JUSSI ADLER-OLSEN

MARCO

Kriminální román

Brno 2015

Jussi Adler-Olsen: Marco Effekten

Copyright © JP/Politikens Forlagshus, København, 2012

Translation © Kristina Václavů, 2014

Cover design © Wildes Blut, Atelier für Gestaltung,

Stephanie Weischer using photographs from plainpicture/Arcangel

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014, 2015 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-994-7 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-995-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-996-1 (Formát MobiPocket)

OBSAH

PROLOG Podzim 2008

1 ) Podzim 2008

2 ) Podzim 2008

3 ) Podzim 2010

4 ) Jaro 2011

5 ) Podzim 2010

6 ) Primo 2007 až ultimo 2010

7 ) Jaro 2011

8 ) Od zimy 2010 do jara 2011

9 ) Jaro 2011

10 )

11 )

12 )

13 )

14 )

15 )

16 )

17 )

18 )

19 )

20 )

21 )

22 )

23 )

24 )

25 )

26 )

27 )

28 )

29 )

30 )

31 )

32 )

33 )

34 )

35 )

36)

37 )

38 )

39 )

40 )

41 )

42 )

43 ) Léto 2011

EPILOG  Podzim 2012

Věnováno mé tchyni, Anně Larsenové

PROLOG Podzim 2008

Poslední ráno vstoupilo Louisi Fonovi do života jemně a po špičkách.

Celý rozespalý, ještě obtěžkaný nočním sněním, opustil lůžko a vklouzl do připravených pantoflí na hliněné podlaze. Pohladil malou po zádíčkách, utřel jí usoplený čokoládový nosánek a nechal se polaskat po tvářích.

Protáhl se a zamžoural do sluncem rozpáleného prostoru, kam zvenku doléhalo kdákání slepic a vzdálené halekání chlapců, sklízejících z palem trsy banánů.

Jaký tu vládne klid a mír, napadlo ho a nasál do plic kořeněnou vůni vesnice Somolomo. Jen zpěv Pygmejů Baka, linoucí se od ohnišť na protější straně řeky, by ho potěšil víc. Do zapomenuté vesnice kmene Bantu v národním parku Dja se vždycky rád vracel.

Za chýší se kočkovaly děti. Zvířily červený prach a pisklavými hlásky vyplašily z korun stromů houf přádelníků.

Vstal a vykročil proti světlu, dopadajícímu oknem dovnitř, opřel se lokty o rám a usmál se na matku holčičky, která u protější chatrče právě usekla hlavu slepici, určené k dnešnímu obědu.

Od té doby se Louis už nikdy neusmál.

Dobrých dvě stě metrů od něj se na pěšince vedoucí palmovým hájem objevil šlachovitý muž s průvodcem. Jejich přítomnost od prvního okamžiku nevěstila nic dobrého. Svalnatého Mboma znal Louis z Yaoundé, ale bělocha se světlými, téměř bílými vlasy nikdy neviděl.

„Co tady Mbomo dělá a koho nám to vede?“ zavolal na dívčinu matku.

Pokrčila rameny. Na okrajích deštného pralesa nebyl turista zase tak neobvyklým zjevem, tak co by se starala? Přijel jako obvykle strávit čtyři pět dní u Bakaů v chaosu mocné džungle? Jedná se tedy o Evropana ve velmi utěšené finanční situaci?

Jenže Louis tušil něco víc, vycítil to z vážného rozpoložení a důvěrného hovoru obou mužů. Kdepak, tady něco nehraje. Ten běloch není žádný turista a Mbomo nemá v tomhle kraji co pohledávat, aniž by to Louisovi předem oznámil. To Louis je vedoucím dánského projektu rozvojové pomoci, Mbomo je jen poskokem úředníků z Yaoundé. Tak zněla pravidla hry.

Že by ti dva měli něco za lubem a jeho do toho nechtěli zasvětit? Vůbec to není vyloučeno. Kolem celého projektu se děje poměrně dost podivných věcí. Všechny procesní úkony trvají celou věčnost, tok informací se téměř zastavil, platby se případ od případu zpožďují nebo vůbec neproběhnou. Vůbec to není tak, jak mu naslibovali, když ho na přidělený úkol najímali.

Louis zavrtěl hlavou. Sám byl Bantu a pocházel z opačného konce Kamerunu, vzdáleného stovky kilometrů na severozápad od vesnice ležící na hranici s Kongem. Na severu, odkud pocházel, byli všichni již od kolébky nedůvěřiví a to byl možná hlavní důvod, proč svůj život zasvětil práci pro mírné Bakay, Pygmeje obývající džungli Dja. Stopy těchto lidí vedou až do dob samovolného vzniku pralesa. A taková ošklivá slova, jako je nedůvěra, tu ani neznají.

Louis považoval tyto pomilováníhodné duše za skutečnou oázu neposkvrněných citů v naší zatracené době. Ano, spojení s Bakay a touto končinou bylo pro Louise útěchou, elixírem života, a přesto se do něj vkrádalo podezření z něčeho nekalého.

Copak to nikdy neskončí?

Mbomův džíp našel zaparkovaný za třetí řadou chýší a v něm za volantem spícího řidiče v propoceném fotbalovém dresu.

„Silou, nehledá mě Mbomo náhodou?“ zeptal se hromotluka černého jako noc, který se protáhl a pokusil se zorientovat, kde že se to sakra nachází.

Zavrtěl hlavou. Očividně netušil, o čem to Louis mluví.

„S kým to tady Mbomo je, co je to za bělocha? Neznáš ho?“ ptal se tedy Louis dál.

Řidič zívl.

„Je to Francouz?“

„Ne,“ zněla odpověď a chlapík pokrčil rameny. „Sice trochu francouzsky mluví, ale bude myslím odněkud ze severu.“

„Aha.“ Louisovi se stáhl žaludek. „Nemohl by to být Dán?“

Řidič na něho namířil ukazovák.

Bingo.

Bylo to tak. A Louisovi se to ani trochu nelíbilo.

Kdyby se Louis neangažoval pro budoucnost Pygmejů, bojoval by za práva pralesních zvířat. Ve všech vesnicích okolo pygmejské džungle se našli mladí ozbrojení Bantuové, jimž denně padaly za oběť desítky mandrilů a antilop.

I když měl Louis s pytláky napjaté vztahy, nepohrdl nabídkou jednoho z těch dobytků, že ho odveze na motorce. Dostat se do tři kilometry vzdálené vesnice Bakaů po úzkých stezkách za pouhých šest minut, kdo by odolal, když není času nazbyt?

Už při prvním pohledu na jílem vymazané příbytky Louis pochopil, oč běží, protože mu vyběhly naproti jen nejmenší děti a hlady štěkající psi.

Náčelníka vesnice našel na lůžku z palmového listí v oblaku alkoholových výparů. Kolem napůl bezvědomého Mulunga se povalovaly prázdné sáčky od whisky, podobné těm, které Louis znal z protějšího břehu řeky. Pijatyka nepochybně trvala celou noc a soudě podle všudypřítomného ticha se jí zjevně zúčastnili všichni obyvatelé vesnice.

Nahlédl do několika přeplněných palmových příbytků a sotva našel nějakého dospělého, který by mu byl schopen malátným kývnutím odpovědět na pozdrav.

Zaručený způsob, jak naučit přírodní národy držet hubu a krok, pomyslel si Louis. Stačí dát jim alkohol a drogy a máte je v hrsti.

Víc není potřeba.

Vrátil se do plesnivinou čpící chatrče a pořádně kopl náčelníka do boku, až šlachovitý Mulungo nadskočil a po tváři se mu rozlil provinilý úsměv, odhalující dvě řady zubů ostrých jako jehly. Jenže Louis se nenechal tak snadno obměkčit.

Ukázal na prázdné pytlíky od whisky.

„Za co vám zaplatil, Mulungo?“ zeptal se.

Náčelník Bakaů zvedl hlavu a pokrčil rameny. Výraz „za co“ používali v buši jen zřídka.

„Mbomo vám dal peníze, že? Kolik vám podstrčil?“

„Deset tisíc franků!“ zněla odpověď. Kulaté částky, zejména takové výše, byly u Bakaů naopak velmi populární.

Louis potřásl hlavou. Zatracený Mbomo, jak ho to jen mohlo napadnout?

„Deset tisíc, aha,“ řekl. „A jak často vám Mbomo platí?“

Mulungo opět pokrčil rameny. Nakládání s časovými údaji nebylo jejich nejsilnější stránkou.

„Koukám, že jste nezasadili, jak jste měli. Proč?“

„Louisi, víš přece, že nám neposlali peníze.“

„Jak neposlali, Mulungo? Viděl jsem potvrzení o převodu. Poslali je víc než před měsícem.“

Co se to děje? Doklad o transakci už potřetí neodpovídal skutečnosti.

Louis zpozorněl. I přes ohlušující cvrkot cikád zaslechl cizorodý zvuk. Jestli ho nešálí sluch, blíží se lehká motorka.

Vsadil by se, že je to Mbomo. Jen doufal, že se mu chystá všechno pořádně vysvětlit.

Rozhlédl se kolem sebe. Něco bylo špatně, a to zcela zásadním způsobem, takže se to bude muset dát rychle do pořádku. Louis se totiž nebál, i když Mbomo byl o hlavu vyšší a měl pracky jako gorila.

Když Louisovi neodpověděli Bakaové, tak ať se hromotluk obtěžuje sám: Co tady pohledává? Kam se poděly prachy? Proč nezasadili? A kdo byl ten běloch v Mbomově společnosti?

To by tedy opravdu moc rád věděl.

Proto se rozkročil uprostřed prostranství a čekal, zatímco se k chýším pomalu blížil sloup zvířeného prachu, vystupující z oparu nad křovisky.

Chystal se Mbomovi vyjít v ústrety dřív, než sesedne z motorky, napřáhnout silné paže a vmést mu do tváře svou obžalobu. Pohrozí mu pekelnými útrapami a odhalením. Na rovinu mu řekne, že pokud Bakay podvodně připravil o prostředky, které jim poprávu náleží, aby mohli dál v pralese svobodně existovat, pak jediné, do čeho v budoucnu strčí prsty, budou mříže vězení v Kondengui.

Samotná zmínka o oné instituci by každého vyděsila k smrti.

Konečně řev motoru přehlušil píseň cikád.

Jakmile se kawasaki vynořila z buše a s klaksonem stisknutým nadoraz přelétla přes náměstíčko, všiml si Louis nepřirozeně zatíženého zavazadlového prostoru a dále toho, jak obyvatelé ve svých chýších okamžitě ožili. Do dveří se nahrnuly rozespalé obličeje a nejhouževnatější z mužů vyskočili přes práh ven, jako by jim bohové zašploucháním v bedně motorky zvěstovali brzký příchod potopy světa.

Mbomo nejdřív rozdal do napřažených rukou pytlíky s ohnivou vodou a pak se výhrůžně zahleděl na Louise.

Tehdy Louisovi došlo, jak se věci mají. Mačeta, kterou měl Mbomo zavěšenou přes záda, mluvila jasnou řečí. Jestli Louis včas nezmizí, použije ji Mbomo proti němu. Na pomoc Pygmejů se spolehnout nemůže, rozhodně ne v tomhle stavu.

„Tam, odkud to mám, je toho ještě dost,“ zavolal Mbomo a vyklopil zbývající zásobu alkoholu na zem a zároveň se obrátil k Louisovi.

Louis se dal instinktivně do běhu a ještě za sebou zaslechl nadšené povzbuzování Bakaů. Jestli mě Mbomo chytí, je se mnou konec, napadlo ho, zatímco očima horečně pátral po skulince v zeleném pekle a po poházeném zemědělském náčiní, po čemkoliv, co by mu posloužilo jako zbraň proti útočníkovi.

Louis byl mrštný, daleko pružnější než Mbomo, který strávil celý život v Douale a Yaoundé a nenaučil se dávat v pralese pozor na zem, na spleť kořenů, zrádných výmolů a hrbolů. Proto Louis znovu získal jistotu, když těžký dusot za ním ztichl a před ním se otevřela křižovatka stezek, směřujících k řece.

Zbývala mu jediná možnost, dostat se k jednomu z vykotlaných kmenů u břehu dřív než Mbomo. Jestli se Louis dostane přes řeku jako první, bude v bezpečí. Obyvatelé Somoloma ho ochrání.

Vtom v hnědozeleném porostu ucítil štiplavý, vlhký pach a ze své zkušenosti průvodce hned věděl, co to znamená. Ještě sto metrů a budu u řeky, prolétlo mu hlavou a o vteřinu později zapadl po kolena do bažiny.

Zamáchal rukama ve vzduchu. Jestli se nezachytí nějaké rostliny, bahno se nad ním během okamžiku zavře. Vytáhne-li se příliš pozdě, Mbomo ho dostihne. Už teď byl dusot jeho těžkých nohou slyšet až příliš zblízka.

Nasál vzduch do plic, kousl se do rtu a natáhl se, jak nejvíc to šlo, až mu praskalo v zádech. Strhl na sebe menší větvičky a do vyvalených očí mu napadalo listí, ale za patnáct vteřin se přece jen zachytil čehosi pevného a vytáhl se ven. Jenže pár vteřin mu scházelo. Z křoví to zasvištělo a Louis zezadu utržil hlubokou ránu do lopatky. Dopadla bleskurychle a zanechala po sobě pálivý pocit.

Louis se instinktivně vyvaroval pádu, čímž se zcela vymanil z bahna a vzal nohy na ramena. Nad vrcholky stromů se vznesla záplava Mbomových nadávek.

I jeho stáhl nenechavý mokřad.

Teprve když doběhl k řece, uvědomil si, jak ho lopatka bolí a jak se mu košile lepí na záda.

Došly mu síly a těsně u vody klesl k zemi. Tehdy si uvědomil, že zemře.

Padl hlavou do jemného říčního štěrku, který mu voda vehnala do vlasů, a přitom z kapsy kalhot pracně vyprostil mobilní telefon a stiskl ikonku pro odesílání zpráv.

Každým stisknutím tlačítka se mu zvyšoval tep a odcházelo další množství krve z oběhu. Když zprávu dopsal a zvolil funkci odeslat, ještě si stihl všimnout, že tam není signál.

To poslední, co Louis Fon ucítil, byly otřesy půdy, způsobené ztěžka dopadajícími kroky, které kroužily kolem jeho těla. A pak mu někdo vykroutil mobilní telefon z ruky.

× × ×

Mbomo Ziem byl spokojený. Cestu džunglí, vedoucí k nájezdu na hlavní silnici do Yaoundé po děravé silnici z tmavočerveného štěrku, bude mít v poskakujícím džípu brzy za sebou a jeho spolujezdec se bohudíky zdržel veškerého komentáře. Všechno je, jak má být. Tělo Louise Fona shodil do řeky, o zbytek se postará proud a krokodýlové.

Celkem vzato byl s průběhem akce nadmíru spokojený. Zbavili se jediného člověka, který je mohl ohrozit, takže je opět čeká světlá budoucnost.

Mise splněna, jak se říká.

Mbomo si prohlížel mobilní telefon, který vypáčil umírajícímu Louisovi z ruky. Stačí pár franků na novou SIM kartu, snad nebude stát horentní sumu, a má dárek pro syna k narozeninám.

Spokojeně si představoval, jak se kluk asi bude tvářit, až ho dostane, když vtom displej samovolně ožil a oznámil opětovné nalezení sítě.

Za pár vteřin následovalo diskrétní pípnutí, potvrzující úspěšné odeslání zprávy.

1 ) Podzim 2008

René E. Eriksen nebyl nijak přehnaně opatrný. A snad právě proto trpěl celý život vzestupy a pády, střídajícími se v nepředvídatelném sledu, což mu ale — viděno z jistého odstupu — nezavdávalo příčinu k celkové nespokojenosti. Připisoval to jisté vrozené dávce štěstí.

Přesto však měl René přemýšlivou povahu a v dětství řešil zásadní otázky a životní rozpory tím, že se běžel schovat mámě pod sukni, což v dospělosti vedlo k tomu, že když se po hlavě vrhl do něčeho nového, vždycky si nechával otevřená nějaká jakžtakž ucházející zadní vrátka.

Proto se velmi rozmýšlel, když mu odpoledne do kanceláře na ministerstvu zahraničí zavolal jeho dávný spolužák a dobrý přítel, ředitel Karrebækské banky Teis Snap, a přednesl mu svůj návrh, který by tak vysoce postavený úředník, jako byl René, musel za normálních okolností označit za krajně nevhodný.

Stalo se to v předvečer ošklivého období, kdy se na svět opravdu vážně zašklebila finanční krize. V době, kdy byl naprosto každému, kdo se živil půjčováním peněz, jasný výsledek jednání chamtivých burzovních spekulantů a nezodpovědné vládní ekonomické politiky.

A právě proto Teis Snap volal.

„Obávám se, že do dvou měsíců půjde naše banka do konkurzu, jestli se nepostaráme o extra kapitál,“ řekl tehdy.

„A co moje akcie?“ neudržel se René a s bušícím srdcem a čelem zbrázděným vráskami si vzpomněl na slibovanou prvotřídní penzi, strávenou pod palmami a jižním sluncem, která se mu teď hroutila pod rukama jako domeček z karet.

„No co asi? Jestli okamžitě nepřijmeme nějaká drastická opatření, tak přijdeme o všechno. Bohužel je to tak,“ odpověděl Snap.

Následující odmlka potvrzovala jejich přátelský vztah. Neskýtala možnost protestovat nebo přijít s nějakými abstraktními návrhy řešení.

René na chvíli svěsil hlavu a dýchal tak zhluboka, až ho to bolelo. Takhle se tedy věci mají, z toho musí vycházet a na základě toho se rozhodovat a jednat. Rozbolel ho žaludek a na čele mu vyrazil studený pot, ale coby vedoucí kanceláře pro evaluaci projektů rozvojové pomoci byl zvyklý přinutit se ve vypjatých situacích jasně uvažovat.

Vydechl. „Extra kapitál, povídáš? Co to má jako znamenat? Nemohl bys to nějak upřesnit?“

„Dvě stě až dvě stě padesát milionů dánských korun po dobu čtyř až pěti let.“

Reného znovu zalil pot. „Do pytle, Teisi! To je padesát milionů ročně!“

„Vždyť já vím a je mi to fakt líto. Poslední čtyři týdny jsme dělali, co se dalo, abysme si vydupali nějaké nouzové řešení, ale nemáme dostatečně stabilní klienty. V posledních dvou letech jsme půjčovali až moc rychle a bez dostatečného krytí, jak se teď ukázalo, když trh s nemovitostmi hrozí krachem.“

„Hergot, chlape, s tím se musí urychleně něco udělat. Nemohli bysme z toho vytáhnout aspoň naše osobní pohledávky?“

„Obávám se, René, že na to už je pozdě. Kurzy dnes ráno drasticky oslabily a veškeré obchodování s akciemi je prozatím zastaveno.“

„Ach tak.“ Reného překvapil odměřený tón vlastního hlasu. „A co bys teda chtěl ode mě, abych s tím jako dělal? Protože mi asi sotva voláš proto, abys mi sdělil, žes mě připravil o úspory, že? Já tě znám, Teisi. Kolik jsi vlastně zachránil ze svýho?“

Hlas letitého přítele zněl dotčeně, ale jasně. „Nic, René, absolutně nic, to ti přísahám. Měli jsme tu revizi. A v situaci, jako je ta naše, nebývají vždycky ochotní hledat nějaké kreativní řešení. Kdepak, volám ti proto, že jsem možná našel východisko a pro tebe, kamaráde, by mohlo být docela lukrativní.“

Takhle celý podvod začal. Fungoval bezchybně několik měsíců až do okamžiku, kdy nejzkušenější zaměstnanec sekretariátu William Stark zamával Eriksenovi před nosem nějakým cárem papíru.

