za paži. „To neradi slyšíme, pane Wade. Pokusíme se být struční.“

Bez vyzvání se posadil do starožitné lenošky s vysokými opěrkami a dubovým čelem, přestože majitel domu zůstal stát.

„Domnívám se, že dobře víte, proč jsme přišli, i když jste měl dnes ráno plné ruce práce s různými vylomeninami. Rád bych to v krátkosti shrnul.“

Carl udělal malou uměleckou pauzu, aby viděl, jak bude Wad reagovat na pokus o dvojnásobnou vraždu, ale nedočkal se. Wad měl neměnný postoj. Mají vypadnout, a to okamžitě.

„S výjimkou několika dotazů ohledně vaší činnosti v různých sdruženích a stranách nás zajímá hlavně to, jestli se dá vaše jméno spojit s řadou pohřešovaných osob ze začátku září 1987. Než vám položím konkrétní dotazy, nechcete nám něco sdělit vy sám?“

„Ano. Běžte pryč.“

„To nechápu,“ ozval se Asad. „Právě jste nás pozval dovnitř, za to bych dal hlavu na špalek.“

Tohle byl Asad bez sebemenšího slitování v očích. Velmi přímý a se sklonem k agresivitě. Carl ho raději bude muset držet na krátké oprati.

Stařec se chystal zavrčet, ale Carl zvedl ruku do vzduchu. „Jak jsem řekl, jen pár stručných otázek. A ty budeš mezitím potichu, Asade.“

Carl se rozhlédl. Jedny dveře na zahradu, jedny ústící do něčeho, co připomínalo jídelnu, a nakonec dvoukřídlé zavřené dveře. Všechny dveře byly vyrobené z teakové dýhy, typická renovace ze šedesátých let.

„Karl-Johan Henriksen ordinuje za těmi dveřmi? Dnes je ordinace zavřená?“

Curt Wad přikývl. Byl ostražitý a sám sobě poručil zůstat v klidu, odhadoval Carl, ale určitě se pěkně naštve, až mu otázky půjdou víc na tělo.

„Takže od hlavních dveří se člověk může vydat třemi směry. Jedna cesta vede nahoru do prvního patra, kde leží vaše žena, doleva do ordinace a doprava do tohoto obývacího pokoje a dál pravděpodobně do kuchyně.“

Znovu přikývl. Ten proslov ho určitě zarazil, ale rozhodl se mlčet.

Carl si ještě jednou prohlédl dveře do obýváku.

Jestli nás za chvíli napadnou, s největší pravděpodobností použijí dvoukřídlé dveře do ordinace, pomyslel si, a proto z nich nespouštěl oči. Rukou sjel dolů, k pouzdru s pistolí.

„O jakých pohřešovaných se tady bavíme?“ zeptal se najednou stařec.

„Jedním z nich je Philip Nørvig, se kterým jste, jak vím, spolupracoval.“

„Aha. Toho jsem neviděl už pětadvacet let. Ale vy jste použil množné číslo. Kdo jsou ti ostatní?“

Dobrá, jakmile se rozmluvil, atmosféra byla hned lepší.

„Lidé, kteří měli nějakou spojitost s ostrovem Sprogø,“ odpověděl.

„Já nemám s ostrovem Sprogø nic společného, pocházím z ostrova Fyn,“ ušklíbl se.

„Ano, ale svým dílem jste přispěl k deportaci žen na ostrov a byl jste odpovědný za organizaci, která v letech 1955 až 1961 pilně a jako dobře promazaný stroj ženy na tento ostrov posílala. Zároveň byla tato organizace zapletena do neobvyklého množství případů nucených potratů a nelegální sterilizace.“

Zeširoka se usmál. „Padl někdy v podobném případě rozsudek? Ne, nepadl. Všechno jsou to jen plané řeči. Aha, panebože, vám tedy jde o pár slabomyslných ze Sprogø? Naprosto nechápu, co to má společného s případy, které vyšetřujete. Možná by bylo lepší, kdybyste si o tom promluvil s Nørvigem.“

„Nørvig zmizel v roce 1987.“

„Ano, podle vás, ale třeba k tomu měl dobrý důvod. Možná právě on stál v pozadí všeho, čím se teď zabýváte. Máte pocit, že jste si ho důkladně prověřili?“

Zosobněná arogance.

„Tyhle nesmysly už nebudu dál poslouchat, Carle.“ Asad se obrátil přímo na Curta Wada. „Vy jste věděl, že jsme na cestě, že jo? Ani jste se nešel podívat ke dveřím, kdo na vás zvoní. Protože jste dobře věděl, že ten náklaďák, který na nás čekal, nás nezastavil. To se to ale pěkně posralo, co?“

Asad k němu přistoupil blíž. Najednou to šlo nějak moc rychle. Nejdřív musí z Curta Wada klidně a nenápadně vypáčit plno podrobností. Když na něj půjdou tímhle způsobem, postaví se na zadní.

„Ne, počkejte, šéfe,“ řekl Asad, když si všiml, že Carl chce do rozhovoru vstoupit. Chytil starce, který byl nejméně o hlavu vyšší než on sám, kolem pasu a usadil ho do křesla v rohu, vedle krbu. „Takhle vás máme líp pod kontrolou. V noci jste se pokusili spálit Carla a jeho přátele na uhel a bohudíky se vám to nepodařilo. Předešlou noc jste se zase pokoušeli okrást policii. Taky jste nechali shořet všechny dokumenty a máte kolem sebe dost lidí na špinavou práci. Myslíte si snad, že já se k vám budu chovat líp, než se chováte vy k nám? Jestli jo, tak to se zatraceně pletete.“

Na Asada se podíval stále se usmívající a sebejistý Curt Wad. To bylo prostě k vzteku.

Vtom jim do toho stejně agresivním tónem jako Asad vstoupil Carl. „Víte, kam se poděl Louis Petterson, pane Wade?“

„Kdo?“

„Aha, takže si budeme hrát na schovávanou. Vy neznáte ani své vlastní spolupracovníky v Benefici?“

„Co je to Benefice?“

„Tak mi místo toho vysvětlete, proč vám Louis Petterson volal těsně poté, co jsme ho navštívili v jedné kavárně v Holbæku a položili mu ohledně vás spoustu otázek.“

Wadův úsměv nepatrně pohasl. Carl si všiml, že to neušlo ani Asadovi. Poprvé zmínili cosi konkrétního, co se dalo spojit přímo s Wadem, a on zareagoval. Zásah.

„A proč vám ještě předtím volal Herbert Sønderskov? Podle mých informací to také bylo krátce poté, co jsme jeho a paní Mie Nørvigovou navštívili u nich doma v Halsskovu. Můžete nám k tomu něco říct?“

„Ne.“ Curt Wad si ztěžka položil ruce na opěrky křesla a nechal je tam. Signál, že od téhle chvíle z něj už nic nedostanou.

„Tajný boj!“ vyrazil Carl na zteč. „Zajímavý fenomén, se kterým se dánská veřejnost velmi brzy blíže seznámí. Co nám o něm můžete říct? Jste koneckonců jeho zakladatelem, ne?“

Žádná odpověď. Jen trochu pevněji stiskl područky křesla.

„Jste ochoten připustit svůj podíl na zmizení Philipa Nørviga? Protože pokud ano, pak bychom se mohli soustředit pouze na toto vyšetřování místo všech těch nesmyslů s politickými stranami a tajnými lóžemi.“

Došlo na lámání chleba: Wadova reakce. Ať bude jakkoli bezvýznamná, stane se pro Carla hlavním vodítkem, jakou strategii má do budoucna při vyslýchání tohoto zatvrzelého muže použít. To už mu napovídaly zkušenosti. Chytne Wad šanci za pačesy, obětuje sám sebe, a tím pádem zachrání stranu, nebo se rozhodne pro vlastní záchranu? Carl se přikláněl spíše k druhé možnosti.

Ale Wad nereagoval vůbec nijak, což bylo velmi matoucí.

Carl se podíval na Asada. Všiml si toho? Nørvigův případ nesahal ve Wadových očích Tajnému boji ani po kotníky. Nesáhl po malém případu, aby zachránil větší. Dobrá, skuteční profesionální zločinci by po výměně sáhli všemi deseti, ale Wad ne. Možná s těmi zatracenými pohřešovanými skutečně nemá nic společného, to se nedá vyloučit. Nebo je ještě divnější, než se Carl domníval?

V tomto okamžiku to každopádně bylo jedno.

„Caspersen pro vás stále pracuje, nemám pravdu? Stejně jako tenkrát, když jste vy, Lønberg a spousta dalších z Čistého zítřku zničili životy nevinným lidem?“

Wad na otázky nereagoval a Asad mohl vyletět z kůže.

„Víte vůbec, jaké i se píše ve slově zítřek, vy starý blázne?“ přiložil si polínko.

Carl si všiml, že bez ohledu na to, jak nevinný výraz Wad nasadil, ho ta urážka hluboce zasáhla. Poslední otázka vadila starci rozhodně víc než všechny předešlé dohromady. Být zkoušen po jazykové stránce od toho neomaleného, malého chlapíka špatné barvy pleti pro něj byla příliš velká drzost, to na něm bylo jasně vidět.

„Jak se jmenuje váš řidič, ten světlovlasý, co mi doma nechal plynovou láhev?“ nepřestával na něj Carl útočit. „Vzpomínáte si na Nete Hermansenovou?“

Wad se narovnal. „Musím vás požádat, abyste odešli.“ Opět se stal formálním. „Moje žena umírá a já vás žádám, abyste šli okamžitě pryč a respektovali poslední chvíle, které s ní mohu strávit.“

„Stejně jako jste vy respektoval Nete, když jste ji nechal odvézt na ostrov, stejně jako jste vy respektoval ženy, které odporovaly vašemu zvrhlému, vyšinutému vkusu a jejichž děti jste zavraždil dřív, než se narodily?“ vyptával se Asad se stejně pokřiveným úsměvem, s jakým na ně po celou dobu hleděl Curt Wad.

„Přestaňte ty dvě věci srovnávat.“ Vstal. „Bože, jsem z vašeho pokrytectví pěkně unavený.“ Naklonil se k Asadovi. „Ty máš možná taky v plánu plodit malé, černé děti a myslet si, že je budeš smět nazývat Dány, ty ubohý, hnusný zakrslíku, co?“

„No výborně, konečně,“ usmál se Asad. „Teď se nám panáček pěkně vybarvil. Ošklivý panáček Curt Wad.“

„Ach, už konečně vypadni, ty opičáku. Vrať se zpátky tam, kam patříš, ty méněcenná raso.“

Otočil se ke Carlovi. „Ano, podílel jsem se na posílání asociálních, zaostalých dívek se silnými deviantními sexuálními sklony na Sprogø, kde byly sterilizovány. Za to byste mi měl dnes poděkovat, protože jinak by jejich potomci běhali po městech jako krysy a vy a vaši kolegové byste nedokázali zastavit jejich kriminální chování a primitivní instinkty. Ať vás oba vezme čert. Kdybych byl mladší…“

Zašermoval proti nim zaťatými pěstmi. Asad byl připraven, jen ať si to zkusí. Teď Wad vypadal mnohem křehčí, než jak ho prezentovaly televizní obrazovky. Stařec působil skoro až směšně, když se pokoušel napřímit a předvést mužný postoj v obývacím pokoji s proskleným příborníkem a nábytkem různých stylů, nashromážděným za celý dlouhý život. Ale Carl věděl, kde je zakopaný pes. Na tom muži nic směšného nebylo, křehkost zachvátila pouze tělo. Hlavní Wadovou zbraní však byl mozek, a ten byl neporušený, ledově chladný a dokázal myslet pouze na zlo.

Carl chytil svého pomocníka za límec a táhl ho směrem ke dveřím na zahradu.

„Jednoho krásného dne ho dostanou, Asade, buď v klidu,“ řekl Carl, když šlapali nahoru po ulici Brøndbyøstervej na zastávku příměstského vlaku.

Ale Asadovi se to nelíbilo.

„Dostanou? Řekl jste oni, a ne my,“ odpověděl. „Nevím, kdo jsou oni, kteří ho mají zastavit. Curtu Wadovi je osmdesát osm let, Carle. Jestli ho nedostaneme my, zastaví se až před Alláhem.

Když seděli ve vlaku, moc spolu nemluvili. Každý z nich se utápěl ve vlastních myšlenkách.

„Všiml jste si, jak byl ten hajzl arogantní? Dokonce ani neměl v domě zabudovaný alarm,“ ozval se najednou Asad. „Člověk by se k němu dokázal vloupat během vteřiny, a to by se mělo zvážit, protože jinak ten chlap stihne zničit důležité materiály. Tím si každopádně můžeme být jistí, ne?“

Nerozpitvával, kdo by mohl být onen zmiňovaný „člověk“.

„To prostě neuděláš, Asade,“ odpověděl Carl. „Jedno vloupání týdně je až dost.“ Domníval se, že víc už říkat nemusí, a po zbytek cesty mlčel.

Pouhých pět minut po návratu na policejní stanici vstoupila do Carlovy kanceláře Rose a nesla faxovou kopii.

„Když jsem mrkla na fax, ležel tam tenhle papír. Je pro Asada,“ oznámila Rose. „Podle čísla odesílatele si myslím, že je z Litvy. Pěkně ošklivý obrázek, jen co je pravda? Máte někdo tušení, proč nám to poslali?“

Carl mrkl na faxový papír a zcepeněl.

„Asade, pojď sem,“ zařval.

Nepřiběhl tak rychle jako obvykle. Měli za sebou těžký den.

„Jo, co se děje?“ zeptal se, když se konečně připlížil.

Carl ukázal na fax.

„Tohle tetování si člověk jen tak nesplete, co, Asade?“

Asad pohlédl dolů na dračí tetování, které bylo u téměř useknuté hlavy Linase Verslovase rozdělené na dvě části. Výraz tváře byl jasný. Strach a údiv.

Asadův výraz se bohužel nezměnd.

„To nevypadá hezky, prohlásil, „ale já s tím nemám vůbec nic společného, šéfe.

„Nezdá se ti, že v tomhle máš, ať už přímo nebo nepřímo, prsty?“ Carl praštil do faxové kopie. I on měl nervy na pochodu, ale nebylo se čemu divit.

„S tím nepřímo člověk nikdy neví. Určitě nejde o nic, co bych udělal cíleně.“

Carl zašátral po cigaretách. Měl neodolatelnou chuť si zapálit. „To jsem si taky vlastně ve skutečnosti nemyslel, Asade. Ale proč si kruci litevská policie, nebo kdo nám sakra tuhle nádheru poslal, myslí, že tě musí informovat? Hergot, kde mám zapalovač, neviděls ho?“

„Netuším, proč mě chtějí informovat, Carle. Mám jim zavolat a zeptat se?“ Poslední věta zněla víc sarkasticky, než bylo vhodné.

„Víš co, Asade? Myslím, že to necháme na jindy. Teď bych ti doporučoval, abys odkráčel domů nebo jak tomu říkáš, a trochu si vyčistil hlavu. Vypadá to totiž, že můžeš každou chvíli nekontrolované vybuchnout.“

„To je divné, Carle, že vy to necítíte stejně. Ale jak myslíte, půjdu.“ Nedal to najevo, ale byl opravdu hodně naštvaný. Carl ho takhle ještě nezažil.

Odešel a při odchodu demonstrativně vytáhl ze zadní kapsy Carlův zapalovač.

Nevypadalo to ani trochu dobře.

36 ) Září 1987

Když Nørvigovi klesla hlava na prsa, Netin život se úplně zastavil. Stála tam sama Smrt, dívala se na ni, pohybem ruky ji zvala k sobě, do pekelných plamenů, a najednou zmizela.

Nikdy předtím se necítila být tak blízko smrti. Ani když jí umírala matka. Dokonce ani tenkrát, když ležela na nemocničním lůžku a dozvěděla se, že její manžel při automobilové nehodě zemřel.

Klekla si před křeslo, na kterém seděl Philip Nørvig s otevřenýma, uslzenýma očima a už nedýchal.

Natáhla chvějící se ruce a pokusila se dotknout jeho zkroucených prstů. Mezitím hledala vhodná slova, ale nic ji nenapadalo. Možná by stačilo prosté „promiňte“, ale nedokázala to.

Měl dceru, pomyslela si a ucítila, jak se jí roztřáslo břicho. Postupně se tento stav rozšířil do celého těla.

Měl dceru. Tyhle neživé ruce laskaly tvář, kterou už nikdy v životě nepohladí.

„Nech toho, Nete!“ najednou hlasitě zařvala, když si uvědomila, kam to spěje. „Zatracená svině,“ zavrčela směrem k tělu. Nemůže si sem jen tak přijít se svým pokáním a doufat, že tím změní její život k lepšímu. Pokoušel se jí teď ukrást i pomstu? Nejprve svobodu, potom mateřství a nakonec i její poslední triumf.

„Tak pojď,“ zamumlala. Chytla ho v podpaží a okamžitě ji do nosu uhodil zápach. Nebylo pochyb. V posledních vteřinách vyprázdnil střeva a díky tomu se tlak času stával mnohem důraznějším.

Podívala se na hodiny. Byly čtyři hodiny odpoledne, za čtvrt hodiny přijde na řadu Curt Wad. I když po něm následovala ještě Gitte, přece jen byl třešničkou na dortu on.

Stáhla Nørviga z křesla a hned si všimla, že na sedadle zůstala velká hnědá páchnoucí skvrna po stolici.

Nørvig zanechal v jejím životě poslední stopu.

Zabalila spodní část jeho těla do osušky a odtáhla ho do utěsněné místnosti. Potom pootvírala všechna okna v obývacím pokoji i v kuchyni a zuřivě drhla sedadlo křesla. Ani skvrna, ani zápach nemizely. V tu chvíli, bylo právě 16.14, dával každý kout a každá drobnůstka v pokoji najevo, že v tomhle bytě je něco hodně špatně.

V 16.16 už bylo křeslo odsunuté do vzduchotěsné místnosti a místo, na kterém původně stálo, zívalo prázdnotou. Na chvíli uvažovala, jestli by tam neměla postavit židli od jídelního stolu, ale nakonec to nechala být. A jiné židle už neměla.

Curt Wad bude muset sedět na pohovce vedle příborníku, zatímco budu míchat extrakt blínu s čajem, přemítala. Budu si muset správně stoupnout a zakrýt tělem, co dělám. Není jiné východisko. Čas běžel a Nete se každých dvacet vteřin chodila dívat z okna, ale Curt Wad nepřišel.

Když Netina internace trvala už déle než půldruhého trýznivého roku, najednou se vedle nádvoří objevil muž, který stál otočený směrem k moři a fotografoval. Obklopoval ho hlouček chovanek ze Sprogø. Šeptaly si, dohadovaly se, prohlížely si ho od hlavy k patě, jako by byl volně k mání. Ale muž byl velký a statný a náhodné dotyky dívek, které se k němu dostaly až příliš blízko, ho nijak z míry nevyváděly.

Její otec by o něm řekl, že vypadá jako statečný chlap. Zarudlé tváře, jaké má každý pořádný zemědělec, a vlasy, ze kterých zářil život a všechno možné, hlavně ne mýdlové vločky.

Čtyři zaměstnankyně stály opodál a pozorovaly ho, a když už toho bylo podle jejich názoru moc, zatlačily chovanky dozadu a poslaly je zpět do práce. Mezitím se Nete schovala za strom uprostřed nádvoří a vyčkávala.

Muž se nyní rozhlížel kolem. Vytáhl poznámkový blok a zapisoval si své dojmy.

„Mohl bych si promluvit s některou z chovanek?“ zaslechla, jak se ptá jedné ze zaměstnankyň. Všechny se zasmály a řekly, že když hezky poprosí, rády si s ním promluví ony.

„Já si s vámi promluvím,“ řekla Nete a vydala se vpřed s úsměvem, kterému její otec říkával perličkový.

V očích jedné ze sester zahlédla, že trest na sebe nenechá dlouho čekat a že bude tvrdý.

„Vrať se zpátky do práce,“ řekla Lasice, nejmenší ze čtyř zaměstnankyň, asistentka hlavní vychovatelky. Pokoušela se mluvit vlídně, ale Nete dobře věděla, co se jí honí hlavou. Byla zlá, stejně jako všechny ostatní. Žena, které v životě nezbývalo nic jiného než tvrdá slova a kyselý výraz. Jedna z těch, na kterou by žádný chlap nikdy nevlezl, jak vždycky říkala Rita. Taková, co si libuje, když je na tom někdo ještě hůř než ona sama.

„Ne, počkejte,“ ozval se novinář. „Rád bych si s ní promluvil. Vypadá neškodně.“

Lasice si odfrkla, ale dál neodporovala.

Popošel o krok blíž. „Jsem z časopisu Fotografické reportáže, měla bys chuť si se mnou na chvíli promluvit?“

Nete rychle přikývla, i když se na ni upíraly čtyři páry tvrdých očí.

Muž se obrátil k personálu. „Jen deset minut dole u mostu. Pár otázek a několik fotek. Můžete zůstat stát opodál a zasáhnout, kdybych se nedokázal ubránit,“ dodal a zasmál se.

Ustoupily o pár kroků a jedna z nich se na pokyn Lasice vydala do kanceláře hlavní vychovatelky.

Mám jenom chvilku, uvažovala Nete a šla před novinářem průchodem mezi domy a dolů k moři.

Toho dne bylo světlo obzvláště silné a dole u vlnolamu kotvil motorový člun, který sem novináře přivezl. Kapitána zahlédla už při jiné příležitosti. Teď se usmíval a mával.

Za to, aby mohla na člun nastoupit a odjet na pevninu, by dala několik let života.

„Nejsem slabomyslná a ani žádným způsobem nenormální,“ řekla rychle novinářovi, když se k němu otočila. „Poslali mě na ostrov poté, co jsem byla znásilněná. Znásilnil mě jeden doktor, jmenuje se Curt Wad. Můžete si ho najít v telefonním seznamu.“

Novinář trhl hlavou.

„Aha. Takže ty tvrdíš, žes byla znásilněná?“

„Ano.“

„Lékařem, který se jmenuje Curt Wad?“

„Ano. Můžete si to najít ve zprávě od soudu. Šlo o případ, který jsem prohrála.“

Pomalu přikývl, ale nic si nezapsal. Proč si vlastně nedělá žádné poznámky?

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Nete Hermansenová.“

To si naopak poznamenal. „Ty tvrdíš, že jsi naprosto normální, ale já vím, že všechny ženy, které tady jsou, mají stanovenou nějakou diagnózu. Jaká je ta tvoje?“

„Diagnózu?“ To slovo neznala.

Usmál se. „Nete, můžeš mi říct, jaké je třetí největší město v Dánsku?“

Stočila svůj pohled ke kopečku s ovocnými stromy. Už dobře věděla, kam to spěje. Ještě tři otázky a bude odsouzena.

„Vím, že to není Odense, protože to je druhé největší,“ odpověděla.

Přikývl. „Ty pocházíš z ostrova Fyn?“

„Ano. Narodila jsem se pár kilometrů od města Assens.“

„Tak to bys mi možná mohla něco říct o rodném domě Hanse Christiana Andersena v Odense, ne? Jakou má barvu?“

Nete potřásla hlavou. „Nemůžete mě odtud odvézt? Potom vám toho řeknu strašně moc, co se tady nikdy nedozvíte. Hodně věcí, o kterých nic nevíte.“

„Jako například co?“

„Věci o personálu. Když je na nás některá z nich milá, šupem ji pošlou zpátky na pevninu. A když neposloucháme, bijou nás a zavřou do jedné z přemýšlecích místností.“

„Přemýšlecí místnost?“

„Jo, samotka. Je to jen holá místnost s postelí, nic víc.“

„No, ale vy tady přece nejste na prázdninách nebo na dovolené, že jo?“

Zavrtěla hlavou. Nic nechápal. „Dostaneme se odtud, jen když se necháme rozříznout a sterilizovat.“

Pokývl. „Ano, vím o tom. Dělá se to proto, abyste nepřiváděly na svět děti, o které byste se pak nedokázaly postarat. To je velmi humánní, nemyslíš?“

„Humánní?“

„No, lidské.“

„Proč nesmím mít děti? Byly by snad ty moje horší než ostatní lidé?“

Podíval se za Nete, směrem ke třem zaměstnankyním, které je sledovaly a z odstupu několika kroků se pokoušely rozhovor vyslechnout.

„Ukaž na tu, která vás bije,“ řekl.

Nete se otočila. „Tlučou nás všechny tři, ale ta nejmenší je nejhorší. Nejradši nás mlátí do krku, to je pak člověk ztuhlý několik dní.“

„Aha. Poslouchej, vidím, že k nám jde hlavní vychovatelka. Řekni mi ještě něco. Co například nesmíte?“

„Personál schovává všechno koření. Sůl, pepř, ocet a podobný věci se objeví, jen když přijede návštěva.“

Usmál se. „No, když to není nic horšího. Tohle se snad dá přežít. Jídlo není špatné, sám jsem ho ochutnal.“

„Nejhorší je, že nás nenávidí. A že jim na nás nezáleží. Ke všem se chovají stejně a vůbec nás nechtějí vyslechnout.“

Zasmál se. „To bys měla vidět mého šéfredaktora. Právě jsi ho přesně popsala.“

Zaslechla, jak se hlouček zaměstnankyň za ní rozestupuje, a než ji hlavní vychovatelka chytila za paži a odtáhla pryč, zahlédla už jen to, jak si muž dole na lodi zapaluje doutníček a upravuje rybářské náčiní.

Nebylo jí dopřáno říct, co měla na srdci. Neuměla to správně vysvětlit. Její modlitby byly marné. Byla jen zrnkem písku na poušti.

Ze začátku na samotce seděla a brečela. A když poznala, že jí to k ničemu nepomůže, řvala z plna hrdla, aby ji pustily ven, a potom kopala do dveří a škrábala na ně. Když je přestalo bavit poslouchat ten rachot a sténání, pár sester vběhlo dovnitř, svázaly ji do svěrací kazajky a připoutaly k posteli.

Celé hodiny plakala a mluvila do bíle natřené zdi, jako by se mohla rozestoupit a pustit ji na svobodu. Ale když se dveře konečně otevřely, vešla dovnitř hlavní vychovatelka, následovaná malou, horlivou Lasicí, převlečenou za asistentku.

„Promluvila jsem si s panem Williamem z Fotografických reportáží a můžeš být ráda, že nemá v úmyslu otisknout nic z těch hloupostí, cos mu napovídala.“

„Neříkala jsem mu žádné hlouposti. Já nikdy nelžu.“

Nete si ruky, která zasvištěla vzduchem a udeřila ji přes ústa, nejdřív nevšimla, ale když Lasice ruku stáhla a připravila se na další výpad, byla už v plné pohotovosti.

„No tak, paní Jespersenová. To nebude nutné,“ řekla hlavní vychovatelka. „Jsem zvyklá slýchat podobné výmluvy.“

Znovu se podívala dolů na Nete. Možná to byla navzdory všemu právě ona, hlavní vychovatelka, která mívala za běžného provozu nejvřelejší pohled, ale právě teď byly její oči ledově chladné.

„Zavolala jsem Curtu Wadovi a informovala ho o tom, že stále tvrdohlavě trváš na těch ošklivých a nepodložených lžích ohledně jeho osoby. Myslela jsem si, že by mohlo být zajímavé vyslechnout si jeho názor, jak s tebou naložit dál. Řekl, že při tvé utkvělé, zatvrzelé a lživé představivosti není žádný trest dost dlouhý.“ Poklepala Nete po ruce. „Není to jeho rozhodnutí, ale já ho přece jen vezmu za slovo. Pro začátek si tady pobudeš jeden týden a uvidíme, jak budeš reagovat. Když se budeš chovat slušně a nebudeš řvát, tak ti svěrací kazajku rozvážeme už zítra. Co tomu říkáš, Nete? Můžeme si plácnout, jsme domluvené?“

Nete sebou mírně zamlela.

Protest beze slov.

Kde může být? pomyslela si Nete. Opravdu se Curt Wad rozhodl nepřijít? Je skutečně tak arogantní, že ho z liščí nory nevylákalo ani pomyšlení na deset milionů? S tím skutečně nepočítala.

Zoufale zavrtěla hlavou. To bylo nejhorší, co se mohlo stát. Když zavřela oči, pořád před sebou viděla advokátovo štíhlé tělo, jak na ni smutně zírá. Ale Nørvig byl jen lokajem Curta Wada, a když neušetřila jeho, neměla nejmenší důvod ušetřit právě Wada.

Kousla se do rtu a podívala se na pendlovky, jejichž kyvadlo sebou neúprosně švihalo.

Mohla by na Mallorku odletět, i kdyby plán nedotáhla do konce? Ne, nemohla, to jí bylo jasné. Curt Wad byl tím nejdůležitějším dílkem skládačky.

„Tak pojď, pojď, pojď, ty hajzle!“ opakovala monotónně. Vzala do ruky pletení a jehlice jí v rukou jen kmitaly. Pokaždé, když o sebe kleply, byly její pohledy z otevřeného okna dolů na stezku podél jezera naléhavější.

Není ta vysoká postava za křovím on? Ne. Není to ten druhý muž, tam vzadu? Ne, taky ne.

Co budu dělat? přemýšlela.

Vtom někdo zazvonil u dveří. Ne u hlavních vchodových dveří do domu, ale přímo u dveří do bytu. Ten zvuk jí projel až do morku kostí.

Odhodila pletení a rychle se kolem sebe rozhlédla, jestli je všechno v pořádku.

Ano, výtažek byl připravený. Ochranný obal byl na čajové konvici. Před pohovkou stál stolek a na něm, na háčkovaném ubrusu, ležely papíry s fiktivním logem fiktivního právníka. Nosními dírkami nasála vzduch. Pokud to dokázala posoudit, všechny stopy po Nørvigově posmrtné nehodě byly pryč.

Vydala se ke dveřím a uvědomila si, že právě teď by se jí dveřní kukátko opravdu hodilo. Zhluboka se nadechla a na chvíli pohlédla do stropu, aby byla připravená stanout tváří v tvář Curtu Wadovi, až otevře dveře.

„No, tak se mi nějakou kávu přece jen podařilo najít. Chvilku to trvalo, s těma mejma špatnejma očima,“ ozval se hlas kdesi zdola, o půl metru níž, než očekávala.

Sousedka jí podala poloprázdný, modře kostkovaný sáček a dělala všechno možné, aby zahlédla alespoň kousek chodby v Netině bytě. Co by taky mohlo být víc vzrušující než nahlédnout do sousedčina tajného světa?

Ale Nete ji nepozvala dál.