„Dobře, Starku,“ řekl René. „Vy tvrdíte, že jste dostal nesmyslnou esemesku od Louise Fona a pak jste se s ním marně snažil spojit. Ale víte stejně dobře jako já, že Kamerun je dost daleko a spojení nebývá nejlepší, nebylo by tedy moudřejší hledat řešení někde jinde?“

Stark se na to bohužel netvářil a Renému se do jeho světa vetřel stín pochybnosti, jakási předzvěst nadcházejícího chaosu.

Zplnomocněnec Stark sevřel své již téměř bezkrevné rty do ještě užší štěrbinky. „Ehm, jak jsem to měl tušit?“ Zamyšleně sklopil zrak a dlouhá zrzavá patka mu spadla do očí. „Já vím jedině to, že jsem tu zprávu dostal zrovna v době, kdy jste se vracel z Kamerunu. A od té doby Louise Fona nikdo neviděl. Nikdo.“

„Hm. A nemyslíte, že je ještě v Dja, kde není žádný signál?“ René se natáhl přes psací stůl. „Ukažte mi tu esemesku, Starku.“

René se soustředil, aby se mu netřásla ruka, když od Starka papírek přebíral.

A zprávu si přečetl.

Stálo na něm: „Cfqqugthondae(s+1)la(i+1)ddddddvdlogdmdntdja.“

Hřbetem ruky si setřel z čela proradné perličky potu. Bohudíky, je to naprostý nesmysl.

„No jo, tak to máte pravdu, Starku, vypadá to opravdu divně. Ale já bych v tom nic zvláštního nehledal. Asi se mu v kapse splašil mobil,“ odbyl celou záležitost a odložil lístek na stůl. „Zařídím, aby se na to někdo podíval, ale říkám vám rovnou, že jsme Fona s Mbomem Ziemem ten den viděli, když jsme jeli do Yaoundé. Všechno proběhlo jako obvykle. Pomalu se balil na další expedici. Tuším s nějakými Němci.“

William Stark se zamračil a zavrtěl hlavou.

„Říkáte, abych se neznepokojoval, ale jen se na ten lístek ještě jednou podívejte. Přijde vám to jako náhoda, že zpráva končí slovem Dja? Vážně si myslíte, že by k tomu došlo nedopatřením, zmáčknutím v kapse? Neřekl bych. Spíš si myslím, že se mi Louis Fon pokoušel něco sdělit a že se mu mohlo stát něco vážného.“

René semkl rty. Během svého působení na ministerstvu učinil tu zkušenost, že ve všech úřadech šlo především o to neodmítnout ani tu sebešílenější hypotézu.

„Aha, to je vážně divný, máte pravdu,“ odpověděl proto.

Sáhl za sebe na parapet po svém Sony Ericssonu. „Říkáte, že je tam Dja.“ Zahleděl se na klávesnici telefonu a kývl hlavou. „Ale jo, mohlo by se to stát omylem. Podívejte! D, J a A stojí na tlačítku jako první písmeno. Když zmáčknete jednou klávesu 3, 5 a 2, tak dostanete dja, to by se v kapse klidně mohlo stát, i když se to může zdát neuvěřitelné. Ale samozřejmě je to divné. Jen si myslím, že bychom s tím měli pár dní počkat, jestli se Fon neobjeví. Mezitím se spojím s Mbomem.“

Sledoval každý Starkův pohyb, jak vycházel z kanceláře a přibouchl za sebou dveře, a pak si opět otřel čelo. Takže to byl Fonův telefon, se kterým si Mbomo hrál v landroveru cestou zpět do hlavního města.

Zatracenej idiot!

Zaťal pěsti a zavrtěl hlavou. Že byl Mbomo tak dětinský a okradl mrtvého Fona, to byla jedna věc, ale že se nepřiznal, když se ho René zeptal, s jakým mobilním telefonem si to hraje, to byla věc jiná. A proč si ten kretén neověřil, jestli tam nejsou neodeslané zprávy? Pokud ho ukradl mrtvému, proč do háje automaticky nevyndal baterku nebo nevymazal paměť? Jak může být hergot tak blbej a ukrást mobil chlapovi, kterého právě zabil?

Zavrtěl hlavou. Mbomo byl pitomec, jenže o něho teď nešlo, problém představoval William Stark, a tak tomu bylo upřímně řečeno vlastně po celou dobu. Neříkal to snad od začátku a nezmínil se o tom i před Snapem?

Čert aby to spral! Nikdo z oddělení se tak dobře nevyznal ve smlouvách a neměl větší přehled o rozpočtu a nikdo nepsal na projekty ministerstva tak pečlivé posudky jako právě Stark. Takže pokud by někdo měl přijít na to, že zde dochází k zpronevěře prostředků zahraniční pomoci, pak to může být jedině on.

René se zhluboka nadechl a dobře si rozmyslel další krok. Nebylo příliš z čeho vybírat. „Kdybys snad někdy měl mít nějaké problémy,“ řekl mu tehdy Snap, „tak okamžitě volej.“

Což se právě chystal udělat.

2 ) Podzim 2008

Zplnomocněnec William Stark se v otázkách svého oboru v podstatě neměl na koho obrátit.

V šedém úředním světě jeho profese pod něj spadala jen nepatrná část agendy, do které se navíc nikomu nechtělo. Pokud se nemohl obrátit na vedoucího kanceláře, zbýval snad už jen vedoucí odboru, ale kdo by chodil za vedoucím odboru s takovým podezřením a hlavně v takovém rozsahu, bez hmatatelných důkazů? On rozhodně ne.

Zastával-li člověk v systému úřední moci místo nadřízeného a přitom byl docela přátelský typ, označil by své podřízené, kteří bijí z vlastní iniciativy na poplach kvůli podezření ze zneužití pravomoci nebo kvůli nesrovnalostem v rozpočtu státní správy, za interní informátory. Znělo to dobře a úctyhodně, přibližně asi jako zatroubení k útoku ze zálohy, ale když někdo lidi z odboru nutil zazpívat, tak v něm hned viděli drbnu a zpravidla to s ním dopadlo špatně; takových ošklivých příkladů už se v Dánsku přihodilo spoustu. Poměrně nedávný případ zaměstnance vojenské zpravodajské služby, který si vysloužil trest odnětí svobody za upozornění, že předseda vlády zamlčoval lidem životně důležité informace a na základě toho vedl zemi do války v Iráku, v nikom touhu po upřímnosti nevzbudí.

Navíc si William nebyl stoprocentně jistý; doposud to celé působilo jen jakýmsi nepříjemným dojmem, i když se ho už nějakou dobu nemohl zbavit.

Poté co informoval vedoucího kanceláře Reného E. Eriksena o textové zprávě od Louise Fona, zavolal do Kamerunu snad deseti různým lidem, o kterých věděl, že byli s věrným aktivistou kmene Bantu ve spojení; všichni se nesmírně divili, že se tak zapálená duše jako on už několikátý den nehlásí.

Teprve dnes dopoledne se Williamovi konečně podařilo dovolat k Fonovi domů, do Sarki Mata, a promluvit si s jeho ženou, které Louis vždy poctivě sděloval, kde bude a jak dlouho se tam zdrží.

Manželka si zjevně dělala starosti. Měla slzy na krajíčku a podle jejího názoru v tom měli prsty pytláci, bála se domyslet, co by mohli jejímu muži udělat. Džungle byla tak rozlehlá a tajuplná, sám Louis jí o tom často vyprávěl. Děly se v ní neuvěřitelné věci, jak říkala. I William o tom věděl.

Pochopitelně to mohlo mít víc důvodů, že o sobě Fon nedal vědět. Kamerun popravdě skýtal mnohá lákadla a kdoví, co může takového muže v nejlepších letech s ucházejícím zevnějškem napadnout? Dívky v této oblasti Afriky nebyly proslulé cudností ani zdrženlivostí, takže se nabízela možnost, že by Fon v některé z palmových chatrčí právě divoce souložil a přenechal běh věcí osudu. William se při té představě málem pousmál.

Ale pak si vzpomněl, co tomu předcházelo; jak probíhal projekt na podporu Bakaů v první fázi. Už to, že měli ministerstvem najednou prohnat padesát milionů dánských korun, aby Pygmejům v tak vzdáleném koutě džungle Dja zajistili existenci, bylo samo o sobě zvláštní. A proč přiznali podporu právě jim, a ne někomu jinému? A zrovna tak vysokou částku?

Nad tím se William pozastavoval od začátku.

Dvě stě padesát milionů nebylo v průběhu pěti let samozřejmě v souhrnném rozpočtu patnácti miliard zahraniční pomoci ročně nic zvláštního, ale stejně: kdy naposledy získal takový úzce zaměřený projekt tak masivní finanční podporu? Kdyby byl zaměřený na všechny Pygmeje v celé konžské džungli, druhém největším pralese světa, pak by to pochopil snáz, jenže tak to nebylo.

A když jim částku přiznali, i napůl slepý idiot v odboru státní správy by poznal, že se v mnoha zásadních bodech vyhnuli normálnímu postupu, čímž vzbudili Starkovu pozornost. V tomto případě spočívala zahraniční pomoc v zásadě pouze v tom, že se peníze převedly úředníkům do Yaoundé a o zbytek už se měli místní lidé postarat sami. A to vše v zemi, kde je údajně největší korupce na světě.

A to se Williamu Starkovi, úředníkovi tělem i duší, který sám udělal několik velkých profesních chyb, nelíbilo, a na základě posledního vývoje událostí se proto díval na roli svého šéfa v celé záležitosti úplně jinýma očima.

Angažoval se snad někdy Eriksen natolik osobně? Kdy naposledy se jel osobně přesvědčit, jak se některému projektu daří? Pěkně dávno.

Bůh nás netrestej. Mohlo to samozřejmě znamenat, že se projekt ubírá správným směrem a průběžně podléhá náležité kontrole, ale mohlo to nedejbože znamenat i pravý opak. Věděl, že by se tím rozvířily roky kancelářské práce, a k tomu by rozhodně dojít nemělo.

„Co tady tak sedíte a dumáte, Starku?“ ozvalo se mu za zády.

Od okamžiku, kdy ten hlas slyšel ve své kanceláři naposledy, uplynuly už celé měsíce a překvapený William pohlédl na nepěkný úsměv svého nadřízeného. Pod křídově bílými vlasy působil Eriksenův obličej zcela falešně.

„Právě jsem mluvil s našimi lidmi v Yaoundé, kteří to vidí podobně jako vy,“ řekl Eriksen. „Tvrdí, že něco není v pořádku, takže vaše domněnky jsou asi správné. Podle nich by to mohlo znamenat, že se Louis Fon s nějakými prostředky z fondu vypařil, a byli by rádi, kdyby za nimi někdo z ministerstva zajel a prověřil veškeré finanční příspěvky, které byly projektu od začátku přiděleny. Určitě si myslí, že se tak zbaví podezření z nesrovnalostí, kdybyste na něco přišel.“

„Já?“ Chystá se ho tam snad Eriksen poslat? William byl zmatený, jaký směr věci nabraly, a moc radosti z toho neměl. „Nevíte, o jakou částku se jedná, kolik si měl Fon údajně přivlastnit?“ pokračoval.

Eriksen zavrtěl hlavou. „Ne, to zatím nikdo neví, ale v současné době disponuje částkou přesahující dva miliony. Třeba jel jenom na nákup a je úplně čistý. Třeba přišel na to, že osivo a sadba jsou někde levnější a kvalitnější než tam, kde obvykle nakupuje. Ale musíme ho za všech okolností sledovat, od toho tady přece jsme.“

„Hm,“ přitakal William. „Obávám se, že tohoto úkolu se nebudu moct ujmout.“

Eriksenovi ztuhl úsměv na rtech. „Aha, jakpak to?“

„Dcera mé přítelkyně leží v nemocnici.“

„No ne, už zase? A to vadí?“

„No, snažím se je obě podporovat, jak můžu. Bydlí u mě.“

Eriksen přikývl. „To je velmi šlechetné, že myslíte nejdřív na ně, Starku, ale bavíme se tu o pouhých dvou třech dnech, tak mi netvrďte, že byste si to nedovedl nějak zařídit. Už jsme objednali letenku na vaše jméno do Bruselu a pak dál na jih. Je to bohužel, jak víte, součást vaší práce. Poletíte přes Doualu, protože všechna místa do Yaoundé už byla obsazená. Na letišti vás vyzvedne Mbomo a zaveze vás do hlavního města, je to otázka pár hodin.“

William si v duchu představil svou nevlastní dceru na nemocničním lůžku. Neměl z té cesty ani trochu radost.

„Mám tam jet já, protože tu esemesku poslal Fon mně?“ zeptal se.

„Ne, Starku. Pojedete tam proto, že jste nejlepší.“

Mboma Ziema předcházela pověst muže činu, což potvrdil hned na mezinárodním letišti v Douale, když se na Williamův kufr vrhlo šest sedm agresivních chlapů a řvalo na sebe, že jim poprávu náleží.

„Máte tu taxík, prosím, pojďte, pojďte,“ hulákali jeden přes druhého a každý tahal zavazadlo za jeden konec.

Mbomo nosiče odstrčil a podíval se na ně tak, aby nikdo nezůstal na pochybách, že se nebojí postavit celému houfu, aby svého pána za pár tisíc místních franků ochránil.

Mbomo byl urostlý. William ho viděl na fotografiích spolu s Bakay, ale vedle Pygmejů vypadali všichni dospělí jako obři. Ve skutečnosti se ukázalo, že v Mbomově přítomnosti se nezdáli být malí pouze Pygmejové, protože to byl chlap čnící nad ostatními jako skála, takže člověk ocitnuvší se v tak nepříjemné situaci, kdy se nosiči zuřivě rvou o jeho zavazadlo, a tudíž i o možnost jednou denně se trochu najíst, pochopitelně v jeho přítomnosti získával pocit „bezpečí“.

„Budete bydlet v hotelu Aurelia Palace,“ sdělil mu Mbomo, když taxík konečně zanechal hlouček nosičů i několik s křikem ho pronásledujících prodavačů levných cetek za sebou. „Zítra ráno máte schůzku na ministerstvu. Přijdu vás osobně vyzvednout. Na rozdíl od Doualy je v Yaoundé bezpečno, ale člověk stejně nikdy neví.“ Zasmál se, až se mu otřásal celý hrudník, ale přes černé rty nepronikl ani hlásek.

Williama přivábil pohled na žhavý sluneční kotouč, mizící za korunami stromů, a skupinky černochů, vlekoucí se po straně silnice s mačetami ve znavených rukou.

Kromě přelidněných minitaxíků, rychlých džípů a omlácených dodávek, které se neustále předjížděly a hazardovaly se životy všech cestujících, se po silnici pohybovala pouze těžce naložená, polorozpadlá nákladní auta s rozbitými světly. Nebylo divu, že značná část pokrouceného šrotu, který se válel v příkopu podél vyprahlé cesty, byl od vozidel na silnici k nerozeznání.

William pocítil stesk po domově.

Po obezřetně zvoleném menu k večeři se William usadil v rohu hotelové lobby, kde se nacházela židle s pohovkou, potaženou látkou s výrazným vzorem ve stylu sedmdesátých let, a ošumělý konferenční stolek, na kterém už stály dvě orosené sklenice piva.

„Víte, když jsem tady, objednávám si rovnou dvě najednou,“ vysvětlil Williamovi korpulentní host anglicky. „Pivo tu mají tak řídký, že se vám vypaří pórama ještě dřív, než ho dopijete,“ zasmál se srdečně.

Ukázal na Williamův řetízek na krku, ověšený malými, začernalými maskami. „Koukám, že jste v Africe novej. Asi jste neunikl těm vyděračům se šmukama na letišti.“

„Ano i ne.“ William se chytil za řetízek. „Právě jsem přijel, ale tohle nosím už pár let. Ale máte pravdu, je to z Afriky, to jste odhadl správně. Našel jsem ten náhrdelník při inspekční cestě do Kampaly.“

„Aha. No jo, Kampala, to je jedno z mála zajímavých měst v Ugandě.“ Muž pozvedl sklenici a připil Williamovi na zdraví. Soudě dle aktovky to byl jistě také úředník.

William vytáhl z kožených desek své portfolio a položil si ho před sebe na stůl. Tentokrát se jednalo o konkrétních padesát milionů korun a o způsob, jakým je vmanévrovat do projektu pro Bakay. Takže si musel projít pěknou řádku dokumentů a připravit si nejednu otázku. Proto otevřel složku a veškeré papíry si před sebou rozdělil do tří hromádek. Na jedné měl výpočty, na druhé popisy projektu a na třetí různou korespondenci, vzkazy a vytištěné e-maily. Vzal si s sebou i žlutý lepicí papírek s přepsanou zprávou z mobilního telefonu Louise Fona.

„Nebude vám vadit, když si tu trochu rozložím práci? Nahoře v pokoji totiž nemám stolek.“

Host mu přátelsky pokynul.

„Vy jste z Dánska?“ zeptal se pak a ukázal na logo ministerstva zahraničních věcí na několika dokumentech.

„Ano, a vy?“

„Ze Stockholmu.“ Podal Williamovi ruku a přešel do plynné švédštiny.

„Jste v Kamerunu poprvé?“

William přitakal.

„Tak vítejte,“ odpověděl Švéd a přisunul mu druhou sklenici piva. „Na Kamerun si člověk nikdy úplně nezvykne, abyste věděl. Tak na zdraví.“

Pozvedli sklenice a Švéd tu svou vyprázdnil jedním lokem. Zároveň ještě stihl mávnout na číšníka a objednat další. Na alkoholiky zaměstnané ve státní správě se dá v teplých krajích narazit všude, to William dobře věděl. Byl svědkem toho, že se někteří z vyslaných kolegů vrátili z pracovního nasazení v zahraničí napůl mimo.

„No, asi si teď říkáte, že jsem propadl alkoholu, ale není to tak,“ řekl švédský host, jako by Williamovi četl myšlenky. „Pravdou ale je, že se tak chovám.“

Diskrétně ukázal na dva černochy ve světlých oblecích v rohu pohovky.

„Ti jsou z firmy, ve které mám zítra jednání. Sledují mě a za hodinku svůj dojem napráší šéfovi.“ Usmál se. „Nebude na škodu, když si budou myslet, že se zítra dostavím v horší formě, než tomu bude ve skutečnosti.“

„Vy jste obchodník?“

„V jistém smyslu. Sjednávám pro Švédsko státní zakázky. Jsem auditor a jsem dobrej.“ Kývl na číšníka, který přinesl další dvě piva, a jedním z nich připil Williamovi na zdraví. „Tak proto. Ať vám slouží!“

William se marně snažil udržet se Švédem krok. Ještě že nemusí hrát takové hry jako on. Nemá na to žaludek.

„A hleďme. Koukám, že jste dostal šifrovanou zprávu.“ Auditor ukázal na žlutý lístek s esemeskou od Louise Fona.

„Jo? Já vlastně ani nevím. Je to esemeska od jednoho našeho místního spolupracovníka, který před necelým týdnem zmizel.“

„Esemeska?“ zasmál se. „Vsaďte se o pivo, že vám ji do deseti minut rozlousknu!“

William se zamračil. Že ji rozlouskne? Co tím myslel?

Švéd se chopil lístku, vzal si čistý list papíru, vytáhl z kapsy mobilní telefon značky Nokia a položil si ho před sebe.