„Mockrát děkuju,“ řekla a uchopila sáček. „Nescafé úplně stačilo, ale tohle je pochopitelně mnohem lepší. Můžu vám to hned zaplatit? Příštích pár týdnů budu pryč a nemohla bych vám kávu vrátit.“

Žena přikývla a Nete spěchala do obývacího pokoje, kde z kabelky vylovila peněženku. Už bylo 16.35 a po Curtu Wadovi pořád ani vidu ani slechu. Jestli teď zazvoní u vchodu, musí sousedka vypadnout. Co by se asi dělo, kdyby bylo v novinách nebo televizi vyhlášeno pátrání? Právě takové ženy jako Netina sousedka zírají na tu blbou bednu od rána do večera. Když se utišil pouliční ruch, Nete dokonce sousedčinu televizi slýchala.

„Máte pěkné bydlení,“ ozvala se za ní sousedka.

Nete se otočila jako na obrtlíku. Žena vešla za ní a teď stála uprostřed obývacího pokoje a zvědavě se rozhlížela kolem sebe. Zajímaly ji hlavně papíry na stolku a otevřená okna.

„Děkuju, taky jsem tady spokojená,“ odpověděla Nete a podala jí desetikorunu. „Moc vám děkuju, bylo to od vás velmi milé.“

„Kdepak máte hosta?“ vyzvídala sousedka.

„Ale, musel si ve městě vyřídit nějaké pochůzky.“

„Tak to bysme si zatím spolu mohly vypít kafe, než se vrátí, ne?“ navrhla.

Nete zavrtěla hlavou. „Je mi líto, ale to nepůjde. Díky. Někdy jindy ráda. Teď tady mám nějaké papíry, které ještě musím vyřídit.“

Přátelsky pokývla na zklamaně vypadající ženu, vzala ji za loket a manévrovala s ní zpátky na chodbu.

„Ještě jednou moc děkuju za ochotu,“ zakončila rozhovor a zavřela dveře do bytu.

Postávala ještě půl minuty zády ke dveřím a čekala, dokud nezaslechla klapnout kliku u sousedčina bytu.

Jestli se ale zase vrátí, až tady bude Curt Wad nebo Gitte Charlesová, co potom? Nemá ji taky zahrnout do svého plánu?

Nete zavrtěla hlavou a představila si, jak se přižene policie a bude se vyptávat. To by bylo moc blízko.

„O, Bože, dej, ať se nevrátí,“ řekla Nete tiše.

Ne snad že by čekala, že jí vyšší síly přijdou na pomoc. Kdepak, její modlitby k nebesům nikdy vyslyšeny nebyly.

Už měla své zkušenosti.

Čtvrtý den o žitném chlebu a vodě byl náročný. Netin svět se najednou zničehonic scvrkl a už v něm nebylo místo ani pro slzy, ani pro modlitby, které dnem a hlavně nocí vysílala k Bohu.

Místo toho volala po čerstvém vzduchu, po svobodě, ale v první řadě po své matce.

„Maminko, přijď a pomoz mi. Přitisknu se k tobě a budu tě prosit, abys se mnou zůstala už navždy,“ naříkala nepřetržitě. Ach, kdyby tak teď mohla sedět s maminkou na statku, na malé zahrádce, a přebírat fazole. Kdyby tak…

Nechala toho, když začaly bouchat na dveře a řvát, aby držela hubu. Nebyly to zaměstnankyně, ale některé chovanky z prvního patra. A zvonek na chodbě zvonil, protože dívky vyběhly ze svých pokojů a spustily alarm. Křik, jekot a všeobecný povyk vystřídalo řezavě napomínání hlavní vychovatelky a rychlé odemykání dveří na samotku.

Ani ne o dvacet vteřin později už tiskly Nete k zadní zdi místnosti. Když do ní vbodly dlouhou jehlu, zaječela a trhla hlavou dozadu. Potom se jí před očima celá místnost zamlžila.

Když se o něco později probrala s rukama přivázanýma do kožených úchytů, už neměla sílu křičet.

Ležela celé dny bez jediného slova, a když ji chtěly nakrmit, odvracela hlavu. Myslela na útočiště, tam vzadu na ostrově, na kopci s ovocnými stromy, a na slunce, jehož paprsky prosvítaly mezi listy stromů a keřů. Vzpomínala na stáj a otisk v seně, který tam zůstal po milostných hrátkách s Tagem.

Vzpomínala intenzivně a soustředěně, protože když si nedávala pozor, zjevila se jí v mysli povýšená tvář Curta Wada a to se jí nelíbilo.

Ne, na něj myslet nechtěla. Ten hnusný parchant jí zničil celý život. Už pochopila, že se odtud nikdy nedostane stejná, jako bývala kdysi. Život jí utíkal mezi prsty a vždycky, když se jí nadzvedla hruď, přála si, aby se její dech zastavil.

Poslední jídlo mám už za sebou, říkala si sama pro sebe. Curt Wad, ďábel a jejich pomocníci se postarali, aby si nedokázala představit další život po odchodu z ostrova.

Když už několikátý den odmítala jídlo a přestala mít i stolici, přivolaly z pevniny lékaře.

Měl to být spásný anděl, každopádně sám sebe označoval za „pomocníka v nouzi“, ale ze vší pomoci zbyla nakonec jen kanyla do žíly a převoz do nemocnice v Korsøru.

Tam ji drželi pod dozorem a odvraceli se na druhou stranu, jakmile je začala prosit o milosrdenství a láskyplně ujišťovat, že je jen obyčejná holka, která měla prostě smůlu.

Jen jednou byl u ní v pokoji člověk, který byl ochoten jí naslouchat, ale tehdy byla Nete natolik utlumená prášky, že téměř celý den prospala.

Byl to mladý muž, asi pětadvacetiletý, který navštívil malou nedoslýchavou holčičku. Přivezli ji ráno a ona teď ležela za nemocniční zástěnou na druhé straně pokoje, proti nohám Netiny postele. Nete zaslechla, že má leukémii, a i když nevěděla, co to znamená, poznala, že holčička zemře. I ve svém pochroumaném stavu to poznala rodičům na očích, když se k dívce obrátili zády. Nete v mnoha ohledech dívence záviděla. Být vysvobozená z trápení tohoto světa a navíc ještě obklopená milujícími lidmi, co mohlo být milosrdnější? A navíc tu byl ten muž, který jí poslední hodiny ulehčoval tím, že jí četl nebo ji nechal předčítat.

Nete zavírala oči a poslouchala, jak jeho klidný hlas pomáhá mladému, jasnému hlásku tvořit slabiky, slova a věty tak, aby to dávalo smysl, a určoval tempo, které dokázala stíhat dokonce i Nete ve svém omámeném stavu.

Když dočetli povídku, muž slíbil, že se druhý den vrátí a budou si spolu opět číst.

Když procházel kolem Nete, vřele se na ni usmál.

Jeho úsměv ji chytil za srdce a díky tomu se toho večera trochu najedla.

O dva dny později byla holčička po smrti a Nete na cestě zpátky na ostrov Sprogø. Tišší a uzavřenější než dřív. Dokonce i Rita ji nechávala po nocích na pokoji, ale ta teď měla úplně jiné starosti. A to platilo i pro ostatní.

Protože stejnou lodí, kterou se na ostrov vrátila Nete, přijela také Gitte Charlesová.

37 ) Listopad 2010

Curt ležel na boku na manželské posteli a pozoroval téměř průsvitná oční víčka své milované, která se už přes tři dny neotevřela. Na to, aby proklínal události posledních dní, měl času dost.

Právě teď se všechno začínalo rozpadat. Bezpečnostní aparát, vybudovaný na odklízení překážek z cesty, způsobil fatální chyby a lidé, kteří v minulosti drželi pusu a krok, se začínali ozývat.

Zdálo se, jako by se uprostřed nového triumfu Čistého zítřku objevily nehody, které lapaly po něm osobně a po jeho živobytí jako hladoví psi.

Proč se jim pořád nedařilo zastavit oba kriminalisty? Musí se to podařit. Mikael, Lønberg a Caspersen, ti všichni slíbili, že pro to udělají všechno, co je v jejich silách, a stejně to stále nestačilo.

Beatiným obličejem proběhlo téměř nepostřehnutelné zacukání, které i přesto přimělo Curta k akci.

Podíval se na svou zkroucenou ruku, kterou hladil její tvář. Nezbývalo než udělat závažné rozhodnutí. Jeho ruka splývala s její kůží, ve stárnutí mezi nimi nebyl velký rozdíl. Ale ona za pár hodin zemře a on tady bude pořád. To byl ten zásadní rozdíl, ke kterému se musel postavit čelem, pokud si přeje žít dál. Právě teď to cítil tak, že se mu vlastně už žít nechce. Ale neměl na výběr. Ještě zbývalo několik úkolů, které musí vyřešit. Až bude po všem, nebude problém najít náhrobní kámen, na který kameník vytesá obě jména současně.

Zaslechl naléhavý zvuk a podíval se na noční stolek. Vrčení vycházelo z iPhonu, nikoli z bezpečného mobilu, který teď používal. Natáhl se, zvedl ho a přečetl si příchozí zprávu.

Byl to odkaz od Herberta Sønderskova.

Takže nakonec svůj úkol přece jen splnil, výborně, pomyslel si Curt. Jedna z osob, která si pouštěla pusu na špacír, byla vyřazena z oběhu. Tak to má být.

Klikl na odkaz a chvíli vyčkával, než obrázek naběhne. Zrádná zpráva ho zvedla z postele.

Objevil se rozesmátý Herbert a stejně rozzářená Mie. Stáli v nádherné, svěží krajině a mávali mu. Přes fotografii byl napsán krátký text: „Nikdy nás nenajdeš…“

Když si soubor zkopíroval do svého notebooku, otevřel ho a fotografii zvětšil na celý monitor. Fotka byla pořízena před pouhými deseti minutami a nebe nad dvojicí bylo díky zapadajícímu slunci celé rudé. Za párem byly vidět palmy a ještě o kousek dál snědí lidé a otevřený, modrý oceán.

Na iPhonu otevřel aplikaci Planet a klikl na Globe, kde byla jasně znázorněna aktuální poloha slunce vůči zeměkouli. A jediným tropickým místem na světě, kde slunce zapadalo před deseti minutami, byl jižní cíp Madagaskaru. Zbytek světa na ose zapadajícího slunce tvořilo otevřené moře, středovýchodní pouště a oblasti mírného pásma v bývalém sovětském impériu.

A protože ti dva stáli k západu slunce zády, museli být kdesi na západní části ostrova. Šlo o rozsáhlý ostrov, pravda, ale zase ne tak velký, aby se na něm mohli nadobro schovat. Když pošle Mikaela na jižní část a požádá ho, aby našel dva staré Skandinávce se šedivými vlasy, bude je mít, než bys řekl švec. Rozhodí pár peněz, to nikdy není na škodu, a v obrovském oceánu vždycky plavou žraloci, kteří zahladí veškeré stopy.

Dnešní první dobrá zpráva.

Usmál se a cítil, jak se mu vrací síla. Není nic horšího než polovičatá rozhodnutí a nedokonané skutky, říkával vždycky jeho otec. Byl to moudrý muž.

Protáhl si ztuhlé tělo, zhoupl se mírně dozadu a podíval se na ulici a na mladé policejní aspiranty, kteří právě na rohu pod lipami nacvičovali různé role. S hrůzou zjistil, že část studentů, kteří předstírali fingované zatčení fingovaných pachatelů, má tmavší barvu pleti. Vtom mu na stole zazvonila nokia.

„Tady Mikael. Já a jeden z mých pomocníků, jeho jméno pro vás není důležité, jsme si před sedmi minutami všimli, že Háfiz al-Asad právě opustil policejní stanici. Teď schází z Tietgensbro dolů po schodišti na jedno nástupiště na hlavním nádraží. Co chcete, abychom udělali?“

Co mají dělat? Copak to není jasné?

„Sledujte ho. Pokud se vám naskytne možnost nenápadně ho chytit, tak to udělejte a dostaňte ho pryč. Neukončuj hovor, abych věděl, jak to jde, ano? A dávejte si pozor, ať si vás za žádných okolností nevšimne.“

„Jsme na to dva. Udržujeme si odstup, nebojte se.“

Curt se usmál. Dnešní druhá dobrá zpráva. Možná se nakonec všechno k dobrému obrátí.

Znovu si lehl do postele, vedle umírajícího těla. Položil nokiu na polštář a přitiskl k ní ucho. Právě tady na sebe narazily dva končící, velmi rozdílné světy. Život a smrt v kostce.

Když polehával několik minut, zdálo se mu, že Beata téměř přestala dýchat. Vtom se v mobilu ozval šeptající hlas.

„Jsme v příměstském vlaku a jedeme směrem do Tåstrupu. Možná nás dovede ke svému skutečnému bydlišti. Sedíme každý na jednom konci vagonu, blízko u dveří, takže nám nemůže zmizet. To vás můžu ujistit.“

Curt ho pochválil, otočil se k Beatě a přiložil jí prsty na krk. Stále cítil pulz, ale byl už velmi slabý a náladový jako sama smrt.

Na okamžik zavřel oči a lehce se zasnil při krásných vzpomínkách na růžové tváře a smích, který dokázal zahnat všechny starosti. V mládí člověk nikdy nevěří, že všechno skončí, pomyslel si.

„JO!“ ozvalo se v mobilu hlasitě. Curt se okamžitě probral. „Vystoupil na stanici Brøndbyøster. Jsem si jistý, že je na cestě k vám, Curte.“

Opravdu uběhla tak dlouhá doba? Setřásl ze sebe rozespalost a napůl se na posteli posadil, mobil stále přitisknutý k uchu. „Udržujte si odstup, uvítám si ho tady sám. Ale musíte být diskrétní, protože chlapci z policejní školy mají naproti cvičení. Hrají si tady na zloděje a četníky.“

Curt se usmál. Bude to vřelé uvítání.

Chtěl Beatu poprosit, ať má trochu strpení, protože musí na chvíli odběhnout, ale náhle si všiml, že má otevřené oči a natažený krk.

Na několik vteřin zatajil dech, pak zalapal po dechu a přitom pozoroval milované matné mrtvé oči. Dívaly se do strany, kde předtím ležel, a zdálo se, jako by ho v poslední chvíli hledaly. A on to zaspal, to bylo příšerné. Nebyl s ní, když to nejvíc potřebovala.

Cítil, že to začíná jako mírné chvění v bránici, které se nekontrolovatelnou rychlostí šíří po celém těle a nakonec skončí jako křeč svírající hrudník a chrčení v hrdle. Obličej mu zkrabatěl, až to skoro bolelo, a pod jeho vzlyky se ozývalo dlouhé, téměř neslyšné vytí.

Seděl takhle několik minut a držel ji za ruku. Nakonec jí zatlačil oči, vstal a už se neohlédl.

Dřevěnou pálku, kterou jeho synové odpálili tisíce míčků, našel v komoře vedle jídelny. Potěžkal ji v ruce a zjistil, že má přesně tu správnou váhu. Vyšel na dvůr a postavil se na stráž dole na konci stodoly.

Z ulice, kde se policejní kadeti právě rozdělovali na zrno a plevy a kde se snažili naplnit své sny, se ozýval hlasitý křik a veselé poznámky. Curt teď měl stejný úkol. Pokud to zvládne, měl v plánu praštit Háfize al-Asada přímo do krku a jeho tělo rychle odtáhnout za budovu. Až se objeví ti dva a veškerá aktivita na ulici utichne a nastane tma, pomůžou mu tělo přenést do tajné místnosti.

V kapse se opět ozval hlas z mobilu.

„Ano,“ zašeptal. „Jak jste daleko?“

„Stojíme na místě, kde se rozdělují ulice Vestre Gade a Brøndbyøstervej. Zmizel nám.“

Curt se zamračil. „Cože?“

„Proběhl kolem červených řadových domků a najednou byl pryč.“

„Přijďte rychle sem. Jděte každý jinou cestou.“

Zaklapl mobil a rozhlédl se. Tady je v bezpečí. Stál na dvoře, v rohu a za zády do ulice Tværgaden měl cihlovou zídku do výšky dospělého muže. Návštěvník mohl přijít pouze z jednoho směru, po příjezdové cestě podél stodoly. Byl připraven.

Neuběhlo ani pět minut a zaslechl na cestě opatrné kroky. Opatrné kroky, které se blížily. Kroky, které postupovaly po dlažbě metr po metru a byly stále blíž a blíž.

Curt prsty pevně sevřel dřevěnou pálku a zasunul se až úplně do rohu. Zhluboka a pomalu se nadechl a zadržel dech, dokud se nevynořila hlava.

Zlomek vteřiny předtím, než udeřil, se postava stáhla.

„To jsem já, Curte,“ ozval se hlas, který nezněl jako Arabův.

Potom muž postoupil dopředu. Byl to jeden z jejich pomocníků. Mikael ho čas od času využíval na velké akce.

„Pitomče,“ zašeptal Curt. „Zmiz odsud. Vylekáš ho. Vypadni zpátky na ulici a dávej si pozor, aby tě nezahlídl.“

Chvíli postával s bušícím srdcem a nadával na ty idioty, kterými se mimoděk obklopil. Jen pojď, ty malý pitomý Arabe, vyzýval ho v duchu a na druhé straně ulice mezitím pomalu utichalo policejní cvičení. Pojď, ať to máme za sebou.

Sotva stačil dokončit myšlenku, když vtom zaslechl ránu do zdi za sebou a periferním pohledem zahlédl, jak se dvě ruce přehmátly přes okraj zdi.

Než se stihl správně natočit, muž zeď přelezl. Jako kočka přistál před Curtem v přikrčené poloze. Podíval se na něj očima, které dosáhly svého cíle.

„Musíme si promluvit, Curte,“ pronesl Arab a Curt mezitím nadzvedl dřevěnou pálku a máchl směrem k jeho hlavě.

Kulaťoučký chlapík se jediným pohybem bleskurychle stočil na bok a opřel se o jednu ruku. A právě když Curtova rána dopadla až dolů a pálka tupě narazila na dlaždice, muž vyskočil a chytil Curta pod krkem.

„Teď spolu pěkně půjdeme dovnitř, rozumíš?“ zašeptal. „Tady venku ti obchází trochu moc hyen.“

Přitvrdil stisk a Curt na chvíli ztratil dech. Chtěl křičet o pomoc, ale neměl k tomu dostatek kyslíku.

Arab ho rychle přetáhl přes příjezdovou cestu a dozadu na trávník před zadními dveřmi. Chybělo pár vteřin, aby to dotáhl do úspěšného konce, ale vtom na nájezdu zaslechl běžící kroky a zahlédl Mikaelovu postavu, která se tam náhle objevila a pozorovala je. Útočník stisk Curtova hrdla ještě znásobil a ten na chvíli málem ztratil vědomí. Pak ho však Arab pustil.

Curt chvíli zůstal ležet, obličej zabořený do trávníku, a poslouchal hluk za sebou. Rány a nadávky ve dvou různých jazycích.

Ztěžka se postavil a překlopýtal ke vchodu do garáže, kde pořád ležela dřevěná pálka.

Když ji zvedl, Arab stál zase před ním.

Curt se instinktivně zadíval na trávník a spatřil bezvládného Mikaela. Kdo je u všech čertů muž, který před ním stojí?

„Polož to,“ řekl tenhle Háfiz al-Asad tónem, který nebylo možné ignorovat.

Zvuk nárazu těžkého kusu dřeva při dopadu na dlaždice se nelišil od pocitu, který zakoušel Curt.

„Co mi chceš?“ zeptal se.

„Lidi jako ty znám líp, než si dokážeš představit. Nesmíš uniknout,“ pokračoval muž. „Chci vědět všechno o tvých aktivitách a jsem si jistý, že všechno, co potřebujeme, máš schované tady v domě, ty vrahu.“

Pak ho prudce uchopil za zápěstí a táhl za sebou.

Právě došli k zadním dveřím, když vtom zaslechli zasyčení a Arabova hlava s ošklivým zvukem spadla na stranu a celé jeho tělo se zhroutilo na zem.

„Tumáš,“ ozval se za nimi hlas. Byl to Mikaelův pomocník. „Dál už se nedostaneš.“

Curt zavolal svému nástupci v lékařské ordinaci a neuběhlo mnoho času a už slyšel v přízemí rachotit klíč v zámku.

„Děkuji, žes přišel tak rychle, Karle-Johane,“ řekl a vedl ho do ložnice.

Karl-Johan Henriksen udělal, co měl, nakonec složil stetoskop a vážně se na něj podíval. „Je mi to velmi líto, Curte,“ řekl. „Ale už má klid.“

Chvějící se rukou vystavil úmrtní list a zdálo se, že je mnohem víc otřesený než Curt sám.

„Co teď budeš dělat, Curte?“

„Jsem domluvený s jedním z našich příznivců, majitelem vynikajícího pohřebního ústavu v Karlslunde. Před chvílí jsem s ním mluvil a večer za ním zajedu. Zítra půjdu za farářem. Beata musí být pochovaná ve staré části hřbitova, hned vedle našeho kostela.“

Curt převzal úmrtní list a přijal nataženou ruku a kondolenci Karla-Johana Henriksena.

A tím skončila dlouhá, téměř věčná kapitola.

Opravdu náročný den.

Podíval se na manželku a zjistil, že tělo už pomalu začíná vychládat. Život je tak pomíjivý.

Poklidil ložnici, upravil Beatu, sebral klíče od auta, vyšel do stodoly, otevřel tajnou místnost a zjistil, že snědé tělo, ležící na betonové podlaze, pořád vykazuje známky života.

„Jen si tady pěkně lež, ty pitomý Arabe. Jestli budeš pořád ještě naživu, až se vrátím z pohřebního ústavu, tak ti budu muset trochu pomoct.“

38 ) Září 1987

Čím víc se Gitte blížila ke Kodani, tím její plán nabýval jasnějších kontur.

Deset milionů je hodně peněz, ale Nete má mnohem, mnohem víc, a když je člověku stejně jako Gitte pouhých třiapadesát let, tak deset milionů až do konce života rozhodně stačit nebude. Určitě ne s jejím vztahem k penězům a s jejími sny. Když se o sebe začne trochu starat a nebude už tolik pít, může klidně žít dalších třicet, čtyřicet let. Nebylo třeba mít zvláštní účetnické schopnosti, aby si člověk spočítal, že deset milionů je potom příliš málo.

Plán byl jednoduchý. Gitte se pokusí převzít a kontrolovat všechno, co Nete vlastní. Prostředky a způsob, jak toho dosáhnout, zatím neznala, ale to se ukáže podle situace. Nejlepší by bylo, kdyby s Nete pořád dokázala manipulovat. Ale jestli je Nete opravdu tak vážně nemocná, jak naznačovala, tak postačí, když se pro ni stane nepostradatelnou, dokud je ještě čas. Veškeré náležitosti ohledně závěti a podpisů pak už zvládne levou zadní.

A jestli se ukáže, že Nete nebude ochotná se přizpůsobit, pak nastane čas pro radikálnější zákrok. To si Gitte sice nepřála, ale na druhou stranu to nemohla ani úplně vyloučit. V minulosti už pomohla několika nevyléčitelně nemocným na cestu ke Stvořiteli rychleji, než měli napsáno ve svém osudu.

Gittinu slabost pro ženy odhalila jako první Rita Nielsenová. Se svými plnými rty a zpocenou ofinou se k ní mohla přiblížit, až se z toho Gitte rozklepala kolena. Bylo to pochopitelně zakázané, ale když měla Rita promočenou a obepnutou halenku a v Gittině pravomoci bylo poslat ji, kdykoli se jí zachtělo, pracovat dolů na bahnitá pole, tak to přece jen byla Gitte, kdo určoval pravidla.

Proto bylo fantastické a krásné, že Rita Nielsenová byla více než svolná. Její krásné měkké tělo hledalo uspokojení a Gitte mu ho mohla poskytnout.

Dokud byla Rita povolná, šlo všechno jako po másle, ale když jednoho večera vstala a stáhla si halenku přes bradavky, bylo po legraci.

„Chci odsud pryč a ty mi musíš pomoct,“ prohlásila. „Řekneš hlavní vychovatelce, že už jsem se napravila a že doporučuješ, aby mě vyřadili ze systému, jasný?“

Na podobný tón nebyla Gitte od chovanek z ostrova Sprogø zvyklá a rozhodně si na něj zvykat nehodlala. Když zvýšila svůj pronikavý hlas, chovanky se rozběhly do všech stran, a tak tomu mělo být i nadále. Obdivovaly ji a bály se jí jako kata, kterým se ve vhodných chvílích taky mohla stát.

Nikdo neposílal tolik dívek na obě samotky jako Gitte. Nikdo se nemstil tak silně, když byla některá z chovanek drzá. Ostatní zaměstnankyně s ní naprosto souhlasily a vzhlížely k ní, protože ona přece byla zdravotní sestra a navíc dobře vypadala.

Gitte chvíli přemýšlela, jestli má Ritu za její drzost potrestat, ale uvažovala příliš dlouho. Najednou dostala hlasitou facku, která jí vyrazila dech a podlomila nohy, až spadla na záda. Jak se ta malá děvka opovažuje vztáhnout na ni ruku?

„Moc dobře víš, že tě můžu úplně zničit. Dokážu popsat každičký detail na tvém těle, a jestli mi nepomůžeš, přísahám, že to v kanceláři hlavní vychovatelky taky udělám,“ řekla Rita klidně, zatímco stála nad Gitte. „Až budu hlavní vyprávět, jak jsi mě nutila, abych tě uspokojovala, tak podle popisu tvýho těla jasně pozná, že nelžu. Proto se postaráš, abych se vrátila na pevninu. Já vím, poslední slovo mají doktoři, ale ty to určitě zvládneš.“

Gitte sledovala divoké husy letící nad korunami stromů a zlehka přikývla. Rita se vrátí na pevninu, ale teprve až se to bude hodit jí samé. Ani o den dřív.

Následujícího rána se Gitte silně poštípala po tvářích a zabušila na dveře kanceláře hlavní vychovatelky. Vpadla dovnitř a žena za psacím stolem byla z toho, co viděla, zároveň zděšená i bezradná.

„Panebože, Gitte Charlesová! Co se stalo?“

Gitte zadržela dech a trochu se natočila, aby hlavní vychovatelka viděla, že má nejenom roztrhaný bílý plášť, ale navíc pod ním ani nemá spodní kalhotky.

V krátkých větách jí Gitte popsala, jak ji nevypočitatelná, sexuálně vykolejená a psychopatická Rita Nielsenová přepadla za prádelnou, servala z ní oblečení a přinutila ji lehnout na zem s roztaženýma nohama.

Tiskla si hlasivky, až jí přeskakoval hlas, dívala se poníženě do země a vyprávěla o útoku a o své marné snaze se ubránit.

„Proto bych chtěla navrhnout, aby byla Rita Nielsenová umístěna na deset dní na samotku a dále aby jí byly odebrány všechny dosavadní výhody,“ řekla a podle pohybu prstů a vyděšeného pohledu hlavní vychovatelky usoudila, že jí určitě vyhoví.

„Až uplyne stanovený trest, měly bychom zvážit její sterilizaci a odeslání z ostrova. Její fixace na sexuální apetit je obrovská a jsem si jistá, že pokud to neuděláme, do budoucna bude pro společnost příčinou mnohem závažnějších problémů.“

Hlavní vychovatelka stiskla ruce v pěst a upřela pohled na Gittin špinavý krk.

„Pochopitelně, Gitte,“ odpověděla a vstala.

S Ritou byly zatracené problémy, ale všechna její obvinění vznesená proti Gitte byla zamítnuta. Ritu to evidentně šokovalo. Nejenže se mýlila ve svých předpokladech, ale nakonec se všechno obrátilo proti ní. V těch okamžicích byla Gitte na koni.

„Samozřejmě že znáš Gittino tělo, jak mi tady tvrdíš,“ prohlásila hlavní vychovatelka. „Sama jsi ji přece přepadla. No, moje milá. Se svou bezohlednou a zlou náturou se vždycky budeš snažit překroutit situaci, ale mě neoklameš. Co jiného taky můžeme čekat od ženy s tak omezeným myšlením a nechutnou minulostí, jako máš ty?“

Zvěst o celé události se rozletěla, jako by měla křídla. Než nastal večer, už se o tom mluvilo ve stájích, na polích, na dvoře s drůbeží a na každém rohu v celém ústavu. Rita křičela a řvala na samotce a dostala nejednu injekci. Mnohé Gittiny kolegyně a dokonce i některé chovanky z toho měly škodolibou radost.

Když ji pustili ven, bylo to jen nakrátko, protože Rita byla tvrdá a nedokázala držet pusu na zámek, takže už za týden byla zpátky na samotce, připoutaná a ječící jako posedlá.

„Nete Hermansenová je hodná holka, nezaslouží si být na pokoji s tou stvůrou,“ oznámila Gitte hlavní vychovatelce. Všechny Ritiny věci tedy vystěhovaly a Nete zůstala na pokoji sama.

Díky všem proběhlým událostem se Nete začala na Gitte dívat novýma očima a Gitte si toho rychle všimla.

Nakonec to byla Nete, kdo se ujal iniciativy a navázal kontakt. Naivní, plná naděje a více než žádoucí.

Chovanky dostaly za úkol tahat z lodi sudy s uhlím, když vtom jedna z nich špatně šlápla, vymkla si kotník a pištěla jako myš chycená do pasti. Všechny se k ní seběhly, i když zaměstnankyně nadávaly a tloukly kolem sebe. Uprostřed té mely stály najednou Nete a Gitte naproti sobě.

„Dostala jsem se sem omylem,“ zašeptala Nete s jasnýma očima. „Nejsem hloupá a moc dobře vím, že hodně ostatních dívek taky ne, ale já nejsem ani špatná holka, ani žádná rozhodnožka, jak se říká. Nemohl by se můj případ znovu přezkoumat?“

Byla tak krásná. Plné rty a pevné tělo k nakousnutí, jako žádná jiná na ostrově. Gitte ji chtěla, to už jí bylo dávno jasné, a teď se jí nabízela šance.

Poslouchala ji, zatímco kolem nich létaly vzduchem rány a křik, a už to stačilo, že se Nete rozplakala. Gitte ji vzala za ruku a odvedla o pár kroků dál, směrem k nádvoří, a výsledný efekt byl báječný. Dívčino tělo se celé chvělo, jako by tenhle dotyk a věnovaná pozornost byly klíčem ke všemu. Gitte jí osušila slzy a nenápadně ji vedla k rašeliništi. Cestou přikyvovala právě v těch správných okamžicích.

Celé to působilo velmi nevinně a ani ne za deset minut by jí Nete uvěřila cokoliv.

„Uvidím, co se dá dělat, ale nemůžu ti nic slíbit,“ prohlásila Gitte.

Ještě nikdy předtím neviděla tak důvěřivý úsměv.

Nebylo to tak jednoduché, jak se Gitte původně domnívala. Proběhlo několik procházek kolem rašeliniště, ale nezdálo se, že by se Nete chtěla sama podvolit.

Nakonec Gitte nepřímo pomohl kocour Mickey, jehož majitelkou byla manželka strážce majáku.

Na slepičím dvorku u domu strážce majáku se už po několik nocí náruživě dohadovali dva kohouti a rušili spánek celé rodiny. Nezdálo se, že by je to mělo brzy omrzet, a nechtěli se nechat chytit. Proto vyslali pomocníka strážce majáku na pole a louky, aby nasbíral povadlý blín černý. Měli v plánu omámit všechny obyvatele kurníku kouřem z této rostliny, potom jednoho z kohoutů chytit a zakroutit mu krkem.

Několik bylin vyhodili opodál, do louže, kde zůstaly ležet a louhovaly se. Nakonec vůně přilákala kocoura Mickeyho a on se z louže napil.

Pozorovali ho, jak skáče po stromech nahoru a dolů. Před venkovní spíží se nakonec párkrát otočil kolem vlastní osy, složil se na zem a vydechl naposledy.

Všechny, až na manželku strážce majáku, tenhle výstup velmi pobavil a díky tomu se Gitte dozvěděla o existenci vzácné rostliny, která na ostrově Sprogø roste. Tahle bylina měla na každého, kdo ji požil, hodně zajímavé účinky.

Z pevniny si na tohle téma sehnala knihy a zanedlouho věděla dost, aby se mohla pustit do vlastních pokusů.

Moc nad životem a smrtí Gitte fascinovala. Jedna z chovanek, která byla příliš drzá, ji brzy okusila na vlastní kůži. Gitte namočila jednu cigaretu do výtažku z rostliny a zase ji nechala uschnout. Když nastala pravá chvíle, zaonačila to tak, aby dotyčná dívka našla cigaretu v kapse svých kostkovaných šatů.

Všechny dobře slyšely, jak nadává a cosi si mumlá za Strážcem, jak říkaly seskupení kamenů, které označovaly dělicí čáru mezi ostrovy Fyn a Sjælland. Dívka tam většinou postávala o samotě a pokuřovala. Nikoho však nezarazilo, když najednou ztichla.

Dívka sice přežila, ale už nikdy nebyla stejná jako dřív, její proříznutá pusa a tvrdá povaha se otupila. Strach ze smrti se do ní pevně zakousl.

Výborně, pomyslela si Gitte. Teď mám něco, čím můžu Nete pohrozit.

A tyto hrozby smrtí a šílenstvím a také pochopení, co s ní Gitte vlastně zamýšlí, šokovaly Nete natolik, že už ani nedokázala plakat. Jako kdyby se všechno zlo světa usadilo v Netině spásném andělovi a všechny její sny o návratu do normálního života nadobro zmizely.

Gitte její reakci chápala, takhle jí to naprosto vyhovovalo. Nepřestávala ji ujišťovat, že dokud na ni Nete bude hodná, Gitte bude pilně přemlouvat hlavní vychovatelku, aby její případ znovu přezkoumala. Tímto způsobem Nete velmi dlouho zneužívala, a i když by to Gitte přiznala jen velmi nerada, stávala se na jejich vztahu závislá. Navzdory všemu to byl vztah, který činil život na odlehlém ostrově mezi zahořklými, mstivými a neduživými ženami, které byly tolik jiné než ona sama, snesitelnějším. Ano, právě díky tomuto vztahu si Gitte vlastně ani nepřála, aby se něco změnilo.

Když ležela ve vysoké trávě s Nete po boku, dokázala se od všeho oprostit a i v tomhle vězení volně dýchat.

Byla to pochopitelně Rita, kdo se mezi ně vklínil. To zjistila Gitte až později.

Toho dne, kdy Ritu konečně propustili ze samotky, začala být hlavní vychovatelka na pochybách.

„Co se týče její sterilizace, musím se poradit s vedoucím lékařem,“ prohlásila. „Měl by se tady na ostrově už brzy ukázat, tak uvidíme, co řekne,“ dodala.

Ale mezi lékařovými návštěvami byly dlouhé prodlevy a Rita využila získaného času k pomstě. Otevřela Nete oči a vysvětlila jí, že Gitte Charlesové se nedá věřit. Mají jedinou možnost a tou je útěk.

Toho dne vypukla skutečná válka.

39 ) Listopad 2010

„Už jsem mu volala patnáctkrát, Carle, a pořád je nedostupný. Jsem si jistá, že má vypnutý mobil. Ale proč vlastně, když ho nikdy nevypíná?“ Rose se zdála být upřímně vyděšená. „Za všechno můžete vy, jste pěknej vůl. Těsně předtím než odešel, řekl, že jste ho obvinil z vraždy toho Litevce Verslovase.“

Carl zavrtěl hlavou. „Nic takového jsem neřekl, Rose, ale ten fax s tělem nastolil pár otázek. Když přijde na podobné záležitosti, nikdo z nás není chráněný.“

Stoupla si před něj, zaťaté pěsti založené v bok. „Teď mě dobře poslouchejte. Nemám náladu na vaše domněnky. Když Asad říká, že nemá prsty v tom, že ten cynický psychopatický hajzl Linas Verslovas už nemůže dál páchat ty svoje svinstva, tak to tak prostě je, jasný? Ne, problém leží jinde. Tlačíte na nás, Carle, a neberete ohledy na naše pocity. To je problém, a je to váš problém.“

Jejda, to bylo ale kázání. Takže téhle osobě se podařilo obrátit celou záležitost vzhůru nohama, což je jedna z vynikajících vlastností při objasňování případů, ale určitě i jedna z nevýhod, když dojde na soukromé věci. Ty výčitky by si docela rád odpustil.

„Jo, jo, Rose. Jestli se nepletu, tak co se týče pocitů a nátlaků, vy dva s Asadem to zvládáte docela dobře i beze mě. Ale teď mě omluv, opravdu není vhodná chvíle na tenhle druh charitativní filozofie. Musím zajít nahoru a nechat si vynadat od Marcuse Jacobsena.“

„Cože, úplně na šrot? A ty mi tady říkáš, že po mně chceš nové auto?“ Vedoucí oddělení vražd se na něj rozrušeně podíval. „Máme měsíc listopad, Carle. Slyšel jsi někdy o něčem, čemu se říká rozpočet?“

„Když už o tom mluvíš, Marcusi, tak je to docela vtipný. Kupodivu jsem o něm nic moc neslyšel. Oddělení Q má na tento rok přiděleno osm milionů, nemám pravdu? Kam se ty prachy sakra poděly?“

Marcusi Jacobsenovi klesla ramena. „Budeme se zase dohadovat o penězích, Carle? Víš přece moc dobře, že celá částka byla rozdělena mezi naše oddělení, ne?“

„Ano, celá částka mého oddělení, a já jsem z toho dostal přibližně jednu patnáctinu, jestli se nepletu. To je ale zatraceně levné oddělení, co si dánský stát pěstuje dole ve sklepě, nemyslíš?“

„No, ale žádné nové auto stejně nedostaneš, protože na účtech žádné peníze nemáme. Nemáš ani tušení, kolik závažných případů máme právě na bedrech.“

Na to Carl neodpověděl, protože to v podstatě dobře věděl. Ale o to teď nešlo.

Marcus vylovil z balíčku další nikotinovou žvýkačku. Měl jich už skoro plnou pusu. Bylo skvělé, že se mu podařilo odložit cigarety na polici, ale možná bylo zrovna množství těchto žvýkaček příčinou, že během několika posledních dnů, poté co se vyléčil z nachlazení, byl tak trochu prchlivý.

„Myslím, že v dopravním oddělení nám zbývá ještě jeden Peugeot 607,“ řekl. „Budeš se o něj muset dělit s ostatními, ale než začneme nový rozpočtový rok, tak to jinak nepůjde. Co ty na to, Carle?“

„Ani náhodou.“

Zhluboka polkl. „Dobře, tak mi celou tu historku vylič. Máš na to pět minut.“

„Pět minut nestačí.“

„Zkus to.“

O čtvrt hodiny později Marcus vzteky málem vyletěl do stropu. „Vloupáte se k Nørvigovi, vykradete mu kartotéky, vynutíte si přístup do domu veřejně známé osobnosti, kde zrovna umírá jeho manželka, a provedete ještě asi dvě stě dalších trestuhodných skutků.“

„Umírá? No, to vlastně nevíme, jestli jeho žena opravdu umírá. Copak ty ses nikdy nevymlouval, že musíš jít na pohřeb tetičce, když ses potřeboval ulít?“

Teď vedoucímu oddělení vražd žvýkačka málem zaskočila do špatné dírky. „Bůh je mi svědkem, že ne, a pevně věřím, žes to za dobu mého šéfování neudělal ani ty. Ale teď mě poslouchej, Carle. Ty archivy se musí okamžitě přesunout ke mně nahoru. A až se Asad vrátí, tak mu laskavě vysvětli, že ze stanice může vyletět stejně rychle, jako sem přiletěl. A ten případ necháte od téhle chvíle na pokoji! Nebo se vám podaří natropit škody, které teď nemám vůbec čas hasit.“

„Dobrá. Ale když ten případ dáme k ledu, bude ti v rozpočtu na příští rok chybět celých osm milionů.“

„Jak to myslíš?“

„Proč by mělo oddělení Q existovat, když ten případ odložíme?“

„Carle, jen se ti pokouším vysvětlit, že šlapeš po hodně tenkém ledě, a to říkám ještě velmi kulantně. Dokud tiše a nenápadně – a podotýkám, že od svého pracovního stolu – nenajdeš nezvratné důkazy o kriminální činnosti Curta Wada a dalších vedoucích představitelů Čistého zítřku, budeš se od něj a od ostatních držet dál. A ještě jedna věc, Carle. Žádný další blízký kontakt s Curtem Wadem, rozumíš?“

Carl přikývl. O tohle tedy jde. Je to všechno jen politická hra?

„Nějak jsme pozapomněli na to auto,“ zakousl se.

„Jo, jo, zařídím to. Teď se vrať dolů a přines mi ty archivy.“

Cestou k recepci nakopl Carl každičký panel, který potkal. Zkurvené dohody.

„No no, Carle,“ ozvala se Lis. Přes recepční pult podala list papíru jakémusi muži s černými kudrnami. Byl oblečený do zimní policejní bundy.

Otočil se ke Carlovi a pokývl mu. Jeho obličej mu byl povědomý.

„Samire,“ utrousil Carl. Opravdu tam stál Asadův zarytý nepřítel. „Copak, nemáte v Rødovre co dělat?“ vyptával se. „Nebo šel Antonsen konečně do důchodu a všechny případy si odnesl domů?“

Mírně se zachechtal své trapné úvodní replice. Samira to ani nenapadlo.

„Děkuji, máme se dobře. Zbylo na nás jen nějaké papírování, tak si musíme pár dokumentů vyměnit.“ Potěžkal v ruce svazek papírů.

„Ty, Samire, když už tě tady vidím, mohl bys mi říct, o co jde mezi tebou a Asadem? Hlavně mi netvrď, že se nic neděje. Prostě mi vyklop, co mezi sebou máte. Chápej, moc by mi to pomohlo.“

„Pomohlo by vám to? K tomu můžete mít jediný důvod. Už jste zjistil, jak moc je dysfunkční.“

„Dysfunkční, jak tomu mám rozumět? To teda není. Proč si to o něm myslíš?“

„To se musíte zeptat sám sebe, moje starost to není. Ale Asad už je vážně dost mimo. Říkal jsem mu to, ale nedokáže si to přiznat.“

Carl ho chytil za paži. „Teď mě dobře poslouchej, Samire. Nemám ani zdání, co si dokáže nebo nedokáže přiznat, ale mám silné tušení, že ty to víš, jasný? A jestli mi to nevyklopíš ty nebo pro mě za mě třeba i Asad, tak to budu muset, až nastane vhodná chvíle, z tebe vyrazit.“

„No, když myslíte, Carle Mørcku. Můžete to zkusit.“

Vytrhl se mu ze sevření a odkráčel chodbou pryč.

Lis se na Carla zadívala. V jejím pohledu byla směsice pochopení a obav. „To auto tě nemusí mrzet, Carle. Bude to v pořádku.“

V tomhle baráku se drby šíří rychlostí blesku.

„Pořád nemáš od Asada žádné zprávy?“

Rose zavrtěla hlavou. Teď už vypadala opravdu vyděšeně.

„Proč se o něj najednou tak bojíš, Rose?“

„Protože jsem na něm v posledních dnech párkrát viděla, jak moc ho to bere. Toho jsem si nikdy dřív nevšimla.“

Carl věděl, co má na mysli. Byla chytrá.

„Dostali jsme příkaz, Rose. Musíme odevzdat Nørvigovy archivy nahoru, do druhého patra.“

„Aha. No tak to byste se měl dát do práce.“

Carl mírně sklonil hlavu, aby se mu nezastavil krevní oběh. „Proč jsi tak rozladěná, Rose?“

„Myslím, že do toho vám vůbec nic není. Stejně zrovna teď nemáte čas na podobný druh charitativní filozofie.“

V duchu počítal do deseti a pak se jí klidně pokusil vysvětlit, že pokud není schopná se s těmi zatracenými složkami vypořádat, možná by bylo lepší, kdyby šla domů a poslala sem místo sebe Yrsu.

A myslel to naprosto vážně.

Rose se zamračila. „Víte co, Carle? Mám pocit, že to nemáte v hlavě úplně srovnaný.“

Poslouchal ji, jak rovná složky, a sám se mezitím mnohokrát pokoušel dovolat Asadovi. Nohama přitom podupával pod stolem. Zatracená práce, škoda, že mu Asad v legraci sebral ten zapalovač. Jestli si co nejdřív nezapálí cigaretu, dostane křeče do nohou.

„Tak se zatím mějte,“ ozvalo se najednou z chodby. Carl se otočil k otevřeným dveřím a ještě stihl zahlédnout, jak prochází kolem. Byla už oblečená do kabátu a přes rameno měla přehozenou růžovou kabelku.

A je to.

Odchází předčasně? Do prdele! Když si Carl uvědomil následky, bylo mu do pláče. Takže zítra místo sebe určitě pošle své alter ego Yrsu. V nejlepším případě.

Na stole zavrněl mobil. Volala Lis.

„Ahoj, auto jsme už zajistili. Když půjdeš na parkoviště u Národního vyšetřovacího centra, pošlu tam někoho, kdo ti vůz předvede a předá klíčky.“

Carl přikývl. Už bylo sakra načase. Teď už zbývalo jen najít Asada. Rose se podařilo nasadit mu brouka do hlavy.

O dvě minuty později už stál na parkovišti a mírně zmateně se rozhlížel kolem. Široko daleko nebylo ani žádné auto, ani žádný člověk s klíči. Zamračil se a chtěl zavolat Lis, když vtom na něj ze vzdálené strany parkoviště někdo zablikal dálkovými světly.

Vydal se tím směrem a spatřil Rose, jak sedí na sedadle spolujezdce v autě, které bylo menší než kapsa u jeho kalhot. Na klíně držela svou zářivou reflexní kabelku. Ještě jednou šokované polkl. Ano, stačila už jen ta šílená barva, připomínající mu plesnivý sýr, který mu pravděpodobně leží už asi dva měsíce doma v ledničce.

„Co to má kruci být a co v tom autě děláš, Rose?“ zařval a sklonil se přes sedadlo řidiče dovnitř.

„To je Ford Ka a vy jedete za Asadem, ne?“

Přikývl. Před intuicí téhle černě vymóděné osůbky nezbývalo než smeknout.

„Chci jet s váma. A tohle je mimochodem auto, které pro vás Marcus Jacobsen až do konce roku pronajal.“ Když to říkala, měla co dělat, aby nevyprskla smíchy, ale nakonec zvážněla. „Tak už nasedněte, Carle. Za chvíli bude tma.“

Prošli chodbou a teď klečeli před škvírou v poštovní schránce na dveřích bytu v ulici Heimdalsgade. Jak Carl předem očekávej, v bytě nebyl ani nábytek, ani Asad.

Když tady byl Carl naposledy, vyskakovali si na něj hojně potetovaní bratři s cizokrajnými jmény a bicepsy o velikosti kokosových ořechů. Dnes se musel spokojit s běžným hlukem doprovázejícím domácí násilí a křikem v jazyce, který mohl být docela dobře jak srbochorvatštinou, tak somálštinou. Opravdu příjemná čtvrť.

„Poslední dobou se docela dlouho zdržoval v domě na ulici Kongevej, ale neptej se mě proč,“ řekl Carl a nasoukal se do krabičky od sirek na kolečkách.

Beze slova jeli přibližně čtvrt hodiny. Zastavili před obíleným statkem, který se téměř ztrácel mezi stromy. Dům stál přesně na místě, kde se silnice do Bistrupu měnila na ulici Kongevej.

„Tady určitě taky nebude, Carle,“ prohlásila Rose. „Jste si jistý adresou?“

„Každopádně je to ta, kterou mi řekl.“

Společně s Rose si prohlížel jmenovku u vchodu. Byla na ní dvě zaručeně dánská ženská jména. Možná Asadovi dům pronajaly. Kdo by neměl známé, kteří vlastní dva domy zároveň a teď mají plnou hlavu starostí, protože trh s realitami se úplně zastavil? Dny slávy, kdy ministři financí mysleli zadkem a banky utáhly kohoutky, nebyly ještě ani zdaleka minulostí.

Uběhlo sotva deset vteřin a dveře se otevřely. Stála v nich rázná černovlasá žena a ujistila ho, že jestli znají někoho, kdo se jmenuje Asad a nemá kde bydlet, klidně může pár nocí přenocovat na jejich gauči. Pokud se ovšem bude slušně chovat a dobře zaplatí. Ale ona ani její přítelkyně nikoho takového zatím neznají.

Zase neměli nic.

„Vy vážně nevíte, kde bydlí vaši vlastní zaměstnanci, Carle?“ pokoušela ho Rose, když se znovu posadili do auta. „Já jsem celou dobu přesvědčená o tom, že jste Asada vozil domů a tak vůbec. Vždycky jsem měla pocit, že s vaší zvědavostí je všechno v pořádku.“

Carl přežvykoval urážku. „No, a co víš o Asadově soukromí a bydlení ty, paní Všeználková?“

Nepřítomně se dívala přes čelní okno. „Vlastně nic moc. Ze začátku občas mluvil o manželce a dvou dcerách, ale to už je dávno. Jestli můžu říct, co si myslím, tak podle mě s nima už hodně dlouho nežije.“

Carl pomalu přikývl, protože získal stejný pocit. „A co kamarádi? Zmínil se někdy o nějakých kamarádech? Třeba by mohl bydlet u některého z nich.“

Zavrtěla hlavou. „No, klidně si můžete myslet, že kecám, ale něco mi říká, že Asad vlastně vůbec žádný domov nemá.“

„Jak tě to napadlo?“ zeptal se.

„Mám takový dojem, že poslední dobou hodně často přespává na stanici. Myslím, že v noci občas na pár hodin odejde, aby se neřeklo, ale stejně ho přece nemůžeme v práci špehovat, ne? Těžko říct, co se děje.“

„A co oblečení? Nechodí přece pořád v jednom a tom samém. Někde musí mít základnu.“

„Kdybysme mu prohledali jeho šuplíky a skříně, které má na stanici, možná bysme tam to oblečení našli. A co se týče praní, to se dá obstarat ve městě. Když se nad tím teď zamyslím, párkrát jsem ho zahlídla s plnýma igelitkama. Ale vždycky jsem předpokládala, že v nich táhne nějaké ty svoje podivné laskominy, co nakupuje v krámcích přistěhovalců.“

Carl polkl. Ať už to bylo jakkoliv, právě teď jim to nebylo nic platné.

„Určitě potřeboval být jen chvíli o samotě. Vsadím se, že už je zpátky na stanici. Zkus mu zavolat, Rose.“

Povytáhla obočí, nasadila obvyklý výraz „proč to neuděláte vy“, ale nakonec tam přece jen zavolala.

„Carle, věděl jste, že má na novém telefonu hlasovou schránku?“ vyzvídala s uchem přilepeným na mobilu.

Zavrtěl hlavou. „Co je tam namluvené?“

„Právě teď plním služební úkol, ale předpokládám, že se vrátím nejpozději do šesti večer.“

„Kolik je teď?“

„Bude sedm. Měl se vrátit už před hodinou.“

Carl zvedl svůj vlastní telefon a vyťukal číslo na vrátnici policejní stanice.

Ne, Asada nezahlédli.

Rose zaklapla mobil a rukou si přejela po obličeji.

„Myslíte na totéž co já, šéfe? On by do toho byl schopnej jít, měl fakt divnou náladu.“

Carl chvíli seděl a mrkal do světlometů aut, projíždějících po rušné silnici kolem nich.

„Jo, právě toho se taky hodně bojím.“

Autíčko pro pygmeje zaparkovali na ulici Tværgaden, naproti policejní akademii. O pětadvacet metrů výš, na konci idylické maloměstské ulice, stál rohový dům Curta Wada. Byli dost daleko, ale podle pohledu přes laťkový plot byla v přízemí domu pěkná tma.

„To nevypadá moc slibně,“ pronesl Carl.

„Já neříkám nic,“ odvětila Rose. „Vím jen to, že jsem moc ráda, že jsme ozbrojení. Díky mé intuici blikají všechna výstražná světla na poplach.“

Carl poklepal na služební pistoli. „No, já osobně se cítím být slušně vybaven, ale co máš v té tašce ty?“

Ukázal na měkkou růžovou věc, kterou Rose určitě sebrala své pravé sestře Yrse.

Neodpověděla. Místo toho taškou jednou zatočila nad hlavou a praštila s ní do zelené plastové popelnice, kterou jeden z místních občanů vyvezl na ulici před svůj dům.

Když se ukázal rozsah způsobených škod, vzali nohy na ramena. Kabelka totiž popelnici vážně poničila, okamžitě ji posunula o čtyři metry dál na příjezdovou cestu k domu a odpadky se rozletěly všemi směry. Za chvíli se u hlavních dveří rozsvítilo světlo, ale to už byli schovaní za stodolou dole na rohu.

„Proboha živého, co v té tašce máš, Rose. Žulový kvádr?“ šeptal Carl kousek od příjezdové cesty k domu Curta Wada na ulici Brøndbyøstervej.

„Ne. Shakespearovy sebrané spisy vázané v kůži.“

O minutu později už Carl stál toho dne podruhé na zahradě u vily Curta Wada a okny nahlížel do obývacího pokoje s krbem. Tentokrát ale ve správné vzdálenosti od něho postávala Rose a brousila očima ve tmě.

Už to bylo určitě hodně dávno, co naposledy pracovala v terénu, a proto vypadala dost nervózně. Nebylo divu, všude byla pořádná tma, opravdu tma jako v pytli. Nad městečkem si dávaly oddech dokonce i hvězdy.

Carl popošel a zalomcoval dveřmi na zahradu. Byly zamčené, ale jejich rám vypadal divně. Co by teď udělal Asad? zamyslel se a vší silou zabral. Rám povolil.

Pevně uchopil nerezovou kliku, párkrát se zhluboka nadechl, aby nabral síly, jednou nohou se opřel o podezdívku a potom co nejsilněji zatáhl za kliku. Až ho v rameni zabolelo. Najednou letěl i s klikou dolů po schůdcích a plácl sebou do trávy. Kruci, to byla ale šlupka.

„Úžasný,“ prohlásila Rose. Rychle zjistila, že dveře i zámek pořád drží, ale skleněná výplň po délce praskla a po šířce se rozdělila na tisíc drobných střepů.

Zvedla jednu nohu, měla obutá vysoká bagančata, a opatrně do skla kopla.

Zabralo to. Sklo se s relativně jemným cinkáním vysypalo do obývacího pokoje. Carl počítal vteřiny a doufal, že se Asad nemýlil, když po zběžném obhlédnutí domu tvrdil, že tady nemají alarm. Opravdu by velmi nerad vysvětloval dvěma nočním strážníkům z bezpečnostní agentury G4S, že alarm se spustil, protože sklo se samo od sebe vysypalo do místnosti.

„Proč nemají alarm?“ zašeptala Rose. „V domě je přece lékařská ordinace.“

„Tam ho taky určitě mají, věř mi,“ zašeptal jí Carl odpověď.

To, co tady vyvádíme, nedává vůbec žádný smysl. Proč se vloupáváme do domu, ve kterém Asad evidentně není? zauvažoval Carl. Copak už i jeho popohání ženská intuice? Nebo měl prostě jen chuť dát okusit zdejšímu pánovi domu, tomu monstru, jeho vlastní hořkou medicínu?

„Co teď, Carle?“ ozvala se šeptem Rose.

„Chci se podívat nahoru do prvního patra, protože si myslím, že tam je něco mystického. Možná nám tam něco pomůže objasnit, co se stalo u mě doma. Dneska dopoledne nám Curt Wad tvrdil, že tam leží jeho umírající manželka. Ale kdyby nekecal, tak by teď přece musel být doma, ne? Kdo by nechal vlastní umírající ženu v temném domě? Nikdo. Ne, určitě tam má něco jiného, co chce schovat před okolním světem, to mi říká zase moje vnitřní tušení.“

Carl zapnul kapesní baterku a posvítil na cestu přes jídelnu a vstupní halu, kde květinový závěs zakrýval okno vedle hlavních dveří a bránil zvědavým pohledům. Vzal za kliku u dveří do lékařské ordinace a bylo to přesně, jak očekával. Dveře samy o sobě nebyly obzvlášť masivní, ale určitě byly vybavené jak ocelovými pláty, tak i malými, chytrými zařízeními, připravenými bít na poplach, kdyby se je pokoušely otevřít nepovolané osoby.

Carl se zadíval na vnitřní schodiště. Na podestě stála rohová skříň. Po obou stranách schodiště byla zaoblená teaková madla. Na schodech ležel šedivý běhoun, který se stáčel za roh. Schody bral Carl po dvou.

Prostory nahoře nebyly tak reprezentativní jako dole. V dlouhé, tmavé chodbě stála řada vestavěných skříní. Na každém konci chodby byly pokoje, které vypadaly, jako by z nich právě odešly děti. Na šikmých stěnách stále visely obrázky idolů, pořád tam stály levné gauče na spaní s květinovým potahem.

Všiml si, že pod jedněmi dveřmi v zadní části chodby prosvítá slabé světlo. Zhasl baterku a chytil Rose za paži.

„Možná je tam Curt Wad, ale pochybuju,“ zašeptal tak blízko Rosina ucha, až se ho dotkl rty. „Kdyby tam byl, určitě by vylezl, když jsme mu rozbili dveře na zahradu, ale člověk nikdy neví. Možná je ten typ, co čeká uvnitř s nabitou brokovnicí, to by mu bylo podobné. Schovej se za mě a bud připravená okamžitě padnout na zem.“

„Jestli tam je a není ozbrojený, jak mu vysvětlíte, co tady my dva pohledáváme?“

„Řeknu, že jsme zachytili volání o pomoc,“ zašeptal a modlil se, aby později nebyl nucen zopakovat tuhle výmluvu i Marcusi Jacobsenovi.

Přistoupil co nejblíž k teakovým dýhovaným dveřím a na chvíli zadržel dech. Rukou sjel dolů k pistoli.

Jedna, dva, tři, odpočítával si v duchu sám pro sebe. Potom jednou nohou rozkopl dveře a na druhé noze se stočil do bezpečí za zeď.

„Curte Wade, z tohoto domu jsme zachytili volání o pomoc,“ oznámil. Ani nezvýšil hlas. Zároveň si všiml, že světlo v místnosti bliká, jako by tam byly živé plameny.

Opatrně vystrčil hlavu zpoza zárubně dveří. Dobře věděl, že to není zrovna nejchytřejší nápad. Zahlédl drobné tělo ležící na přehozu přes postel. Do poloviny bylo zakryté bílým prostěradlem. V jeho klíně ležela uschlá kytice. Pokoj osvětlovala pouze skomírající svíčka, kterou tam zapálil její milovaný.

Rose vstoupila dovnitř. Byla úplně potichu. Smrt takhle pokaždé zapůsobí.

Chvíli tam stáli a dívali se na mrtvou. Nakonec si Rose zhluboka povzdechla. „Myslím, že je to její svatební kytice, Carle,“ řekla.

Carl ještě jednou polkl.

„Pojď, vypadneme odsud, Rose. Právě jsme provedli neskutečnou blbost,“ prohlásil Carl, když opět stáli venku na zahradě před rozbitými dveřmi. Zdvihl ze země kovovou kliku, důkladně ji otřel vlastním kapesníkem a znovu ji hodil na zem. „Doufám, žes uvnitř nesahala na všechno možné a nenechala všude otisky prstů, Rose,“ dodal.

„Zbláznil jste se? Měla jsem plné ruce práce, abych byla v pohotovosti a mohla praštit kabelkou, kdyby vás rozstřílel na kaši,“ odpověděla. Opravdu velmi starostlivá péče.

„Dejte mi baterku,“ požádala. „Nenávidím, když se musím za někým brodit ve tmě.“

Mávala baterkou do všech stran, jako školák na dobrodružném výletě. Na míle daleko musel každý v okolí získat podezření, že tady právě probíhá vloupání. Mohli jen doufat, že muž, kterému rozbili popelnici, není na číhané.

„Sklop světlo k zemi,“ napomenul ji Carl.

Udělala, jak řekl.

A zarazila se.

Světlo dopadlo na kaluž krve na okraji trávníku. Nebyla moc velká, ale byla tam. Rose projela světelným kuželem po okolí a našla další krvavou skvrnu o kousek dál, u rohu domu, na příjezdové cestě. Pak zahlédla téměř neviditelný pás malých krvavých kapek. Směřoval ke stodole.

Silné tušení se vrátilo a nebylo ani trochu příjemné.

Kdyby si jen těch stop všimli dřív, než se vloupali do domu, byl by Carl přivolal pomoc. Ale to ne, nic nemůže být tak jednoduché.

Na chvíli se zamyslel.

Ale přesto. Možná je to vlastně výhoda, že se našlo tolik náznaků něčeho zatraceně zlého. Kdo vůbec tvrdí, že se do domu vloupali oni dva? Oni sami to nepřiznají ani náhodou.

„Zavolám na policii v Glostrupu a nahlásím to,“ řekl. „Docela by nám bodlo oficiální zastoupení.“

„Neříkal jste, že vám Marcus Jacobsen bližší kontakt s Curtem Wadem zakázal?“ zeptala se a přejížděla světelným kuželem tam a zpátky po všech třech dveřích do stodoly.

„Jo.“

„Aha, a proč jste teda na pozemku u domu Curta Wada?“

„Máš pravdu, ale stejně jim zavolám,“ odsekl a vytáhl z kapsy mobil. Policajti z Glostrupu mu mohli říct, jaký automobil Curt Wad vlastní, a co bylo neméně důležité, mohli okamžitě spustit pátrání. Možná je vůz Curta Wada někde na silnici a v jeho kufru je ukryté bezvládné tělo. A možná je to Asad. Carlova fantazie pracovala na plné obrátky.