„Žádná šifra v tom není, jestli jste myslel tohle,“ řekl William. „Takovými věcmi se na ministerstvu nezabýváme. Ale upřímně řečeno netušíme, proč a jak to napsal a proč to vypadá zrovna takhle.“

„Hm, třeba to napsal za ne zrovna příznivých podmínek…“

„Možná. Ale zeptat se ho na to nemůžeme. Jak říkám, není po něm ani vidu, ani slechu.“

Švéd přiložil pero na papír a napsal: „Cfqqugthondae(s+1)la(i+1)ddddddvdlogdmdntdja.“

Pod každé písmeno připsal další písmeno a díval se přitom na mobilní telefon.

Uběhlo pár minut a pak se podíval na Williama.

„Podívejte, budeme předpokládat, že tu zprávu psal za ztížených podmínek, jak jsem říkal. Třeba potmě. Když si vypnete nápovědu, máte pod každým tlačítkem několik písmen, jak jistě víte. Zmáčknete trojku a je tam D, E, F. Když tlačítko zmáčknete jednou, je to déčko, dvakrát éčko a třikrát efko. Když ho zmáčknete víckrát, než kolik máte pod číslem písmen, přeskočí vám to na velký písmena nebo jiný znaky. A pak je taky možný, že se člověk splete a zmáčkne vedle, zpravidla to bývá o tlačítko výš nebo níž, což bezesporu vede k ohromnému množství kombinací. Ale už jsem to dělal a je to docela legrace. Stopnete mi to, až řeknu teď?“

William svraštil obočí, ale přikývl. Bylo mu úplně jedno, jak dlouho to Švédovi potrvá. Jestli té záhadě přijde alespoň trochu na kloub, koupí mu pivo tak jako tak.

Zcela snadné se to nezdálo, ale když se z prvního slova „Cfqqugthon“ vylouplo možné slovo začínající na C, pak mylné stisknutí tlačítka trojky, které mělo být šestkou hned pod ním, pak dvakrát Q namísto dvakrát R a konečně téměř správně napsané „uption“, najednou dostali slovo CORRUPTION.

William cítil, jak se mu na čele sbíhají vrásky.

Slovo „korupce“ nebudilo žádné pozitivní konotace.

Po další čtvrthodince, kdy William objednal další dvě rundy, Švéd hádanku rozluštil.

„Jo, to by šlo,“ říkal si pro sebe při studiu poznámek.

Pak je podal Williamovi.

„Přečtete to po mně? Corruption dans l’aide de developement Dja.“ Švéd zamyšleně pokýval hlavou. „Asi to nebude úplně bezchybně francouzsky, ale stejně. Korupce v rozvojové pomoci v Dja, stojí tam. Brnkačka.“

Williamovi přeběhl mráz po zádech.

Obezřetně se rozhlédl kolem sebe. Dívají se ti dva černoši v rohu tak upřeně na něho, nebo na toho Švéda? Nebo ho sleduje ještě někdo jiný?

Podíval se zpět do svých poznámek, zatímco švédský obchodník opět zamával na obsluhu.

„Korupce v rozvojové pomoci v Dja,“ napsal Louis Fon těsně předtím, než zmizel. Nebylo to příjemné zjištění. Opravdu ne.

William vyhlédl ven z okna a musel si zastínit oči před neproniknutelnou temnotou, která venku panovala.

Myslel si to už dřív a teď ho to napadlo znovu.

Opravdu se ocitl velice daleko od domova.

Až příliš daleko.

× × ×

„Co to říkáš, Mbomo?“

Eriksen se potil v podpaží a snažil se soustředit na drsný hlas.

„Povídám, že Stark nebyl ráno v hotelu, když jsem ho chtěl vyzvednout, a teď jsem se zrovna dozvěděl, že odletěl zpátky domů.“

„Do prdele, Mbomo, jak se to mohlo stát? Měls ho na starosti.“ René se zamyslel. Dohodli se, že Mbomo nebo některý z jeho pochopů ráno vyzvednou Starka z hotelu, a víc o tom nemělo padnout ani slovo. Kde a jak Stark zmizí, bylo podružné, hlavně když to nepovede zpátky k nim. A teď se dozví, že Stark je na cestě domů do Dánska. Co se to tam hergot děje? Zavětřil snad stopu, která by vedla až k nim?

V tom případě by se to rovnalo katastrofě.

„Můžeš mi říct, co se sakra mohlo od včerejšího večera změnit? Myslel jsem, že máš situaci pod kontrolou, Mbomo. Stark musel něco vytušit.“

„Nevím,“ odpověděl Mbomo, který netušil, že Eriksen se v posledních dnech užíral strašlivými výčitkami svědomí, protože poslal na smrt člověka, a právě teď dospěl do stadia, kdy byl ochoten svolit k jakémukoliv činu, který by ho té noční můry zbavil.

René totiž ani na okamžik nezapochyboval, co je čeká a nemine. Mbomo Ziem musí z projektu zmizet, vlastně se ho musí zbavit jednou provždy. Nikomu z účastníků neprospěje mít v projektu chlapa, který dělá takové boty, tolik toho ví a zároveň je tak nešikovný a příšerně neefektivní.

„Ještě se ozvu, Mbomo. Zatím zachovej klid. Jdi domů a čekej. Někoho ti pošleme, aby tě zpravil o dalším vývoji.“

A René zavěsil.

Zpraví tě tak, žes to ještě neviděl, Mbomo.

Zasedací místnost představenstva Karrebækské banky nepatřila zrovna mezi ty méně okázalé. Soudě podle polohy a zařízení by člověk snadno nabyl dojmu, že se nachází v hlavním sídle jedné z předních finančních institucí, udávajících v zemi tón, a když se člověk zaměřil na vystupování bankovního ředitele Teise Snapa, neměl důvod celkový dojem měnit. Všechno, co bylo lidem na očích, bylo extravagantní. Inventář, technologie i doplňky. Nezřízený konzum zažíval v tomto domě již dlouho zlaté časy.

„René, spojili jsme se s předsedou představenstva Jensem Bragem-Schmidtem. Je s námi na jedné lodi, jak jistě víš.“

Bankovní ředitel Snap se obrátil k mikrofonu, ukrytému v obložení z ořechového dřeva a trůnícímu na impozantním psacím stole.

„Slyšíš nás jasně a zřetelně, Jensi?“ pravil.

Odezvou mu byla kladná odpověď. Hlas zněl trochu pisklavě, ale přesto autoritativně.

„Takže můžeme zahájit naši schůzku.“ Obrátil se k Renému. „Je mi líto, že ti to musím říct tak otevřeně, René,“ pronesl Snap, „ale po tvém dnešním rozhovoru s Mbomem jsme s Jensem došli k závěru, že jediným řešením problému je zastavit Starka všemi dostupnými prostředky, a ty se postaráš, aby už se napříště k projektu nikdo tak horlivý, jako je Stark, nedostal.“

„Zastavit ho?“ řekl René docela tiše. „Myslíte tady v Dánsku?“ pokračoval. To mu dělalo největší starosti.

„Ano, v Dánsku. Nedá se nic dělat,“ potvrdil Snap. „Deaktivovali jsme tikající bombu tím, že jsme zastavili Louise Fona, a záhy tak naložíme i s Mbomem Ziemem a Williamem Starkem. Pak zase všechno poběží jako na drátkách. Úředníci z ministerstva v Yaoundé budou držet jazyk za zuby, jsou do toho namočení až po uši. A kdyby se ti podařilo dostávat pravidelná hlášení od nějakého tamějšího úředníka, který by byl ochoten se nějakou dobu podepisovat Fonovým jménem a v těch hlášeních by vaše ministerstvo zevrubně informoval, jak báječně projekt funguje, zdálo by se všechno v nejlepším pořádku. Tak už to s africkými projekty zkrátka chodí. Chce to jen občas pár pozitivních zpráv, nic jiného nikdo ani nečeká.“

Zaslechl Braga-Schmidta zachrochtat v reproduktoru, a přestože se s ním René nikdy osobně nesetkal, podle tónu jeho řeči si domyslel, že je až příliš dlouho zvyklý vymetat s lidmi daleko za hranicemi své země. Měl ve zvyku začínat větu tvrdě a nesmlouvavě, jako kdyby vydával rozkaz, kterému se nelze vzepřít. Člověk si představil anglického imperialistu nebo rejdaře s neomezenou mocí. René se doslechl, že všechny své komorníky oslovuje bez výjimky již celá léta „boy“, a jestli někdo něco ví o Africe, pak je to nepochybně on. Řadu let zastával funkci konzula v několika jihoafrických zemích a dvojnásobně dlouhou dobu obchodoval ve střední Africe. Ne vždy ho provázela dobrá pověst.

Kdepak, René ani na okamžik nezapochyboval, kdo za celým tím švindlem stál a všechno to vymyslel. Teis Snap mu o něm vyprávěl, že po úspěšném období, kdy z rovníkové Afriky dovážel dřevo, shromáždil své akcie v Karrebækské bance a v následujících letech se stal jejím absolutně největším akcionářem. Proto se ani nebylo čemu divit, že svůj majetek brání zuby nehty, to René naprosto chápal, ale přece jen teď kromě podvodu odsoudili tři muže k smrti. Jak to, že se tedy proti užívání takových prostředků neohradil?

Otřásl se. To bude asi tím, že té šedé eminenci ve skutečnosti až příliš dobře rozumí.

Co jiného jim zbývá?

„Ano,“ pravil předseda správní rady. „Není to lehké, přijmout tak radikální opatření, ale uvědomte si, kolik lidí by ztratilo práci a kolik malých střadatelů by přišlo o své vklady, kdybychom včas nezasáhli. Je nám pochopitelně líto, že za to zaplatí i Stark, ale tak už to zkrátka chodí. Jednotlivec se musí obětovat ve prospěch celku, jak se říká, a za pár let bude zase všechno v pořádku. Banka bude zajištěná a konsolidovaná, společnost se nezmění, investice poplynou dál, pracovní místa zůstanou zachovaná a akcionáři nebudou tratit. A kdo by se mezitím obtěžoval kontrolovat, pane Eriksene, jestli se Pygmejům v Dja podařilo zavést zemědělství? Kdo by se namáhal zjistit, zda se jim od počátku projektu výrazně zlepšilo školství a zdravotní podmínky? Kdo by to svedl, když zakladatelé projektu již nejsou mezi námi? Jen se tak ptám.“

No kdo asi, kromě mě, pomyslel si René a zahleděl se do velkých dělených oken, sahajících téměř ke stropu. Měl by si to snad vyložit tak, že hrozí nebezpečí i jemu?

Ale na něj si jen tak nepřijdou, ať si nemyslí. On ví, jak na ně, a bohudíky si umí dát bacha, když se výjimečně vydá sám ven do ulic.

„Jen doufám, že víte, co děláte, a necháte si to pro sebe, protože já už o tom nechci slyšet ani slovo, je to jasný?“ řekl. „A musíme doufat, že si Stark nestihl uložit dokumenty o celém podvodu někde v bance jako já.“

Pohlédl na Teise Snapa a zaposlouchal se soustředěně do šumění v reproduktoru na stole. Šokovalo je to? Zbystřili?

Patrně ne.

„Dobře,“ pokračoval. „Máte pravdu. Toho, že zprávy Louise Fona už nepíše on osobně, si nikdo ani nevšimne, ale co až zmizí Stark? Dostane se to na titulní stránky všech novin…“

„Ano, no a co?“ Hlas předsedy správní rady Karrebækské banky potemněl. „Dokud si to s námi nikdo nespojí, není Starkovo zmizení ničemu na závadu, ne? Viděl bych to asi tak, že odcestoval do Afriky, nedostavil se na smluvenou schůzku, beze slova odletěl zpátky domů a zmizel. Nezdá se vám to trochu podezřelé? Nenapadlo by vás, jestli nemá na zmizení osobní podíl? Mě teda jo.“

Snap a René se po sobě podívali. Předseda správní rady se ani slovem nezmínil o Reného dokumentech v bankovní úschově, takže trochu pošramocená vzájemná důvěra nepřišla k úhoně.

„Poslyšte, pane Eriksene,“ pokračoval Brage-Schmidt. „Odteď to bude tak, jak jsme se dohodli. Vy se dál budete starat o to, aby se do Kamerunu posílalo padesát milionů ročně, a každý rok na základě takzvaných projektových hlášení Louise Fona sepíšete pěkné shrnutí, jak tam dole úžasně prosperují.“

Snap si vzal slovo. „Mezitím tady v Karrebækské bance jako vždy s několikatýdenním zpožděním obdržíme od našich spojenců v Yaoundé přes ‚investiční skupinu‘ v Curaçau tolik milionů, kolik si bude okamžitá situace žádat.“ Snap naznačil prsty ve vzduchu uvozovky a pokračoval: „Zbytek dáme do úschovy v Curaçau v akciích na majitele jako ochranu před nepředvídatelným vývojem v bankovním sektoru. Tímto způsobem přejde akciové portfolio Karrebækské banky pěkně v tichosti do jiných rukou a zároveň dojde k jeho rozšíření. Ve skutečnosti budeme mít sami vše pod kontrolou a naše portfolia nám budou rok od roku utěšeně vzkvétat a růst. Takže se všichni tři budeme mít z čeho radovat, nebo jsi snad jiného názoru?“

„Jo, ‚všichni‘ budeme spokojení.“ Tentokrát naznačil uvozovky ve vzduchu René. „Skoro jako Louis Fon, Mbomo a William…“

Teis Snap ho přerušil. „Poslechni, René, přestaň si dělat starosti s Mbomem a Fonem. Za nějaký čas pošleme jejich vdovám menší obnos, aby měly z čeho žít. Tamní úřady jsou na podobná zmizení zvyklé, takže z toho nebudou dělat žádnou vědu. Co se týče Starka, ten přece žádnou rodinu nemá, jestli se nemýlím?“

René přikývl. „Nemá, ale má přítelkyni a nemocnou nevlastní dceru.“ Zahleděl se Teisi Snapovi hluboko do očí. Snad čekal nějaký záchvěv soucitu, ale Snapa se to nijak nedotklo, zůstal chladný jako led.

„Dobře,“ odpověděl stroze. „Takže rodina žádná, jen dvě osoby ve volnějším vztahu. Obě dámy ho po nějaké době jistě oželí a po prožitém smutku se vrhnou zpět do života. Tak úžasný zase nebyl, nebo snad ano, René?“

René si odfrkl. Co na to říct? Když už se tu o něm baví v minulém čase, tak nač se ještě starat, jestli to byl zajímavý člověk?

Asi byl.

Slovo opět převzal reproduktor. Poslední věty předseda správní rady nijak nekomentoval, ale proč taky?

„Co se týká těch dvou set padesáti milionů, můžeme plným právem tvrdit, že se jedná o jakousi maskovanou státní podporu našeho bankovnictví a projekt Bakaů na ni přispěl. Není snad správné a v naší situaci nanejvýš vhodné, aby státní aparát ochraňoval činorodé dánské soukromé firmy, jako je Karrebækská banka? Podniky, které zajišťují lidem práci a jsou ku prospěchu platební bilanci a naší životní úrovni? Kdepak, jestli takové dobré banky jako Karrebækská půjdou ke dnu, pak se kola přímo či nepřímo zastaví, a po tom přece nikdo — ani my, ani naše vláda — nijak netouží, nemám pravdu?“

René byl duchem nepřítomný. Jestli se něco zhatí, ti dva zaručeně zmizí za kopečky dřív, než se naděje, a veškerou zodpovědnost i trest hodí na něho. To nesmí dopustit.

„Řeknu to ještě jednou: To, co se chystáte udělat, je bez mého vědomí, jasný? Nechci o tom nic vědět. Ale pokud se chystáte k tak drastickému kroku, tak se laskavě postarejte, abych okamžitě dostal Starkův laptop. Kdoví co by se v něm o projektu našlo.“

„Jasně, spolehni se, máš ho mít. Já ti naprosto rozumím, není pro tebe lehké to všechno pochopit, René, jako bych tě neznal. Jsi čestný a slušný člověk. Ale mysli taky trochu na rodinu,“ upomenul ho Snap. „Nech nás, abysme to s Jensem zařídili, a už se tím nezatěžuj. Zkontaktujeme našeho prostředníka, který je na řešení podobných situací machr, a ten už někoho pošle, aby Starka vyzvedl na letišti. A ty se mezitím můžeš radovat, jak ti každý den utěšeně roste hodnota akcií. Pořád ještě tě čeká světlá budoucnost, René.“

3 ) Podzim 2010

Žlutá dodávka přijela Marca vyzvednout k lešení na náměstí před kodaňskou radnicí přesně v pět hodin odpoledne, jak bylo zvykem. Tentokrát přišel pro jistotu o dvacet minut dřív, protože kdyby nebyl na místě, až se auto objeví, odjeli by jednoduše bez něho. A kdyby musel místo toho jet vlakem a autobusem, byl by bit. Kdepak, po ničem takovém netoužil, ani se nechtěl někde celou noc choulit pod schody ke sklepu, na to bylo příliš chladno.

Proto vždycky chodil včas. Jednoduše se bál.

Ostatním, kteří se zády opírali o auto, kývl na pozdrav, ale nikdo mu neodpověděl a Marco na to byl zvyklý. Tak to u nich chodilo, všichni byli totiž k smrti unavení.

Z dnešního dne, ze života a vůbec ze sebe samých.

Marco se rozhlédl po skupince v dodávce. Někteří byli ještě promoklí a třásli se zimou. Kdyby nevěděl, jak se věci mají, mohl by si myslet, že někteří z nich jsou nemocní, tak byli pohublí. Nebyl na ně pěkný pohled, ale za takového podmračeného listopadového dne nebyli v Dánsku sami.

„Cos dneska splašil?“ zeptal se Samuel, který se opíral o přepážku kabiny řidiče.

Marco se zamyslel. „Čtyřikrát jsem odevzdal peníze a jen napodruhé to bylo přes pět set dánských korun. Celkem asi třináct nebo čtrnáct set, když k tomu všemu připočítám i ty tři stovky, které mám v kapse teď.“

„Já mám něco kolem osmi set,“ pronesla nejstarší z nich, Miryam. Vždycky bodovala, ale byla taky na jednu nohu chromá. Taková věc zvedala obrat.

„Já mám jen šedesát,“ řekl Samuel tiše, ale všichni ho slyšeli. „Nikdo už mi víc dát nechce.“

Obrátilo se k němu deset párů soustrastných očí. Samuela doma u Zoly nečeká nic dobrého.

„Tak si je vezmi,“ řekl Marco a podal mu dvě stokorunové bankovky. Udělal to jako jediný, ačkoliv bylo pravděpodobné, že se to Zolovi donese. Jako by to Marco nevěděl.

Marco věděl moc dobře, co se Samuelem není v pořádku. Když už člověk nevypadal jako malý chlapec, bylo žebrání obtížné. Marcovi sice bylo patnáct, ale vypadal jako třináctiletý, takže to šlo hladce. Měl velké dětské oči, na svůj věk byl malý, vlastně až neobvykle malého vzrůstu, a na rozdíl od Samuela, Pica a Romea, kterým už kůže zhrubla a začaly jim rašit vousy, měl ještě čistou pleť a jemné vlasy. A přestože ostatní už měli za sebou první zkušenosti s dívkami, nejeden z nich Marcovi jeho zpomalený vývoj záviděl, o chytré hlavě ani nemluvě.

A Marco to všechno věděl.

Na svůj věk byl sice menšího vzrůstu, ale oči i uši měl na stopkách a uměl jich dovedně využívat. Velmi dovedně.

„Tati, nemohl bych chodit do školy?“ žadonil od sedmi let, když ještě bydleli v Itálii. Marco svého otce zbožňoval, ale i v tomto se otec projevil jako slaboch. Řekl mu, že bratr, tedy Marcův strýc Zola, chce, aby děti žebraly na ulici, a tak to taky bylo, protože Zola vládl klanu jako pravý tyran, kterému se neodporovalo.