„Počkejte,“ sykla Rose. „Koukejte!“

Namířila světelným kuželem z baterky na visací zámek na prostředních dveřích do staré stodoly. Byl to úplně obyčejný visací zámek, jaký se dá koupit na každém rohu za pár korun. Když se člověk dobře podíval, zahlédl na mosazném povrchu dvě šmouhy, které neomylně připomínaly otisky prstů.

Ukazováčkem sáhla na šmouhy, potom prst strčila do pusy a chvíli ho cucala.

Přikývla. Chutnalo to jako krev.

Carl se znovu podíval na zámek a vytáhl pistoli z pouzdra. Bylo by samozřejmě snazší zámek jednou ranou rozstřelit, ale Carl zvolil jiný způsob. Usilovně do zámku bušil, dokud západka i šrouby úplně nepovolily.

Když zámek konečně podlehl a rozpadl se, odměnou mu bylo vděčné a téměř nevídané poklepání na rameno od Rose.

„Teď už to může být jedno,“ řekla a zašátrala po vypínačích na zdi u dveří.

Světlo párkrát zablikalo a studená zářivka nakonec ozářila prostor, který by se mohl nacházet v jakékoli stodole ve městě, odkud Carl pocházel. Podél jedné stěny stály police s květináči, zašlými hrnci a pánvemi a spoustou vysušených květinových cibulek, které nikdo ani letos, ani vloni nezasadil. Na druhé straně stál vrčící mrazák a před ním závěsný zkosený kovový žebřík, který vedl do podkroví, kde mohl člověk zahlédnout obnaženou elektrickou žárovku o síle maximálně 25 wattů.

Carl vylezl po žebříku nahoru a rozhlédl se po přecpaném prostoru. Většinou byl zaplněný obrazy a starými matracemi, zbytek tvořil zástup černých plastových pytlů se starým oblečením.

Posvítil si na zešikmené zdi pokryté pytlovinou. Rázem ho napadlo, že pro děti, které v tomhle domě vyrůstaly, tady musela být skvělá schovávačka.

„Panebože, Carle,“ ozvala se zezdola Rose.

Stála u mrazáku. Už otevřela víko a teď odkláněla hlavu. Carlovi začalo bít srdce rychleji.

Slezl dolů a podíval se do mrazáku. Uviděl bílou plastovou krabici naplněnou průhlednými sáčky s lidskými embryi. Napočítal jich osm. Mladé životy, které nikdy nedostaly šanci. V tuhle chvíli dokonce ani neměl chuť říct „k čertu“. Měl úplně jiné pocity.

„Neznáme všechny okolnosti, Rose.“

Zavrtěla hlavou a stiskla pevně rty. Bylo zřejmé, že to na ni hodně zapůsobilo.

„Krev, kterou jsi zahlédla venku, může pocházet z jednoho z těch sáčků, Rose. Třeba ten nový lékař, který má v domě ordinaci, upustil na příjezdové cestě jeden sáček, zvedl ho a přitom z něj ukáplo trochu krve na dlaždice. Tím by se dal vysvětlit otisk prstů. Krev pochází ze sáčků.“

Znovu zavrtěla hlavou. „Ne, krev je relativně čerstvá a tahle embrya jsou hluboce zmrazená.“ Ukázala do krabice. „Vidíte tam snad nějaký sáček s dírou?“

Viděla naprosto správně. Asi mu to v téhle chvíli myslelo o něco pomaleji.

„Zkus se na chvíli soustředit. Tohle sami bez pomoci nezvládneme,“ prohlásil. „Jak to vidím já, jsou tady jen tři možnosti. Buď odtud vypadneme, dokud je ještě čas, nebo zavoláme na policii v Glostrupu a nahlásíme své podezření, což je podle mě jediné správné řešení. A nakonec bychom taky měli zase zkusit zavolat Asadovi na stanici,“ dodal. „Možná už se vrátil.“ Přikývl si sám pro sebe. „Jo, možná už bude mít znovu nabitý mobil.“

Vytáhl svůj vlastní telefon. Rose jen stála a vrtěla hlavou. „Nezdá se vám, že tady smrdí kouř?“ zeptala se.

Carl nic necítil a znovu se mu podařilo dovolat se do Asadovy hlasové schránky na stanici.

„Podívejte se támhle,“ řekla Rose a ukázala směrem ke stropu.

Carl vyťukal číslo Asadova mobilního telefonu a podíval se nahoru. Opravdu tam bylo trochu kouře, nebo šlo jen o prach, který v tlumeném světle vířil sem a tam?

Zadíval se na Rosin zadek, vrtící se a stoupající po žebříku nahoru. Mobilní operátor hlásil: Ať děláme, co děláme, nemůžeme se s volaným číslem spojit.

„Kouří to,“ zakřičela shora, „a jde to od vás, zezdola.“

Bleskurychle byla dole. „Podkroví má větší hloubku než tahle spodní místnost, i když jsou nahoře zešikmené stěny. A právě teď se kouří odtamtud,“ oznámila a ukázala na zadní stěnu.

Carl si hned všiml, že stěna je vyrobena ze dvou velkých desek, pravděpodobně ze sádrokartonu.

Jestli je tam vzadu další místnost, odtud se do ní nedá dostat, pomyslel si a zaregistroval kouř, který se nyní plížil už i mezi oběma deskami.

Rose se rozběhla ke stěně a zabušila na ni. „Poslouchejte! Jedna deska se zdá být masivní a druhá zní dutě,“ řekla. „Jako by byla udělená ze železa. Jsou to posuvné dveře, Carle, věřte mi.“

Přikývl a rozhlédl se kolem. Pokud se pohyb dveří nespouští jen dálkovým ovládáním, musí být v téhle místnosti něco, čím se dají otevřít.

„Co hledáme?“ zeptala se Rose.

„Spínače, něco na zdi, co nevypadá normálně, dráty, vedení nebo stopy po nich,“ odvětil Carl. Náhle pocítil, jak se ho zničehonic zmocňuje panika.

„Něco takového?“ zařvala Rose a ukázala na stěnu nad pultovým mrazákem.

Carl sledoval její pohled a potom chvíli přejížděl očima z jednoho konce stěny na druhý a zase zpátky. Pochopil, co měla na mysli. Trefila se. Po stěně se táhla nejasná linka, která napovídala, že tady někdo nedávno prováděl jisté úpravy.

Sledoval čáru až ke starému mosaznému plechu, zavěšenému na stěně nad mrazákem. Určitě to kdysi bývala součást lodi nebo nějakého velkého stroje.

Sundal konzolu z hřebíku a za ní objevil malou ocelovou klapku, kterou otevřel.

„Zatracená práce, sakra,“ zařval. Kouř prostupující mezi škvírami zesílil. V malé skříňce na zdi se neskrýval spínač, nýbrž displej s odpovídajícími tlačítky a písmeny. Bylo naprosto vyloučeno najít správnou kombinaci, která uvede do chodu mechanismus otevírající posuvné dveře.

„Jména dětí, data narozenin manželek, rodná čísla, šťastná čísla, lidi přece vždycky používají podobné slátaniny, když si zadávají nové kódy. Jak tohle hergot rozluštíme?“ zeptal se Carl a očima hledal vhodný nástroj, kterým by zeď rozmlátil.

Mezitím Rose spustila svůj systematický myšlenkový proces.

„Začneme tím, co si pamatujeme, Carle,“ prohlásila a přistoupila ke klávesnici.

„Já si nepamatuju ani hovno. Chlap se jmenuje Curt Wad a je mu osmdesát osm. Víc nevím.“

„Ještě že jsem tady já,“ odvětila.

Pracně, ale velmi rychle vyťukávala jména ze složek, protokolů a výstřižků, které si v minulých dnech prohlížela v souvislosti s vyšetřováním Curta Wada. Dokonce z hlavy vylovila i jeho datum narození a jméno jeho manželky.

Potom chvíli postávala a přemýšlela. Carlova pozornost se mezitím dělila mezi kouř vystupující ze škvír a odrazy automobilových světel, které se čas od času přehnaly po budově.

Najednou pomalu zvedla hlavu a podívala se na něj. Rázem pochopil, že kdesi vzadu, za tím černě nalíčeným obličejem, se zrodila myšlenka, která vypadá jak logicky, tak i pochopitelně.

Když začala ťukat na klávesnici, sledoval její prsty.

H-E-R-M-A-N-S-E-N-O-V-Á

Ozvalo se kliknutí a jeden stěnový panel přejel stranou přes druhý. Nejprve se odtamtud vyvalila spousta kouře, který se nahrnul do přední místnosti, a potom se jim naskytl pohled do utajovaného prostoru. Ve chvíli, kdy se dovnitř dostal kyslík, vyskočil nový plamen.

„Kurva práce,“ zařval Carl, vytrhl Rose z ruky baterku a vrhl se dovnitř.

Koutkem oka zahlédl další mrazák a celou řadu polic se stohy papírů. Ale jeho pohled a veškerou pozornost upoutala bezvládná postava ležící na podlaze.

Asadovy nohavice už olizovaly plameny. Carl ho táhl ven a řval na Rose, ať si sundá kabát, hodí ho na Asada a snaží se uhasit oheň.

„Ach ne, panebože, ne, vždyť on skoro nedýchá,“ ječela. Carl se ještě rychle ohlédl do tajné místnosti. Viděl, že oheň už se pěkně rozhořel a že nepůjde zachránit vůbec nic.

Poslední, čeho si v tajné místnosti všiml, než vzali Asada mezi sebe a táhli ho ven na vzduch, bylo, že na každém volném kousku povrchu v malé tajné archivní místnosti bylo krví napsáno: ASAD TADY BYL! Navíc na mrazáku zahlédl i roztavený zapalovač, který vypadal navlas stejně jako ten, který ještě před pár hodinami ležel na Carlově psacím stole.

Na místo dorazili záchranáři a ještě před příjezdem lékaře se pustili do práce. Jemně a odborně uložili Asada na nosítka a snažili se do něj přes kyslíkovou masku napumpovat trochu života.

Rose mezitím mlčela jako hrob. Bylo jasné, že se může každou chvíli složit.

„Řekněte mi, že bude zase v pořádku,“ nutil Carl záchranáře a přitom bojoval se záplavou pocitů, o kterých ani netušil, že je v sobě má.

Ve snaze zastavit příval slz povytáhl obočí, ale stejně se rozbrečel. Kruci, Asade, kamaráde, prober se!

„Zatím pořád žije,“ řekl jeden ze záchranářů, „ale taková otrava kouřem může být osudná. Popel může zahltit plíce a zastavit jejich činnost. Na tuhle možnost byste měli být raději připraveni. Rána na krku taky vypadá pěkně ošklivě. Možná se tady jedná o frakturu lebky a následné vnitřní krvácení. Je to někdo, koho znáte?“

Carl tiše přikývl. Bylo to pro něj hodně těžké, ale v porovnání s tím, jak se cítila Rose, na tom byl pořád ještě dobře.

„Nezbývá než doufat,“ dodal záchranář. Hasiči na sebe mezitím pokřikovali a rozmotávali hadice.

Carl objal Rose a ucítil, jak se chvěje po celém těle.

„No tak, Rose. Asad se z toho určitě dostane,“ řekl a sám slyšel, jak prázdně to znělo.

O minutu později dorazil i lékař z pohotovosti. Okamžitě Asadovi roztrhl košili, aby rychle zkontroloval tlukot srdce, hloubku dechu a ostatní poškození. Pravděpodobně ho při prohlídce něco rušilo, a tak zašátral po Asadově hrudi a zpod košile mu vytáhl nějaké papíry. Odhodil je na chodník.

Carl je zvedl.

Jeden svazek tvořilo několik sešitých listů, označených nadpisem „Seznam členů Tajného boje“.

Na druhém stálo: „Složka 64“.

40 ) Září 1987

Bylo 17.20 a Nete už stihla uplést mnoho, mnoho řad.

Pod okny otevřenými dokořán mezitím prošla spousta lidí. Lidí různého vzrůstu a věku a někteří z nich se dokonce před budovou zastavili. Ale Curt Wad se neukázal.

Nete si zkoušela vybavit poslední rozhovor, který s ním vedla. Okamžik, kdy ho ukončila a zavěsila. Copak tehdy neměla dobrý pocit, že ho lapila do svých sítí? Ale ano, měla, a bohužel se mýlila. Nebo ne?

Možná stojí dole, schovaný za stromy, a pozoruje, co se děje. Je možné, že mohl vidět Philipa Nørviga, jak vešel do domu, ale už z něj nevyšel ven? Je to možné?

Podrbala se na temeni. Bez Curta Wada nedosáhne kýženého triumfu a klidu. Vzadu, na šíji, se jí pomalu začínaly objevovat bolestivé stahy. Jestli si okamžitě nevezme lék, migréna se jí rozjede na plné obrátky. Na to ale teď nemá čas ani sílu. Právě teď, a to více než kdy jindy, musí být připravená a jasně uvažovat.

Přešla do koupelny. V hlavě jí začínalo třeštit, a proto vyndala ze skříňky lahvičku s lékem. Zjistila, že jí zbývá poslední prášek.

Bohudíky že mám ještě jednu lahvičku ve vestavěné skříni, pomyslela si, vyšla na chodbu a zadívala se na zavřené dveře do jídelny. Nedá se nic dělat, bude muset znovu vstoupit na scénu se stříbrnými příbory, karafou s vodou, křišťálovými skleničkami a všemi těmi chladnoucími těly, které už měly své poslední jídlo za sebou.

Rychle otevřela dveře do hermeticky utěsněné místnosti a stejně rychle je za sebou zase zavřela, protože zápach uvnitř už byl velmi markantní. Mohl za to Philip Nørvig.

Podívala se vyčítavě na jeho tělo. Až bude provádět konečnou úpravu těl, bude s ním mít spoustu práce. No, vlastně s nimi se všemi, pomyslela si a našla lahvičku s léky.

Posadila se do čela stolu a prohlédla si své oběti.

Až na Taga, který pořád ležel na zemi jako vorvaň vyvržený na pláž, seděli všichni u stolu velmi úhledně a spořádaně. Rita, Viggo a Philip.

Nalila si sklenici vody a vložila do úst tři pilulky, i když jí bylo jasné, že je to možná o jednu víc, než by bylo správné. Potom směrem k zamlženým očím a svěšeným hlavám pozvedla křišťálovou skleničku.

„Na zdraví, má vznešená společnosti,“ pronesla a zapila prášky.

Při vzpomínce na mísu, kterou si připravila, se usmála. Myslela na všechen ten formaldehyd, který bude muset nalít do pootevřených úst svých tichých hostů. Měl by utlumit nejhorší doprovodné příznaky rozkladu těl.

„Ano, nebojte se, taky brzy dostanete napít, ale musíte ještě chvíli počkat. Za chvíli dostanete další společnici. Někteří z vás už ji znají, jde o Gitte Charlesovou. Ano, slyšeli jste dobře. Ta blonďatá ďáblice, která některým z nás otrávila na tom proklatém ostrově život. Tenkrát to bývala taková milá osoba, takže budeme doufat, že se moc nezměnila. Nechceme přece, aby nám snížila nastavenou společenskou úroveň.“

Hlasitě se z plna hrdla rozesmála. Až bolestivé napětí na krku ji upozornilo, že už to stačí. Vstala, uklonila se svým hostům a rychle odešla.

Nesmí nechat Gitte Charlesovou čekat.

Po snídani odtáhla Rita Nielsenová Nete stranou. „Dobře mě poslouchej, Nete. Až Gitte omrzíš, odhodí tě jako nepotřebnou věc a potom si následky poneseš sama. Podívej, jak jsem dopadla já.“

Napřáhla směrem k Nete předloktí a ukázala jí stopy po kanylách. Nete jich napočítala celkem pět. O čtyři víc, než dostala ona sama.

„Pro mě je to tady teď peklo na zemi,“ pokračovala Rita a obezřetně se rozhlížela kolem sebe. „Ty zatracené vychovatelky po mně pořád jdou, a když si nedávám pozor, tak mi okamžitě jednu vlepí. Myju hajzlíky, splachuju menstruační vložky a kydám hnůj. Dostala jsem ty nejhorší úkoly a navíc trávím celé dny ve společnosti těch největších debilů. Vychovatelky jsou protivné a pořád mi naštvaně opakujou, že takhle ne, tohle nesmím a že už mi to říkaly x-krát. Ale to není pravda, Nete. Jdou po mně a za všechno může Gitte. Podívej se na tohle.“

Rita se k ní otočila zády, rozepnula si na montérkách pásek a stáhla si kalhoty. Po celých stehnech, až nahoru k hýždím, měla modrofialové modřiny. „Myslíš, že se mi tam objevily jen tak zničehonic?“

Obrátila se k Nete čelem a vztyčila ukazováček. „Jsem si jistá, že až se tady příště ukáže hlavní doktor, tak ho určitě přemluví, aby mě nechal sterilizovat. Proto musím okamžitě zmizet, a ty vypadneš se mnou, jasný, Nete? Potřebuju tě.“

Nete přikývla. Jednou věcí byly výhrůžky Gitte Charlesové, že ji otráví blínem černým. Druhou Gittin naprostý nezájem o osud ostatních chovanek. Vždycky řičela smíchy, když vyprávěla, jak se dívky snaží ze všech sil všechno splnit, a ona je přesto po libosti posílá na sterilizaci.

I Nete se začínala bát Gittiných rozmarů.

„Jak se dostaneme na pevninu?“ zeptala se Nete.

„To nech na mně.“

„A k čemu potřebuješ mě?“

„Seženeš pro nás prachy.“

„Peníze? A jak to mám udělat?“

„Ukradneš je Gitte. Našetřila si na svých bývalých pracovištích. Když jsem ještě byla ve středu jejího zájmu já, tak se s nima přede mnou vytahovala. Vím, kde si je schovává.“

„Kde?“

„Ve svém pokoji, ty trdlo.“

„Proč je neukradneš sama?“

Rita se usmála a ukázala na sebe prstem. „Copak se my, holky v montérkách, smíme volně pohybovat po chodbách?“ Náhle jí opět zvážněl výraz ve tváři. „Musí se to udělat během dne, když nás Gitte venku komanduje a štěká na nás rozkazy. Víš přece, kde si schovává klíč, sama jsi mi to říkala.“

„Mám to udělat ve dne? To nemůžu.“

Vtom Rita zaťala prsty v pěst a vrazila ji Nete pod nos. V obličeji úplně zbledla a svaly na lícních kostech jí jen hrály.

„Budeš to muset udělat a taky to uděláš, jestli máš sama sebe aspoň trochu ráda, jasný? A uděláš to hned. Můžeme odtud vypadnout už dneska večer.“

Gittin pokoj byl v prvním patře, naproti dílně ručních prací. Většinu dopoledne Nete proseděla s kapičkami potu na horním rtu a vyčkávala na chvíli, kdy bude moci vstát a na minutku nebo dvě zmizet. Ale vhodný okamžik nepřicházel, protože práce nebyla náročná, jejich vychovatelka seděla tiše u okna a vyšívala a obecně vzato tam bylo překvapivé ticho. Den bez hádek a záminek k odchodu.

Nete se rozhlédla kolem sebe. Někde, to je jedno kde, budou problémy muset začít. Otázka zněla kde a jak.

Vtom ji něco napadlo.

Kousek před ní seděly dvě dívky, které se živily jako prostitutky ve staré kodaňské čtvrti Pisserenden. Říkalo se jim Bette a Betty, protože pořád mluvdy o Bette Davisové a Betty Grableové, dvou herečkách z Hollywoodu. Každá z nich zbožňovala jednu a snažila se jí co nejvíc podobat. Nete vůbec netušila, o jaké zatracené herečky šlo, protože popravdě řečeno nikdy v kině nebyla a podobné debaty jí šly kolem uší.

V dílně ještě za Nete seděla šlapka Pia z Århusu a tkala. Nenamluvila toho ani zdaleka tolik jako většina ostatních, možná proto, že se těžko vyjadřovala. Byla to jedna z těch starých děvek, které zažily všechno, co se s muži zažít dá. Ty tři, ona, Bette a Betty, znaly na tohle téma přehršle historek, ale vyprávěly je jen ve vzácných chvílích, když s nimi v místnosti nebyla jejich vychovatelka ručních prací. Vyprávěly o svrabu, cenách za různé typy souloží a dalších podobných potěšeních, o smradlavých chlapících a o tom, jak tvrdě kopnout do rozkroku toho, který odmítá zaplatit.

Nete se ohlédla. Århuská šlapka vzhlédla a usmála se na ni. Měla za sebou tři těhotenství, a všechny tři děti jí odebrali hned po porodu a určili k adopci. Podle všeho byla jednou z těch, které zanedlouho odvezou do nemocnice v Korsøru a říznou do nich. Nete dobře věděla, o co jde, dívky se skoro o ničem jiném nebavily. Na základě žádostí hlavních lékařů z ústavů pro slabomyslné rozhodlo ministerstvo sociálních věcí o sterilizaci mnoha z nich, aniž se je o tom ráčilo informovat. Všechny měly před sebou neustálou hrozbu, tikající bombu, a dobře to věděly. I Pia z Århusu. Proto se do ničeho nepletla, držela se stranou a snila si své sny. Všechny chovanky na ostrově měly své sny a většina z nich snila o rodině a dětech.

Ani u Pii a Nete tomu nebylo jinak.

Nete se k ní otočila. Když šeptala, držela si dlaň před ústy. „Nerada ti to říkám, Pio, ale Bette a Betty si pouštěly pusu na špacír. Zaslechla jsem, jak říkaly naší vychovatelce, žes jim vyprávěla, jak sis dokázala za jedno dopoledne kouřením chlapů vydělat pěkných pár stovek. A prej už se těšíš, jak odsud vypadneš a budeš to dělat znova. Jen jsem tě chtěla varovat. Jsem si jistá, že už se to doneslo až ke Gitte Charlesové. Jo, říkám to fakt moc nerada, ale myslím, že bys to měla vědět.“

Tkalcovský stav za Nete se zastavil a Pia složila ruce do klína. Musela chvíli jen tak sedět a přemýšlet, o co jde. Uvědomit si následky, závažnost a obrovskou zradu.

„Taky tvrdily, že chceš Charlese propíchnout zahradnickými nůžkami,“ šeptala dál Nete. „Je to pravda?“

Vtom jako by u ženy došlo ke zkratu. V následující vteřině vstala a všem předvedla, jak tvrdě dokáže děvka z Århusu jednat.

Nete couvla a vyklouzla z dílny. Vychovatelka řvala o pomoc a rvačka, kterou rozpoutaly tyhle tři šlapky, se postupně rozšířila i mezi ostatní chovanky.

Další přiběhly z kuchyně a ze skladiště a jedna z nich zazvonila na zvon, zavěšený před kanceláří hlavní vychovatelky. Během jediného okamžiku se poklidný den změnil v záplavu křiku, jekotu a slov, která nikdy neměla být vyřčena.

Nete během pár vteřin doběhla ke Gittinu pokoji a nahoře, na zárubni dveří, našla schovaný klíč.

Nete uvnitř nikdy nebyla, ale teď viděla, že je tam krásně uklizeno, na stěnách visí hezké obrázky a postel je řádně ustlaná. V malé komodě bylo jen málo věcí. Dál tam stály pěkné polobotky, které Nete na Gittiných nohou nikdy neviděla.

V botách našla skoro pět set korun a prsten s vyrytým nápisem: Alistair Charles – Oline Jensenová, Thorshavn, 7. srpna 1929.

Prsten nechala na místě.

Večer byly všechny samotky, jak ty ve sklepě, tak i v prvním patře, plné žen, které se popraly v dílně ručních prací.

Byl to jeden z těch dnů, kdy během večeře nepadlo jediné slovo. Žádná z chovanek na sebe nechtěla upozorňovat, vybočovat z řady, protože modřiny utrpěné během bojů v dílně ručních prací ještě pořád vězely v mysli většiny jejich dozorkyň a vzduch se mírně řečeno tetelil napětím.

Rita se podívala na Nete a přitom potřásala hlavou. O podobný virvál neměla zrovna zájem.

Potom zvedla do vzduchu všech deset prstů a nakonec ještě zvlášť i oba palce. Znamenalo to, že celá akce začne o půlnoci. Jaký má sakra Rita plán, jak je chce dostat z ďáblova kotle?

V té chvíli nemohla Nete vědět, že Rita měla v plánu podpálit postel své spolubydlící. Na ostrově byly sirky velmi dobře střežené, ale Rita byla prostě Rita. Stačila jí jedna jediná sirka a úlomek síry, který ukradla v kuchyni. Oba předměty měla po celý den dobře schované mezi plnými ňadry a použije je, až bude její imbecilní spolubydlící tvrdě spát.

Když už byl pokoj plný hustého kouře, její spolubydlící vykřikla. Všichni rychle vyletěli, protože s ohněm už měli své zkušenosti. V minulosti už budova několikrát stála v plamenech a před pár lety dokonce shořel celý ústav. Za pár vteřin doběhl dokonce i strážce majáku se svými pomocníky. Měli povolené opasky, košile jim visely přes kalhoty a organizovali práci u vodních čerpadel a donášku věder s vodou.

Rita a Nete se potkaly vzadu, za zahrádkou s bylinkami. Ohlédly se a viděly, jak se s rámusem vysypalo okno Ritina pokoje a jiskry vylétly k jasné hvězdnaté obloze jako šroubky, které se do ní chtějí zavrtat.

Pravděpodobně to nebude trvat dlouho a podezření padne na Ritu. Rozběhne se hledání, proto neměly času nazbyt.

Jak Nete předpokládala, v domečku Svoboda na ně ve světle petrolejové lampy čekali rybáři. Ani ve snu však nečekala, že jedním z nich bude Viggo, a už vůbec by ji nenapadlo, že si ji nebude pamatovat.

Zadíval se na ni se stejně pokřiveným úsměvem, který u něj Nete viděla tenkrát, když tajně pozorovala, jak spolu se svým kamarádem stál a sledoval, jak si třetí námořník bere Ritu zezadu. Byl to stejný úsměv, jaký by člověk rád viděl na rtech svého milence, ale rozhodně ne u cizího muže, a on teď pro ni byl cizí.

Když mu řekla, že je ta dívka z pouti, nedokázal si tehdejší epizodu ani vybavit. Jen se zasmál a podotkl, že když už si to spolu jednou rozdali, je na místě si to zopakovat.

Právě tahle poznámka rozbila Netino srdce na tisíc kousků.

Mezitím druhý muž přepočítal peníze a prohlásil, že je to málo. Nedá se nic dělat, jestli chtějí někam odjet, musí si obě lehnout na stůl, roztáhnout nohy a chybějící částku splatit tímhle způsobem.

Tohle zjevně neměli předem domluvené, proto začala Rita nadávat a rozpřáhla se směrem k němu. A to byla poslední věc, která jim v tu chvíli mohla pomoci.

„Tak si zůstaň na ostrově,“ odsekl chlapík a jednu jí vrazil. „Vypadni odsud.“

Nete se podívala na Vigga a doufala, že začne protestovat, ale ten vůbec nereagoval. Nebyl to tedy on, kdo tady rozhoduje, a tahle pozice mu plně vyhovovala.

Rita změnila názor a vykasala si šaty. V tu chvíli už ale byli muži domluvení. Proč by si to měli rozdávat s takovou drzou děvkou, kterou navíc už v minulosti několikrát měli, když můžou okusit něco nového? Bude to takhle, prohlásili.

„Pojd, Nete, jdeme zpátky. Vraťte nám prachy,“ zaječela Rita. Muži se rozesmáli ještě hlasitěji a peníze si mezi sebou rozdělili.

Nete se vyděsila. Gitte Charlesová rychle pochopí, že ty peníze nemohl ukrást nikdo jiný než Nete. Jak by se mohla dnes večer vrátit zpátky do ústavu? Měla by tam peklo na zemi.

„Já si le… lehnu,“ zakoktala a položila se na stůl. Muži vystrčili Ritu ven.

Chvíli ještě slyšela, jak Rita venku nadává a kleje, ale pak ztichla. Potom už Nete slyšela jen těžký dech cizího muže.

Když se uspokojil a jeho místo zaujal Viggo, Nete si pomyslela, že nikdy v životě neplakala víc a že život, který si vysnila, jí teď nenávratně vzali. Nikdy si nedokázala představit, že by mohla zažít tolik podrazů, tolik zla.

A zatímco si Viggo užíval, bloudila pohledem po stísněném prostoru. Loučila se tím nejenom s ostrovem Sprogø, ale také se starou Nete.

Ve stejném okamžiku, kdy se Viggo zachvěl v závěrečné křeči a jeho přítel se chechtal v rohu, se rozletěly dveře. Ukazoval na ni Ritin obviňující prst a sledovaly ji pichlavé oči Gitte Charlesové.

Muži nezaváhali a vzali nohy na ramena. Nete ležela s odhaleným rozkrokem na stole jako přibitá.

Od té chvíle neznala Netina nenávist k oběma ženám a k Viggovi, který si říkal muž, ale byl jen obyčejná svině, žádných hranic.

41 ) Listopad 2010

Už v zatáčce, dole u kostela v Brøndbyøsteru, zpozoroval Curt činorodou aktivitu. Rozptýlené hloučky lidí, kteří stáli uprostřed vozovky a chvěli se zimou.

Curt ztuhl, protože stáli před jeho domem. Odrazy modrých blikajících světel, křik, brumlání hasičských čerpadel. Noční můra každého.

„Jsem majitel domu, co se tady stalo?“ křičel. Všechny obranné mechanismy v těle mu běžely na plné obrátky.

„Zeptejte se policajtů, ještě před chvílí jsem je tady viděl,“ zařval hasič, zatímco se ujišťoval, jestli ohnisko ve stodole už nedoutná. „Jak se ten kriminalista jmenoval, víš, přece ten, který tady byl, když jsme přijeli. Vzpomeneš si?“ vyptával se druhého hasiče, který smotával hadice.

„Nebyl to náhodou Mørck?“ Potřásl hlavou, nebyl si úplně jistý, ale to ani nebylo potřeba.

Curt už slyšel dost. A nic z toho neznělo dobře.

„Měl jste veliké štěstí, pane,“ pokračoval hasič s hadicemi. „Kdybychom přijeli o dvě minuty později, stodola a pravděpodobně i dům s doškovou střechou na druhé straně ulice Tværgaden by shořely. Bohužel byl uvnitř muž a ten je vážně zraněný. Vypadal trochu jako cikán, možná bezdomovec, který vlezl dovnitř, aby se tam prospal. Domníváme se, že je přímou příčinou požáru, ale zatím to nemáme potvrzené. Určitě uvnitř pálil papíry, to už jsme zjistili. Možná se chtěl ohřát, ale jsou to pořád jen naše dohady. Požádejte policii, aby vám řekla bližší informace.“

Curt ani nepřikývl. To by ho ani ve snu nenapadlo.

Vlastní baterkou si posvítil do otevřeného prostoru. Maskované dveře byly odsunuté stranou a podlahu zakrývala kaše z popela. Bylo to šokující.

Počkal, dokud hasiči neodjeli, a potom se probrodil vrstvou popela do tajného prostoru. Rázem zjistil, že v něm nezůstalo vůbec, ale vůbec nic.

Čeho si ale všiml okamžitě, byl nápis na zdi.

Všude kolem bylo napsáno: ASAD TADY BYL!

Málem se mu z toho podlomila kolena.

„Všechno je pryč,“ vyprávěl a Lønberg mu naslouchal na bezpečném telefonu. „Všechno. Kartotéky, výstřižky, zakládající dokumenty, seznamy členů, složky. Oheň všechno zničil!“

„Doufám, že se nemýlíš,“ podotkl Lønberg. „I když je to příšerné, opravdu doufám, že tam opravdu všechno shořelo. Podle tebe Háfiz-al Asad pořád ještě žil, když jsi ho opouštěl, ale víme, v jakém stavu ho našla policie? Mohli ho vystopovat podle jeho mobilu?“

„Ne, ten jsme mu zabavili a vypnuli. Mikael a ostatní teď zpětně zkoumají jeho uložené záznamy a historii, protože možná obsahuje pro nás použitelné informace. Ale mobil jako takový byl od okamžiku, kdy jsme mu ho sebrali, vypnutý. Takže ne, je mi líto, ale nedokážu ti prostě vysvětlit, jak ho Carl Mørck dokázal najít.“

„Dej mi deset minut, zjistím, jak to vypadá v nemocnici, a zavolám ti zpátky.“

Curt se třásl vzteky a smutkem. Kdyby dokázal počkat a navštívil majitele pohřebního ústavu až zítra, kdyby toho vynikajícího muže neznal už z práce ve straně, nic podobného by se nepřihodilo.

Zavrtěl hlavou. Kdyby, kdyby, kdyby. Proč si dali další šálek kávy a proč mu manželka majitele pohřebního ústavu tak dlouho vyjadřovala svou soustrast? K čemu byly teď tyhle otázky dobré? Co se stalo, stalo se.

Teď musí postupovat podle plánu a ten je prostý. Až budou mít Araba z krku, další na řadě bude jeho kolega. A až bude i ten odklizený z cesty, a to by mohlo být už zítra, měl by jejich člověk ze stanice City zajít do sklepa na policejní stanici a odstranit Nørvigovy materiály.

Pěkně podle plánu. Bezprostřední ohrožení bude brzy odvráceno. O to teď jde.

Nemělo by se zapomínat ani na skutečnost, že v oddělení pracuje i nějaká žena. Ale podle jejich zdroje ze stanice City není příliš chytrá, takže od ní velké nebezpečí nehrozí. A kdyby se náhodou pletl, dokážou ji lehce zkompromitovat a vyrazit ze systému, než bys řekl švec. To jim slíbil.

Pokud Curt věděl, ani Søren Brandt už nepředstavuje žádnou hrozbu. Nakonec chtěl Mikael zaletět na Madagaskar a vyřídit Mie Nørvigovou a Herberta Sønderskova.

Až budou mít tohle všechno z krku, zbude jim jediný problém. Nete Hermansenová.

Její smrt musí za každou cenu vypadat přirozeně. Úmrtní list, následný rychlý pohřeb a bude po všem.

Úplně po všem, doufal.

Teď shořely Curtovy archivy, všichni jeho kolegové z Tajného boje zničili své vlastní a vzhledem k blízké smrti Carla Mørcka a Háfize al-Asada nebylo už policejní vyšetřování vážnou hrozbou, protože jak se Curt dozvěděl, oddělení Q si své případy nechává samo pro sebe. Ano, strana bude mít dostatek času se pevně usadit a celoživotní práce začne nést ovoce.

Curt si sám pro sebe přikývl. Když si všechno hezky promyslel, vlastně se nestaly žádné velké škody. Právě naopak.

Teď už zbývalo jen počkat na Lønbergovo hlášení z nemocnice, kde Araba hospitalizovali.

Curt vyšel do prvního patra a lehl si vedle své milované. Její pleť vypadala jako sníh a na dotyk byla ještě chladnější.

„Dovol mi, abych tě trochu zahřál, milá Beato,“ řekl a přitáhl si její tělo k sobě. Už to nebylo snadné. Zatímco seděl a popíjel kávu s lidmi, kteří mu byli naprosto lhostejní, tělo zachvátila posmrtná ztuhlost. Jak to mohl udělat?

Vtom zazvonil mobil.

„Ano, Lønbergu. Našels ho?“

„Jo, našel. Leží v nemocnici ve Hvidovre a není na tom dobře. Vlastně je na tom hodně, hodně zle.“

Curt si ulehčeně oddechl.

„Kdo je u něj?“

„Carl Mørck.“

„Aha. Nevíš, jestli se mu podařilo něco z místnosti vynést?“

„To sotva, pravděpodobně nic zásadního. Naše kontaktní osoba sedí právě teď v čekárně v nemocnici, naproti Carlu Mørckovi. Počkej chvíli, zeptám se jí na druhém telefonu, jestli už něco zjistila.“

V pozadí slyšel Lønbergův hlas a potom v telefonu opět zarachotilo.

„Opravdu těžko říct, nemůže si k němu sednout moc blízko. Říkala, že Carl Mørck si pročítá něco, co vypadá jako nějaký seznam, ale klidně to může být nemocniční poučení pro příbuzné. Podle ní to tak trochu vypadá.“

„Seznam?“

„Ano, ale buď v klidu, Curte, určitě o nic nejde. Bouře je zažehnána, starý příteli. Z historického hlediska je samozřejmě velmi nepříjemné, že všechny naše důležité listiny a veškerá dokumentace ohledně vybudování Tajného boje a Čistého zítřku jsou nenávratně pryč, ale stejně jako plameny sežehly naše složky, možná je dobře, že taky tvoje archivy lehly popelem. Co jinak, jsi v pořádku, Curte?“

„Ne.“ Zhluboka se nadechl. „Beata zemřela.“

Nastala dlouhá pauza. Curt věděl, co Lønberg a pár dalších zakladatelů organizace k Beatě cítili. Nevážili si jí jen jako šikovné organizátorky, která je všechny spojila, ale také jako ženy. Byla opravdu jedinečná.

„Čest její památce,“ dodal jen Lønberg. Na nic víc se zřejmě nezmohl.

Dohoda s majitelem pohřebního ústavu zněla, že se dostaví spolu se svým pomocníkem a převezmou Beatu následujícího dne v deset dopoledne. Podle nich se to nemůže už déle odkládat. Jak nešťastné načasování.

Curt se smutně zadíval na mrtvou manželku. Už se rozhodl, že ji dnes v noci bude následovat. Až muži z pohřebního ústavu přijedou, zjistí, že budou muset jet nadvakrát.

Ale to bohužel nepůjde, právě teď ne.

Nepůjde to, dokud si nebude stoprocentně jistý, že Carl Mørck a Háfiz al-Asad už nechodí po tomto světě, a dokud nebude mít potvrzeno, že ten papír, který v tuhle chvíli vyšetřovatel studuje ve sterilní čekárně na oddělení, není to, čeho se Curt nejvíc obává.

Vytočil Mikaelovo číslo.

„Háfiz al-Asad bohužel ránu do hlavy přežil a navíc se mu podařilo podpálit archiv. S největší pravděpodobností ale nepřežije následky zranění. V následujících hodinách a dnech ho budeme mít díky spolehlivé a loajální osobě z nemocnice pod dohledem. Máme tam zdravotní sestru, která nám v minulosti už několikrát pomohla a teď bude podávat aktuální informace. Je připravena. Myslím, že už si o něj nemusíme dělat starosti. Ne, problémem je nyní Carl Mørck.“

„Dobrá,“ ozvalo se na druhém konci.

„Tentokrát ho nesmíte spustit z očí ani na vteřinu, Mikaeli. Právě teď se nachází v nemocnici ve Hvidovre. Odtamtud ho budete pořád sledovat, rozumíš? Tím mám na mysli, že musí zmizet z povrchu zemského. Rozsekejte ho na kousky, dělejte, co uznáte za vhodné. Ale hlavně ať je to co nejdřív.“

42 ) Listopad 2010

Rose měla nervy na pochodu. Stála a zírala na Asadovu mrtvolně bledou tvář. Právě ho přenášeli ze sanitky na oddělení urgentního příjmu. Carl poznal, že dlouhá noc, během níž budou čekat na zprávy o Asadově stavu, na ni bude příliš.

„Zvládneš dojet domů sama?“ zeptal se jí v záři modrých blikajících světel. Podal jí klíčky od auta, když vtom si uvědomil, jaká je příšerná řidička. Ale už bylo pozdě.

„Díky,“ odpověděla a na krátkou chvíli se k němu přitiskla. Potom smutně zamávala směrem k nosítkám s Asadem a přešla ke Káčku.

Bohudíky že teď není žádný velký provoz, pomyslel si Carl. Kdyby se během dnešní noci stalo něco i Rose, bude mít on sám u policie nadobro utrum.

Ale to bude mít možná tak jako tak.

Na operačním sále měli s Asadem plné ruce práce. Až po dlouhé době přišel za Carlem do čekárny vážně vypadající lékař a oznámil mu, že plíce jsou na tom bohudíky docela slušně. Ale fraktura lebky a následné krevní sraženiny jsou takového rázu, že lékaři rozhodně nemohou nic slíbit. Asadův stav byl ve skutečnosti velmi vážný, a proto se ho rozhodli převézt do Královské nemocnice. Tam mají traumatologické oddělení, které už se připravuje na jeho příjem. Prohlédnou ho, pravděpodobně ho pošlou na další operaci a potom uloží na jednotku intenzivní péče.

Carl přikývl. Uvnitř jeho těla sváděl tuhý boj vztek se smutkem. Rozhodně nebude teď hned volat Rose a nesdělí jí informace, které právě obdržel.

Přitiskl si jeden z papírů, které Asad schovával pod košilí, blíž k hrudi. Za tohle Curt Wad zaplatí. A pokud se mu nedostanou na kobylku oficiální cestou, musí existovat i jiné možnosti. Carlovi už bylo všechno jedno.

„Doslechl jsem se o tom neštěstí až teď,“ zakřičel v tu chvíli kousek dál na chodbě známý hlas. Chvátal k němu Marcus Jacobsen.

Kruci, bylo to tak dojemné i smutné zároveň. Carlovi nezbylo než si osušit koutky očí.

„Klidně můžeme jet rovnou na stanici, Marcusi,“ řekl Carl. „Na cestu domů nemám sílu a stejně se musí okamžitě udělat plno věcí.“

Marcus Jacobsen se zahleděl do zpětného zrcátka a trochu si ho narovnal.

„Hmm, zvláštní, jak dlouho jede to auto pořád za náma,“ pronesl a potom se podíval na Carla. „Jo, já ti rozumím. Ale nevyspalý a žíznivý nemůžeš dělat hrdinu,“ dodal.

„Dobře. Až dojedeme na stanici, můžeme začít tím, že mě pozveš na panáka Gammel Dansk. Spánek bude muset ještě chvíli počkat.“

Carl seznámil vedoucího oddělení vražd s průběhem celého dne, nic jiného mu ani nezbývalo.

„Carle, zakázal jsem vám, abyste se ke Curtu Wadovi přibližovali. Teď se podívej, k čemu to vedlo.“

Carl přikývl, tahle poznámka se dala čekat.

„Ale dobře, žes mě neposlechl,“ pokračoval.

Carl k němu otočil hlavu. „Dík, Marcusi.“

Jeho šéf chvíli seděl a zvažoval slova. Pak to přišlo. „Je tady pár lidí, se kterými si budeš muset promluvit, než budeš pokračovat, Carle.“

„Rozkaz. Ale zatraceně se obávám, že na to nemůžu čekat.“

„Pak tě bohužel budu muset suspendovat, Carle.“

„Jestli to uděláš, tak ti hajzlové, co to udělali, zdrhnou.“

„Udělali co, Carle? Máš na mysli tvoje přepadení? To, co se stalo Asadovi? Nebo že si vybudovali vlastní novou stranu a navíc jim projdou všechny jejich staré zločiny?“

„Jo, všechno dohromady!“

„Já ti něco řeknu, Carle. Jestli si nedáš pauzu, dokud celou tu záležitost neproberu s několika lidmi, tak se Curt Wad a jeho následovníci nebudou zodpovídat z mnoha věcí, a to přece nechceme. Jsme domluvení? Zůstaneš v kanceláři, dokud ti nedám zelenou?“

Carl pokrčil rameny. Alespoň neřekl příliš mnoho.

Zastavili na parkovišti. Vystoupili a na chvíli zůstali stát před betonovým monstrem, dívali se na policejní stanici a oba si v duchu promítali dnešní události.

„Nemáš cigáro, Carle?“ zeptal se vedoucí oddělení vražd.

Carl se na okamžik usmál Marcusově kolísavosti. „Mám, ale nemám oheň.“

„Počkej,“ odpověděl Marcus. „Mám zapalovač v palubce.“

Otočil se a stihl ujít jen pár kroků. Vtom se přímo proti nim na plný plyn rozjelo tmavé auto se zhasnutými světly, které do té doby stálo šikmo přes cestu, zaparkované podél chodníku u policejní stanice.

Když auto narazilo do obrubníku, vyletěla jedna strana vozu do vzduchu. Zvuk kovu při nárazu bodal Carla do uší. Vrhl se na stranu a skutálel se po chodníku. Auto s kvílením zastavilo, řidič zařadil zpátečku, až převodovka zasyčela. Všude se šířil zápach spálené gumy z pneumatik, které se snažily zabrat.

Výstřel nepřeslechli, ale netušili, odkud přišel. Jediné, čeho si v setině vteřiny dokázali všimnout, byla dráha vozidla. Nejprve se změnila, pak se zdálo, jako by se auto vymklo kontrole, a nakonec vyjelo znovu šikmo přes ulici a plnou silou napálilo do jednoho z neoznačených policejních automobilů, které tam byly zaparkované.

Až potom zahlédli, jak se policista z motohlídky řítí z policejního ředitelství s vytasenou pistolí, a až tehdy Carl zaslechl, jak rozmanitou sbírku nadávek a kleteb má v zásobě vedoucí oddělení vražd a že je ze sebe dokáže vysypat, než bys řekl švec.

Zatímco vedoucí tiskového oddělení a vedoucí oddělení vražd drželi novináře a televizní reportéry na uzdě, prověřil si Carl údaje o atentátníkovi. Pochopitelně u sebe žádné doklady neměl, ale stačilo malé kolečko mezi kolegy. Carl ukazoval fotografii mrtvého muže, sedícího v autě s kulatým průstřelem v krku, a brzy padlo bingo. Kriminální vyšetřovatelé z oddělení C, nahoře ve druhém patře, byli zatraceně zkušení hoši.

„To je Ole Christian Schmidt,“ prohlásil jeden z nich bez váhání. Když měl Carl jméno, zbytek už byla hračka. Šlo o bývalého velmi hlasitého aktivistu extrémní pravice. Nedávno ho propustili z vězení. Odseděl si dva a půl roku za dvě násilná přepadení. Poprvé šlo o členku výkonného výboru socialistů a podruhé o mladého, naprosto náhodně vybraného přistěhovalce, který jen šel po ulici. Muž za sebou neměl dlouhou kriminální dráhu, ale stačilo to k obavám, kterým směrem se bude jeho kariéra vyvíjet dál.

Carl se zadíval na televizní zprávy TV 2 News, které běžely na ploché obrazovce od chvíle, kdy se posadil.

Tiskový mluvčí a Marcus Jacobsen zvládli tiskovku o střílečce na jedničku. Slovem se nezmínili o probíhajícím vyšetřování ani o jakémkoliv pozadí incidentu. Podle nich šlo o nečekanou náhlou epizodu. Muž byl zřejmě nepříčetný, a tak můžou děkovat pohotové reakci policisty z motohlídky, který projížděl kolem a zachránil životy dvěma kriminalistům.

Carl přikývl. Epizoda ukázala, že Curt Wad už je zoufalý a nezastaví se před ničím. O tom nebylo pochyb. Až se Marcus vrátí zpátky do kanceláře, musí spolu probrat, jak by mohli přistoupit k rychlému zatýkání.

Na obrazovce naskočil jiný obraz. Televizní moderátorka krátce shrnula kariéru Marcuse Jacobsena a omluvila se, protože jména zabitého útočníka ani střílejícího policisty zatím nebyla zveřejněna.

Obraz se opět změnil, ale výraz tváře moderátorky zůstával stejný.

„Dnes, okolo deváté hodiny ranní, se vyděsil jeden jachtař. Vyplul se svým člunem z přístavu v Havnsø a na půli cesty do Sejerby na ostrově Sejerø zahlédl na hladině utonulého. Podle našich informací se jedná o jednatřicetiletého novináře Sørena Brandta. Příbuzní již byli informováni.“

Carl odložil hrnek s kafem a otřeseně zíral na obrazovku, kde se ukázal obrázek usmívajícího se Sørena Brandta.

Copak tahle noční můra nemá konce?

„Madviga znáš už z minulosti, ne, Carle?“ zeptal se Marcus a požádal hosty, aby se posadili.

Carl přikývl a podal muži ruku. Karl Madvig, jeden z tvrdých hochů z tajné bezpečnostní služby. Ano, toho znal lépe než většinu ostatních.

„Už je to dávno, Mørcku,“ pozdravil Madvig.

Ano, aby ne. Od dob, kdy se svým jmenovcem kamarádil na policejní akademii, se jejich cesty nikdy nezkřížily. Madvig měl plné ruce práce, aby se u tajné služby stal vycházející kometou na jasném nebi. Svého času to býval pěkný chlap, ale proslýchalo se, že během let ztratil část svého vrozeného šarmu. Možná se pomluvy šířily díky tmavému obleku, ve kterém vždy chodil, možná kvůli jeho sebevědomí. Carlovi to stejně bylo jedno.

„Nazdar, Medúzo,“ řekl Carl a užíval si nepatrného úleku, který mužem otřásl, když jeho stará přezdívka vylezla z mlhy zapomnění. „Aha, takže jsme dospěli do okamžiku, kdy musíme zapojit i tajnou službu. Ne že bych se tomu snad divil,“ pokračoval s pohledem upřeným na Marcuse.

Vedoucí oddělení vražd zašátral po nikotinové žvýkačce. „Carle, měl bys vědět, že Madvig je odpovědný za pátrání tajné služby, co se týče založení Čistého zítřku a lidí v nejužším vedení včetně Curta Wada. Jejich šetření probíhá už čtvrtým rokem, takže ti je doufám jasné…“

„Mně je jasné úplně všechno,“ prohlásil Carl a obrátil se k Madvigovi. „Jsem tvůj člověk, Medúzo, do toho!“

Madvig přikývl a vyjádřil mu svou soustrast nad tím, co se přihodilo jeho asistentovi. Snad bylo použití výrazu „soustrast“ příliš silné, alespoň v to z celého srdce doufal.

Madvig je seznámil s výsledky prozatímního vyšetřování. Velmi otevřeně, na rovinu a také s velkou dávkou rozčilení. Rozhodně šlo o případ, který se ho dotýkal, to bylo vidět. Ponořil se i do hloubky a hrabal se v tom, čeho byli lidé se zdánlivě seriózní fasádou schopni.

„Odposlouchávali jsme vlivné členy Čistého zítřku a také ty členy, které známe z Tajného boje, tak systematicky, jak jen to bylo možné. Díky tomu dnes částečně známe jejich představy, se kterými jsi už Marcuse Jacobsena seznámil. Pochopitelně máme i svědecké výpovědi a dokumentaci, které naše pátrání dokládají, ale k tomu se můžeme vrátit později. Ale v těch složkách, které jste…“ – udělal ve vzduchu uvozovky – „takzvaně našli u Nørviga a kterými jsme se teď čtyřiadvacet hodin probírali, jsme bohužel nenašli nic, co bychom už nevěděli. Všechny ty staré případy, kdy lidé žalovali členy Tajného boje, lze snadno najít v archivech příslušných policejních okrsků. Co jsme naopak zatím netušili, jsou velmi aktuální známky toho, že Curt Wad používá své úderné jednotky přímo na zločinecké skutky, a to je vlastně svým způsobem dobře. Díky tomu je téměř jisté, že bude mnohem snazší získat na naši stranu veřejnost a přesvědčit ji, že je nutné tyhle lidi a všechno, co představují, zastavit.“

„Ano,“ vstoupil mu do proslovu vedoucí oddělení vražd. „Samozřejmě, Carle. Právem se můžeš cítit rozhořčený, že jsem tě neinformoval o vyšetřování tajné služby už dřív. Ale bylo nutné nenechat nikoho nahlédnout do karet. Jen si představ ten skandál, který by nastal, kdyby se novináři a veřejnost dozvěděli, že nově založená, takzvaná demokratická politická strana byla odposlouchávaná a vyšetřovaná. Ano, dokonce i infiltrovaná, a to do té míry, jak jen to bylo možné. Dokážeš si představit ty titulky?“ Maloval zprávy do vzduchu. „Policejní stát, zákaz výkonu činnosti, fašismus. Slova, která vůbec nesouvisejí ať už s našimi metodami nebo s cílem celého vyšetřování.“

Carl pokývl. „Díky za důvěru. Stejně si myslím, že bysme dokázali držet klapačku, ale to už je teď stejně jedno. Viděli jste, že zabili dokonce i Sørena Brandta?“

Marcus a Madvig se na sebe krátce podívali.

„Dobrá, takže to jste nevěděli. Søren Brandt byl jeden z mých zdrojů. Dnes ráno ho našli utopeného v zálivu u ostrova Sejerø. Předpokládám, že víte, o koho jde?“

Madvig a vedoucí oddělení vražd se na něj zadívali. Oba měli stejný bezvýrazný obličej. Takže to věděli.

„Věřte mi, byla to vražda. Brandt se obával o svůj život a schovával se na místě, o kterém nechtěl nic říct ani mně. Ale evidentně mu to stejně nebylo nic platné.“

Madvig se podíval z okna. „Dobrá, novinář? Zavraždili novináře!“ řekl a zároveň zvažoval následky. „Díky tomu bude tisk stát stoprocentně za námi. Připomíná to útoky na novináře jak na Ukrajině, tak i v Rusku, a s tím se nikdo v téhle zemi nedokáže smířit. Takže to budeme moct brzo spustit,“ dodal a otočil se k nim. Koutky úst měl lehce rozvlněné. Kdyby téma nebylo tak tragické, určitě by se radostí plácal do stehen.

Carl se na ně chvíli díval a potom vynesl svůj trumf.

„Mám něco, co bych vám rád předal, ale na oplátku chci mít volné ruce k dokončení případu, na kterém právě teď dělám. Troufám si říct, že objasnění toho případu povede k celé řadě obvinění proti Curtu Wadovi. Pořád ho totiž podezřívám, že má prsty v hezké řádce případů pohřešovaných osob. Dohodnuto?“

„To záleží pochopitelně na tom, co nám můžeš nabídnout. Nemůžeme dopustit, aby tvůj hon na Wada ohrožoval tebe a ostatní na životě,“ řekl Marcus Jacobsen a mrkl na něj způsobem, který znamenal: Jasně že dohodnuto!

Carl položil papíry na stůl. „Prosím,“ řekl. „Tady jsou seznamy všech členů Tajného boje.“

Madvigovi vyletělo obočí, oči měl na stopkách. To byla přesně ta věc, v jejíž existenci se neodvážil doufat ani ve svých nejdivočejších snech.

„Jo, jedná se o vybranou společnost, jen co je pravda. Mnoho známých lékařů, několik policajtů, kromě jiného i jeden ze stanice City, zdravotní sestry, sociální pracovníci. Samí dobří lidé. Ale teď jsme na tom mnohem líp, protože jsme o těchto lidech získali podrobné informace. A máme poznatky i o lidech, které Curt Wad vysílá do terénu. Mají pro sebe celý sloupec.“

Přejel prstem dolů po seznamu. Curt Wad seznam sepsal s germánskou pečlivostí. Neuvedl pouze jméno člena a jeho manželky či manžela, soukromou adresu, adresu do zaměstnání, e-maily, rodná čísla, telefonní a faxová čísla, ale také funkci, jakou dotyčný v organizaci zastává. Některé z mnoha poznámek na seznamu zněly: Informace, Doporučování, Výzkum, Zásah, Kremace, Právní pomoc, Úřední funkce. Nechyběl ani výraz Práce v terénu. Člověk nemusí být u policie moc dlouho, aby pochopil, co se za tím skrývá.

Rozhodně to nemělo nic společného s okopáváním brambor.

„Mezi členy zahrnutými do Práce v terénu je například zapsáno jméno Ole Christian Schmidt,“ řekl a ukázal na něj. „Jo, Marcusi, koukáš trochu nechápavě, ale to byl ten, kdo se dnes ráno s náma pokoušel udělat krátký proces.“

Madvigovy prsty se jen třásly, jak chtěly Carlovi seznam vytrhnout, to bylo zřejmé. Carl si dokázal živě představit, jak vtrhne do kanceláře své jednotky a oznámí konečný průlom. Ale Carl s ním jeho zjevnou radost nedokázal sdílet, protože za získání těchto informací zaplatili příliš vysokou cenu.

Právě teď bojoval Asad v Královské nemocnici o život.

„Podle rodných čísel těch, kdo jsou zapsaní v kolonce Práce v terénu, je jasné, že se jedná o úplně jinou věkovou kategorii, než jsou například ti, kdo provádějí potraty,“ pokračoval. „Nikomu z těch, co pracují v terénu, není víc než třicet. Navrhuju, abysme celou partičku preventivně pozatýkali a tvrdě na ně uhodili. Bude nás zajímat, kde se v posledních pár dnech pohybovali. Když to takhle uděláme, pokusy o atentáty a vraždy okamžitě přestanou, tím si můžete být jistí. A vy z tajné služby se můžete postarat o veškeré papírování.“

Přitáhl si seznam členů k sobě. „Získání tohoto seznamu bude možná stát mého dobrého přítele a kolegu Asada život. Takže ho nedostanete, dokud mi nepotvrdíte, že jsme dohodnutí. Berte, nebo nechte být.“

Nastal okamžik, ve kterém si Madvig a vedoucí oddělení vražd opět vyměnili pohledy.

„Rád bych ti, Rose, řekl, že se Asad na chviličku probral z bezvědomí,“ oznámil Carl do telefonu.

Na druhém konci nastalo naprosté ticho. Tahle informace samozřejmě nestačila k tomu, aby se dokázala uvolnit.

„Doktoři říkali, že Asad na chvíli otevřel oči a rozhlédl se kolem sebe. Pak se usmál a řekl: „Takže mě našli. Dobrá práce!“ A pak zase odpadl.“

„Panebože,“ ozvala se Rose. „Myslíte, že bude v pořádku, Carle?“

„Netuším. To ukáže až čas. Zatím budu na případu dál makat. Ty si vezmi pár dní volna, Rose, už je načase. Myslím, že by sis měla vybrat týden náhradního volna, udělalo by ti to dobře. Máš za sebou několik těžkých dnů, to je mi jasný.“

Slyšel, jak začala zhluboka dýchat. „Dobře, tak jsme domluvení. Ale měl byste vědět, že jsem zjistila něco, co nesedí, Carle.“

„Aha. O co jde?“

„O složku, kterou vzal Asad v archivu Curta Wada. Když jsem jela domů, ještě pořád ležela v autě. Vzala jsem ji nahoru do bytu a dneska ráno jsem si ji prohlídla. Víte, o čem mluvím. Složka 64.“

„Jo. A co je s ní?“

„Teď už chápu, proč si Asad myslel, že je tak důležitá, a schoval si ji pod košili, než to všechno podpálil. Musel ty archivy pěkně důkladně prohrabat, když si vybral zrovna tuhle a navíc ten seznam členů, který jste si nechal. Bohudíky že vám sbalil ten zapalovač, jinak by si tam uvnitř neměl čím posvítit.“

„A co je s tou složkou?“

„Jsou to lékařské zprávy Curta Wada a jde o dva potraty Nete Hermansenové.“

„Dva?“

„Ano. Když jí bylo patnáct, přivolali k ní doktora, protože spadla do potoka a začala krvácet. Podle lékaře se jednalo o spontánní potrat. A víte, kdo byl ten doktor? Otec Curta Wada.“

„Chudák holka. Byla zatraceně mladá. Podle tehdejších morálních měřítek to pro ni a celou její rodinu musela být pořádná ostuda.“

„Možná, ale mě zaujal jiný případ. Případ, který známe i z Nørvigových materiálů. Ten, ve kterém Nete Hermansenová žaluje Curta Wada kvůli znásilnění a za to, že si nechal zaplatit za provedení nelegálního potratu.“

„To poslední je ve složce těžko napsáno.“

„Není, ale je tam něco jiného a hodně zajímavého.“

„Co, Rose?! Mluv!“

„Jméno muže, se kterým otěhotněla a kvůli kterému se všechno dalo do pohybu.“

„Kdo to byl?“

„Viggo Mogensen. A podle vás Nete před pár dny tvrdila, že ho vůbec nezná.“

43 ) Září 1987

Nete si Gitte Charlesové všimla hned, jak se její silueta objevila u Jezerního pavilonu. Z té charakteristické chůze a mávání rukama naskočila Nete husí kůže. Více než třicet let byla ušetřena pohledu, který ji nyní přiměl sepnout ruce a rozhlédnout se po obývacím pokoji, jestli je všechno připraveno, aby vražda mohla proběhnout co nejrychleji. Všechno musí proběhnout hladce, protože bolest hlavy neustupovala. Naopak se uhnízdila jako žiletka a řezala ji v mozkové kůře. Chtělo se jí zvracet.

Buď prokleta, migréno, pomyslela si. Uvažovala, jestli se bolesti časem zmírní, až uteče od všeho, co jí znovu a znovu připomíná život, který se jí rozpadl na malé kousky.

Ano, postačí na pár měsíců odjet a všechno bude vypadat jinak. Možná dokonce dokáže žít i s tím, že Curt Wad pořád chodí po tomto světě.

S tím, jak se teď cpe na výsluní, ho musí jeho vlastní minulost dohonit a jednoho krásného dne se všechno pěkně rozmázne, zadoufala. Neměla na výběr.

Jinak by jí nestačily síly na vraždu Gitte.