Jenže Marco se chtěl něco naučit a téměř v každém menším městě v Umbrii byla škola, před kterou mohl postávat a nasávat vědomosti jako houba. Takže když ráno vysvitlo slunce, počkal venku a hodinku s uchem na okně napjatě poslouchal, než se vydal dál za denním výdělkem. Občas vyšel ven někdo z učitelů a pozval ho dál, ale to pak Marco utíkal a už se nikdy nevrátil. Kdyby nabídku přijal, doma by ho zmlátili do modra. V tomto ohledu bylo výhodou, že se tak často stěhovali a školy a učitelé se střídali.

Jednoho dne se nějakému pedagogovi podařilo ho dostihnout, jenže místo aby Marca zatáhl do budovy, tak mu jako černé svědomí podstrčil těžkou plátěnou tašku.

„Nech si je a dobře s nimi nalož,“ řekl a pustil ho.

V tašce bylo patnáct učebnic, a ať už se nacházeli kdekoliv, Marco vždycky měl svou tajnou skrýš, kde se mohl nerušeně usadit a studovat, aniž ho někdo odhalil.

Tak trávil všechny večery a dny, kdy dospělí měli na práci jiné věci než je hlídat. Po dvou letech se naučil počítat a číst jak italsky, tak anglicky. Výsledkem bylo, že se s nesmírnou zvědavostí pouštěl do všeho, co se ještě nenaučil nebo čemu zatím nerozuměl.

Za tři roky, které celý klan strávil v Dánsku, se jako jediný naučil mluvit dánsky téměř plynně. Byl z nich prostě jediný, kdo byl dostatečně zvědavý.

Všichni řadoví členové skupiny věděli, že když se Marco ztratil z dohledu, asi se někde usadil a ponořil do knih.

„Tak povídej, dělej,“ povzbuzovala ho Miryam, ke které měl nejblíž.

Zola a lidé z jeho nejbližšího okruhu z Marcovy čtenářské vášně zaručeně tak nadšení nebyli.

Toho večera leželi na palandách, poslouchali Samuelův křik a dopadající rány, které se nesly přes zdi Zolova obývacího pokoje jako ozvěna všech nespravedlností, kterých se Zola kdy dopustil. Marco se výprasku nebál, protože byl zpravidla bit méně krutě než ostatní, alespoň sem sahal vliv jeho otce. Přesto ležel v posteli a pevně svíral okraj přikrývky. Protože Samuel nebyl Marco.

Když přečkali vykonání trestu nad Samuelem a opět se rozhostilo ticho, zaslechl Marco vrznout vchodové dveře. Musela je otevřít jedna ze Zolových goril, aby obhlédla situaci v maloměšťácky omezené čtvrti, kde si každý hrabe na vlastním písečku, než budou moci pokořeného a zmláceného Samuela odvléct do protějšího domu, kde měl pokoj. Členové klanu dovedli šikovně předcházet pomluvám ve vilové čtvrti a udržovali velmi dobré vztahy s dánskými rodinami, které bydlely v sousedství. Navenek působil Zola jako zdrženlivý a elegantní pán a jistě si nepřál tento dojem nijak narušit. Moc dobře věděl, že pohledný, reprezentativní běloch z USA, mluvící řečí, které všichni rozumějí, bude v mnoha ohledech považován za „jednoho z nich“. Z těch, kterých se Dánové nemusejí obávat.

Z toho důvodu se tresty udělovaly vždycky pod rouškou tmy, za odhlučněnými okny a zataženými závěsy, a proto se pečlivě dbalo na to, aby po bití nezůstávaly žádné viditelné stopy. Samuel se sice zítra povleče po kodaňské pěší zóně Strøget velmi ztěžka, ale to už sousedé neuvidí. Navíc bude jeho zbědovaný vzhled výhodný pro obchod, protože zkušenost ukazovala, že pravé křečovité záškuby naplní žebráckou brašnu dřív než ty fingované.

Marco potmě vstal, proplížil se kolem pokoje bratranců a opatrně zaklepal na dveře obývacího pokoje. Jestli Zola zareaguje ihned, bude to dobré. Když váhal, nikdy se nedalo s určitostí odhadnout, v jaké náladě člověka přijme.

Tentokrát uběhla dobrá minuta, než ho pozval dovnitř, takže Marco byl připravený na všechno.

Zola seděl u čajového stolku jako král obklopený svými dvořany a na obrovské obrazovce běžely nahlas puštěné televizní zprávy.

Možná se trochu zaradoval, když synovce Marca spatřil, ale ruce se mu ještě třásly. Někteří ze skupiny tvrdili, že Zola nesmírně rád pozoruje, jak někoho bijí, ale Marcův otec tvrdil, že je to právě naopak, že Zola své lidi miluje jako Ježíš apoštoly.

Marco si tím nebyl tak úplně jistý.

„Tři dny a tři noci strávil komisař Carl Mørck v tomto hermeticky uzavřeném prostoru spolu s mumifikovanými mrtvolami a měl…“ ozvalo se z obrazovky.

„Vypni ty kraviny, Chrisi,“ rozkázal Zola a kývl směrem k dálkovému ovládání. Ani ne za vteřinu byl rozkaz splněn.

Zola poplácal svou novou hračku, neposedného loveckého psa na tenkých nohách, na něhož nesměl nikdo jiný sáhnout, a obrátil se k Marcovi. „To bylo od tebe odvážné, dát Samuelovi cestou domů peníze, Marco, ale jestli to uděláš ještě jednou, tak dopadneš stejně jako on, rozumíš?“

Přikývl.

Zola se usmál. „Dneska jsi nám vydělal pěkné peníze, sedni si.“ Ukázal na židli naproti sobě. „Copak jsi mi chtěl, chlapče? Předpokládám, žes mi nepřišel říct, že si to Samuel nezasloužil, nebo se mýlím?“

Změnil výraz v obličeji a téměř neznatelným pohybem naznačil svému všudypřítomnému pochopovi jménem Chris, aby nalil čaj do šálku, a pak ho sám postrčil na půl cesty k Marcovi.

„Promiň, Zolo, že tě ruším; ale je to tak, chtěl jsem mluvit o Samuelovi.“

Zola na sobě nedal nic znát, když Marco promluvil, ale Chris se s trhnutím narovnal a pomalu se k němu obrátil. Byl velký a měl světlejší pleť než většina členů klanu. Kdykoliv se mezi nimi objevilo jeho bledé vzezření, ostatní se obvykle stáhli, ale Marco setrval s pohledem pevně upřeným na strýce.

„No vida. Jenže do Samuela ti, Marco, nic není, to je ti doufám jasný. Dnes se nevrátil domů s dostatečným obnosem v kapse, protože se nesnažil. Ne jako ty.“ Zola zavrtěl hlavou a ztěžka dosedl zpět na lamí kožešinu, kterou měl přehozenou přes opěradlo křesla. „Nemíchej se do toho, Marco. Dej na to, co ti strýc radí.“

Marco se na něho podíval. Samuel se nesnažil jako ty, tvrdil Zola. Mínil tím, že Samuel byl bit kvůli Marcovu nasazení, a tedy nepřímo jeho vinou? To by bylo ještě horší.

Marco sklonil hlavu a pronesl co nejtišeji: „Já vím. Ale Samuel už je moc velký na to, aby žebral v centru. Většina lidí ho přejde bez povšimnutí a ti, kteří si ho všimnou, z něj mají strach a radši ho obejdou. Jen ti, kteří…“

Marco ucítil, jak Zola udělil Chrisovi pohybem prstu rozkaz, a zvedl obličej právě v okamžiku, kdy k němu Chris přistoupil a vrazil mu takovou facku, až mu zapískalo v uchu.

„Říkal jsem, že ti do toho nic není, rozuměls?“

„Jo, ale…“

Dostal další facku a sdělení pochopil. Na takové zacházení si nikdo, kdo vyrostl v takovém prostředí, nestěžoval.

Pomalu vstal, pokývl Zolovi a cestou ke dveřím se pokusil usmát. Dvě facky a je po audienci. Přesto u dveří sebral odvahu.

„To je v pořádku, žes mě uhodil,“ řekl a zvedl hlavu. „Ale žes bil Samuela, to v pořádku není. A jestli mě ještě jednou uhodíš, tak uteču.“

Dobře si všiml, jak Chris tázavě pohlédl na Zolu, ale strýc jen tiše zavrtěl hlavou a mávnutím ruky naznačil, ať mu Marco kouká zmizet z očí. Okamžitě.

Když se vrátil do pokoje k ostatním a znovu se zavrtal pod peřinu, zkusil si projít všechny nevyřčené argumenty, jak to dělal vždycky. Kdyby byl řekl tohle a támhleto, celé by to dopadlo lépe. A když si takhle ve tmě přehrával dialogy, choval se Zola daleko vstřícněji. Někdy Marcovi dokonce vyhověl.

Tímhle způsobem si trochu ulevil.

„Samuel je v pohodě,“ představoval si Marco sám sebe, jak říká Zolovi. „Jen se musí něco naučit. Když mu dovolíš chodit do školy, tak by se z něj možná mohl stát mechanik a mohl by se starat o dodávku. Stejně z něj nikdy tak dobrej kapsář jako já nebo Hector nebude, není na to dost šikovnej, tak proč mu nedat šanci?“

Těmito tichými rozhovory si na chvíli ulevil, ale jakmile zhasli noční lampičku, přemohla ho realita.

Jejich život nestál za nic.

Podle vnějšího zdání byli všichni krásní lidé ze žlutých cihlových domků, ale ve skutečnosti byli kriminálníci s falešnými pasy a bez pevné půdy pod nohama, a to ve všech ohledech. Už to bylo samo o sobě dost hrozné, ale nebylo to ještě to nejhorší. Nejhorší ze všeho bylo, že se členové klanu uzavírali pokud možno ještě tajuplněji do sebe a nikdo z mladých nevěděl, odkud pocházejí, kdo jsou jejich skuteční rodiče nebo co dospělí dělají, když jsou mladí ve městě a shánějí prostředky pro Zolův tyranský režim. Marco věděl, že klan se nemůže chlubit světlou minulostí, ale ta trocha dobrého, která tu byla, vzala za své se Zolovým novým stylem těsně předtím, než opustili Itálii. Jediné, co z minulosti zbylo, byly všechny jejich nekalé skutky. Nic se nezměnilo k lepšímu. Číst a psát uměla jen hrstka z nich, i když se mnozí již blížili dospělosti. Ale když se vydali na lup, stali se z nich plnokrevní profesionálové, dlužno podotknut takového druhu, který neměl potřebu chlubit se obory své specializace, jako byla žebrota, kapesní krádeže, vloupání sklepním okénkem, okrádání starých dam o kabelky tím, že do nich nejdřív neurvale vrazí a tašku, která se poroučí k zemi, jim seberou. Jezdili ulicemi rychle na kolech a brali všechno, co na lidech volně viselo a dalo se zpeněžit. Všechno to měli v malíku a zejména Marco vykazoval talent ve všech pochybných směrech. Dovedl žebronit svýma velkýma, smutnýma očima a úsměvem, který v lidech budil soucit. Naprosto tiše se dokázal protáhnout okénkem do domu a na ulici mezi zaneprázdněnými chodci byl ve svém živlu. Rychle a obratně se zmocnil hodinek či peněženky své oběti, vždy bez jediného chybného pohybu nebo falešného zvuku. Živě gestikuloval, aby odvedl pozornost, a přitom v lidech vždy budil sympatie.

Jen jedna jediná věc nebyla na Marcovi přínosná ani pro něho samého, ani pro klan.

Svou životní situaci a vše, co dělal, do morku kostí nenáviděl. Proto často v noci potmě ležel, poslouchal oddychování ostatních dětí a snažil se myslet na život, který neměl. Takový život, jaký mají děti, které vídal na ulicích. Děti s maminkou a tatínkem, kteří chodí do práce, a ony samy chodí do školy a možná je někdo občas obejme nebo jim dá nějaký dáreček. Každý den určitě dostávají dobré jídlo a mají kamarády a příbuzné, kteří je chodí domů navštěvovat. Děti, které nevypadají neustále vystrašeně.

Když se mu hlavou honily takové myšlenky, proklínal Zolu. Když ještě bydleli v Itálii, tvořili alespoň nějaké společenství. Odpoledne si hráli, večer zpívali. Za letních večerů sedávali kolem ohně a vzájemně se chlubili, co kdo za celý den zažil. Ženy se pro muže krášlily a muži se naparovali a někdy si taky vjeli do vlasů a všichni pak řvali smíchy. Tehdy byli ještě cikáni.

Jak se Zolovi podařilo stát se jejich samozvaným vládcem a světlem života, to bylo Marcovi záhadou. Proč na to ostatní dospělí přistoupili? Vždyť pro ně neudělal nic jiného, než že je terorizoval, rozhodoval o jejich životech a o všechno je obral. Když Marca napadaly takové věci, styděl se za dospělé a nejvíc za svého otce.

Toho večera se v posteli posadil, protože si velmi dobře uvědomil, na jak tenkém ledě se nachází. Zola mu u sebe v pokoji nijak neublížil, ale výraz v jeho očích nevěstil nic dobrého, tím si byl Marco jistý.

Musím si o Samuelovi promluvit s otcem, napadlo ho. S někým si prostě promluvit musí.

Otázkou je, jestli to k něčemu bude. Už nějaký čas se otec zdál duchem nepřítomný. Jako by prožil něco, co na něm zanechalo obzvláště silné stopy.

Poprvé si toho stavu u otce všiml bezmála před dvěma lety, kdy otec jednou ráno pasivně zíral na snídani, kterou mu někdo podal, a na čele se mu udělaly hluboké vrásky. Marco si myslel, že je nemocný, ale druhý den byl energičtější než po celé dlouhé měsíce. Říkalo se, že začal jako někteří jiní žvýkat katu, ale nehledě na to, čím se zabýval, vrásky z obličeje se mu již nevytratily. Po nějakou dobu zůstal Marco se svými obavami sám, ale nakonec se svěřil Miryam a zeptal se jí, jestli něco netuší.

„To se ti jen zdá, Marco. Tvůj táta je stejný jako vždycky,“ řekla a pokusila se o úsměv.

Poté už se k tématu nevrátili a Marco se pokusil takové myšlenky zaplašit.

Ale před půl rokem si u otce opět všiml podobného výrazu ve tváři, ačkoliv v trochu jiné podobě. V noci bylo na chodbě živo, ale mladí nesměli po desáté hodině večer opustit své pokoje, takže to nemohl být nikdo z nich.

Marca probudil uprostřed snu nějaký rozruch na chodbě. Soudě podle sténání museli někoho krutě trestat. Byl to tak těžký trest, že se následujícího rána povědomí o něm vypálilo Marcovu otci do obličeje jako cejch. Koho potrestali a proč, to Marco netušil. Na každý pád to nemohl být nikdo z klanu, o tom by věděl.

A od té doby přespával jeho otec u Lajly. Do jejího pokoje za obývacím pokojem se teď Marco plížil chodbou.

Právě když procházel kolem dveří do obývacího pokoje, zaslechl za nimi hlas svého otce, jak zuřivě protestuje, a vzápětí Zolu, který ho odzbrojil.

„Jestli nezamezíme vzpurnému jednání tvého syna, nepřijdeme jen o výdělek, ale naočkuje nám i ostatní děti. Musíš počítat s tím, že nás jednoho dne zradí a všechno zničí, chápeš to?“

Opět zaslechl svého otce odporovat. Tentokrát s ještě větším zoufalstvím v hlase; to nebylo normální.

„Marco na policii nikdy nepůjde, Zolo,“ naléhal na bratra. „Promluvím si s ním o tom, pak se srovná. A nikam neuteče, to jen tak plácl, vždyť ho znáš. Je to chytrej kluk a honí se mu hlavou spousta věcí. Někdy je až moc chytrej, ale ne tak, že by nám snad mohl uškodit, Zolo. Nech ho být, jo?“

„Ne,“ odpověděl Zola. Takhle to měl ve zvyku. Bylo to v jeho moci.

Marco se rozhlédl po chodbě. Každou chvíli se mohl objevit Chris s absintem, který si Zola dával před usnutím, a nebylo radno ho tady potkat.

„Měl bys vědět, že Samuel viděl Marca zaváhat při kapesní krádeži a při krádeži kabelky,“ pokračoval Zola. „Pokud je to pravda, mohl by pro nás být nebezpečný, to dobře víš. Ty váhavé dřív nebo později vždycky chytnou. Takové ty, co nedovedou držet hubu, když je to záhodno. Nepočítej s tím, že by byl vůči nám a rodině loajální, kdyby na věc přišlo, tak to prostě je.“

Marco přiložil ucho těsně ke dveřím a dýchal tiše jako myška, aby psisko uvnitř nezačalo vrčet. Opravdu to o něm Samuel takhle řekl? Vždyť to nebyla pravda. Kdy mohl během kapesní krádeže zaváhat? Nikdy!

Zato Samuelovi se to přihodilo nesčetněkrát. A Marco se ho zastával, toho blbečka.

„Marco už je dost starej na číslo s invalidou. Tak to bude, a ne jinak. Víme, jaký to má přednosti, když k tomu přistoupíme.“

„Nevidíš, že mezi ním a Miryam je rozdíl?“ naléhal Marcův otec. „Ona měla skutečně nehodu.“

„Aha, jsi si jistý?“ zasmál se suše Zola a Marca zamrazilo. Co tím chtěl říct? Copak to nebylo neštěstí? Zakopla, když přebíhala přes silnici.

Uvnitř se na okamžik rozhostilo ticho. Dovedl si živě představit otcův šokovaný výraz. Ale nic neříkal.

„Poslechni,“ pokračoval Zola. „Musíme se těm mladým postarat o dobrou budoucnost, ne? Proto si nemůžeme dovolit žádnou chybu nebo změkčilost. Už brzo budeme mít dost na to, abysme se usadili na Filipínách. Podle mě by sis měl vzpomenout, že jsme o tom snili odjakživa. A v tom snu je místo i pro Marca.“

Uběhla dlouhá chvíle, než Marcův otec odpověděl. Zjevně už byl napůl srozuměný s tím, že bitvu prohrál. „A proto z něj chceš udělat mrzáka? Vážně ti jde o tohle, Zolo?“

Marco zaťal pěsti. Dej mu, tati, prašť ho, říkal si. Jsi Zolův starší brácha, řekni mu, ať mě nechá na pokoji.

„Podle mě je to malá oběť pro rodinu, na tom se přece shodneme, ne? Nadopujeme ho a přimějeme, aby strčil nohu pod těžký auto na otevřené silnici, za vteřinu to bude hotový. V Dánsku jsou dobrý nemocnice, určitě se jim podaří nohu jakžtakž zachránit. A pokud to Marco odmítne udělat dobrovolně, tak mu pomůžeme, chápeš? Jestli se proti mně v téhle věci vzepřeš, tak není vyloučeno, že místo toho ukážu na tebe, to je ti doufám jasný?!“

Marco zadržel dech, vzpomněl si na kulhající siluetu Miryam a snažil se zadržet pláč. Takhle k tomu došlo? Udělali z ní invalidu.

Tak už mu něco řekni, tati, křičel v duchu, ale za dveřmi se ozýval jen jediný hlas, bohužel ne ten pravý.

„Budeme mít nehodu s trvalými následky, pojistnou událost a zase se posuneme o kousek dál, už jsem řekl,“ pokračoval Zola uvnitř. „A jako permanentní vedlejší výhodu získáme do budoucnosti plnokrevnýho žebráka, který nám nikam neuteče.“

Slabý závan vzduchu přiměl Marca se otočit, ale už bylo pozdě. Dveře z kuchyně se otevřely a postava, která vstoupila do chodby, ho okamžitě odhalila.

„Co tady děláš, kluku?!“ zaburácel tmou Chrisův hlas.

Marco se odtrhl ode zdi a upaloval chodbou s Chrisem v patách. Zároveň se dveře obývacího pokoje rozletěly dokořán.

Dříve si mnohokrát opakoval, že pokud by někdy mělo k takové situaci dojít, uchýlí se do jednoho ze sousedních domů. Ale teď vypadaly všechny domy v okolí mrtvě. Ztichlé domy, skryté pod šumějícími stromy, připomínaly pozůstatky dávno minulých časů: byly tmavé, bez života, vymřelé. Všude samá prázdná, tmavá okna. Jen o kus dál u cesty probleskl jediný slabý odraz televizní obrazovky.

Proto se s rostoucími obavami rozběhl tím směrem.

Nestihnu to, vířilo mu hlavou a po obličeji mu stékaly dosud ojedinělé, ale studené kapky deště. Doženou ho a chytí dřív, než se mu podaří odtrhnout obyvatele domu od televize. Musí najít jiné východisko.

Marco se v běhu ohlédl dozadu a dával si pozor, aby bosýma nohama nezakopl o obrubník. Uviděl i několik velkých bratranců, kteří mu byli rychle v patách. Proto se vrhl po břiše do štěrku a protáhl se dírou v živém plotě, kam se nikdo z těch velkých nevešel.

Pokud se mu podaří prosmýknout cizí zahradou a dostat se na silnici, možná bude mít šanci.

Reflektor umístěný v závětří řadového domku se rozsvítil a náhle zalil celou zahradu oslnivým světlem. Dobře si všiml, jak se obyvatelé domu nahrnuli za záclonu panoramatického okna v obývacím pokoji, ale to už se Marco protáhl dalším živým plotem a svalil se do příkopu u silnice.

Křičeli za ním, aby se zastavil, ale Marco se soustředil jen na projíždějící auta a lesík v půli kopce, několik set metrů před sebou.

Tam se potřeboval dostat, protože jeho pronásledovatelé za okamžik doběhnou k silnici o něco níž. Jestli se odsud rychle nedostane, bude s ním konec.

Za kopcem se zaleskla modrá zář halogenových reflektorů a odhalila mokrou vozovku, lesknoucí se jako zářivý most, který vede na svobodu. Kdyby teď vběhl doprostřed vozovky a vůz zastavil, možná by měl šanci. A pokud ne, vrhl by se mu pod kola a své trápení by ukončil. Pořád je to lepší než být doživotní žebrák s pochroumaným tělem jako Miryam.

„Zastavte!“ zavolal na auto na vršku a zuřivě mával pažemi. V běhu si to namířil přímo mezi kužely reflektorů, jako můra za lucernou.

Přes rameno zahlédl, jak bratranci zabočili za domky a už byli na silnici. Na tak dlouhou vzdálenost nerozeznal, kdo přesně to je, ale museli to být bratranci a několik dalších mladých, protože běželi velmi rychle. Nemá času nazbyt, jestli chce řidiče zastavit a přesvědčit ho, aby ho vzal s sebou, než ho dostihnou.

Auto na něj urputně blikalo dálkovými světly, ale řidič nezpomalil. Na okamžik byl přesvědčený, že nezastaví, takže už se rozžehnal se životem, a vtom zaslechl skřípění brzd a uviděl, jak karoserie kličkuje kolem středové čáry jako opilec.

Neuhnu, protože jinak by ujel, říkal si Marco a snažil se odhadnout další krok člověka za volantem. Nesmí ho objet.

Ve vteřině se nad ním vztyčil předek vozu, připomínající popravčí sekyru, a najednou auto zastavilo, od mokré vozovky se odrážel syčivý zvuk, Marco se kolenem dotýkal blatníku a za pulzujícími stěrači řval rozběsněný chlap.

Marco oběhl vůz a otevřel si zadní dveře dřív, než se muž vzpamatoval.

„Co to má hergot znamenat, ty pitomej smrade?“ křičel řidič bledý leknutím.

„Vemte mě s sebou. Jinak mě ti chlapi chytnou,“ prosil na kolenou Marco a ukazoval dolů pod kopec, odkud se blížily další postavy.

Během vteřiny se výraz šoku v mužově tváři změnil ve vztek.

„Co to kurva znamená! Nejsi Pakoš?“ zařval a naklonil se přes sedadlo spolujezdce a bez varování se po Marcovi ohnal pěstí.

Úplně se netrefil, ale Marco se zapotácel a padl naznak zpět na vozovku. Chlap přibouchl dvířka a řval, že s takovými opicemi nechce mít nic společného.

Marco přes látku pyžamových kalhot ucítil asfalt a bolelo ho to, ale to nebylo nic proti tomu, že ležel ve tmě rozplácnutý na silnici a slyšel, jak auto přidává plyn a řítí se z kopce dolů s reflektory namířenými přímo na smečku za ním.

„Zastavte ho,“ zavolal někdo dole. Zaburácelo pár výstřelů, ale auto nezastavilo. Naopak znovu přidalo plyn a zamířilo přímo doprostřed hloučku, který se rozprchl na všechny strany. A pak najednou zmizelo.

Marco uslyšel, jak jsou všichni dole zmatení. Odkutálel se přes zelenou krajnici pod keř. Zřejmě se domnívají, že se mu podařilo naskočit do auta a odjet.

Přitáhl si paže k tělu a po čtyřech se plížil hlouběji do křovin lemujících les a přitom napjatě poslouchal, co mají lidé na silnici pod ním za lubem.

Zvedl ruku a odhrnul větve. Podle toho, co viděl, se ke skupince přidalo pár dospělých. Podle siluet to odhadoval na Zolu, Chrise a otce.

Mladí ukazovali nahoru k místu, kde Marco zastavil automobil, a pak zpět, tím směrem, kterým vozidlo zmizelo. Najednou se jeden z dospělých po někom ohnal a ten se poroučel k zemi. Trest za zpackané pronásledování na sebe nedal dlouho čekat.

Pak se hlouček semkl a poklusem se vydal k místu, kde Marco ležel. Musí tedy neprodleně zmizet někam do lesa, kde ho nikdo nebude hledat. Napůl se vztyčil proti temné, nekonečné krajině kmenů, roztřesený zimou a adrenalinem, který mu koloval v žilách. Déšť mu ulpíval na šatech, jako by byly utkané z houby, a bolestivě cítil ledový chlad, který se mu zahryzával do celého těla i bosých nohou. Bosky tak jako tak daleko nedojde, uvědomil si hned při prvních krocích, a oni už jsou tak blízko, že rozeznává i jednotlivé hlasy.

Pokud se nemýlil, byli tam všichni. Hector, Pico, Romeo, Zola, Samuel, jeho otec a další. Nad stromy dolehlo dokonce i několik ženských hlasů.

Teprve tehdy dostal Marco doopravdy strach.

„V tom autě jsem ho neviděl,“ volal Samuel italsky, zatímco mu kdosi odpovídal anglicky, že by ani nemohl, i kdyby tam Marco seděl.

Nožem v ráně mu opět otočil Samuel.

Nad změtí hlasů se zvedl Zolův hněv. Zlobil se, že ho nechali pláchnout, ani pořádně nevěděli, jestli v tom autě byl nebo ne, a že někdo vystřelil. Teď budou muset nadlouho všechny svoje aktivity utlumit, nadával roztřeseným hlasem. To je přijde draho a ti, co stříleli, si to zaplatí ze svého. Mladší členy rodiny budou muset v nejbližších dnech někam uklidit, dokud se všechno neuklidní. Ten chlap z auta půjde pravděpodobně na policii, takže mladí by měli ze čtvrti úplně zmizet, kdyby došlo na prohlídky a vyptávání.

„Koukejte zjistit, jestli je Marco někde poblíž,“ křičel Zola. „A jestli vám ještě jednou uteče, tak střílejte, ale koukejte se trefit. Marco je nebezpečný pro nás pro všechny.“

Byl v šoku. Chtějí ho zastřelit, protože je nebezpečný. Ale vždyť neudělal nic jiného, než že se Zolovi vzepřel a utekl. Tak málo stačí? A co ti ostatní, kteří od nich utekli už dřív? Po těch taky stříleli?

Marco se roztřásl. Postupoval krok za krokem a větvičky, šišky a pichlavé rostliny se mu zařezávaly do kotníků a chodidel. Po sto metrech v lese si byl nucen lehnout, aby si šetřil nohy. Zkrátka to příliš bolelo a on šel moc pomalu. Tak proto.

Jestli si nenajdu nějaké příhodné místo a něčím se nezakryju, tak mě chytnou, tepalo mu v hlavě. Zabořil prsty do země, ale ta byla ledově studená a tvrdá jako kámen. Tady zůstat nemůže.

Vzepřel se na roztřesených rukou a odplížil se po břiše několik metrů dopředu mezi pichlavými smrkovými větvičkami a po marastu na zemi.

Po minutě plížení podrostem se mu najednou probořila kolena. Na okamžik nabyl dojmu, že se ocitl v bažině, ale nebylo to tak. Půda byla suchá a sypká, jako by s ní někdo pracoval. Ve všech ohledech dokonalé místo.

Začal proto hrabat, a čím hlouběji se dostával, tím lépe se mu pracovalo.

Netrvalo dlouho a vyhloubil si pěknou jámu, dostatečně hlubokou a velkou, aby se do ní mohl skulit, přihrnout na sebe vytěžený materiál a ruce i obličej si zakrýt smrkovými větvemi.

Takhle mě neuvidí, pokud na mě přímo nešlápnou. Jen aby s sebou Zola neměl psa, pomyslel si Marco a pokusil se zklidnit dech.

Vtom zaslechl praskání suchých větví a dupot nohou. Už jsou tu.

Rozptýlili se v podrostu a pomalu postupovali k místu, kde ležel. Mezi stromy probleskovala dvě mihotavá světla kapesních svítilen, připomínajících světlušky.

„Někdo ať zůstane na silnici, aby nám tudy neproklouzl, a zbytek dá pozor, jestli se něčím nezakryl,“ volal Zola do tmy. „Vemte si klacky, je jich tu dost, a píchejte s nimi do země.“

Vzápětí Marco všude kolem sebe zaslechl zvuk lámaných větví, protože Zolův příkaz pro ně představoval zákon. Praskající větvičky pod nohama a vibrace, které se šířily zemí, se přibližovaly. Na čele mu i navzdory chladu vyrazil pot, způsobený zvukem klacků zabodávaných do země. Během minuty byli všude kolem něj — a pak ho najednou přešli.

Zůstanu tady, říkal si v duchu. Vtom ho ovanul zatuchlý, trochu štiplavý zápach, který se mu usadil v nosních dírkách. Nebylo pochyb, někde poblíž musí ležet nějaké uhynulé zvíře, často taková vídal, když bydleli v Itálii. Chcíplé, páchnoucí mršiny veverek, zajíců a ptáků všeho druhu.

Až Zola se svou hordou lov vzdá, budou se vracet zpátky přes les stejnou cestou, kudy přišli. Kdyby neměli na silnici hlídku, běžel by zpět, odkud vyrazil, a dál pryč přes pole.

Na to si ale teď netroufal, a tak mu nezbylo nic jiného než tiše jako myška čekat.

Než se vrátili a znovu ho minuli, uběhlo mnoho vody. Za tak dlouhou dobu Marco při žebrání stihl projít celou trasu od radnice až na náměstí Kongens Nytorv. Poležel si ve studené zemi skoro hodinu, zatímco na něj skrz deštník ze smrkových větví propadávaly dešťové kapky.

Slyšel jednotlivé hlasy, byli naštvaní z nevydařeného honu a měli zlost, že je Marco takhle zradil. Někteří dokonce vyjádřili svou obavu, co by se mohlo stát.

„Je pro něj lepší, že jsme ho nenašli,“ řekla jedna z dívek. Byla to Sascha, se kterou si jinak docela rozuměl.

Poslední ve skupině šli otec se Zolou, nemohl se splést.

Totéž platilo i o zakňučení psa.

Marcovi se zastavilo srdce. Vzpomněl si na extrémně vyvinutý čich Zolova psa, což ho přimělo zadržet dech, přestože věděl, že mu to není nic platné. A pak se ten tvor rozštěkal a kňučel, jako by se soustředil jen na Marcovu stopu.

Ucítil mě, pomyslel si se sevřenými rty. Je se mnou konec.

„Přibližně tady někde jsme vykopali tu díru,“ řekl Zola tlumeným hlasem jen několik metrů od místa, kde Marco ležel. „Podívej se na psa, je z toho celej divokej, takže to bude někde tady. K čertu, je ti jasný, že teď máme na krku větší problém než tehdy? A namočil nás do toho tvůj syn.“ Opět zaklel a táhl kňučícího psa s sebou pryč. „V příštích dnech si musíme dát majzla, protože nemůžeme tušit, co Marca napadne. Možná bysme měli zvážit, jestli ta skrýš přece jen neleží moc blízko našeho bydliště. Podle mě bysme to tělo měli přemístit někam dál.“

Marco nasál opatrně vzduch mezi zuby. S každým nadechnutím v něm rostla nenávist ke strýci. Sotva zaslechl jeho hlas, už ho přepadla chuť vyskočit a vykřičet se ze své nenávisti, ale nic neudělal.

Když hlasy a volání v křovinách utichly, opatrně se vyhrabal z hlíny. Později v noci nebo brzy ráno se Zola s Chrisem a se psem jistě vrátí, a to nemohl riskovat.

Musí pryč. A to hodně daleko.

S obtížemi vyprostil zmrzlé ruce a nahrbil se, aby ze sebe setřásl zbývající zeminu, která ho přikrývala.

Šmátral kolem sebe, aby se vyprostil ven, a přitom rukávy pyžama zachytával o větvičky, které shrnoval do stran. A vtom se dotkl nějaké slizké hmoty, která kryla něco pevného, a pak ho do nosu udeřil pach rozkladu a smrti.

Instinktivně zatajil dech, povytáhl se poslední kousek nahoru a pokusil se zjistit, čeho se to dotkl. Ve slabém světle měsíce to bylo téměř nemožné, proto si zacpal nos, sklonil se blíž a teprve tehdy spatřil, co to je.

Málem se mu leknutím zastavilo srdce, protože přímo před nosem mu ležela lidská ruka. Bezvládné prsty se sloupanou kůží z holých kloubů a hnědými nehty, splývajícími s barvou okolní hlíny.

Marco uskočil. O několik metrů dál se v podřepu dlouho opíral o kolena a díval se na paži nebožtíka. Déšť přitom zvolna omýval olysalý obličej a trup zemřelého.

Přibližně tady někde jsme vykopali tu díru, řekl Zola jeho otci. A byla to právě ta díra, ve které Marco ležel.

Spolu s mrtvolou.

Marco vstal. Nebylo to poprvé, co viděl mrtvého člověka, ale poprvé se ho dotkl, a nerad by to zopakoval.

Chvilku postál a přemýšlel, co dál. S tímhle objevem má na jednu stranu šanci dostat Zolu za mříže a jednou provždy se ho zbavit, jenže na druhou stranu se zakopávání mrtvoly účastnil i jeho otec, a jistě to nebyl jeho jediný čin. To byl diametrální rozdíl.

Zatímco Marco přemítal a pomalu si zvykal na zápach, s konečnou platností mu došlo, že se Zoly nikdy nezbaví, aniž by zasáhl i svého otce. A i když je to slaboch a Zolovi ve všem podléhá, Marco ho má moc rád. Co jiného taky? Nikoho jiného nemá. Jak by tedy mohl jít na úřady a žádat o pomoc? To nemůže.

Ani dnes, ani zítra.

Zkrátka nikdy.

Marco měl kůži studenou jako led a okolní svět mu najednou připadal příliš velký. V tom bolestném okamžiku si uvědomil, že bez rodiny se nemá kam uchýlit, zbývá mu pouze ulice. Od této chvíle je odkázaný jen sám na sebe. Žádná dodávka ho na konci dne nevyzvedne. Nikdo se mu nepostará o jídlo. Nikdo nebude mít ponětí, kdo je nebo odkud pochází.

Sám si nebyl jistý.

Trochu si poplakal, ale pak ho to přešlo. Soucit ani sebelítost se u nich doma příliš nepěstovaly.

Podíval se na své pyžamo. To je první věc, se kterou bude muset něco udělat. Samozřejmě by se mohl vloupat do nějakého domu, ale noční vloupání přenechával radši jiným. Lidé tady v Dánsku nespí až tak tvrdě. Často civí do čtyř do rána na televizi a potmě mají všichni beztak uši nastražené.

Rýpl bosou nohou do země. Třeba by se v hrobě našlo něco užitečného, měl by to prověřit. Hmátl na zem po větvi a začal odhrabávat hlínu okolo ramen mrtvého a nezastavil se, dokud nespatřil mužovo nahé torzo.

Navzdory tmě a špíně zřetelně rozeznal rysy obličeje, výrazné lícní kosti a rovný nos. Takového zrzka Marco v životě neviděl. Nedokázal odhadnout jeho věk, protože kůže na obličeji byla rozmokvaná. Kdyby nebyla taková tma, byl by pohled na něj horší než zápach, tušil Marco.

Tady nic nenajdu, říkal si a zarmouceně se zahleděl na sevřenou, nehybnou ruku, která vypadala, jako by hmatala po samotném životě a snažila se ho zadržet. I tomuhle muži přinesl Zola zhoubu.

Vtom si Marco všiml zapínání řetízku, které vykukovalo pod odumřelým palcem ruky. Malý kruhový uzávěr se závlačkou, která tahem zapadla na své místo. Kolikrát už takový otevřel, když někomu kradl šperk pověšený kolem krku?

Sáhl po něm a zatáhl za řetízek, až klouby povolily a ozdoba vyklouzla z mrtvé ruky. Jednoduché jako facka.

Šperk byl těžký a vypadal cizokrajně. Marco takový každopádně ještě nikdy neviděl. Tenké řetízky, pár kousků rohoviny a občas se někde komíhala malá dřevěná maska, na pohled to moc hezké nebylo, ale vypadalo to zvláštně.

Ano, sice to vypadalo zvláštně, ale sotva by mu za to někdo zaplatil.

Taková africká cetka.

4 ) Jaro 2011

„Co se to tu děje?“ zeptal se Carl, když bývalý policejní technik a nynější správce naprosto poddimenzované kantýny na kodaňské hlavní policejní stanici Tomas Laursen vyklonil svůj hranatý trup z kuchyně. „Co mají znamenat ty ohyzdný vlaječky všude po stolech? Slavíte můj návrat z Rotterdamu? Vždyť jsem byl pryč sotva den!“

Nebýt toho, že měl vyzvednout ten fantastický prstýnek pro Monu a policejní stanice ležela takřka při cestě, a nemít děsnou chuť na kafe, jel by z letiště rovnou domů.

Což měl asi radši udělat, jak začínal tušit.

Kroutil hlavou a rozhlížel se po místnosti. Co je to za volovinu? Naboural se jim do oslavy dětských narozenin? Nebo se někdo z kolegů potřetí nebo počtvrté žení v bláhové naději, že protentokrát je svatý hrob i manželství v dobrých rukou?

Laursen se usmál. „Nazdar, Carle. Ani ne, bohužel. Je to u příležitosti návratu Larse Bjørna. Lis se postarala o trochu výzdoby, protože za půl hodiny svolal šéf celé oddělení na kapku kafe.“

Carl nakrčil obočí. Lars Bjørn? Odkud se vrací? Ani si nevšiml, že by byl zástupce vedoucího oddělení pryč.

„Ehm, vrací se, jo? Z Legolandu, nebo odkud?“

Laursen přihrál pánovi vedle Carla talíř s něčím zeleným, co nevypadalo příliš vábně. Nad takovou porcí chlap ještě zalituje.