Čtyři dny po založení požáru a neúspěšném pokusu o útěk se objevila dvojice uniformovaných policistů a odvedli Ritu a Nete. Neřekli ani slovo, kam je vezou, ale to si člověk dokázal lehce domyslet. Žhářství, narušená morálka a idiocie nebyla označení, která by na tomto místě byla k něčemu dobrá, a pomsta Gitte Charlesové byla zatraceně dobře cílená. Proto byly Rita a Nete převezeny přes vodu a potom sanitkou do nemocnice v Korsøru. Byly spoutané koženými řemeny jako odsouzení vězni při cestě na popraviště. Dokonce se tak i cítily, když viděly, jak k nim přicházejí ošetřovatelé s chlupatýma rukama, kteří si rádi sáhli. Když je táhli přes celé oddělení, Nete i Rita křičely a kopaly do všech stran. Nakonec skončily v lůžkové části. Přivázali je k postelím a nechali je, ať si bok po boku vzlykají a modlí se za své nikdy nenarozené děti. Ošetřujícímu personálu bylo pravděpodobně všechno jedno. Těchto takzvaně „morálně slabomyslných“ individuí už viděli příliš mnoho, aby se nechali dojmout Netinými slzami a prosbami o pomoc.

Nakonec začala Rita ječet a řvát. Nejprve požadovala rozhovor s primářem, potom s policií a nakonec se samotným starostou Korsøru, ale nebylo jí to nic platné.

A Nete se zmocnil šok.

Do jejich pokoje vešli bez jediného slova dva lékaři a dvě zdravotní sestry. Stoupli si po dvojicích vedle jejich postelí a připravovali si injekční stříkačky. Pokoušeli se je uklidnit tím, že je to pro ně nejlepší možné řešení. Vysvětlovali, že po provedení zákroku budou moci žít normální život, ale Netino srdce bilo pro všechny ty malé duše, které nebude moci uvést do života. Když jí zavedli kanylu, srdce se jí málem zastavilo, ztratila se sama sobě i svým snům.

Když se o několik hodin později probrala, měla už jen bolesti v podbřišku a obvazy. Všechno ostatní jí vzali.

Dva dny nepronesla jediné slovo a mlčela i dál, když je obě dvě zase převezli zpátky na ostrov Sprogø. Zbývala jí už jen sklíčenost a smutek.

„Bláznivka drží klapačku, možná se z té lekce přece jen poučila,“ opakovaly vychovatelky škodolibě a ona je slyšela. Vlastně měly pravdu. Celý měsíc neřekla ani slovo, protože k čemu by to bylo dobré?

A pak ji propustili.

Ritu si naopak na ostrově nechali. Přece jen existují nějaké hranice, koho můžeme do společnosti vrátit a koho už ne, říkávali.

Nete stála na zádi a pozorovala vlny obklopující ostrov. Sledovala, jak maják pomalu mizí za horizontem, a uvažovala, že klidně mohla na ostrově zůstat, protože pro ni život už stejně skončil.

První rodina, do které se dostala, se skládala z opraváře, jeho ženy a tří vyučených synů. Všichni žili z příležitostné práce a čilého směnného obchodování. Žádná rodina neměla tak silnou potřebu po celý den nadávat a nechávat ostatní otročit jako tahle. Když k nim přišla Nete, jejich potřeba byla dokonale ukojena. Dávali jí všemožné úkoly. Musela uklidit dvůr, který byl nacpaný zrezivělými vyhozenými součástkami, musela být k ruce hrubé a nevlídné paní domu, jejíž jedinou a největší zábavou bylo šikanovat všechny kolem sebe a nejraději Nete.

„Konkubíno, služko, hloupá děvko,“ znělo po celý den, a když se naskytla sebemenší příležitost, kdy mohla žena Nete vynadat, nenechala si ji ujít.

„Pitomá krávo. Řekni, že to nedokážeš přečíst, co se tady píše, ty blbko?“ zeptala se paní domu a ukazovala na zadní stranu sáčku s práškem na praní. A když to nedokázala, doprovodil ponížení ještě pohlavek.

„Copak nerozumíš dánsky, ty dutá hlavo?“ znělo tam od rána do večera a Nete se snažila zmenšit, aby nebyla ani vidět.

Synové jí sahali na prsa, kdy se jim zachtělo, a otec vyhrožoval, že zajde ještě dál. Když se myla, objevovali se jeden po druhém a čmuchali kolem jako psi, stáli přede dveřmi a bez ostychu předváděli svůj chtíč.

„Pusť nás dovnitř, Nete. Přinutíme tě kvičet jako prase, protože stejně nejsi nic jiného, věř nám,“ smáli se. Takhle probíhal den za dnem, ale noci byly horší. Pevně zavřela dveře do svého pokoje, pod kliku přitáhla těžké křeslo a lehla si na podlahu u nohou postele. Kdyby se některému z nich náhodou podařilo vpadnout dovnitř a skočit na postel, dočká se velkého překvapení, o to už se postará. Protože postel byla prázdná a železná trubka, kterou našla venku na dvoře, byla hodně těžká. Kdyby to došlo tak daleko, bylo jí úplně jedno, jestli někoho z nich přizabije nebo dokonce zabije. Co horšího by se jí mohlo stát, než že tady musí být?

Čas od času uvažovala o tom, že do večerní kávy, kterou rodina popíjela, zamíchá trochu blínu černého. Přivezla si ho z ostrova. Ale nikdy k tomu nenašla dost odvahy, takže z toho nic nebylo.

Nakonec ale došlo k něčemu jinému. Jednoho dne se paní domu podařilo vrazit manželovi pěkně mlaskavou facku a jemu došla trpělivost. Došel si pro brokovnici a rozstřelil jí hlavu, a tím zároveň zničil i existenci celé rodiny.

Nete pak seděla dlouhé hodiny sama v kuchyni a neklidně se pohupovala dopředu a dozadu. Policejní technici mezitím vydloubávali ze stěn v obývacím pokoji broky a seškrabovali kousky masa.

Až k večeru se její osud vyjasnil.

Přišel za ní poměrně mladý muž, možná jen o nějakých šest, sedm let starší než ona sama, podal jí ruce a řekl: „Jmenuju se Erik Hanstholm a byli jsme společně s mou manželkou Marianne požádáni, abychom se o tebe postarali.“

Slova „abychom se o tebe postarali“ zněla tak cize. Jako slabý závan starých časů, ale zároveň i jako výstražný signál. Právě takových slov se opakovaně a neúspěšně snažila držet, ale v tomhle domě hrůzy, kde ve stěnách ještě zněla ozvěna výstřelu, je nikdy v životě neslyšela.

Vzhlédla k muži. Působil mile, ale tenhle pocit ze sebe rychle setřásla. Kolikrát už se krutě zmýlila, když se jí zdálo, že někteří muži vypadali mile?

„Tak to asi nemám na výběr,“ řekla a pokrčila rameny, protože co mohla říct jiného? Nikdy nedostala na výběr.

„Já i Marianne máme částečný úvazek jako učitelé neslyšících v Bredebro. Je to nahoře, v takzvaném temném Jutsku,“ sám se tomu výrazu zasmál. „Ale možná i přesto budeš mít chuť tam žít s námi?“

Teprve tehdy se mu poprvé podívala přímo do očí. Kolikrát měla možnost sama rozhodovat o vlastní budoucnosti? Pokud si dobře pamatovala, tak nikdy. A kolikrát jí někdo řekl slova „možná“ a „budeš mít chuť“? Od té doby, co jí zemřela matka, tak nikdo, tím si byla naprosto jistá.

„Už jsme se v minulosti potkali, ale je to už pěkných pár měsíců,“ dodal muž. „Chodil jsem si číst s jednou nedoslýchavou dívkou do nemocnice v Korsøru. Měla leukémii. Tys ležela na vedlejší posteli. Vzpomínáš si na to?“

Pokýval hlavou, když viděl, jak ji to zmátlo a jak několikrát zamrkala, aby se skryla před jeho zvídavýma očima.

Je to vážně on?

„Myslíš, že jsem si nevšiml, jak jsi nás tenkrát poslouchala? Jasně, to nešlo přehlédnout. Na ty modré oči se nedá zapomenout.“

Natáhl k ní opatrně ruku, ale nedotkl se jí. Nechal ji volně viset ve vzduchu a vyčkával.

Čekal, dokud sama neprotáhla prsty. A pak se ho chytila.

Celý Netin svět se obrátil naruby o několik dní později, ve služebním bytě v Bredebro.

Od svého příjezdu polehávala v posteli a čekala, kdy začne nové trápení. Čekala na další hrubá slova a nové podrazy, které ji doprovázely jako vlastní stín.

Nakonec ji vyzvedla mladá manželka, Marianne Hanstholmová, a dovedla ji do učebny. Tam ukázala na tabuli.

„Podívej se sem, Nete. Chtěla bych ti položit pár otázek. Na rozmyšlenou a na odpovědi si nech tolik času, kolik potřebuješ. Uděláš to pro mě?“

Nete se podívala na tabuli s písmeny. A vzápětí se jí zhroutil celý svět, protože dobře věděla, o co jde. Tenkrát, když chodila na venkovskou školu, byly všechny ty znaky na tabuli jejím prokletím. Na zvuk rákosky svištící na záda nebo rány pravítkem přes prsty člověk jen tak lehce nezapomene. A až tahle žena naproti ní zjistí, že Nete rozpozná sotva čtvrtinu ze všech písmen a navíc není schopna je smysluplně seřadit, spadne zase zpátky do bahna, kam vždycky patřila, jak jí všichni říkali.

Nete stiskla rty. „Já bych ráda, paní Hanstholmová, ale nedokážu to.“

Chvíli se na sebe beze slova dívaly. Nete mezitím přemýšlela, kam dostane první ránu, ale Marianne Hanstholmová se jen usmála.

„Věř mi, moje milá. Ty to dokážeš, ne že ne. Zatím mi můžeš pro začátek říct, která písmena poznáš. Udělalo by mi to velkou radost.“

Nete se zamračila. Ale když pořád nic nepřicházelo a žena se stále usmívala a ukazovala na písmena, neochotně vstala a přišla blíž k tabuli.

„Znám tohle písmeno,“ řekla a ukázala prstem. „To je N, znám ho, protože na ně začíná moje jméno.“

A paní Hanstholmová zatleskala a rozesmála se z celého srdce. „Takže nám zbývá už jen dvacet sedm dalších písmen, není to skvělé?“ zeptala se, vyskočila a Nete objala. „Jen počkej, nebude to dlouho trvat a všem ukážeme.“

Při objetí laskavými pažemi se Nete roztřásla, ale žena ji držela pevně a šeptem opakovala, že teď už bude dobře. Skoro se tomu ani nedalo věřit.

A proto se pořád třásla a plakala.

V tu chvíli vešel dovnitř Erik Hanstholm, jehož přilákal rozruch. Okamžitě ho zjevně dojaly Netiny ubrečené oči a svěšená ramena.

„Ach, Nete. Vybreč se, dostaň ze sebe všechnu bolest, holčičko naše, protože po dnešku už se jí navždy zbavíš,“ řekl a šeptal jí slova, která od té chvíle zaujala v jejím životě důležité místo a nahradila všechno zlé, co si doposud prožila.

„Dokážeš to, Nete. Už napořád si zapamatuj: Dokážeš to.“

Jednou na podzim roku 1961 vrazila Nete před lékárnou na hlavní třídě v Bredebro do Rity. Než Nete dokázala na opětovné setkání jakkoliv zareagovat, přišlo bouřlivé objetí.

„Zrušili ústav na ostrově Sprogø,“ oznámila Rita a při pohledu na Netin šokovaný výraz se rozesmála.

Potom zvážněla.

„Většinu z nás umístili do pěstounských rodin, kde pracujeme za stravu a ubytování, takže v tomhle směru se toho vlastně moc nezměnilo. Dřina a makačka od rána do večera a nedostaneme za to ani floka. To člověka pěkně rychle otráví, Nete.“

Nete přikývla. Dobře věděla, o čem je řeč. Pokusila se podívat Ritě do očí, ale moc jí to nešlo. Doufala, že tyhle oči už nikdy v životě neuvidí.

„Proč jsi přišla sem?“ zeptala se konečně a nebyla si jistá, jestli chce slyšet odpověď.

„Makám sotva dvacet kiláků odtud, na jedné mléčné farmě. Pia, ta šlapka z Århusu, tam hákuje taky. Nezastavíme se od pěti od rána po celej den a to mě pěkně sere. Teď jsem jim zdrhla a přišla jsem se tě zeptat, jestli půjdeš se mnou?“

Jestli půjde Nete s ní? Ne, tohle Nete nechtěla poslouchat. Při pohledu na Ritu se jí zvedl žaludek. Jak se po tom, co jí provedla, vůbec mohla odvážit ji vyhledat? Kdyby nebylo Ritiny žárlivosti a sobeckosti, mohlo být všechno jinak.

Nete by se bývala dostala z ostrova a pořád by mohla mít děti.

„Pojď, holka. Půjdeš se mnou, Nete, že jo? Vypadneme a spálíme za sebou mosty. Vzpomínáš si na naše starý plány? Anglie a Amerika. Někam pryč, kde nás nikdo nezná.“

Nete se podívala stranou. „Jak ses dozvěděla, kde jsem?“

Rita se suše zasmála. Cigarety už si vybíraly svou daň. „Copak tě nenapadlo, že si tě Gitte Charlesová ohlídá, ty malá naivko? Vážně ti nedošlo, že mě ta kráva bude od rána do večera a od večera do rána trápit tím, že mi bude vyprávět, kde a jak si užíváš života na svobodě?“

Gitte Charlesová! Když Nete to jméno uslyšela, sepjala ruce. „Charles! Kde teď je?“

„To kdybych věděla, udělala bych s ní krátký proces,“ odvětila Rita ledově.

Nete se na ni na chvíli zadívala. Kdysi bývala svědkem, čeho všeho je Rita schopná. Viděla, jak bezhlavě mlátí měchačkou na prádlo chovanky, které nechtěly zaplatit za cigarety. Dlouhé, hluboké rány, po kterých byly vidět stopy modřin, jen když se dívky svlékly.

„Měla bys jít, Rito,“ řekla zarputile. „Už tě nikdy v životě nechci vidět, chápeš?“

Rita zvedla hlavu a opovržlivě se na Nete podívala. „Ale, tys nám pěkně zpychla, ty malá děvko. Najednou je z tebe vznešená panička, moc slušná na to, aby ses se mnou zahazovala. Mám pravdu, nebo se pletu?“

Nete sama pro sebe přikývla. Během života poznala, že když chce člověk všechno pochopit, musí si pamatovat dvě základní lidské pravdy. Tou první byla bratrova slova o dvou skupinách lidí a tou druhou poznatek, že lidský život je neustálé balancování nad propastí pokušení a zároveň vědomí, jak hluboko může člověk spadnout, když přešlápne okraj.

Teď právě měla obrovské pokušení použít proti Ritě zaťaté pěsti a vymazat jí z tváře ten povýšený výraz, ale Nete sklonila hlavu a vydala se pryč. Jestli někdy někdo spadne do propasti pokušení, ona to rozhodně nebude.

„Šťastnou cestu, Rito,“ řekla, už otočená zády. Ale Rita se s tím nehodlala spokojit.

„Zůstaň tady,“ zařvala a chytila Nete za rameno. Zároveň se obrátila k několika nevinným ženám v domácnosti s nákupní síťovkou v ruce a zadívala se do jejich nevyzpytatelných tváří.

„Tady stojí dvě děvky z ostrova Sprogø, které vašim manželům splní nejtajnější tužby jen za deset korun, a tahle je nejdivočejší,“ ječela, chytila Nete za bradu a násilím ji obrátila k ženám. „Podívejte se, jak vypadá kurva. Co myslíte, neměli by ji vaši chlapi v posteli mnohem radši než vás, vy ošklivé krávy? Bydlí tady ve městě, tak si začněte dávat bacha.“

Rita se otočila s přimhouřenýma očima zpět k Nete. „Tak pojedeš se mnou, Nete? Protože jestli ne, budu tady stát a řvát z plna hrdla tak dlouho, dokud mě neseberou policajti. Potom už se ti ve městě tak lehko žít nebude, co myslíš?“

O něco později seděla u sebe v pokoji a plakala. Vtom někdo zaklepal na dveře a dovnitř opatrně vešel její pěstoun.

Tvářil se vážně a dlouho mlčel.

Teď mě požádá, abych odešla, pomyslela si. Zase pojedu do rodiny, která mě bude držet dál od normálních lidí. K někomu, kdo se za nic nestydí, ano, k někomu, kdo stud vůbec nezná, uvažovala.

Zlehka a opatrně položil svou ruku na její. „Měla bys vědět, že ve městě se mluví hlavně o tom, jak slušně ses zachovala, když k tomu incidentu došlo, Nete. Zaťalas pěsti, to všichni viděli, ale nepraštilas ji. Místo toho jsi využila síly slova, a tak je to dobře.“

„Takže teď už to vědí všichni,“ podotkla Nete.

„Vědí co? Vědí jen jedno. Naklonila ses k ženě, která tě napadla, a řeklas: Ty mi říkáš, že jsem děvka. Víš co, Rito? Až si mě příště zase spleteš s mou sestrou, dvojčetem, myslím, že ti všichni tihle lidi, co stojí kolem, rádi ukážou cestou do nějaké pořádné optiky. Jdi mi z cesty a už se nikdy nevracej, nebo na tebe zavolám policii. Rozumíme si?“ Pokývl. „To je všechno, co vědí. Je na tom něco špatného?“

Podíval se na Nete a usmíval se, dokud neroztála.

„A abych nezapomněl, Nete, ještě něco. Něco pro tebe mám.“

Vylovil cosi za svými zády.

„Tumáš,“ řekl a podal jí diplom s obrovskými písmeny. Chvíli jí trvalo, než to dokázala přečíst, ale nakonec to slovo po slově zvládla.

Bylo tam napsáno: „Nikdo, kdo tohle dokáže přečíst, nesmí být nazýván analfabetem.“

Stiskl jí ruku. „Pověs si to ve svém pokoji, Nete. Až přečteš všechny knížky na naší polici a vyřešíš všechny matematické příklady, které dáváme nedoslýchavým, půjdeš na soukromou základní školu.“

Zbytek se stal minulostí dřív, než se stačila ohlédnout. Soukromá základní škola, střední škola pro laborantky, nástavbový kurz pro laboratorní techniky, zaměstnání v Interlabu a manželství s Andreasem Rosenem. Nádherná minulost, která by se dala nazvat Netiným druhým životem. Šlo o minulost předtím, než Andreas zemřel, a dlouho před současnými událostmi, kdy seděla u sebe v bytě a měla na svědomí čtyři vraždy.

Až budu mít vyřízenou i Gitte, musí začít naplno můj třetí život, pomyslela si.

V tu chvíli zabzučel telefon od hlavních dveří.

Když Nete otevřela dveře od bytu, stála před ní – jako mramorový sloup zpustošený časem, ale pořád krásný a majestátní – Gitte.

„Díky za pozvání, Nete,“ řekla prostě a vklouzla dovnitř jako had do myší díry.

Gitte se rozhlédla po chodbě, podala Nete svůj kabát a potom vplula do obývacího pokoje jako pirátská loď na výpravě. Bystrýma očima si všimla každé stříbrné lžičky, přeměřila cenu každého obrazu.

Nakonec se obrátila k Nete. „Neuvěřitelně mě zarmoutilo, když jsem se dozvěděla, jak moc jsi nemocná, Nete. Je to rakovina?“

Nete přikývla.

„A nedá se s tím nic dělat? Je to jisté?“

Nete znovu přikývla a zrovna chtěla Gitte vyzvat, aby se posadila, ale vtom si uvědomila, že není připravená tak dobře, jak si předtím myslela.

„Ne, ty si sedni, Nete, já už se o všechno postarám. Vidím, že čaj je připravený v konvici, tak já ti naliju.“

Lehce do Nete strčila a dotlačila ji na místo na sedačce.

„Cukr?“ zeptala se od příborníku.

„Ne, díky,“ odpověděla Nete a opět vstala. „Udělám novou konvici čaje, tenhle už vystydl. Stál tady od té doby, co odešel můj poslední host.“

„Tvůj poslední host? On už tady dneska někdo byl?“ Gitte se na ni zvědavě zadívala a i přes Netiny protesty začala čaj nalévat.

Nete znejistěla. Šlo o cílenou otázku? Domyslela si snad Gitte něco? Nete ji přece viděla přicházet zdola, od Jezerního pavilonu, takže riziko, že by mohla potkat někoho z ostatních, bylo poměrně malé.

„Ano, už tady dnes pár lidí před tebou bylo. Jsi poslední.“

„Aha.“ Podala jeden šálek Nete a sama si nalila druhý. „A nám všem se možná nabízí stejný prospěch?“

„Ne, všem ne. Mimoto právník musel vyrazit na pochůzku, dokud jsou obchody ještě otevřené, tak tě musím poprosit o trochu trpělivosti. Spěcháš?“

Otázka vyvolala podivný smích. Jako by spěch byl to poslední, na co Gitte myslela.

Musím udržovat konverzaci, dokud se mi nepodaří dostat se k čaji a sama ho nalít. Ale jak to udělat? uvažovala Nete. Hlavou se jí šířila silná bolest. Měla pocit, jako by jí někdo na lebku nasadil helmu s hroty obrácenými špičkami dovnitř.

„Těžko uvěřit, že jsi tak nemocná, Nete. Jak se zdá, uplynulá léta k tobě byla milosrdná,“ prohlásila Gitte a pomalu kroužila šálkem.

Nete potřásla hlavou. Pokud dobře viděla, byly si v mnoha ohledech velmi podobné a slovo „milosrdná“ asi nebylo úplně to pravé. Roky na nich zanechaly své stopy. Vrásky, povadlá kůže a šedivé vlasy se už hodnou chvíli hlásily o své místo na slunci. Ne, člověk hned viděl, že si obě během uplynulé doby prožily svoje.

Nete se pokusila vybavit si dobu s Gitte Charlesovou, časy prožité na ostrově. Bylo to všechno tak zvláštní, protože teď Nete věděla, že si role vyměnily.

Chvíli se bavily o ničem, potom Nete vstala, vzala svůj i Gittin šálek a stoupla si k příborníku, zády do místnosti, stejně jako v předchozích případech. „Ještě jeden šálek?“ zeptala se.

„Ne, díky. Už mi nenalívej,“ odpověděla Gitte, ale Nete stejně kapkami výtažku blínu černého do jejího šálku nešetřila. „Ale ty si klidně dej.“

Nete její odmítnutí ignorovala. Kolikrát mě jen komandovala na tom ďábelském ostrově? přemítala. Postavila proto šálek s čajem před Gittino místo a sama už si nedala. Právě teď migréna útočila. Měla pocit, že jí krev buší až v uších. Už jen z čajového odéru se jí zvedal žaludek.

„Můžeme si vyměnit místo na sedačce, Gitte?“ zeptala se. Žluč se jí tlačila do krku. „Mám příšernou migrénu, a když sedím obličejem proti oknu, dělá se mi zle.“

„Ale, božíčku, ještě tohle,“ řekla Gitte a vstala. Nete mezitím přesunula šálek po stole.

„Teď nemůžu chvíli mluvit,“ oznámila Nete. „Musím si na chvilku sednout a zavřít oči.“

Vyměnily si místa, Nete zavřela oči a usilovně přemýšlela. Když si její stará mučitelka čaj nevezme a nevypije ho, bude zase muset použít kladivo. Nabídne jí šálek kávy, dojde pro kladivo a praští ji zezadu do krku. Potom se na chvilku posadí a počká, dokud nejhorší krvácení neodezní. Samozřejmě, po ráně kladivem bude asi dost krve, ale záleží na tom, když je Gitte poslední? Až odtáhne tělo k ostatním, může přece koberce trochu vyčistit.

Kroky za svým křeslem nepřeslechla, ale i přesto se trochu polekala, když ucítila, jak jí Gittiny ruce lehce přejíždějí po těle a zastavují se na šíji.

„Klidně seď, Nete. Na masáže jsem dobrá, ale v téhle nepohodlné poloze se dělají těžko. Bylo by lepší, kdybys seděla na židli,“ pokračoval hlas za ní a prsty začaly silou zpracovávat její krční svalstvo.

Pořád vnímala její blábolení, ale jednotlivá slova jí unikala. Tyhle dotyky už Nete kdysi dávno zažila za úplně jiných okolností. Tehdy byly kouzelně smyslné a důkladné a ona je nenáviděla.

„Myslím, že bys toho měla nechat,“ řekla a protáhla se. „Nebo se tady pozvracím. Musím jen chvíli klidně sedět. Už jsem si vzala prášek, takže za chviličku začne působit. Mezitím si vypij čaj, Gitte, a až se právník vrátí, všechno probereme.“

Trochu pootevřela oči a zahlédla, jak Gittiny ruce sjely z jejího těla, jako kdyby dostala ránu elektrickým proudem. Zaznamenala, jak Gitte prošla kolem stolu a tiše se usadila vedle na pohovce. Po krátké chvíli se ozvalo i ťuknutí čajového šálku.

Nete mírně zaklonila hlavu a přimhouřenýma očima sledovala, jak Gitte zvedla šálek k ústům. Působila napjatě a nervózně. Rozšířenými nosními dírkami si k čaji čichla, lehce usrkla a najednou se jí zničehonic doširoka otevřely oči, ve kterých se odráželo podezření a zvýšená bdělost. V následující vteřině Gitte vyslala bleskurychlý a velmi přímý pohled směrem k Nete a potom si opět přivoněla k šálku s čajem.

Když šálek pomalu odložila, Nete zvolna otevřela oči.

„Ach,“ vzdechla si a zkoušela odhadnout, co se asi tak může Gitte honit hlavou. „Už se cítím o maličko líp. Ta masáž mi asi pomohla, jsi dobrá, Gitte.“

Všechno v ní křičelo: Vstaň. Dojdi pro kladivo a udělej s ní krátký proces. Rychle nalij formaldehyd do pootevřených úst všech těl a pak si můžeš jít lehnout.

„Musím se trochu napít vody,“ řekla a opatrně vstala. „Po všech těch prášcích mám strašně sucho v puse.“

„Tak si dej trochu čaje,“ navrhla Gitte a podala jí šálek.

„Ne. Když je tak studený, nechutná mi. Postavím vodu na nový. Myslím, že právník už se brzy vrátí.“

Udělala pár rychlých kroků do kuchyně a otevřela skříňku. Když se skláněla pro kladivo, ozval se těsně za ní hlas.

„Jestli chceš slyšet můj názor, Nete, tak já si myslím, že žádný právník není.“

44 ) Listopad 2010

Policejní stanice byla mechanismem, kde se i v nejzazším koutě systému vědělo o každém pohybu ozubených kol. Informace běhaly po budově jako mravenci v mraveništi, mnohem rychleji, než by si kdokoliv dokázal představit. Když se chodbou pokoušeli utéct zadržení, poté co zmizely důkazní materiály, když některý z kolegů vážně onemocněl nebo když měl policejní ředitel problémy s politiky, člověk se to prostě dozvěděl.

Byl právě jeden z těch dnů, kdy všechno kypělo činorodostí. Služba ve vrátnici vítala hosty, patro, kde sídlil policejní ředitel, se jen blýskalo a všude se míhali poradci a lidé ze státního zastupitelství.

A Carl věděl proč.

Všechno, co se týkalo Tajného boje a osob do něj zapletených, byla bomba. Ale bomby mívají tendenci vybuchovat, pokud nejsou včas zneškodněny, a teď se kruci hasilo ostošest.

Během dnešního dne se v systému objevilo čtyřicet vznesených obvinění a v každém jednotlivém případě se museli ujistit, že i ve spěchu mají něco konkrétního, na čem se obvinění dá založit. Vlak se rozjel a všichni policisté ze seznamu Curta Wada, nalezeného v archivu, už byli předvedeni k výslechu. Jestli něco předčasně prosákne ven, spustí se peklo na zemi.

Carl věděl, že na všech odděleních jsou lidé připraveni odvést požadovanou práci, to prokázali v minulosti už mnohokrát. Ale zároveň si byl naprosto jistý, že navzdory všem opatřením je v této hustě spletené síti důkazů a indicií habaděj děr, kterými se dá lehce uniknout. Byla to jen otázka dostatečné moci a přehledu, a právě ti, po kterých šli, měli výše uvedeného víc než dost. K čertu s těmi mizernými zločinci. K čertu s Curtem Wadem a jeho stoupenci. K čertu s pěšáky, kteří většinou nikam neutíkali, a když už utíkali, nikdy se nedostali příliš daleko. Ne, musí dostat ty, kteří určovali strategii a taktiku. Takže je nejprve čekají trpělivé výslechy malých ryb a potom můžou s trochou štěstí doufat v to, že chytí ty velké.

Byl tady však jeden problém. Carl byl mnohem netrpělivější než většina ostatních, zvláště nyní. Zprávy o Asadově zdravotním stavu se neměnily. Bude mít ohromnou kliku, když to přežije.

V podobné situaci člověk prostě nedokáže být trpělivý.

Chvíli seděl a přemítal, co by teď bylo nejvhodnější udělat. Podle něj měli dva typy případů, které spolu možná souvisely a možná také ne. Byly to jednak případy pohřešovaných osob z roku 1987, jednak zásahy vedené proti mnoha ženám a útoky na Asada a na něho osobně.

Díky informacím od Rose znejistěl. Až dosud bylo veškeré jejich vyšetřování zaměřeno proti Curtu Wadovi, zatímco Nete Hermansenová byla v jejich očích pouze obětí, ničím jiným. Dokud Rose nepřišla s novými poznatky, vypadalo to, že Nete Hermansenová tvoří jen jakési zvláštní, nevinné spojení mezi zmizelými osobami, ale teď blikala na poplach všechna výstražná světla.

Zatraceně, proč jim dvěma s Asadem Nete Hermansenová lhala? Proč připustila určité spojení se všemi pohřešovanými s výjimkou Vigga Mogensena, když ve skutečnosti mohla za spuštění řetězu nešťastných událostí ve vlastním životě poděkovat právě jemu? Těhotenství, potrat, znásilnění, protizákonné umístění do ústavů a sterilizace.

Carl to nechápal.

„Kdyby mě sháněl Marcus Jacobsen, tak jsem na mobilu,“ řekl službě na vrátnici, když se konečně rozhoupal k činu.

Nohy se mu rozeběhly přes parkoviště, k zaparkovaným služebním vozům, ale hlava si uvědomila pochybení a změnila směr. Zatracená práce, žádné auto přece nemá, to si nechala Rose.

Podíval se přes cestu na poštovní terminál a kývl na pozdrav několika kriminalistům v civilu, kteří vycházeli ven. Proč by nemohl jít pěšky? Dva kilometry pro muže v nejlepších letech přece nemůžou být žádný problém.

Ušel jen pár set metrů k hlavnímu nádraží, když vtom tělesná kondice začala protestovat a taxíky vypadaly tak lákavě.

„Zavezte mě na konec ulice Korsgade, dolů k jezerům,“ požádal řidiče, zatímco kolem bzučely hloučky lidí. Carl se ohlédl přes rameno. Nedalo se poznat, jestli ho někdo sleduje.

Zašátral po pistoli. Tentokrát už ho nikdo nesmí nachytat se staženými kalhotami.

V mluvítku u hlavních vchodových dveří zněl hlas starší dámy překvapeně, ale naštěstí Carla poznala a pustila ho dál. Požádala ho, aby až vyjde nahoru, chvíli počkal u dveří do bytu. Potom ho určitě pozve dovnitř.

Čekal několik minut, než se dveře otevřely a Nete Hermansenová ho uvítala. Na sobě měla plisovanou sukni a vlasy čerstvě učesané.

„Díky, promiňte,“ řekl a hned si povšiml zápachu, který byl mnohem pronikavější než minule. Zápach jasně naznačoval, že paní domácí rozhodně nevětrá tak často, jak by bylo potřeba.

Podíval se do chodby a všiml si, že koberec na jejím konci je dole u knihovny trochu shrnutý, jako by se tam utrhl jeden z úchytů a celý koberec se posunul.

Potom otočil hlavu směrem k obývacímu pokoji. Z toho pochopila, že nemá v úmyslu hned tak rychle odejít.

„Je mi líto, že vás bez ohlášení obtěžuji, paní Hermansenová, ale mám pár otázek, které bych s vámi velmi rád probral.“

Přikývla a pozvala ho dál. Zareagovala na zvuk kliknutí z kuchyně. V Carlově domácnosti to znamenalo jediné. Rychlovarná konvice dokončila svou práci.

„Uvařím čaj. Stejně je na něj právě teď vhodná doba,“ řekla.

Carl mírně sklonil hlavu. „Radši bych si dal místo čaje kávu, jestli by vám to nevadilo a jestli ji máte,“ požádal a na vteřinu zavzpomínal na Asadovu lepkavou hmotu. Kdyby šlo o tenhle čaj, dal by si ho s největší radostí. Pomyšlení na to, že Asadův čaj už možná nikdy neochutná, ho deptalo.

O dvě minuty později už stála v obývacím pokoji u příborníku a nalévala nescafé.

Podala mu šálek, usmála se, sama si nalila čaj a posadila se naproti němu s rukama složenýma v klíně.

„S čím vám mohu pomoci?“ zeptala se.

„Minule jsme se vás ptali na několik pohřešovaných osob a já jsem se zeptal na muže jménem Viggo Mogensen, vzpomínáte si?“

„Ano, pochopitelně si vzpomínám,“ usmála se. „I když je mi třiasedmdesát, ještě bohudíky nejsem úplně senilní.“

Carl jí úsměv neoplatil. „Říkala jste, že ho neznáte. Nemohla jste se zmýlit?“

Pokrčila rameny. Mělo to asi znamenat: Jak to myslíte?

„Všechny zmizelé osoby jste znala a bylo to lehce vysvětlitelné. Právník Nørvig, který při soudním sporu proti vám zastupoval Curta Wada. Váš bratranec Tage. Zdravotní sestra Gitte Charlesová, která svého času pracovala na ostrově Sprogø, a Rita Nielsenová, která tam pobývala současně s vámi, jen jako internovaná. Samozřejmě, nemohla jste to zapřít.“

„Ne, jistěže ne. Proč bych to dělala? Je to pravda a zároveň velmi zvláštní souhra náhod.“

„Podle vás jste ale jednoho z pohřešovaných neznala. Pravděpodobně jste předpokládala, že své pátrání obrátíme jiným směrem.“

Nezareagovala.

„Mám na mysli naši sobotní návštěvu. Řekl jsem vám, že jsme vás navštívili v souvislosti s Curtem Wadem. Proto jste si možná myslela, že už o vás dál nebudeme mít zájem. Ale Nete, my už víme, že jste nám lhala. Vy jste Vigga Mogensena znala, znala jste ho víc než dobře. On je příčinou celého vašeho neštěstí. Měla jste s ním poměr, otěhotněla jste s ním, a proto jste musela navštívit Curta Wada, aby vám provedl nelegální potrat. Všechno jsme se dočetli ve složce, zdravotní dokumentaci, kterou si o vás Curt Wad vedl. Jen pro vaši informaci, tu složku máme k dispozici.“

Předpokládal, že ztuhne. Nebo se možná rozbrečí nebo se celá sesype, ale k tomu měla hodně daleko. Místo toho se mírně zaklonila, lehce si usrkla čaje a nepatrně zavrtěla hlavou.

„Ach. Co vám mám na to říct?“ zeptala se. „Omlouvám se, trochu jsem vám zalhala, protože všechno, co jste právě řekl, úplně sedí. Máte pravdu, znala jsem Vigga Mogensena. A nemýlil jste se ani v ostatním. Musela jsem říct, že ho neznám.“

Zamlženýma očima se podívala přímo na něj.

„Pravda je prostá. Nemám s tím vším nic společného, a najednou jsem měla stejně jako vy pocit, že všechno ukazuje na mě. Co jsem mohla dělat jiného? Musela jsem chránit sama sebe. Nemám ani tušení, co se s těmi chudáky mohlo stát.“

Na potvrzení své výpovědi vydala malý odmítavý zvuk a zároveň ukázala na Carlovu kávu. „Vypijte si kávu a přitom mi prosím všechno ještě jednou pomalu zopakujte.“

Carl svraštil čelo. Na to, o jak starou dámu se jednalo, byla neobvykle přímá. Žádné výmluvy, pochybnosti, polovičaté věty ani otázky. Jen pěkně na rovinu: Ještě mi to jednou všechno pomalu zopakujte.

Proč to chce zopakovat? A proč by měl mluvit pomalu? Snaží se získat čas, o to jí jde? Využila minut, během kterých stál u dveří do bytu a čekal, k tomu, aby někoho varovala? Někoho, kdo by jí nějakým způsobem dokázal pomoct z trablů?

Carl to nechápal. Protože jen těžko mohla být na stejné lodi se svým nejhorším nepřítelem Curtem Wadem.

Zkrátka, jestli tady teď někdo seděl s hlavou plnou otázek, byl to Carl. Jen pořádně nevěděl, jaké otázky položit.

Poškrábal se na bradě. „Vadilo by vám, kdybych provedl prohlídku vašeho bytu, Nete?“

V tom okamžiku se na chviličku zadívala stranou. Jen na malou chvíli, šlo o téměř nepostřehnutelný pohyb, ale přece tak povědomý. Odstup od reality. Viděl to v minulosti už stokrát a ten pohled vypověděl víc než tisíce slov.

Teď odmítne.

„No, jestli máte pocit, že je to nutné, tak se tady, pokud chcete, můžete trochu porozhlédnout. Hlavně mi nesmíte udělat nepořádek v šuplících.“

Pokusila se o koketní výraz, ale bez úspěchu.

Carl se zavrtěl na židli. „Děkuji, v tom případě bych se tu velmi rád porozhlédl. Musím vás ale upozornit, že jste mi dala souhlas k prohlídce všech místností a všeho, co případně upoutá mou pozornost. Může se jednat o hodně důkladnou prohlídku a pravděpodobně to bude trvat dost dlouho. Jen abyste věděla.“

Usmála se. „Tak si nejdřív dopijte kávu, budete potřebovat energii. Jak už jste asi sám pochopil, byt je poměrně rozlehlý.“

Pořádně si lokl, chutnalo to příšerně, a proto šálek opět postavil.

„Zavolám svému nadřízenému. Rád bych vás požádal, abyste mu potvrdila, že s prohlídkou souhlasíte, ano?“

Přikývla, vstala a zamířila do kuchyně. Takže navzdory všem tvrzením byla přece jen trochu rozhozená.

Ano, Carl už si byl jistý. Něco tady nesedí.

„Ano, haló, Lis,“ řekl, když konečně zvedla sluchátko. „Chtěl bych tě o něco poprosit. Řekni prosím tě Marcusovi…“

Vtom za sebou rozpoznal stín a bleskurychle se otočil.

Dostatečně pohotově na to, aby viděl, že kladivo, které mu míří na zátylek, zasáhne přesně.

45 ) Listopad 2010

Celou noc a ještě i ráno držel svou milovanou za ruku. Objímal ji, líbal a hladil, dokud nepřišli zaměstnanci pohřebního ústavu.

Curt se roztřásl dojetím, když ho požádali, aby přišel do obývacího pokoje, a potom když ji spatřil, jak leží ve sněhobílém hedvábí v rakvi, s rukama složenýma na svatební kytici. Už několik měsíců věděl, že tahle chvíle nastane, ale když skutečně přišla, málem to nemohl snést. Světlo jeho života, matka jeho dětí. Teď ležela tady. Ve svém vlastním světě, daleko od něj.

„Počkejte chvíli, chci s ní být sám,“ požádal a pohledem sledoval pohřebáky, dokud nevyšli z pokoje a nezavřeli za sebou dveře.

Potom si k ní klekl a naposledy ji pohladil po vlasech.

„Ach, má lásko,“ pokusil se říct, ale hlas ho zradil. Osušil si oči, slzy si však žily vlastním životem. Odkašlal si, ale pláč mu uvízl v hrdle.

Udělal jí před obličejem kříž a jemně ji políbil na ledové čelo.

V tašce přes rameno, kterou měl postavenou vedle sebe na podlaze, bylo všechno, co potřeboval. Dvanáct dvacetimilimetrových ampulí propofolu, z nichž tři už byly natažené do injekčních stříkaček. Dostatečné anestetikum na zklidnění kohokoliv, a ano, pokud se nemýlil, bylo ho dost i na zavraždění prvních pěti, šesti osob. A když to bude situace vyžadovat, měl i dostatečné zásoby flumazelinu na odvrácení utlumujícího účinku propofolu. Byl dobře připraven.

Uvidíme se zase v noci, miláčku, pomyslel si a vstal. Už se rozhodl. Dřív než přijde řada na něj, zemře pár ostatních. Teď už čekal jen na hlášení. Kde je Carl Mørck?

Svého informátora potkal dva bloky od Netina bytu na ulici Peblinge Dossering. Byl to ten, který srazil Háfize al-Asada.

„Myslel jsem, že půjde celou cestu pěšky, tak jsem se v klidu vydal v jeho stopách až k hlavnímu nádraží,“ vysvětloval muž omluvně. „Když chce člověk někoho srazit pod autobus, tak je to skvělé místo. Ale nestihl jsem to, protože si vzal taxík. Skočil jsem do druhého a s odstupem jsem ho sledoval, ale stejně už vcházel do tohohle domu, když jsem přijel za roh.“

Curt přikývl. Tenhle idiot pravděpodobně nedokáže svůj úkol dotáhnout do konce.

„Jak je to dlouho, co vešel dovnitř?“

Podíval se na hodinky. „Teď hodinu a čtvrt.“

Curt zaklonil hlavu a podíval se nahoru k bytu. Zřejmě tady bydlí od té doby, co mu před dlouhými lety poslala pozvánku. Nebylo se čemu divit. Nete Hermansenová si ani náhodou nevybrala špatné místo. V centru, s krásným výhledem a všude kolem kypěl život.

„Máš nástroje s sebou?“ zeptal se.

„Jo, ale vyžaduje to trochu zručnosti. Nechte to na mně, odemknu vám a vy se můžete dívat, jak se to dělá.“

Curt přikývl a následoval ho k hlavním vchodovým dveřím. Tenhle druh paklíčů znal sám až moc dobře.

„Mají tady zámek značky Ruko se šesti stavítky. Vypadá pěkně složitě, ale není to zase taková hrůza,“ podotkl muž. „Pravděpodobně můžeme vycházet z toho, že nahoře u bytu má na dveřích stejný typ zámku. Když jim zavedli domácí telefon, tak jim podle mě vyměnili všechny zámky najednou.“

Vytáhl malý kožený váček a rozhlédl se kolem. Až na mladou, do sebe propletenou dvojici, která je míjela na nedaleké stezce, nebyl nablízku nikdo.

„Sem musíme zasunout dva tenké šperháky,“ pokračoval, a jak řekl, tak i udělal.

„Všimněte si, ten horní má krátký odstup od spodního. Nesmíte na něj zatlačit, dokud nebudete mít nasazenou pistoli na odemykání zámků, jasný? Podívejte se, nasadíte napínák pistole dovnitř, mírně pod střed bubínku, přesně pod stavítka. Ve skutečnosti je budete jasně cítit.“

Potom zatlačil, pootočil šperháky a otevřel dveře jako nic.

Pokývl a podal nástroje Curtovi. „A jste uvnitř. Zvládnete to sám, nebo mám jít s vámi nahoru?“

Curt zavrtěl hlavou. „Ne, díky. Můžeš jít domů.“

Od tohoto okamžiku si raději všechno udělá sám.

Na patře byl klid. Ze sousedního bytu se tlumeně ozýval zvuk puštěné televize, ale jinak nic nenasvědčovalo tomu, že by lidé byli doma.

Curt se sklonil k Netiným dveřím. Očekával, že uslyší hlasy, ale uvnitř bylo ticho.

Zalovil rukou v tašce, vytáhl dvě injekční stříkačky, ujistil se, že jehly jsou na svých místech, a schoval stříkačky do kapsy.

První pokus s pistolí na odemykání zámků se nezdařil. Pak si vzpomněl. Nesmí se dotýkat horního šperháku. Pustil se do druhého pokusu.

Navzdory věku vypadal zámek pevně, ale po krátkém manipulování a natáčení se dílo podařilo. Opatrně loktem nadzvedl kliku, pevně přidržel šperháky a dveře se otevřely.

Uvítal ho zvláštní zatuchlý zápach. Něco jako odér ze starých knih nebo skříní, které dlouhé roky nikdo neotevřel. Nebo možná uložené oblečení, ošetřené naftalínem a kuličkami proti molům. Nebo snad starožitnictví bez zákazníků.

Před sebou uviděl dlouhou chodbu s několika dveřmi. Na konci byla tma, světlo vyzařovalo ze dvou pootevřených dveří těsně před ním. Soudě podle lehce se chvějícího světla byla místnost napravo od kuchyně osvětlená zářivkou. Stejně pravděpodobné bylo, že nažloutlé světlo na opačné straně pochází ze značného počtu klasických žárovek toho druhu, který EU zakázala do budoucna používat.

Vstoupil do chodby, udělal několik kroků, odložil si tašku na podlahu a pevně uchopil jednu stříkačku v kapse saka.

Jestli jsou uvnitř oba dva, musí jít nejdřív po Carlu Mørckovi. Jedno rychlé bodnutí do některé žíly na krku a nebude se o něj muset dál starat. Jestli dojde na souboj, bude ho muset bodnout přímo do srdce, ale tomu by se raději vyhnul. Když chce člověk získat informace, mrtvý mu toho moc nepoví, a Curt si sem přišel právě pro informace. Prozrazené informace, které by mohly poškodit stranu Čistý zítřek a následně i důležitou činnost Tajného boje. Curta zajímal jen tenhle druh informací.

Nebylo pochyb, Nete spustila něco, co jí mohlo pomoci dosáhnout své pomsty vůči němu. Všechno do sebe zapadlo. Její zvláštní pozvání před mnoha lety a teď se navíc spojila s Carlem Mørckem. Curt se prostě musí dozvědět, jestli se v tomhle bytě nachází něco, co by mohlo ohrozit jeho celoživotní úsilí. Až ty dva, kteří jsou přítomní v tomhle bytě, dostatečně utlumí, potom začnou mluvit. A s informacemi, o které se s ním podělí, budou ostatní moci pracovat.

Vtom zaslechl kroky v pokoji obráceném k jezerům. Lehké, trochu kulhavé kroky. Určité nešlo o kroky muže tak statného a vysokého, jako je Carl Mørck.

Postoupil o kousek vpřed a podíval se přes rameno polekané ženy. S největší pravděpodobností v obývacím pokoji nikdo další nebyl.

„Dobrý večer, Nete,“ pozdravil a podíval se přímo na ni. Oči už neměla tak jasné, bylo v nich více šedi. Ani tělo už nebylo tak pevné jako kdysi a obličej tak výrazný a krásný. Tělesné proporce se věkem změnily. Jak už to bývá.

„Ano, omlouvám se, ale dveře byly otevřené, tak jsem si dovolil vstoupit. Doufám, že to nevadí. Ano, nejdřív jsem pochopitelně klepal, ale pravděpodobně jsi to přeslechla.“

Pomalu zavrtěla hlavou.

„No, jsme přece staří přátelé, nemám pravdu? Curt Wad je u tebe doma vždy vítán, že, Nete?“

Když se na něj znepokojeně podívala a pohledem pomalu přejela celý pokoj, usmál se. Ne, tady není – až na dva šálky na stole a na to, že po Carlu Mørckovi tu není ani vidu ani slechu – nic neobvyklého. Zaměřil svůj zrak na šálky. Aha! Jeden byl téměř plný černé kávy, ten druhý poloprázdný.

Curt udělal pár kroků směrem ke stolu, chtěl zjistit teplotu šálků. Pořád si ale dával pozor, aby žena kolem něj neproběhla ven. Káva byla vlažná, rozhodně ne horká.

„Kde je Carl Mørck?“ zeptal se.

Vypadala vyděšeně. Jako by Carl Mørck stál někde v rohu a zíral na ně. Curt se ještě jednou rozhlédl.

„Kde je?“ zopakoval.

„Odešel, už je to docela dlouho.“

„Ne, neodešel, Nete. Viděli bychom ho vycházet z domu. Ptám se ještě jednou: Kde je? Radil bych ti, abys mi odpověděla.“

„Odešel po zadním kuchyňském schodišti. Nevím proč.“

Curt zůstal na chvíli tiše stát. Všiml si Carl Mørck svého pronásledovatele? Byl celou dobu o krok před nimi?

„Půjdeme ke kuchyňským dveřím,“ poručil a naznačil jí, že má jít první.

Položila si ruku na hruď a váhavě kolem něj prošla ke kuchyni.

„Támhle,“ řekla a ukázala na dveře v rohu kuchyně. Evidentně jí to nebylo příjemné. Curt dobře věděl proč.

„Ty mi tvrdíš, že odešel támhle těmi dveřmi. Takže musel pracně postavit stranou všechny láhve, košík se zeleninou a pytle s odpadky a potom jsi ty musela stejně pracně všechno vrátit na původní místo. Je mi velmi líto, ale tomu ani trochu nevěřím.“

Vzal ji za ramena a trhnutím ji obrátil k sobě. Její oči se dívaly na podlahu a on ji dobře chápal. Lže, jako když tiskne, ta malá děvka. Vždycky byla prolhaná.

„Kde je Carl Mørck?“ zeptal se znovu, nahmatal v kapse stříkačku, sundal z ní ochranný kryt a přitiskl ji k jejímu krku.

„Odešel po zadním kuchyňském schodišti,“ zopakovala a téměř šeptala.

Vrazil jí jehlu do krku a do poloviny zmáčkl píst stříkačky.

Nedokázala dlouho stát zpříma na nohou, začala se kymácet a najednou klesla k zemi.

„Tak, teď tě mám, kde jsem tě chtěl mít. Jestli víš něco, o co se chceš podělit, tak se to dozvím jen já. Chápeš, Nete Hermansenová?“

Nechal ji ležet za sebou na podlaze a vrátil se zpátky do chodby.

Chvíli tiše stál a sluchem pátral po sebemenších známkách něčeho nepatřičného. Po povzdechnutí, zavrzání, opatrném pohybu, nic však neslyšel. Přešel zpět do obývacího pokoje. Když se člověk zadíval na stropní štuky, bylo zřejmé, že původně se jednalo o dva menší pokoje, nyní spojené v jeden. Za starých časů bývaly pravděpodobně v rohu zadní části místnosti dveře přímo na chodbu, ale dnes už po nich nebylo ani památky.

Podtrženo a sečteno, šlo o naprosto normální domov starší ženy. Nebyl úplně nemoderní, ale ani nejnověji zařízený. Klasické stojací pendlovky se závažím vedle rádia s přehrávačem cédéček. Něco málo klasické hudby, ale také pár současných hitů. Nic pro Curta.

Na chvíli se zaměřil na šálky na stole. Zkontroloval teplotu šálku s kávou, posadil se. A zatímco se pokoušel pochopit, co se mohlo stát s Carlem Mørckem a co všechno budou muset udělat, aby ho znovu našli, zvedl šálek s kávou a usrkl z něj. Káva chutnala velmi hořce, a proto ji znechuceně odložil.

Zašátral v kapse kalhot po bezpečném mobilu. Možná by měl poslat jednoho muže na policejní stanici, aby zjistil, jestli se Carl Mørck nějakým záhadným způsobem nevrátil zpátky. Podíval se na hodinky. Nebo by možná měl raději někoho poslat na Carlovu domácí adresu. Už bylo plno hodin.

Curtovi na chvíli klesla hlava, najednou se cítil být unavený. Navzdory všemu člověk nemůže ignorovat vlastní věk. Pohled mu padl na malou skvrnu uprostřed červenožlutého vzoru na koberci. Zřejmě byla úplně čerstvá. Zvláštní, pomyslel si, sehnul se a zlehka na ni sáhl ukazovákem, aby zjistil, jestli je suchá.

Nebyla.

Na okamžik se zadívej na špičku vlastního ukazováku a pokoušel se pochopit, o co jde.

Proč je na Netině koberci čerstvá krev? K čemu tady proboha došlo? Není Carl Mørck přece jen pořád tady?

Rázně vstal, šel do kuchyně a podíval se na Nete, která pořád ležela na podlaze. Vtom ucítil sucho v ústech a najednou se mu udělalo nevolno. Musel si začít třít obličej a napít se vody přímo z kohoutku. Namočil si čelo a opřel se o kraj kuchyňského stolu. Nebylo divu, během posledních pár dnů prožil několik příšerných hodin.

Curt se za chvíli vzpamatoval, vytáhl z kapsy další stříkačku s propofolem, zkontroloval ji a vrátil zpátky do kapsy. Když nebude vyhnutí, dokáže ji během vteřiny vytasit a zabodnout do případného útočníka.

Opatrně vykročil zpátky do chodby a pomalu po ní postupoval dál. Lehce otevřel první dveře a přímo před sebou uviděl neustlanou postel, hromadu bot a starých punčoch.

Vrátil se na chodbu a vzal za kliku u dalších dveří. Pomalu je otevíral. Naskytl se mu pohled na skutečnou orgii, trosky minulého života. Pravá nefalšovaná šatna, plná kabelek, kabátů a všeho, po čem kdy srdce toužilo. Všechno nacpané na policích, pověšené na věšácích.

Tady nic není, pomyslel si a zavřel za sebou dveře. Opět si všiml nechutného zápachu, který ho uvítal už při příchodu do bytu. Teď byl ale silnější než dřív. Mnohem silnější.

Chvíli postával a nasával vzduch. Nakonec usoudil, že zápach vychází z knihovny v rohu chodby. Bylo to dost zvláštní, protože knihovna byla až na pár starých vydání Reader’s Digestu a několik časopisů úplně prázdná. Takže zápach nemohl vycházet přímo z ní.

Curt došel co nejblíž ke knihovně a zhluboka se nadechl. Zápach nebyl nijak zvlášť výrazný. Jen něco viselo ve vzduchu jako vůně ryby nebo kari, které člověk včera snědl.

Pravděpodobně za knihovnou kdysi dávno chcípla myš, co jiného by to mohlo být?

Jak se chystal otočit, aby blíž prozkoumal obývací pokoj, vrazil nohou do něčeho, díky čemuž málem ztratil rovnováhu.

Podíval se dolů. Šlo o záhyb na kokosovém běhounu a úhel tohoto záhybu vypadal podivně. Skoro jako kdyby proti němu opakovaně tlačily otevírající se dveře. A uprostřed koberce byla krev. Nebyla zahnědlá, jako stará, sražená krev. Ne, byla temně rudá a čerstvá. Obrátil se ke knihovně a pohledem si znovu přeměřil záhyb na koberci.

Potom vsunul ruku pod pravou dolní část knihovny a zatáhl.

Knihovna skoro nic nevážila, a tak táhl dál a po vteřině už zíral na dveře, které se za ní skrývaly. Plné dveře se závorou. Právě tady vzadu.

Vtom mu srdce začalo bít rychleji. Přepadl ho zvláštní pocit, téměř nadšení. Jako kdyby právě tyhle dveře představovaly všechna mystéria a tajemství, kterými se po celý svůj život obklopoval. Tajemství o všech těch dětech, které nikdy nedostaly právo žít, a o všech těch ztracených duších. Právě tady, před utajenými dveřmi, se cítil dobře, i když měl sucho v ústech, všechno kolem jako by se svíjelo a leželo mu těžce na ramenou.

Rozhodl se ten zvláštní pocit nevnímat, odsunout ho stranou jako důsledek únavy. Zvedl závoru. Jak závora, tak klika šla poměrně snadno a dveře opustily s mlaskavým zvukem zárubně. Zápach byl náhle výrazně ostřejší a silnější. Rychle si prohlédl okraje dveří. Byly opatřené těsnicími lištami ze silné gumy. Znovu trochu zatlačil do dveří, najednou se zdály být těžké. Určitě se nejednalo o běžné dveře a určitě nebyly po dlouhá léta nedotčené.

Curt ucítil, jak mu srdce bije na poplach, a připravil si stříkačku.

„Carle Mørcku,“ řekl potichu a neočekával žádnou odpověď.

Nakonec otevřel dveře dokořán a naskytl se mu pohled, který mu málem podrazil nohy.

Tak odsud pocházel onen zápach. Bylo naprosto zřejmé, co je jeho příčinou.

Očima klouzal po bizarním výjevu. Přejížděl pohledem po nehybném těle Carla Mørcka na podlaze, po šedivých, groteskních lebkách se zaprášenými, spláclými vlasy, povadlými rty a černožlutými zuby. Vysušená, nechutně zapáchající mrtvá těla, která seděla se zamrzlými myšlenkami ve svátečních šatech u stolu a čekala na své poslední jídlo. Nikdy v životě nic podobného neviděl. Prázdné oční důlky, které zíraly na křišťálové sklenice a stříbrné příbory. Průsvitná kůže na vyčnívajících kostech a silných šlachách. Na okraji stolu spočívaly zkroucené prsty s hnědými nehty, které se už nikdy po ničem nenatáhnou.

Zhluboka se nadechl a vstoupil do místnosti, kde to silně zapáchalo, ne však přímo hnilobou. Už ten zápach poznával. Byl stejný, jako když člověk otevře prosklenou skříň s vycpanými ptáky. Smrt a věčnost v jediném okamžiku.

Pět mumií a dvě prázdná místa. Curt se podíval na jmenovku u prvního prázdného místa, u židle s područkami. Na hezky vyvedené cedulce za talířem bylo napsáno „Nete Hermansenová“. Nebylo tak těžké uhádnout, komu bylo určeno druhé neobsazené místo. Na jmenovce je určitě napsáno „Curt Wad“.

Jaká prohnaná ďáblice je tahle Nete Hermansenová.

Sklonil se a zvědavě si prohlédl kriminálního komisaře na podlaze. Vlasy na hlavě i spánek měl zalitý krví, ale ta stále mírně kapala na podlahu, takže s největší pravděpodobností pořád ještě žije. Zkontroloval mu pulz na krční tepně a spokojeně přikývl, částečně nad tím, že Nete mu důkladně svázala nohy a ruce lepicí páskou, a částečně nad tím, že pulz byl takový, jaký měl být. Pravidelný a stálý. Neztratil ani příliš mnoho krve. Ošklivá rána, to ano, ale pravděpodobně ne moc silná. Stěží mu mohla přivodit víc než jen lehký otřes mozku.

Curt se znovu zadíval na prázdné místo, které bylo určeno jemu. Jaké štěstí, že tenkrát, před mnoha lety, pozvání nepřijal. Pokoušel se přesněji vypočítat, jak dávno to mohlo být, ale nebylo to snadné. Aspoň dvacet let. Nebylo divu, že hosté pozvaní na sváteční oběd začínali vypadat unaveně.

Sám pro sebe se zasmál, když šel chodbou zpátky. Vstoupil do kuchyně a uchopil svou bezvládnou hostitelku.

„Hopsa hejsa, milá Nete. Slavnost už konečně začíná.“

Odtáhl ji do odlehlé místnosti a usadil na židli v čele stolu, kde bylo její místo.

Najednou se mu znovu udělalo špatně, na chvíli zůstal stát a lapal po dechu. Potom se narovnal a došel si pro tašku, kterou odložil u dveří do bytu. Pak se vrátil do hermeticky utěsněné místnosti a zavřel za sebou dveře. S obvyklou lékařskou nonšalancí pohodil tašku na stůl a vylovil z ní nepoužitou stříkačku a ampuli s nápisem Flumazenil. Jedno malé bodnutí a Nete se vrátí zpět do reality.

Když domáčkl píst až na doraz, lehce se zachvěla a pomalu a váhavě otevřela oči, jako kdyby už tušila, že ji realita přemůže.

„A copak uděláme s ním, s panem Carlem Mørckem?“ mumlal si sám pro sebe a rozhlédl se po místnosti. „Ach,“ povzdechl si. „Tady máme jednu volnou židli,“ dodal a přátelsky pokývl posmutnělým, ztuhlým hostům. Z rohu přitáhl židli s tmavými skvrnami na sedadle.

„Ano, má drahá společnosti. Máme dalšího hosta, hezky ho mezi námi přivítejte,“ řekl a umístil volnou židli do čela jídelního stolu, vedle Nete.

Potom se ohnul a pevně uchopil dobře rostlého policejního komisaře, který mu způsobil tolik starostí. Párkrát zatahal za bezvládné tělo a nakonec ho usadil na místo.

„Omluvte mě,“ řekl, natáhl paži přes stůl a současně kývl na něco, co kdysi bývalo osobou mužského pohlaví.

„Náš host potřebuje trochu oživit.“

Zvedl karafu nad Carlovu hlavu, vytáhl zátku a nechal dvacet let starou vodu stékat na jeho zakrvácenou hlavu. Voda na jeho mrtvolném, křídově bílém obličeji kreslila barevné delty.

46 ) Listopad 2010

Carl se probral během několika vteřin, ale i přesto to bylo navíckrát. Poprvé díky vodě v obličeji, potom díky bolesti, která neuhodila jen napříč hlavou, ale procitla i v lokti a předloktí, kterými se snažil odvrátit ránu. Nechal hlavu klesnout dopředu, oči stále zavřené. Potom se probral kvůli nepříjemnému pocitu v celém těle, který nikdy předtím nezažil. Sucho v ústech a nekontrolovatelné obrázky v jeho mysli, přeskakující mezi záblesky a barevnými vlnami. Stručně řečeno, cítil se naprosto příšerně. Zvedal se mu žaludek a zažíval tisíce pocitů, které napovídaly, že jestli otevře oči, rozhodně mu nebude lépe.

Najednou zaslechl hlas.

„Prober se, Mørcku, co je na tom tak těžkého?“

Hlas, který v žádném případě nepatřil na místo, o kterém si myslel, že se tam nachází.