„Jo, tak ty to nevíš? To je divný. Vrátil se z Kábulu.“ Zasmál se. „Jestli ti můžu radit, tak nikde nevytrubuj, že to nevíš. Nebyl tu dva měsíce, Carle.“

Carl uhnul pohledem. Nerozklepala se snad sousedovi z jeho nevědomosti cestou k ústům vidlička? Ale kdo je tady vlastně pro smích? On, nebo Bjørn, který evidentně nikomu nechyběl?

Dva měsíce, zopakoval Tomas. Bože všemohoucí!

„Tak Kábul, povídáš? Dost nevlídné místečko, co tam ksakru pohledával?“ Nebylo lehké představit si mazánka z elitní školy v bojové uniformě. „Nezapomněli si ověřit, jestli se vrátil živej? U takovýho suchara jako on to nebude snadný zjistit,“ řekl a sousedovi spadla porce zeleného blafu z vidličky.

„Lars Bjørn tam byl školit místní policajty,“ vysvětlil Laursen a utřel si ruce do utěrky uvázané kolem stále širšího pasu. Jestli má ten chlap s kantýnou dlouhodobější úmysly, měl by si opatřit větší utěrky.

„No ne, fakt? V tom případě nechápu, proč si ho tam nenechali.“

Carl se rozhlédl po jídelně. Po té poznámce se pár lidí ušklíblo, ale Carlovi to bylo jedno. Vůbec by se nezlobil, kdyby se taky přestěhovali někam do afghánské pouště s podomácku vyráběnými bombami.

„Díky, Carle,“ ozvalo se za ním. „Rád slyším, jak si vážíš mé práce.“

Patnáct párů očí se zahledělo Carlovi přes rameno. Škodolibé úsměvy vyrašily jako houby po dešti, a proto se Carl klidně otočil v očekávání obličeje rudého vzteky ve všech odstínech červené pod sluncem.

Ale Lars Bjørn vypadal překvapivě dobře a věděl o tom. Jako by mu přes drobné tělo někdo přetáhl kůži dobře živeného buvola, slunce mu narovnalo záda a vytáhlo ramena do šířky. Každopádně najednou působil větší, než ve skutečnosti byl, k čemuž mu asi dopomohl ten barevný cirkus, který měl připnutý ve čtyřech řadách na levé straně prsou.

Carl uznale pokýval hlavou. „A hleďme, Bjørn. Tak vidím, že ses přece jen dočkal kříže, stužek a hvězdiček, srdečně blahopřeju. Při troše štěstí tě příště vyznamenají i skauti.“

Carl ucítil přes košili Laursenovo jemné dloubnutí, ale bylo mu to fuk. Co by mu tak Bjørn mohl ještě udělat?

„Člověk by málem nabyl dojmu, žes to do hlavy místo Asada koupil ty. Jak se mu mimochodem daří?“

„No ne, jaká starost. Pán nám opět zodpovídá za personál, co? Ale jo, dík, vede se mu poměrně dobře, za pár týdnů bude zase jako rybička. A bohudíky mám ještě Rose.“

Všiml si, že při vyslovení jejího jména se většina přítomných uchechtla, ale jen ať si zkusí přijít s něčím dalším. Riskují, že dostanou pár po hubě, Carlovi je to jedno. V tomhle podniku jí nikdo nesahá ani po kotníky.

„Ale Asad je ještě na půlku obličeje ochrnutý, nebo ne?“ vmísil se do hovoru Laursen. Zřejmě byl jediný, kdo si toho v jídelně všiml.

Carl přikývl. „Jo. Ještě štěstí, že tady není jediný s pochroumanou lebkou.“ Podíval se přímo na Bjørna, který platil u pokladny nápoje. Kupodivu si urážky nevšímal.

„Ale máš pravdu, Laursene,“ pokračoval Carl dál. „Krvácení do mozku mu po napadení přivodilo problémy s obličejovým svalstvem a rovnováhou, takže teď na jaře chodí pravidelně na kontroly a pořád na to ještě bere léky. Ale začínám věřit, že se z toho vyhrabe, a všichni z toho máme radost. Má trochu potíže s vyjadřováním, ale to u něj není nic nového.“

Zasmál se opět sám bez odezvy u ostatních. Ale to mu nevadilo.

Bjørn si zastrčil peněženku do zadní kapsy kalhot a otočil se k němu — tentokrát zachmuřeně, s kyselým výrazem ve tváři, který se během let stal jeho specialitou.

„To mě těší, že dělá takové pokroky, Carle. Nezbývá než doufat, že totéž platí tam dole v hlubinách i pro tebe. Možná bysme ti v budoucnu měli věnovat víc pozornosti, abysme mohli líp odhadnout, jestli bys nezasluhoval pomoc. Nebyl by to skvělý nápad?“

Otočil se k Laursenovi. „Díky za přijetí, vypadá to opravdu slavnostně, Tomasi. Takhle se člověk rád vrací domů. Co ty na to, Mørcku? A mimochodem, vítej zpátky z Holandska.“

Když ho Bjørn míjel a zmizel na schodech, Carl mu oplatil jedovatý výraz. Kobra v poušti očividně nepošla hladem a žízní.

„Idiot,“ ozvalo se zezadu. Carl nestihl zaznamenat, kdo to byl.

Opět ucítil Laursenovo zatahání za košili. Nepřál si ve svém království žádné nepřístojnosti.

„No tak mi pověz, co kluci v Holandsku vykoumali?“ zeptal se, aby odvedl pozornost. „Shodují se vraždy pistolí na hřebíky v Schiedamu nějak s těmi v Dánsku?“

Carl si odfrkl. „V protokolech nic nebylo. Byla to ztráta času.“

„A tebe to, jak vidím, štve. Nebo snad ne?“

Carl se na Laursena zahleděl. Málokdo by si mu tady troufl položit tak elementární otázku, ale na druhou stranu by většina z těch skopových hlav nemohla počítat s tím, že by jim odpověděl.

„Každý nevyřešený případ dobrýho policajta štve,“ odpověděl a rozhlédl se kolem sebe. Ať se nad tím zamyslí. „Zvlášť když se obětí stanou jeho kolegové.“

„A Hardy?“

„Hardy pořád leží u mě. Předpokládám, že u toho zůstane, dokud jeden z nás nenatáhne brka.“

Soused pokýval nad salátovým talířkem hlavou.

„Carle, ty jsi hroznej zmetek, ale je úžasný, že se o něj staráš. To by každý neudělal.“

Carl lehce svraštil čelo a možná se i malinko pousmál.

Rozhodně to byl zvláštní pocit, uslyšet něco takového od kolegy — vůbec poprvé.

Na oddělení vražd to žilo, takové množství dánských vlaječek působilo ve skromné místnosti až trapně přemrštěně, bezmála jako něco mezi náměstím Slotspladsen před královninou rezidencí o jejích narozeninách a letním sjezdem Strany Dánska.

„Ahoj, Lis. Vy jste se snad pomátli, nebo co? Měli velký balení vlaječek v akci?“

Jednoznačně nejpovzbudivější element oddělení A otočil zvědavě hlavinku. „Ty si ale fandíš, viď, Carle? Až se vrátíš z Afghánistánu ty, tak ti to tady taky nazdobím.“

„Ach tak,“ řekl a nemohl se nabažit pohledu na drobný dolíček v Lisině tváři. Byla v tom skrytá erotika a Carl to zbožňoval. Ani Mona se nedovedla tak usmát, aby to na muže od pasu dolů tak silně zapůsobilo. „Obávám se, že ti ty vlaječky dřív obrostou mechem. Máš Marcuse v kanceláři?“

Ukázala prstem na dveře.

Vedoucí oddělení vražd Marcus Jacobsen seděl v okně s polovičními brýlemi na čele a zíral ven na střechy domů. Soudě dle výrazu ve tváři se nacházel v rozpoložení, kdy se cítil nesmírně unavený a ztracený. Nepůsobilo to nejlepším dojmem. Ale když si člověk uvědomil, jak se kolem něj do nezadržitelné výšky vrší spisy, takže jeho kancelář nakonec připomíná hlavní sklad větší papírny, bylo s podivem, že tu takhle neseděl a nezíral z okna každý den.

Otočil se na kancelářské židli ke Carlovi a zahleděl se na něho stejně zoufale, jako když se děti na cestě do Itálie deset kilometrů za Kodaní po pětadvacáté zeptají, jestli už tam budou.

„Co bys rád, Carle?“ zeptal se ho, jako by nechtěl slyšet odpověď. Určitě měl i tak o čem přemýšlet.

„Chystáte se slavit, jak vidím,“ řekl Carl a ukázal palcem za sebe do předsálí kanceláře. „V kolik bude ohňostroj?“

„Hm, to se uvidí. Jak bylo v Holandsku? Zjistils něco, co by nás ve vyšetřování případů s pistolí na hřebíky někam posunulo?“

Zavrtěl hlavou. „Někam posunulo? Posunul jsem se akorát v tom, že jsem přišel na to, že nejsme jediní policajti, co dovedou zfušovat práci. Jestli tohle u nich považují za návrh souhrnné zprávy o všech vraždách spáchaných v posledních letech pistolí na hřebíky v našich zeměpisných šířkách, tak já se potom klidně můžu považovat za velkýho mogula tady naší bývalé jateční čtvrti. Na základě takových dat jsem nemohl udělat naprosto žádný závěry. Jediná pořádně sepsaná zpráva byla vlastně ta od Plouga o vraždách v Sorø a na Amageru. Bohužel musím přiznat, že ti Holanďani odvedli obzvlášť mizernej kus práce. Chyběly technický analýzy vercajku, hlášení z průběhu vyšetřování byly nedostačující a celkově se do toho pustili příliš pozdě. Na rovinu říkám, že mě to nasralo. Tudy cesta nevede, pokud od nich ovšem nepřijde něco zbrusu novýho.“

„No vida, takže ani nemám očekávat jedno z tvých úžasně detailních hlášení, ve kterém následuje jedna perla za druhou, co, Carle?“

Carl se chvilku vyrovnával s šéfovou ironií. Jako by tu, v hlavním stanu, něco smrdělo.

„Vlastně jsem přišel kvůli něčemu jinýmu.“

„Aha. A proč jsi mě teda poctil svou návštěvou, Carle?“

„Mám problém. Asad pořád ještě není fit, a jsme proto trochu nevyužití, takže jsem se chopil příležitosti a dělám si pořádek v papírech.“ Miloval ten výraz. Byl tak nicneříkající.

„Ale je to těžký, když na ničem zrovna neděláme, protože mě Rose věčně otravuje. Napadlo mě zabít dvě mouchy jednou ranou, využít času a trochu ji vyškolit. Nemohl bys ji poslat na pár dní někam se svýma lidma? Potřeboval bych, aby získala trochu rutiny v obyčejném vyšetřování, kdy člověk chodí dům od domu, a říkal jsem si, že by se mohla přidat k lidem Terje Plouga nebo Bente Hansenové. Pokud vím, stěžují si na nedostatek pracovních sil.“

Zavřel oči a doufal. Zatímco byl pryč, Rose sesbírala hromadu návrhů, do čeho by se mohli pustit. Jestli se mu nálož Rosiny přebytečné energie o velikosti supertankeru urychleně nepodaří někam přesměrovat, během deseti vteřin ho zavalí nevyřešenými případy až po bradu.

„Nedostatek pracovních sil, říkáš? No, nic nového pod sluncem, Carle.“ Marcus Jacobsen se suše usmál a popostrčil po stole krabičku cigaret. „S tréninkovým programem pro Rose se budeš muset popasovat sám, protože lidi tady nahoře by ti moc nepoděkovali, kdyby ji měli v patách, s tím nepočítej. Nemá na policajta kvalifikaci. Na ulici nemá co dělat, na to koukej zapomenout.“

„Tak to teda prr. Měl bych snad zapomenout, že jsme od Novýho roku, mimo jiné i díky ní, zvládli úspěšně vyřešit dva případy, přestože máme Asada na poloviční neschopence? Tobě se nezdá dostatečně kvalifikovaná? Mně teda jo. A navíc teď na oddělení Q na ničem konkrétním neděláme. Probírám se našimi případy svým vlastním tempem a nechci, aby se Rose mezitím poflakovala. Leze mi to na nervy.“

Marcus Jacobsen se narovnal. „Když o tom mluvíš, tak mě napadá, že vlastně mám případ, se kterým by nám tady nahoře mohla trochu pomoct. Ale než ji pošleš ven samotnou a než všechno zpacká, tak tě prosím, abys ji pár dní doprovázel, jo?“

Vytáhl z půlmetrové hromady spis ležící deset centimetrů pod vrcholkem. Pokud to byl ten, který hledal, pak má neuvěřitelně přesnou mušku.

„Tady to máš,“ řekl Jacobsen a podal Carlovi spis, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. „Sverre Anweiler. Hlavní podezřelý ve věci úmyslného založení požáru na hausbótu v přístavu Sydhavn. Nečetl jsem to moc podrobně, ale asi jde o pojistný podvod a bohužel i o vraždu upálením. Anweiler tu loď vlastnil, a když explodovala a šla ke dnu, nebyl k nalezení. Dosti politováníhodné, vzhledem k tomu, že na palubě se nacházela jeho milenka Minna Virklundová, která při požáru skonala.“

Skonala, Jacobsenův typický výraz. Možná trochu cynický, i tady u nich.

„Co tím chceš říct, že skonala? Uhořela, utopila se?“

„Co já vím? Vím jen, že z toho, co kdysi bývalo její tělo, zbyla jen zuhelnatělá hrouda, která se převalovala pod zbytky vraku na dně přístavu.“

„Sverre Anweiler, říkáš. Cizinec?“

„Jo, Švéd. Pátrali jsme po něm bezvýsledně. Jako by se propadl do země.“

„Neválí se teda taky jako zuhelnatělá hrouda někde po dně?“

„Ne, to jsme velmi pečlivě prověřili.“

„No tak bude asi někde ve Švédsku, pěkně uklizenej z cesty na opuštěným statku někde v Norrbottenu.“

„Jo, to není vyloučeno, jenže věc se má tak, že je teď, půl druhého roku po tom incidentu, zase zpátky v Dánsku. Náhodou si ho minulý týden všimli při rutinní kontrole záznamů z bezpečnostních kamer na Østerbrogade, přesněji řečeno v úterý třetího května. Podívej!“

Šéf podal Carlovi pásek se záznamem a fotografii hledaného. Tak nevýrazný obličej aby člověk pohledal. Vysoké čelo, světlé prořídlé vlasy, tmavomodré bezřasé oči. Připomínal jemný dětský obličejík. Taková tvář se dá lehce změnit k nepoznání, stačí přidat jedno znaménko krásy.

„Záznam z bezpečnostní kamery? Odkud ho máte?“

Pokrčil rameny. „Jsou tu i jiní.“

„To nebude lehký, Marcusi. Jak toho voskovýho panáka mohli u všech všudy poznat? Podobá se snad každýmu, a přitom to vůbec nemusí být on.“

„Podívej se na to, přečti si spis a uvidíš.“

Carl zavrtěl hlavou, taková taškařice. „Jestli pro mě nemáš nic lepšího, tak s Rose půjdu, ale jen jeden den, aby ses nedivil, Marcusi. Tohleto je naprostá ztráta času.“

„Vždyť jo, Carle, chtěls to, máš to mít. Dělej, jak rozumíš.“

Zase se zatvářil odevzdaně, což mu vůbec nebylo podobné.

„To je fajn, že se ti vrátil Bjørn, ne?“ pokusil se Carl skleslého Marcuse pozitivně naladit.

„Jo, a to je další věc, Carle. Zítra máme schůzi kvůli rozpočtu a měl bys vědět, že zatím běží všechno jako doposud, ale v budoucnu by se to mohlo změnit. Když teď Bjørna odvolali zpátky domů, rozdělíme si trochu jinak role, než se to zaběhne.“

Tomu Carl nerozuměl. „Oni ho odvolali?“

„Ano, měl tam zůstat o měsíc déle, ale takhle to bude lepší.“

„Nechápu. Co se má jinak zaběhnout? A co má být lepší? Co se tady děje?“

„Aha, vždyť tys byl včera v Holandsku, takže jsi nebyl na schůzi skupiny vedoucích pracovníků. Ty to nevíš, já jsem zapomněl. Už jsem se tě ptal, jak to včera v Rotterdamu dopadlo?“

Carl pokrčil rameny. „O co jde, Marcusi?“

„Ale, vlastně nic zvláštního, jen jsme si se ženou řekli, že půjdeme do důchodu, než nám ho vláda úplně sebere.“

„Do důchodu? Vždyť na něj ještě nemáš nárok, pokud vím.“

„Tak to se pleteš. V pátek tu končím.“ Odevzdaně se usmál. „V pátek třináctého. Takže by to mělo vyjít.“

Carl vyvalil oči. Tenhle pátek! To je za tři dny.

To nemůže být pravda!

Cestou po schodech dolů z Carla proudila jedna nadávka za druhou. Oddělení vražd bez Marcuse Jacobsena, hrůza pomyslet. Ovšem ještě horší je, že by ho měl nahradit Bjørn, to by nepřežil. To radši pojede na kole na Lofoty a nechá se sežrat komáry. Na to, že je obyčejné úterý, dostal pěkně studenou sprchu.

„Tváříš se jak kyselej citron,“ ozvalo se suše o něco níž na schodech. Byl to Børge Bak, který svým obvyklým šnečím tempem vynášel ze sklepa kradené zboží pro nějakého policistu, který se domníval mít spásný nápad.

„Tak to jsme dva,“ vrátil mu to Carl, připravený přeskočit několik schodů najednou, aby si ho udržel od těla.

„Slyšel jsem, že se výlet do Holandska moc nevydařil, ale tebe to stejně moc nezajímalo, viď?“

Carl se zarazil. „Co tím chceš hergot říct?“

„No, jen že z toho případu vede tolik možných nitek, že by to na tebe mohlo být moc.“

„Moc?“

„Jasně, tady se nic neutají.“

Carl se zamračil. Jestli ten obtloustlý, přehazovačkou na pleši ověnčený idiot okamžitě nevysmahne, Carl znovu vykope válečnou sekyru. S radostí a s pořádnou muzikou.

Bak si to uvědomil.

„No, jak vidíš, musím něco odevzdat. Měj se, Carle!“ Nestihl zvednout nohu víc než o tři centimetry směrem k dalšímu schodu, a Carl už ho držel za límec.

„Co se neutají, Baku?“

„Pusť mě,“ zasípal přidušeně. „Jinak ti hodí na krk ten případ státního zaměstnance, kterýmu ses po té epizodě na Amageru vyhnul.“

Jaký případ státního zaměstnance, co to ten chlap sakra blábolí? Carl Bakovi zmáčkl obě brady najednou. „Dobře mě poslouchej, Baku. Odteď a navždy…“

Zarazil se, protože zaslechl kroky, a když se kolem nich pokusil nenápadně protáhnout jejich nováček a připitoměle se přitom usmíval, pustil Baka úplně. Poslední zhouba místního policejního sboru, která byla ze všech možných jmen na světě obdařena v Dánsku tak úchylně znějícím jménem Gordon. Kluk dlouhej jak týden a na prst tenkej. Stehenní kosti jako lodní stožáry, prackami kolem sebe máchal jako gibbon, ostříhaný byl na Angličánka z internátní školy a hubu měl proříznutou, že ji jen těžko udržel na uzdě. Vskutku platná posila kodaňské kriminálky.

Carl neochotně kývl pochodujícímu majáku na pozdrav a obrátil se zpět k nafouklému Bakovi.