Otevřel oči a spatřil nezřetelný obrys, který se pomalu vyjasňoval, a náhle zíral přímo na mumifikované lidské tělo. Spodní čelist těla visela na krku jako v potlačovaném výkřiku.

Vtom se probral úplně a vydechl, zatímco jeho dvojité vidění přejíždělo z jednoho vysušeného těla na druhé.

„Jo, jsi v dobré společnosti, Carle Mørcku,“ ozvalo se nad ním.

Carl se snažil ovládnout své krční svalstvo, ale bylo to náročné. Co se tady kruci stalo? Všude kolem vyceněné odkryté zuby a hnědé maso. Kde to je?

„Já ti teď pomůžu,“ řekl hlas a Carl ucítil, jak mu ruka tahá za vlasy vzadu na hlavě a nutí hlavu k záklonu, takže všechna nervová zakončení v oblasti krku volala o pomoc.

Stařec, skloněný nad ním, se od těl usazených u stolu zas tak moc nelišil. Vrásčitá a vysušená kůže. Z obličeje vymizela barva a kolem kdysi tak bystrých duhovek se rýsovala smrt. Uběhlo pouhých čtyřiadvacet hodin a Curt Wad se radikálně změnil.

Carl mu chtěl něco říct. Zeptat se, co tady sakra dělá, jestli spolu mají Wad a Nete pořád něco společného, ale nedokázal to.

A proč by taky měl? Přítomnost Curta Wada byla odpovědí sama o sobě.

„Výborně, vítám tě na večírku,“ řekl stařec a pustil mu vlasy, takže Carlovi sklouzla hlava na stranu.

„No, Carle, podívej se, už i hostitelka se dostavila ke stolu. Zatím ještě pořád dýchá, co víc si můžeme přát?“

Carl se na chvíli zahleděl na tvář Nete Hermansenové. Vypadala, jako by jí na obličeji všechno viselo. Rty, kruhy pod očima, čelist. Všechno se zdálo být ochrnuté.

Pohledem jí přejel po těle. Stejně jako on měla lýtka a stehna omotaná lepicí páskou a kolem pasu byla přivázaná k opěradlu židle.

„Asi se ti špatně sedí, Nete,“ prohlásil Curt Wad a vytáhl lepicí pásku. Několik rychlých, trhavých zvuků a její paže byly pevně přivázané k područkám židle. „Dobře že sis schovala nejlepší židli pro sebe,“ zasmál se a usadil se na poslední zbývající volnou židli.

„Dámy a pánové, dovolte mi, abych vás všechny přivítal. Oběd je na stole. Dobrou chuť!“

Zvedl svou prázdnou sklenici a pokývl všem okolosedícím.

„Možná bys mě měla svým hostům představit, Nete, nemyslíš?“ zeptal se a kývl směrem k propadlým tvářím a zchátralému tělu v moly prožraném a zaprášeném tvídovém saku, které bylo usazeno v čele, na opačné straně stolu.

„Ano, támhle Philipa poznávám.“ Zvedl sklenici směrem k mumii.

„Na zdraví, starý příteli. Vždycky když při jednání sedí v čele stolu Nørvig, tak všechno dobře dopadne, nemám pravdu?“

Vtom se šíleně rozesmál. Člověku z toho bylo na zvracení.

Curt Wad obrátil svůj pohled na dámu vedle Carla. „Poslouchej, Nete, není ti špatně? Možná by sis měla dát trochu flumazenilu, vypadáš nějak unaveně. Už jsem tě zažil v lepší kondici.“

Něco zašeptala v odpověď, ale Carl si nebyl jistý, jestli jí správně porozuměl. Znělo to jako: To pochybuju.

Stařec nic neslyšel, ale výraz jeho tváře se změnil.

„Konec zábavy. Jak vidím, mělas plán s každým z nás, Nete, a proto jsem velmi rád, že se dnes můžu zúčastnit podle svých vlastních podmínek. Co bude teď následovat: stručně a krátce mi řeknete, kolik jste toho prozradili nezasvěceným o mé práci, abych mohl odhadnout rozsah škod a posoudit, jakým způsobem moji lidé opět získají klid a důvěru v naši činnost.“

Carl se na něj zadíval zamlženýma očima a snažil se probudit své smysly na sto procent. Pokoušel se dýchat několika různými způsoby, ale teprve když začal nasávat vzduch koutkem úst, zdálo se, že to začíná fungovat. Postupně jako by získával kontrolu nad vším podivným, co se stalo s jeho tělem. Snáze se mu polykalo, ochrnutí krku a jícnu se vytrácelo. Už se mu dýchalo lépe.

„Naser si,“ zašeptal.

To už Curt Wad slyšel, ale pouze se pousmál.

„Už můžeš mluvit, Carle Mørcku, to je ale výborná novinka. Sice máme spoustu času, ale dobrá, začneme s tebou.“ Podíval se na svou tašku, postavenou na stole. „Nebudu vám tajit, že tento večer je váš poslední. Na druhou stranu vám ale můžu něco slíbit. Když budete spolupracovat, postarám se o to, aby vaše smrt byla rychlá a bezbolestná. Pokud ne…“

Sáhl do tašky a vytáhl skalpel. „Nemusím asi nic dodávat. Tenhle nástroj mi není úplně cizí.“

Nete se znovu pokusila něco říct, ale zdálo se, že je pořád omámená a ochrnutá.

Carl se podíval na skalpel a pokoušel se vzpamatovat. Bez valného výsledku zatáhl za lepicí pásku kolem zápěstí. Trochu zalomcoval židlí, ale tělo prakticky nereagovalo. Bylo to zároveň k smíchu i pláči.

Co se to se mnou hergot děje? zauvažoval. Opravdu takhle vypadá mozková mrtvice? Vážně je to takové?

Podíval se na Curta Wada. Stéká mu po nose pot? Začínají se mu ruce třást únavou?

„Jak jste se vy dva dostali do kontaktu? Obrátila ses na policii, Nete?“ Wad si osušil čelo a zasmál se. „Ne, to určitě ne. Ani ty si přece nejsi jistá v kramflecích, že?“ Ukázal na okolosedící těla. „A kdopak jsou vlastně tihle chudáci, se kterými jsem měl společně zemřít? Támhle ten, například, co je to za neforemného zoufalce?“

Ukázal na tělo naproti sobě. Stejně jako ostatní byl pevně přivázaný k židli, ale neseděl na ní pořádně. Tělo bylo beztvaré a navzdory vysušení pořád dost korpulentní.

Curt Wad se usmíval, ale náhle se chytil za krk, jako kdyby ho uvnitř něco pálilo nebo se mu nedostávalo vzduchu. Kdyby Carl mohl, udělal by to samé.

Wad si několikrát odkašlal a znovu si otřel čelo. „Povídej, Carle, k jakým papírům jste se dostali? Povedlo se vám získat něco z mého archivu?“ Připravil si skalpel nad stůl a řízl do ubrusu. Nebylo pochyb, skalpel byl pořádně ostrý.

Carl zavřel oči. Zatracená práce, nemá chuť umřít, a už kurva vůbec ne takovým způsobem. Jestli se to ale má stát, pak se to musí sakra stát s grácií. Ten zatracený hajzl z něj nedostane nic, co mu sám nebude chtít říct.

„Dobrá, rozhodl ses mlčet. Až s vámi skončím, zavolám svým lidem a požádám je, aby sem přišli a odstranili vaše těla, i když…“ Curt se rozhlédl po místnosti a párkrát se zhluboka nadechl. Necítil se ani trochu dobře. Povolil si knoflíček u límce. „I když je skoro škoda rozdělovat podobným způsobem tak vybranou společnost,“ dopověděl.

Carl ho neposlouchal. Právě teď se soustředil na vlastní dýchání. Nádech koutky úst, výdech nosem. Potom se mu už pokoj tolik netočil před očima. Velmi mírně řečeno, stále se cítil divně.

Vtom se žena vedle něj zavrtěla.

„Cha, takže ty ses napil kafe!“ ozvalo se tiše a chraplavě, zatímco ledovým pohledem pozorovala Curta Wada.

Starý muž se na chvíli zamračil, vypil sklenici vody a obzvláště zhluboka se několikrát nadechl. V tomhle okamžiku vypadal pěkně zmateně a Carl přesně věděl, jak se cítí.

Nete vydala několik zvuků, které by se možná daly považovat za smích. „Takže to pořád ještě trochu účinkuje, už jsem o tom začínala pochybovat.“

Stařec sklonil hlavu a vyslal k ní chladný pohled, který rozhodně nevyjadřoval slabost. „Co v té kávě bylo?“ zeptal se.

Jen se té otázce zasmála. „Pusť mě, potom ti to řeknu. Ale nejsem si jistá, jestli ti budu chtít pomoct.“

Curt Wad sáhl do kapsy, vytáhl mobil, a zatímco se díval na Nete, vyťukal číslo. „Řekni mi, co bylo v tom kafi. Hned teď, Nete, nebo tě pořežu, rozumíš? Za chvíli sem přijde jeden z mých pomocníků a může mi dát protijed. Řekni mi to a já tě pustím. Potom si budeme navždycky kvit.“

Chvíli seděl, ale nedovolal se. Proto mobil zaklapl a znovu vytočil číslo. Když se situace opakovala, začal být nervózní a vytočil nové, jiné číslo. Opět bezúspěšně.

Carl ucítil v břiše pocit začínajícího napětí a nadechl se tak zhluboka, jak jen dokázal. Sice to hrozivě bolelo, ale když konečně vydechl, polevilo napětí v krčních svalech a na jazyku. Začínej se cítit lépe.

„Jestli voláš těm svým podržtaškám,“ zasténal, „tak se obávám, že ti to k ničemu nebude, protože se nikomu nedovoláš, ty starý blázne.“ Carl se mu podíval přímo do tváře. Bylo zřejmé, že Wad nechápe, co tím myslí.

Carl se usmál, nemohl si pomoct. „Všichni byli zadrženi. Ve tvé stodole, v tajné místnosti, jsme našli seznam členů Tajného boje.“

V tom okamžiku přešel přes Wadův obličej stín a zahalil ho. Curt několikrát polkl a bloudil pohledem po místnosti, zatímco jeho tvář pomalu ztrácela povýšený lesk. Párkrát zakašlal a zíral na Carla s planoucí nenávistí v očích.

„Obávám se, že budu muset eliminovat jednoho z tvých hostů, Nete,“ zavrčel. „A až to bude hotové, tak mi řekneš, čím jsi mě otrávila, je ti to jasné?“

Narovnal své dlouhé, kostnaté tělo a trochu odsunul židli. Skalpel držel pevně v ruce a klouby na prstech mu zářily. Carl se zadíval dolů. Takovou radost tomu zmetkovi neudělá, aby se mu díval do očí, až do něj bude vrážet nůž.

„Přestaň mi říkat Nete,“ ozvalo se chraplavě od ženy po jeho boku. „Odmítám s tebou mít cokoli společného, Curte Wade. Vůbec mě neznáš, ani trochu mě neznáš.“ Obtížně dýchala, ale její hlas zněl jasně. „Ještě než vstaneš, myslím, že by ses měl, jak se sluší a patří, představit dámě po tvém boku. Jo, to bys myslím měl.“

Stařec se na ni podíval temnýma očima a potom otočil hlavu na druhou stranu, směrem k sousedčině jmenovce. Potřásl hlavou. „Je tady napsáno Gitte Charlesová. Neznám ji.“

„Aha. Potom se domnívám, že by sis ji měl důkladně prohlédnout. Tak se na ni podívej, ty hajzle.“

Carl zvedl hlavu a viděl, jak Wad velmi zpomaleně obrací hlavu k dámě vedle sebe. Povytáhl se dopředu a mírně se naklonil nad desku stolu, aby si mohl její tvář lépe prohlédnout. Křivýma rukama uchopil hlavu mumie a za praskajícího zvuku ji otočil k sobě.

A pak ji pustil.

Potom se pomalu otočil k nim. Rty měl pootevřené a oči rozostřené.

„To je přece Nete,“ řekl a chytil se na prsou.

Vtom ztratil kontrolu nad vlastními obličejovými svaly. Výraz v obličeji se mu změnil, jako by se zdeformoval. Klesla mu ramena a poslední zbytky mužné velikosti zmizely.

Curt zaklonil hlavu a zalapal po dechu. A potom spadl dopředu.

Mlčky seděli a pozorovali jeho křečovité dýchání. Zatím ještě dýchal, ale už to dlouho trvat nebude.

„Já jsem Gitte Charlesová,“ řekla a otočila tvář ke Carlovi. „Z lidí sedících u tohoto stolu jsem nezabila nikoho, jen Nete. Bylo to prosté, buď já, nebo ona, a to není vražda. Jen jedna jediná rána kladivem, které chtěla použít proti mně.“

Carl přikývl. Takže s Nete nikdy nemluvil. Tím se toho poměrně dost vysvětluje.

Nějakou dobu tiše seděli a sledovali bezcílné pohledy Curta Wada a zápas jeho plic o nádech.

„Myslím, že vím, jak se všichni u tohohle stolu jmenujou,“ řekl Carl. „Ale koho z nich znáte vy?“ zeptal se.

„Kromě Nete jsem znala jen Ritu.“ Kývla směrem k tělu, které napůl sedělo, napůl leželo vedle Carla. „Až když jste přišli a začali mě vyslýchat, pochopila jsem souvislost mezi jmény na cedulkách a opravdovými osobami, které zkřížily Nete cestu. Já jsem byla jen jednou z nich.“

„Jestli se odtud dostaneme, budu vás muset zatknout. Chtěla jste mě zabít kladivem a obávám se, že to není váš jediný prohřešek,“ oznámil Carl. „Nevím, co bylo v tom kafi, ale možná se vám opravdu podaří se mě zbavit.“ Kývl směrem k lehounce mrkajícím očím Curta Wada. Koktejl jedu, stáří a šoku už brzy odvede svou práci.

Ne, už to nebude dlouho trvat a nic mi také není lhostejnější, pomyslel si Carl. Život Curta Wada za Asadův, tak je to správné.

Žena vedle něj zavrtěla hlavou. „Moc jste toho kafe nevypil, takže jsem si skoro jistá, že po tom neumřete. Výtažek jedu byl starý.“

Carl se na ni udiveně zadíval.

„Gitte, žila jste Netin život třiadvacet let. Jak se vám to mohlo podařit?“

Pokusila se o úsměv. „Byly jsme si trochu podobné. Když se to stalo, byla jsem samozřejmě o pár let starší než ona a tenkrát taky pěkně vyžilá, ale všechno se spravilo. Pár měsíců na Mallorce a pak jsem se do toho vpravila. Trochu jsem si odbarvila vlasy, začala jsem nosit lepší oblečení. Všechno mě to hodně bavilo. Netin život byl lepší než můj. Mnohem lepší. Jasně, bála jsem se, že mě odhalí při pasové kontrole, v bance a na všech dalších možných místech, ale chcete něco vědět? Zjistila jsem, že Nete v Kodani nikdo neznal. Stačilo jen lehce kulhat, to bylo jediné, čeho si lidé všímali. A moji zdejší hosté už tady byli pěkně uvelebení. V kuchyni jsem našla spoustu formaldehydu, takže nebylo tak těžké odhadnout, co s ním Nete zamýšlela. Pěkná dávka každému z nich přímo do krku, aby neshnili, a podívejte se na výsledek. Všichni hezky sedí na svých místech, kam je posadila. Mohla jsem udělat něco jiného? Měla jsem je snad rozsekat na kousky, naházet části lidských těl do pytlů na odpadky a riskovat, že je náhodou někdo najde? Ale prosím vás. Nete to měla výborně vymyšlené. A teď s ní tady sedíme u jednoho stolu a na nic jiného se nezmůžeme.“

Najednou se hystericky rozesmála a bylo jasně vidět proč. Svou dvojitou roli výborně zvládala déle než dvě desetiletí, a k čemu jí to teď je dobré? Oba jsou pevně svázaní a sedí v dobře izolované místnosti. I když budou křičet sebehlasitěji, stejně je nikdo neuslyší. Kdo by je asi tak dokázal najít? A kdy? Jediný člověk, který tušil, že Carl mohl jít právě sem, byla Rose, ale té dal na celý týden volno. Tak kdo?

Podíval se na Curta Wada, který na něj náhle zíral otevřenýma očima. Vtom se mu zachvělo celé tělo, jako by se naposledy snažil sebrat všechny síly, a najednou se stočil do klubíčka. V poslední křeči vztáhl ruku k ženě vedle Carla.

Carl slyšel, jak Wad umírá. Krátké, bezmocné vydechnutí a pak už jen tiše ležel a hleděl ke stropu očima, které dělily lidi na užitečné a ty ostatní.

Carl se zhluboka nadechl, možná s úlevou, možná bezmocně, sám nevěděl. Potom otočil hlavu k mírně se třesoucí ženě a spatřil, že má hluboko v krku zaražený skalpel. Nevydala ani hlásku.

Celkově vzato, všude bylo naprosté ticho.

Dvě noci sdílel místnost se sedmi mrtvými. A každičkou vteřinu byly jeho myšlenky někde jinde. U lidí, o kterých najednou věděl, že mu na nich záleží mnohem víc, než si kdy dokázal představit. Asad, Mona a Hardy. Ano, dokonce i Rose.

Když nastala třetí noc a zakryla nehybné siluety kolem něj, vzdal to. Nebylo se čemu divit. Chtěl jen spát, navždy spát.

Probudil ho rachot a křik. Neznal je, ale říkali, že jsou z tajné služby. Jeden z nich okamžitě poznal, jak je na tom špatně, přiložil mu ruku na krk a zjišťoval mu pulz.

Teprve když mu dali napít vody, pocítil opravdovou úlevu. Prošel si tím a přežil.

„Jak?“ zeptal se s velkými obtížemi, když mu sundávali pásku z nohou.

„Jak jsme tě našli? Zadrželi jsme spoustu lidí a ten, který tě sledoval a upozornil na tebe Curta Wada, najednou začal mluvit,“ odpověděli.

Sledovali mě, pomyslel si Carl naštvaně. Opravdu ho někdo sledoval?

Možná už je na tuhle hru příliš starý.

EPILOG Prosinec 2010

Podobný prosincový den, kdy na ulicích ležel rozbředlý sníh a všem lidem zářila v očích vánoční světla, byl pro Carla naprosto příšerný. Kde lidé berou tohle nadšení z vody, která zbělela, a z obchodních domů, které skvěle kalkulují s ohromným zneužíváním posledních světových energetických zdrojů?

Carl tyhle sračky nenáviděl a jeho dnešní nálada tomu odpovídala.

„Máte hosty,“ oznámila v otevřených dveřích Rose.

Obrátil se, připravený zařvat, že je kruci slušnost se předem ohlásit.

Ten pocit se nezměnil, když dovnitř vstoupil Børge Bak.

„Co tady sakra pohledáváš? Vypátrals nějaké nové dýky, které bys mi mohl vrazit do zad? Zatracená práce, jak ses vlastně dostal přes…“

„Přišla se mnou Esther,“ odpověděl. „Chtěla by ti poděkovat.“

Carl sklapl a podíval se ke dveřím.

Měla na sobě barevný šátek, který jí zakrýval krk a vlasy. Svůj obličej mu odkrývala po malých částech. Nejprve první polovinu, která byla jen nepatrně podivně zabarvená a opuchlá, potom druhou, na které intenzivně pracovali plastičtí chirurgové a která byla pořád plná strupů a zčásti ještě schovaná pod obvazy. Podívala se na něj jedním mrkajícím okem, druhé měla zavřené. Otevřela ho pomalu, aby ho nevyděsila. Dobře věděla, že veškerý lesk je pryč. Oko bylo mléčně bílé a mrtvé, ale v koutku mu pořád seděl úsměv.

„Børge mi říkal, jak jste se postarali, aby Linas Verslovas zmizel. Chtěla jsem vám za to poděkovat, protože jinak bych se už nikdy neodvážila vystrčit nos ven.“

V ruce držela kytici a Carl už se chystal po ní natáhnout a připojit pár vhodných rozpačitých slov, když vtom se zeptala, jestli se může setkat s Asadem.

Carl pomalu kývl na Rose, a zatímco šla pro Asada, tiše postávali a čekali.

To ale bylo poděkování.

Když se Asad dostavil, představila se a vyjádřila mu svou vděčnost. Nereagoval na to jediným slovem.

„Mnohokrát děkuji, Asade,“ řekla a podala mu květiny.

Chvíli mu trvalo, než dokázal zvednout levou ruku, a stejnou dobu mu zabralo, než kytici uchopil.

„Taky z toho mám radost,“ řekl. Když mluvil, pořád se mu trochu třásla hlava, ale pomalu se to zlepšovalo. Usmál se novým, trochu pokřiveným úsměvem a pokusil se nadzvednout pravou ruku k pozdravu, ale to se mu zatím nedařilo.

„Ukaž, Asade, dám ti ji do vázy,“ ozvala se Rose. Esther Baková ho mezitím objala a na rozloučenou oběma zamávala.

„Brzo se zase uvidíme. Prvního ledna začínám v nákladovém suterénu. Registrace ukradených předmětů aspoň trochu zavání policejní prací,“ podotkl Bak na rozloučenou.

Zatracená práce. Børge Bak tady ve sklepě.

„Tady máte dnešní poštu, Carle. Přišel vám pohled. Určitě se vám bude líbit ten obrázek. A až se prokoušete textem, vyrazíme na cestu, jasný?“

Rose mu podala pohlednici, jejímž hlavním motivem byla obrovská, dohněda opálená ňadra, diskrétně zakrytá nápisem „Happy Days in Thailand“. Zbytek obrázku tvořily pláže s palmami a barevnými světýlky.

Carl ho se zlověstnou předtuchou otočil.

Milý Carle,

Krátký srdečný pozdrav z Pattayi zasílá dlouho postrádaný bratranec.

Jen abys věděl, sepsal jsem svou (naši) historku o otcově smrti. Teď už mi zbývá jen podepsat smlouvu s nakladatelstvím. Nenapadá tě, kdo by mohl mít zájem?

S pozdravem Ronny

Carl zavrtěl hlavou. Ten chlap má úžasnou, nikdy nekončící schopnost šířit okolo sebe štěstí.

Hodil pohlednici do odpadkového koše a vstal.

„Proč tam tak nutně musíme jezdit, Rose? Nějak v tom nedokážu najít smysl.“

Stála za Asadem na chodbě a pomáhala mu do kabátu.

„Protože Asad a já to potřebujeme, jasný?“

„Budete sedět vzadu,“ oznámila mu Rose o pět minut později, poté co vyzvedla scvrklého forda a následně plechovku zaparkovala přes polovinu chodníku před policejní stanicí.

Carl nadával a až na druhý pokus se mu podařilo vtěsnat se do káčka. Čert ať vezme Marcuse Jacobsena a jeho rozpočty.

Deset nervy drásajících minut projížděli hustým provozem. Rose experimentovala s novými pravidly o povolené rychlosti a na volant i převodovku hrála staccato, takže ostatní auta uctivě uhýbala stranou.

Bože, díky, žes nás nechal naživu, pomyslel si Carl a vykutálel se z vozu.

„Leží tamhle,“ řekla Rose a uchopila Asada pod paži.

Pomalu kráčel sněhem, ale i v chůzi udělal během posledních pár týdnů velký pokrok.

„Tam,“ dodala a ukázala na padesát metrů vzdálený hrob. „Podívej, Asade, už jí vztyčili i náhrobní kámen.“

„To je dobře,“ odpověděl.

Carl přikývl. Případ Nete Hermansenová byl pro všechny tři nesmírně důležitý. Ve skutečnosti dobře chápal, proč za ním potřebovali udělat tečku. Složka 64 se musela uzavřít a Rose rozhodla, že nejlépe to provedou vánoční dekorací z chvojí, šišek a mašlí. Co taky jiného?

„Kdo to asi je?“ zeptala se Rose a ukázala na bělovlasou ženu, která vyšla z jedné bočních uliček směrem ke hrobu.

Svého času musela být podstatně vyšší, ale věk a život jí ohnuly záda, takže měla krk téměř vodorovný s rameny.

Na chvíli se zastavili a sledovali, jak žena vytáhla z plastového sáčku něco, co vzdáleně připomínalo víko od lepenkové krabice.

Potom se sklonila k náhrobku a tu věc o něj šikmo opřela.

„Co to je, co tam dělá?“ pronesla hlasitě Rose a táhla oba muže směrem k tomu výjevu.

Už na vzdálenost deseti metrů jasně viděli nápis na náhrobním kameni. Bylo tam napsáno „Nete Hermansenová, 1937-1987“, nic víc. Žádné datum narození, žádné datum úmrtí, ani zmínka, že byla provdaná Rosenová, žádné „Odpočívej v pokoji“. Na nic víc se panstvo nezmohlo.

„Vy jste ji znala?“ vyptávala se Rose staré dámy, která jen vrtěla hlavou a pozorovala rozbředlý sníh na hrobě.

„Je něco smutnějšího než hrob bez květin?“ odpověděla žena.

Rose přistoupila až těsně k ní. „Tady,“ řekla a podala jí hororovou dekoraci s mašlemi. „Jsou Vánoce, tak jsem si myslela, že by se to hodilo,“ dodala.

Stará dáma se usmála, sklonila se a položila ji k náhrobku.

„Ano, promiňte, ptala jste se, jestli jsem Nete znala. Jmenuji se Marianne Hanstholmová a byla jsem její učitelka. Byla mému srdci velmi blízká, a proto jsem sem musela zajít. Četla jsem o tom všem v novinách. O všech těch strašných lidech, kteří byli zatčeni, a o tom člověku, který stál v pozadí všeho a mohl za Netino neštěstí. Je mi tak líto, že jsem se s ní nikdy nespojila, ale jedna druhé jsme se ztratily z očí.“ Rozhodila štíhlé paže do stran. „Takový už je život. A vy jste?“

Kývla směrem k nim. Měla laskavé oči a dojemný úsměv.

„My jsme ti, kdo ji znovu našli,“ řekla Rose.

„Promiňte, ale co jste to před chvílí postavila k náhrobku?“ zeptal se Asad a přistoupil až těsně ke hrobu.

„Ále, to je jen pár slov. Měla jsem dojem, že by si je měla vzít s sebou na cestu.“

Stará žena se ztěžka sklonila a vytáhla malou dřevěnou desku, která ze všeho nejvíc připomínala kuchyňské prkénko.

Otočila ji a podržela proti nim.

Bylo tam napsáno: „Dokážu to!“

Carl si sám pro sebe přikývl.

Ano, určitě.

Jednou.

Vřelé díky Hanne Adler Olsenové za každodenní inspiraci, povzbuzení a chytré, přínosné podněty. Díky také Freddymu Miltonovi, Eddiemu Kiranovi, Hanne Petersenové, Michu Schmalstiegovi a Karlu Andersenovi za nepostradatelné a důkladné komentáře. Zároveň chci poděkovat i Anne C. Andersenové za bystré oči a nepochopitelné nasazení. Děkuji i Nielsovi a Marianne Haarbovým, Gitte a Peterovi Q. Rannesovým a Centru dánských spisovatelů a překladatelů za pohostinnost. Poděkování si zaslouží i policejní komisař Leif Christensen za velkorysé předání vlastních zkušeností a opravy policejní terminologie. Děkuji společnosti A/S Sund og Bælt, archivu DR, Marianne Frydové, Kurtu Rehderovi, Birthe Frid-Nielsenové, Ulle Ydeové, Fridě Thorupové, Gyrit Kaaberové, Karlu Ravnovi a Søs Novellové za jejich přínos při mém pátrání ohledně Ženského ústavu na ostrově Sprogø.

JUSSI ADLER-OLSEN

SLOŽKA 64

Z dánského originálu Journal 64

vydaného nakladatelstvím JP/Politikens

Forlagshus v Kodani v roce 2010

přeložila Magdalena Jírková

Obálka (s použitím fotografií z plainpicture/

Arcangel) Wildes Blut, Atelier für Gestaltung,

Stephanie Weischer

Typografická úprava Host

Odpovědná redaktorka Olga Trávníčková

Sazba písmy Walbaum Text a Nudista

Jaroslav Bulíček

Tisk a knihařské zpracování

CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

Vydal Host – vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2013 jako svou 805. Publikaci

První vydání. Počet stran 541

www.hostbrno.cz

e-mail: redakce@hostbrno.cz

JUSSI ADLER-OLSEN

(nar. 1950) vystudoval politologii a filmovou vědu. Pracoval jako novinář, redaktor a nakladatel. Svou literární kariéru zahájil knihou Alfabethuset (Abecední dům, 1997), pak následovaly romány Og hun takkede gudeme (A děkovala bohům, 2003) a Washington Dekretet (Washingtonský dekret, 2006). Poté se začal věnovat tématům spojeným s jeho rodným Dánskem. Kriminální série o kodaňském policejním oddělení Q dosud zahrnuje pět knih: Žena v kleci (2007; česky Host 2011), Zabijáci (2008), Vzkaz v láhvi (2009; oba česky Host 2012) a Složka 64 (2010), díky nimž dosáhl mezinárodního věhlasu.

V roce 2011 získal Jussi Adler-Olsen za knihu Složka 64 prestižní dánské ocenění – cenu knihkupců Zlatý vavřín. Nejnovějším románem série je kniha Marco effekten (Marco, 2012), kterou připravujeme k českému vydání na rok 2014.

Table of Contents

Start

PROLOG Listopad 1985

1 ) Listopad 2010

2 ) Listopad 2010

3 ) Listopad 1985

4 ) Listopad 2010

5 ) Listopad 2010

6 ) Srpen 1987

7 ) Listopad 2010

8 ) Listopad 2010

9 ) Srpen 1987

10 ) Listopad 2010

11 ) Srpen 1987

12 ) Srpen 1987

13 ) Listopad 2010

14 ) Srpen 1987

15 ) Listopad 2010

16 ) Srpen 1987

17 ) Listopad 2010

18 ) Srpen 1987

19 ) Září 1987

20 ) Listopad 2010

21 ) Listopad 2010

22 ) Září 1987

23 ) Listopad 2010

24 ) Listopad 2010

25 ) Září 1987

26 ) Listopad 2010

27 ) Září 1987

28 ) Listopad 2010

29 ) Sprogø 1955, Kodaň, září 1987

30 ) Listopad 2010

31 ) Září 1987

32 ) Listopad 2010

33 ) Listopad 2010

34 ) Září 1987

35 ) Listopad 2010

36 ) Září 1987

37 ) Listopad 2010

38 ) Září 1987

39 ) Listopad 2010

40 ) Září 1987

41 ) Listopad 2010

42 ) Listopad 2010

43 ) Září 1987

44 ) Listopad 2010

45 ) Listopad 2010

46 ) Listopad 2010

EPILOG Prosinec 2010

Poděkování