„Nevím, o čem to mluvíte, pane komisaři. Ale až jednoho dne sebereš odvahu sdělit mi, na co narážíš, tak přijď do sklepa a řekni mi to rovnou do očí. Do té doby by sis měl tu svou díru s nakradenýma věcma obehnat ocelovou zdí, aby ses do budoucna uchránil nepodložených pomluv. Vůbec ti nesluší, Baku.“

Odstrčil ho a pokračoval dál po schodech dolů. Až na krásný hedvábný pytlíček, který měl schovaný v kapse a náramně se těšil, co na něj Mona řekne, měl dnes za sebou hrozný den. Málem se pozvracel v letadle už pět minut před startem v Schipholu, dozvěděl se, že se je rozhodl opustit Marcus, na jeho trůn už si brousí zuby Lars Bjørn a teď tohle. Vůbec sem dneska neměl chodit.

Zatracenej Børge Bak a jemu podobní. Ať už si lidi o přestřelce na Amageru a jeho roli ve vyšetřování toho proklatého mordu pistolí na hřebíky myslí cokoliv, měli by respektovat právo kolegy hájit se proti nařčení, obzvláště takovému, jaké si lidé špitají za zády. Prostě ten hnus nesnášel.

V hluku způsobeném snaživou prací jakéhosi řemeslníka v hloubce chodby a v těžkém odéru z karamelizovaného ovoce a vonných tyčinek našel Asada, jak si roluje modlitební kobereček.

Až na nesouměrné rysy v obličeji a nepřirozeně bledý odstín jeho blízkovýchodní pleti vypadal dobře.

„Ještě že jsi tady, Asade,“ řekl a raději se nedíval na hodinky. Asadovi zbývalo ještě pár týdnů léčby, takže za nedochvilnost mu vynadá později. „Jak je ti?“ zeptal se automaticky.

„No. Teď je mi vlastně skvěle.“

Carl se podivil. To si dá ještě jednou.

„Je ti skvěle, jo?“

Asad se na něho podíval zpod ztěžklých víček. „Jen klid, Carle. Brzy to přejde.“

Uložil modlitební kobereček do police, natáhl se po karamelové hmotě a přitom se opřel o kraj stolu. Kdo by se nechytil opory, kdyby se chystal pozřít takový tlamolep?

Carl poplácal svého pomocníka po rameni, od prosincového přepadení to zvládal navzdory všemu dobře. Doktoři byli zajedno: kdyby Asad neměl pancéřovou lebku a železnou fyziognomii, rána do zátylku by z něho udělala doživotního invalidu, nebo by ho dokonce stála život. Stačilo by pár prasklých cév v mozku navíc a bylo by vymalováno. Když se odhlédlo od depresivních sklonů, bolestí hlavy, neschopnosti chodit rovně, trochu povislé muskulatury v pravé části obličeje a spousty jiných věcí, tak byl zase skoro jako nový. Učiněný zázrak či jak to nazvat.

„Vzpomněl jsem si na Hardyho, Carle. Jak se mu daří?“

Carl se zhluboka nadechl. Nebyla to snadná otázka. Od té doby, co si Morten začal s jedním fyzioterapeutem a tenhle Mika použil veškeré své vědění a vypracované svalstvo na Hardyho chromé údy, děly se s Hardym věci, které byly v mnoha ohledech nepochopitelné.

Před pár lety doktoři z rehabilitačního ústavu Hardyho bez zaváhání odsoudili k doživotnímu upoutání na lůžko, ale dnes už si Carl nebyl jejich závěry tak jistý.

„Je to divný. Dřív míval takový druh fantomových bolestí, ale teď je v tom něco jinýho. Jen nevím co.“

Asad se podrbal na zátylku. „Nemyslel jsem ani tak, že se nemůže hýbat, Carle. Spíš jak je na tom s hlavou?“

Asad měl po zdech rozvěšené nové plakáty. Snad proto, že musel zvolnit a měl víc času, snad se na tom podepsala situace ve světě. Každopádně ze stěn zmizely plakáty s exotickými stavbami, ověnčené arabskými klikyháky, a vystřídal je plakátek s Einsteinem vyplazujícím jazyk a o něco větší plakát zachycující štíhlého muže s rockovou kytarou, jehož jméno Carl sotva vyslovil, a stálo na něm Mahmoud Radaideh and Kazamada perform in Beirut.

„Máš novou výzdobu,“ řekl Carl a ukázal na plakát. Chtěl pokračovat a zeptat se, co že to má znamenat, ale tak daleko se nedostal.

Asad jako by byl duchem nepřítomný. Jeho jinak energická a živá mimika působila fádně a ramena v kostkované košili měl svěšená. Takový teď občas býval.

„Mám cédéčko, nechcete si ho poslechnout?“ zeptal se Asad roztržitě a na odpověď nečekal. Zmáčkl na přehrávači tlačítko play, a než Carl stačil vytřeštit oči, stal se zvuk kobercového náletu v Asadově mikroskopické kanceláři nevyhnutelnou skutečností.

„No to mě podrž,“ zavolal a toužebně hledal dveře.

Ti se s tím teda nemazlí.

„To jsou Kazamada. Hrajou s nejrůznějšíma lidma z arabskýho světa,“ hulákal Asad.

Carl přikývl, o tom nepochyboval. Problém byl v tom, že to znělo, jako by s nimi Kazamada hráli se všemi najednou.

Opatrně přístroj zastavil.

„Ptal ses mě na Hardyho rozpoložení,“ řekl v ohlušujícím tichu. „I když ho Mika dokáže několikrát za den rozesmát, tak si bohužel nemyslím, že by mu bylo hej. Všechno, co chtěl dělat, až přijde ten správný čas… prostě z toho nemůže dělat nic, Asade. Často ho v noci slyšíme tiše vzlykat, ale s námi o tom radši nemluví. Neposlouchá se to snadno.“

„Všechno, co chtěl dělat, až přijde správný čas…“ Asad zamyšleně pokýval hlavou. „Myslím, že mu rozumím. Možná líp než kdo jiný.“

Carl sklouzl pohledem po útrpných vráskách, které jemně brázdily Asadův obličej. „No, možná jsi taky trochu deprimovaný, Asade, a po tom, co se ti stalo, vůbec není divu. Vždyť i já…“

„Ne, Carle. Nemyslím to přepadení. Myslím něco jiného, něco úplně jiného.“

A zase se celý zahloubal do sebe.

Jestli je v takovém duševním rozpoložení, pak to na něj Carl klidně může vypálit. „Bohužel nesu špatnou zprávu, Asade. Marcus Jacobsen končí.“

Asad pomalu otočil hlavu. „On končí?“

„Jo, v pátek.“

„V pátek? Už teď v pátek?“

Carl přikývl. Copak Asad přešel do modu slow motion a nebo mu snad v mozkové kůře přestalo fungovat pár systémů, které přišly o nějaký komponent?

No tak už se vrať, starý dobrý Asade, kde je ti konec, pomyslel si Carl a převyprávěl mu rozhovor se šéfem mordparty. „Takže se bohužel budeme muset potýkat s Larsem Bjørnem, chraň nás pánbůh.“

„To je zvláštní,“ řekl Asad a zíral do prázdna.

Zvláštní? Takovou reakci od něj sotva čekal.

„Proč se ti to zdá zvláštní? Příšerný, to ano. Hrůzostrašný, jasně. Ale zvláštní? Jak to myslíš?“

Asad se chvíli kousal do tváře, opět vypadal jako z jiné planety. „Zvláštní, protože mi to neřekl,“ vypadlo z něj nakonec.

Carl nakrabatil čelo. „A proč by ti to měl říkat, Asade?“

„Staral jsem se mu o dům a o všechno, co k tomu patří, když byli se ženou pryč, takže když se včera večer vrátili, byl jsem u nich.“

Carl zacouval. Co to povídá?

Asad zaklonil hlavu a zasténal, jako by usínal a právě se podvědomě ovládl. Měl dokořán otevřené oči, ve tváři jakýsi nedefinovatelný, skoro vyděšený výraz a ústa pootevřená.

„Jak to, že ses Bjørnovi staral dva měsíce o dům? A proč jsi mi to neřekl? Odkud se s ním tak dobře znáš, že tě o to požádal? A proč měl s sebou v Kábulu i manželku, je snad zdravotní sestra, nebo co?“

Asad vtáhl rty a těkal očima po podlaze, jako by hledal ucházející odpověď. Bylo to zkrátka podivné.

Nakonec roztáhl chřípí, zhluboka se nadechl a narovnal. „Neměl jsem kde bydlet a Bjørn mi pomohl. Známe se z Blízkého východu, to je všechno. Nic zvláštního. A máte pravdu, jeho žena je zdravotní sestra.“

Prý nic zvláštního. Ale kruci, je to divný.

„Vy jste se poznali na Blízkém východě?“

„Jo. Potkali jsme se tam náhodou, než jsem odjel do Dánska. Abych se tu ucházel o azyl, to mi myslím poradil on.“

Carl přikývl. Ať si Asad klidně má tajnosti, a jestli se ve svém současném stavu v určitém okamžiku otevře, musí se s tím Carl vyrovnat, ať už půjde o cokoliv. Ale použít slova „náhodou“ a myslet si, že tím ukojí Carlovu zvědavost a navždy se tak zbaví jeho profesionálního zájmu, to Carla ranilo.

Chystal se Asadovi ukázat ze své nejméně přitažlivé stránky a odhodlán k boji mu pohlédl do očí.

Zřídkakdy byl Asad poslední dobou tak duchapřítomný. Zřídkakdy mu tak intenzivně žhnulo v hnědých očích a málokdy se jeho pohled tak zadíral pod kůži. Nechtěně a nečekaně se mezi ně vetřela nedůvěra a po několikaměsíčním odstupu se střetli nad vším nevyřčeným. Ztichli v místě, kde se diskutuje a hodnotí beze slov.

Nemohl byste mě nechat na pokoji, Carle? Vždyť jsem se vrátil, žadonily Asadovy oči.

A tak ho Carl plácl po stehnu a vstal. „Však ono to nějak půjde, ty stará vojno.“

„Vojno?“ zeptal se sklíčeně.

„Ano, Asade. Tentokrát ti ani já nepovím, co to znamená.“

Je načase ho trochu povzbudit, pomyslel si Carl a vydal se do Rosina království. Menší dávka jejích překvapivých způsobů zpravidla Asadovi vykouzlila úsměv na rtech.

I přes zpola zavřené dveře a masivní útok zedníkovy sbíječky na zeď u skladu kradených předmětů se nedaly přeslechnout hlasy, které se z Rosiny kanceláře ozývaly.

„Dej si pohov, Gordone. Tady ti pšenka nepokvete, jasný?“

„Chtěl jsem jen říct…“

Carl zavrtěl hlavou. Barák jim málem padá na hlavu a tady pan Špagetka si dovolí dorážet na Carlovu nejbližší spolupracovnici, a to přímo v jeho revíru.

Už sahal na kliku a chystal se rozrazit dveře a zařvat, ale pak zaváhal, když si ten holomek uvnitř přisadil.

„Udělal bych pro tebe jednoduše cokoliv, Rose. Jen mi řekni co, a já to udělám.“

„Tak se sbal v půlce a nabídni se, aby tě položili místo chybějícího kusu dálnice, nebo se dej na charitu jako pontonovej most přes jezero Titicaca.“

Takhle se na něj musí! Úplně ji viděl. Dostal, co si zasloužil. Žargon oddělení Q a rovnou mezi oči.

V tlachalově přívalu slov nastala krátká přestávka, takže zjevně pochopil obsah jejího sdělení.

Odkašlal si tak mužně, jak jen to šlo. „Dobře, tak jo. Ale říkej si co chceš, Rose, stejně jsi tak schönlovely, až se mi z toho ježí chlupy.“

Carl nevěděl, jestli se má mračit nebo třeštit oči. Co že to povídal? Schönlovely? A že se mu ježí chlupy?

Zbláznili se tu všichni, nebo jen on?

5 ) Podzim 2010

Během noci si Marco uvědomil, že se nutně potřebuje někde vyspat, sehnat si boty a nějaké suché oblečení. Ti, kdo ho hledají, se vrátili domů, takže je otázka, jestli nenechali na kraji lesa stát hlídku.

Na opačné straně silnice a mimo les zbýval pěkný kousek k prvním stavením a malým statkům, ale jak se má bez povšimnutí dostat přes silnici, jestli někdo z mladých hlídá v okolí? Přesně to by bylo Zolovi podobné, aby si to zajistil.

Marco věděl, že příští hodiny pro něj budou rozhodující. Jestli se nedostane od Zoly a rodinného klanu dostatečně daleko, vyčmuchají ho. S tak poraněnými chodidly se dál lesem nedostane, takže se nedá nic dělat, musí přes silnici.

V Itálii si hráli s dětmi na schovku nejradši tak, že vyhrál ten, kdo nepozorovaně vyběhl ze svého úkrytu a kopl do plechovky. Marco byl v té hře nepřekonatelný, takže si zkusil představit, že je jeden z těch šťastných, prosluněných dní v Umbrii a on leží v lese a čeká, kdy se mu otevře volná cesta k plechovce.

Stojí támhle za polem u statku, představoval si. Stačí se přikrčit k zemi a na vršku hřebene se protáhnout ven z lesa a pak vyrazit z místa jako lovící lasička.

Představ si, že je to jen hra, Marco, a hned to půjde, pomyslel si. Počkal, až krajinu ozáří světla automobilu, aby viděl, jestli je cesta volná, a v kopci pod sebou objevil siluetu postavy, vzdálené pouhých padesát metrů. Nepoznal, kdo to je, ale podle toho, jak se postava krčila a choulila, jí zima očividně působila stejné problémy jako Marcovi.

Nevěstilo to nic dobrého.

Musím přes silnici po břiše, napadlo ho. Kdyby vstal a přeběhl vzpřímený, všimli by si ho.

Zvedl hlavu a rozhlédl se po polích. Po břiše v pyžamu, které svítí jako magneziová puma, bude muset překonat nejen asfalt, ale pak má před sebou ještě nejméně dvě stě metrů přes čerstvě zorané pole. A dál? Kdoví co na něho čeká u statků? Možná Zola někoho poslal i tam.

Vyčkával, až měsíc zakryje nějaký větší mrak, pak chtěl vylézt z prohlubně. Když bude mít štěstí, za deset vteřin zalehne v protějším příkopu.

První kroky nebyly pod rouškou tmy problém, ale mokrý asfalt na silnici se v měsíčním svitu leskl a vše se příliš ostře odráželo v jasných obrysech. Proto se otočil směrem k postavě a sledoval její pohyby, zatímco se plížil přes silnici. Musel být připraven vyrazit a dát se do běhu, kdyby si ho všimli.

Vtom oba současně uslyšeli těžké vozidlo blížící se z druhé strany kopce. Postava instinktivně ustoupila o krok ze silnice a otočila se proti kopci, přímo k místu, kde ležel Marco.

Marco uprostřed silnice ani nedutal. Tvrdý asfalt ho studil jako led, srdce mu tlouklo v hrudi jako parní mlátička.

Za okamžik vozovku zalije světlo z halogenových lamp a on bude prozrazen. Pak uběhne nanejvýš pár vteřin, než se přes něj vůz převalí, a chlapík pod kopcem se bude dívat pořád stejným směrem.

Země se pod ním třásla. Jako by se před ním zvolna rozevírala brána pekelná, s jediným záměrem, a sice vtáhnout ho do svých temných hlubin.

A právě to se možná stane.

Marco zavřel oči. Za vteřinu bude mít všechno za sebou. Třeba ho čeká nějaký lepší svět, který přijde po tomhle.

Hluk dieselového motoru a otřesy se stupňovaly a Marco v posledních vteřinách, kdy se rozhodl odevzdat svému osudu, přemýšlel o tom, kdepak je teď asi jeho matka a jaké by to bylo utéct spolu s ní, dokud byl ještě čas. Myslel na to, jak ho auto za chvíli rozmázne a nadcházející ráno ptáci rozklovou to, co po něm zbude.

Ve zlomcích vteřiny těsně před smrtí si poprvé v životě uvědomil, že nikdy pro nikoho nic neznamenal. A tak tam ležel, plný smutku a osamělý, když se zpoza kopce vyhoupla řezavá světla a bleskurychle mířila k němu.

V tom okamžiku se dole v údolí rozštěkal pes.

Určitě to bylo Zolovo psisko.

Instinktivně otevřel oči a hned si všiml, kde přesně kužel světla pročísl temnotu. Postava pod kopcem zareagovala na štěkot a otočila se za zvukem.

A tehdy zalitoval a reflexivně povyskočil, zatímco se proti němu řítil náklaďák s nic netušícím telefonujícím řidičem za volantem.

S vynaložením všech sil se vymrštil, takže ho blatník náklaďáku jen škrábl do zad a tlaková vlna ho odhodila do škarpy.

I když to bolelo, tak se mu ve chvíli, kdy dopadl do vody svedené ze silnice, navzdory pisklavému dechu, smradu z oblečení a adrenalinovému šoku začal hrudník otřásat potlačovaným smíchem. Možná čokl za pět minut chytí jeho stopu a bude po honu, ale tahle chvíle patří jen jemu.

Dostal se přes silnici a vyvázl živý.

Po celou dobu, kdy jako liška s ohnutým hřbetem a vystrčenou hlavou brousil krajinou, se musel smát.

A výkřiky v dálce za ním pomalu slábly.

Dřevník na okraji dvora byl na petlici. Nesmírně lákavý a lehce přístupný prostor. Dar z nebes ve studené tmě hrozící zimním počasím.

Marco se s drkotajícími zuby zahleděl na obytné křídlo statku. V oknech byla černočerná tma a kolem hvízdal jen vítr, takže si s ulehčením oddychl. Nocleh našel a uložil se do odéru kočičí moči, naštípaných třísek a smůly, kolena skrčil pod bradou a kolem nohou a trupu si omotal plátěné pytle. Stačí počkat do svítání a doufat, že se celá rodina vypraví z domu.

Ještě před východem slunce ho probudil smích a halas, svědčící o touze po rodinné blízkosti. Velmi se to lišilo od strohých rozkazů, na které byl zvyklý z domova on, a opět ho zaplavil smutek a stesk předešlé noci. Na chvíli je vystřídala nenávist a zlost na někoho, koho ani neznal. Copak za to rodinní příslušníci uvnitř domu můžou, že se mají rádi? Ale mohl si Marco být jistý, že ho otec, nebo dokonce i Zola nikdy neměli rádi?

Vždyť to nemůžu vědět, říkal si a ucítil nápor samoty. Tak k čemu jsou mi takové myšlenky?

Osušil si slzy. Jednou si založí vlastní rodinu a bude si jistý, co k němu cítí. O to se postará.

S touto útěchou čekal čtyři hodiny, než všichni odjeli. Možná jeli na sobotní nákup nebo odváželi děti na volnočasové aktivity. Něco takového, o čem si on sám mohl nechat jen zdát.

Přeběhl k domu a ujistil se, že uvnitř se nic nehýbe. Pak sáhl po dostatečně těžkém kameni.

Stačil jediný krátký úder do okénka dveří zadního vchodu a ihned se ocitl v bezpečném přístavu blahobytu, který všichni obyčejní Dánové považují za naprosto samozřejmý. Chvilku se zastavil a nasál směs vůní, kterých se musel nadlouho vzdát. Kouzelných a rozmanitých čichových vjemů z ranní hygieny, maminčina parfému, dnešního jídla a ostrého pachu zbrusu nového zařízení domu. Nábytku, dřeva, čisticích prostředků.

Když se rodina usazovala do auta, prohlédl si otce, matku, dceru i syna škvírou v přístavku na dřevo. Vznášela se nad nimi aura bezpečí, která je ukazovala jako milé a vlídné lidi. Možná právě proto ukradl jen to, co opravdu potřeboval.

A navíc knihu, která ležela na stole v obývacím pokoji.

Vpravo od přístavku našel popelnici, nadzvedl několik pytlů s odpadky a pod ně hodil potrhané pyžamo a spodní prádlo. Všechno, co upomínalo na Marcovu minulost, muselo pryč.

Staré kolo pod přístěnkem ho lákalo, ale váhal. Bylo mu nad slunce jasné, že by se měl vyhýbat otevřené krajině, tedy okreskám, autobusovým zastávkám nebo příměstským vlakům, zkrátka všemu, co by ho od pronásledovatelů co nejrychleji vzdálilo. Tam ho totiž budou hledat nejdříve, a proto si kolo raději nevzal.

V tlustém svetru a trochu větších botách, s knihou zastrčenou pod svetrem a kapsami naditými chlebem a dalšími potravinami se odplížil pryč.

Další čtyři dny se před ním zjevovala města jako Strø, Lystrup a Bastrup, o kterých v životě neslyšel, ale posloužila mu jako spíže, když na útěku do Kodaně kličkoval mezi větrolamy a lesním podrostem. Když mu došly zásoby z vloupání, staly se mu nejlepšími přáteli popelnice. Jen zřídkakdy v bohatě zásobených odpadcích v předměstských obcích nic nenašel. A Marco nebyl vybíravý. Rozhodně ne teď. Bral zavděk zbytky jídla a starým chlebem.

Příchod do centra si dobře načasoval a ke kodaňské radnici došel pozdě odpoledne, aby neriskoval setkání se Zolovými šiky na cestě domů s celodenní kořistí.

Přímo před ním se rozkládaly dobře známé ulice a zkratky, ale tenhle revír nebyl výlučně jeho. Stačila by chvilka nepozornosti, malinko polevit v obezřetnosti, a měli by ho, kdyby se v těchhle místech pohyboval. A to by byl konec.

Rozhlédl se po staveništi kolem Domu průmyslu, vykoukl přes mříže ke stavbě metra a dál na fasády hotelu Palace a nakladatelství Politiken. Kam se člověk podíval, tam se něco stavělo. Ulice byly rozkopané, všude samé stavební buňky, hromady drolícího se zvětralého betonu a celé fůry železa a tvárnic. V centru vládl naprostý chaos.

Marco našel nový život na Østerbro, a to z mnoha důvodů.

Onoho chladného listopadového dne se ocitl uprostřed ohlušujícího provozu na náměstí Triangl, propojujícím několik čtvrtí. Ještě nikdy na tomhle místě Kodaně nebyl. Podíval se na sebe a na pohybující se masu lidí všude kolem a zamyslel se, kde večer složí hlavu a jak si obstará jídlo. Protože kdo by pomáhal cizímu špinavému klukovi?

Množství lidí a jejich spěch Marca dráždily. Vzbuzovalo to v něm staré choutky. Měl hlad, neměl peníze a nevěděl, co si počne, až nastane noc. Rozhlédl se, hlavu plnou čistě reflexivních reakcí, o kterých nechtěl ani slyšet. Protože ženy na autobusové zastávce měly přes rameno ledabyle přehozené kabelky a muži si při placení u stánku odkládali aktovky nedbale u nohou.

Za půl hodiny by tu zcela jistě velmi snadno vydělal tolik peněz, kolik jiní za celý den, ale copak o to stál? Jenže mohl se tomu nějak vyhnout, když chtěl přežít?

Chvíli zvažoval, jestli se nemá usadit na chodníku před sloupy novinového stánku Berlingske Tidende a nenastavit ruku k žebrotě, když vtom mu na hřbetě ruky přistála sněhová vločka. Nejdřív první, obrovská vločka a pak další. Za chvilku chodci obrátili nosy vzhůru k nebi a sněhové krystaly ověnčily domovní fasády. Někteří se usmívali, jiní si vyhrnuli límec, a když se nebe spojilo se zemí, přitáhly si ženy kabelky k tělu a muži zvedli aktovky do vzduchu. Situaci mu to nijak neusnadnilo.

Jestli si teď sedne na zem a začne žebrat, ještě víc promrzne a navlhne, a když se přesune pod stříšku, rychle s ním vymetou, o tom nepochyboval. Znal žebráckou psychologii lépe než kdo jiný a žebráci nacházející se v příliš těsné blízkosti nebyli nikdy vítaní. Navíc se teď lidé rozutekli všemi směry, protože zima se v posledních minutách přihlásila nečekaně prudce a nikdo na to nebyl vhodně oblečený. Ani Marco ne.

Jenže co dál?

Marco si prohlížel nově nastalou situaci. Autobusy měly náhle sněhem zavátá přední skla a cyklisté sesedli a tlačili kola marastem po chodníku. Suché dlaždice se během několika vteřin pokryly vrstvou špinavé břečky. Prázdná okna obchodů se vmžiku zalidnila. Lidé zamířili do kaváren, aby nasáli trochu tepla a obsah kouřících nápojů, a Marco se ještě nepohnul.

Takhle to zkrátka nejde.

Stiskl rty promodralé mrazem a vyhlédl si oběť, která se k němu blížila od ulice Blegdamsvej. Zcela jistě bude chtít za okamžik přejít na druhou stranu a postaví se na přechod pro chodce, protože už teď visí očima na stánku 7-Eleven na opačné straně ulice Østerbrogade.

To bude nějaká učitelka, tipoval. Rázná, zvyklá rozkazovat, a přes rameno jí visí těžká, napůl otevřená taška, polorozpadlá ve švech od dlouholetého častého nošení. Původně byla dost drahá, ale nešlo o nějaký kousek, kterým by se chtěla vychloubat. Takovou si člověk kupuje, aby mu vydržela věčnost a dala se použít na cokoliv. V takových taškách míval Marco často prsty. Věděl, že peněženka bude téměř vždy na straně. Jestli je v tašce malá kapsička, tak bude peněženka v ní.

Proto se protáhl kolem čekajících autobusů blíž ke křižovatce a čekal.

Když se žena zastavila, během vteřiny našel záhyb, ve kterém peněženka ležela. Nepohnul se, dokud sama znovu nevykročila a Marcova ruka nevyklouzla v prodloužení pohybu, kdy žena s taškou smýkla vpřed. Kdyby se nesoustředila na něco jiného, ucítila by letmý úder o stehno, když se taška vrátila zpět na své místo.

Marco zůstal na místě s peněženkou schovanou v rukávu a podivným pocitem po těle i na duši. Jindy by se pro jistotu porozhlédl, jestli ho náhodou někdo z okolostojících nezahlédl, a koukal by se rychle vytratit.

Jenže teď se nemohl studem ani pohnout.

Zola je před tím pocitem všechny varoval. Vždyť víte, že od vás lidi nic lepšího nečekají. Cikáni už jsou stejně předem ocejchovaní, že se jim nedá věřit. Nemáte se za co stydět. To ti, které okrádáte, by se měli stydět za svou nedůvěru. Jejich ztráta je pro nás odměnou a vyrovnáním.

Byl to strašlivý blábol, protože pocitu studu se stejně nikdy úplně nezbavili. Zola na ulici nikdy nebyl, nic o tom nevěděl a o cikánech netušil už zhola nic. Všechno si to vymyslel.

Marco zavrtěl hlavou a podíval se po paní, která už stála uprostřed obchůdku.

V rukou třímala zboží, pro které tam zašla, a za okamžik se dostane k pokladně.

Marco si snad opravdu poprvé uvědomil zranitelnost své oběti. Normálně už by byl dávno pryč a ukradené předměty by měl u sebe někdo z klanu. Oběť by mu sešla z očí i z mysli a on by se vydal za další.

Neměla v té peněžence snad něco, co ho teď pálí pod svetrem a ji by taková ztráta velmi zarmoutila? Neměla tam kromě peněz a kreditních karet ještě něco? Radši to nechtěl vědět, nerad by se za to pak styděl. Časy, kdy o všem v Marcově životě rozhodoval Zola, právě skončily.

Marco si tedy setřel sníh z obličeje, a když blikla zelená, přešel svižným krokem přes přechod pro chodce. Zdálo se to snadné, ale nebylo. Ušel nejdelších pětadvacet metrů ve svém životě.

Když se ocitl před skleněnou výplní dveří, už se horečně začala přehrabovat v tašce. Prodavač za pultem se snažil tvářit trpělivě, ale ve skutečnosti bylo jasné, co si myslí, totiž že ho zákaznice okrádá o čas.

Marco se zhluboka nadechl a skoro si ani nevšiml, že se před ním otevřely dveře. Vydal se rovnou k ní.

„Promiňte,“ řekl a podal jí peněženku. „Nevypadla vám přímo před vchodem peněženka?“

Ztuhla a rysy v obličeji se jí slily v jeden, jako film, který se zasekne v promítacím přístroji a roztaví se. Obava a neklid se proměnily v ponurou nedůvěru a ostražitost, které přešly v ulehčení, jaké člověk pocítí, když mu do obličeje míří letící předmět, a nakonec ho o pár milimetrů mine. Reagovala zvláštně, takže Marco se proti nadcházejícím vteřinám a případné scéně, kterou by mohla ztropit, obrnil.

Jestli se rychle pohne, Marco peněženku pustí na zem a pláchne. Rozhodně by nerad, aby ho najednou chytila pevně za ruku. Marco se jí opatrně zahleděl do očí, když tu konečně poděkovala a natáhla po peněžence ruku.

Krátce se uklonil a rychle se vydal ke dveřím, připraven dát se na útěk.

„Počkej,“ ozvalo se za ním. Opět se ukázalo, že je zvyklá poroučet.

Marco se opatrně ohlédl přes rameno a dveře mu zastoupili nově příchozí zákazníci. Proč jen jí tu peněženku vracel? Samozřejmě ho prokoukli. Nejsou slepí, všichni přeci vidí, co je zač.

„Tu máš,“ řekla tak tiše, aby to všichni slyšeli. „Málokdo by se zachoval tak čestně jako ty.“

Pomalu se k ní otočil a zahleděl se na ruku, kterou k němu natahovala. Držela v ní stokorunovou bankovku.

A Marco se k ní natáhl a bankovku si vzal.

Za půl hodiny zkusil číslo s peněženkou zopakovat, ale bez úspěchu, protože tentokrát se paní nad svou ztrátou a nepozorností tak vyděsila, že se srdceryvně rozvzlykala, chytila se za srdce a nebyla Marcovou zásluhou k utišení.

Proto se tentokrát stáhl bez odměny, pevně rozhodnut, že něco takového vyzkoušel naposledy.

Stokoruna mu prostě musí stačit.

6 ) Primo 2007 až ultimo 2010

Marco utrpěl nejhorší šok svého života, když si je Zola tehdy všechny svolal a bez varování jim prozradil, že už dál nebudou žít jako cikáni a mimoto že ani nikdy žádnými cikány nebyli.

Marcovi bylo tehdy jedenáct let a od té doby si Zoly přestal vážit.

Snad čekal, že jim strýc z otcovy strany vysvětlí, co tím vlastně myslí, jenže ten se jeho dětské reakci jen potutelně usmíval a vyprávěl jim o nocích, které strávil ve vysokých horečkách, ale pak se mu najednou v hlavě vyjasnilo a jeho myšlenky se soustředily na zcela novou životní dráhu.

Marco se otočil k dospělým, kteří stáli v půlkruhu za dětmi sedícími na zemi. Působili tak divně, s vynuceným úsměvem ve vážných tvářích, jako by se radovali a zároveň byli zneklidnění. Bylo skutečně cítit, že se chystá něco neobvyklého.

„Probudil jsem se ze svého poblouznění,“ pokračoval Zola tónem, jakým k nim při shromážděních obvykle mluvil.

„Ode dneška máte duchovního vůdce, který nedrží rodinu pohromadě pouze ve společném díle, ale povede vás i k novým, vyšším cílům. Víte, jak to myslím, děti?“

Většina zavrtěla hlavou, ale Marco se mu jen bez hlesu díval do očí.

„Ne, jistě že ne. Ale přestože jsme mnoho let žili jako cikáni, tak cikáni nejsme. A teď už to víte.“ Říkal to tak prostě.

Marco nakrabatil čelo a jeho vnitřní obrana proti vnějšímu světu se zbortila. Jako by ho někdo kompletně vysál.

„A i když se v rodině cítíme být spojeni krví, tak to neplatí pro všechny. Ale kdepak, nezoufejte, je to ještě lepší. Protože nás dohromady spojil Bůh.“

Všichni kolem Marca byli jako zhypnotizovaní, ale on ne. Díval se do země a pokoušel se soustředit na stéblo trávy. Podle Zoly nejsou rodina. Ale co tedy jsou?

Zola rozpřáhl ruce, jako by je chtěl všechny najednou obejmout. „Včera jsem se dozvěděl, že Všemohoucí Bůh stvořil jeden jediný den, kdy se na světě nic nedělo. Jeden den, kdy se vše zastavilo. Ano, včera jsem se dočetl o tomto dni, kdy nespadlo žádné letadlo, nikdo nevedl válku, nic závažného se nedostalo do novin. Byl to den, kdy se nenarodily ani nezemřely žádné výjimečné osobnosti. Předtím i potom po světě běhala spousta tvorů, ale onoho dne nikdo. Nic se nedělo, protože Bůh si přál, aby tento den spočinul sám v sobě, a stal se tak nejčistším a nejméně událostmi nabitým dnem v dějinách. A stejně tomu bylo jistě i v den narození Ježíše.“ Pokýval hlavou. „A proč Bůh takový den stvořil? Však já vám to povím. Aby vytvořil dokonalý rámec kolem nejvýznamnější události toho dne, samozřejmě.“ Zavřel oči. „A víte, co to bylo za den, děti?“

Většina opět zavrtěla hlavou, přidal se dokonce i leckterý dospělý.

„Byl to jedenáctý duben 1954, nejchudší den na události v naší době. A mnozí z vás vědí, proč si vybral právě tento den a proč se ticho, stvořené mírem na zemi, pokorně soustředilo na jedinou neobvyklou věc, která měla přehlušit vše ostatní. A teď vám všem povím, co to bylo.“ Usmál se a odhalil zuby až k dásním. Už dávno se takhle neusmíval.

„Bůh tak učinil, protože to bylo v den, kdy jsem se narodil já.“

Téměř všichni dospělí ve skupině zatleskali, ale většina dětí na Zolu zůstala zírat, jako by ten příběh o onom úžasném dni vůbec nepochopily, a Marco na tom byl úplně stejně.

Protože tomu nevěřil.

Zola zvedl hlavu a posunkem je vybídl, aby zmlkli. A pak jim pověděl, jak v Little Rocku coby mladíček neuposlechl povolávací rozkaz do Vietnamu a později zažil v Itálii mezi lidmi téhož smýšlení nástup květinové říše v komunitě Damanhur.

Vyprávěl jim, jak vyměnil uniformu za oblečení hippies, podlehl kouzlu severní Itálie a setkal se s dalšími květinovými dětmi, které se měly stát jeho rodinou. Ti členové rodiny, kteří si podle Zoly jedné výjimečné hvězdnaté noci slíbili, že na planinách Umbrie založí vlastní společenství a budou spolu žít podobně jako cikáni, v čisté solidaritě s osudem a podmínkami tohoto těžce zkoušeného lidu.

Použil mnoho obtížných slov, ale Marco jejich význam pochopil. Dospělí jim lhali. Nejsou cikáni a pro Marca to od nynějška nebude snadné, ať si Zola říká co chce.

Jako by ho zaživa stáhli z kůže a navlékli mu jinou.

Marco se rozhlédl po ostatních dětech. Mlčely a ani se nepohnuly. Vůbec se mu to nelíbilo.

Za ním stáli dva dospělí muži a tvářili se vážně. Zaslechl je, jak si šeptají, že Zolu z Damanhuru svého času vyhodili, protože kradl.

Zbytek dospělých se s těmito podvratnými názory zjevně neztotožňoval, protože zůstali nehnutě stát na místě jako galerie soch a stejně jako děti téměř upadli do transu.

Zola nad nimi rozpřáhl ruce. „Podobně jako židy odsoudil Bůh i cikány zde na zemi k věčnému putování, dokud si nezaslouží jeho milost. Jsou zatraceni stejně jako Job. Nezbývá jim než jít žebrotou, krást a protloukat se životem. Ale je to jen jedna z božích zkoušek, jako když Bůh vybídl Abrahama, aby mu obětoval svého syna. Ale přátelé, to vám povídám: už nemusíme dál snášet tohle jho, protože jsem obdržel od Boha poselství a ukážu vám, jak můžeme ode dneška žít sami za sebe.“

Marco ho přestal poslouchat. To přece nemůže myslet vážně! Copak nechodili oblečení jako cikáni? Copak je místní obyvatelé opakovaně ponižovali a dávali jim najevo své pohrdání tím, že po nich plivali, úplně bezdůvodně? Nadávali mu a denně ho odstrkovali kvůli něčemu, co vůbec nebyla pravda?

V těch minutách mu úplně všechno vyrvali a jím to otřáslo, i když svůj dosavadní život ze dne na den nenáviděl.

Vstal a rozhlédl se kolem sebe. Věděl, že je bystřejší než většina ostatních, ale netušil, že by mu právě to mohlo přinést tolik bolesti.

Kdo tedy všichni jsou? Je Zola Marcovým strýcem, za kterého se vydával, nebo ne? A nejsou Marcovi bratranci tedy nakonec úplně cizí chlapci?

A jestli to tak opravdu je, kde má svou pravou rodinu a kdo vlastně je?

Proto si Marco spojoval den, jejž jakési noviny označily za nejnudnější na světě, se dnem, který mu přinesl to nejhorší, co ho v životě potkalo: narodil se Zola. Zola, který je bil a trýznil a nutil je žebrat a krást. Který jim zakazoval chodit do školy a bydlet tam, kde by mohli vést stejný život jako ostatní lidé. Zola, který teď nad nimi s boží pomocí získal ještě větší moc, než jakou měl doposud.

Jedenáctého dubna 1954, říkal.

Jak Marco ten den nenáviděl.

Od okamžiku, kdy Zola pronesl svou řeč a prohlásil se za vůdce klanu z boží milosti, uběhly již bezmála čtyři roky. Čtyři roky teroru a zastrašování, horšího než kdy dřív.

Té noci po proslovu opustili své stanoviště a zanechali za sebou vše, co do té doby patřilo k jejich kočovnému stylu života, jako byly stany, primusy, kuchyňské nádobí a část primitivních nástrojů, které používali k vloupání.

Když odcházeli, bylo jich dvacet dospělých a stejný počet dětí, vyšňoření ve svátečních šatech, které nakradli v obchodech s oblečením v Perugii.

Během několika následujících dní se v severní Itálii, Rakousku a Německu vloupali do deseti luxusních automobilů s naleštěným lakem a koženými sedadly, opatřili je falešnými značkami a zamířili si to v koloně přímo k německo-polskému hraničnímu přechodu Swiecko a odtud se pak vydali dál směrem na Poznaň. Nikdo se nezmínil o tom, jak se automobilů zbavili, kolik jim vynesly, ale jednou v noci se celá banda ocitla ve vlaku směřujícím přes Polsko na sever. Někdo tvrdil, že si Zola do kupé zavolal dva muže, aby hlídali peníze, a Marco si říkal, že pokud na to byli potřeba dva, muselo se jednat o poměrně velkou částku.

V následujících měsících jim Zola dal velmi jasně najevo, co myslel tím, že se blíží nové časy. Každopádně se tyto nové časy neshodovaly s pojmem lepší časy, a proto několik členů klanu beze slova zmizelo. Marco dobře věděl proč: už měli dost bití, donucování i každodenní nouze.

Všichni členové skupiny věděli, že Zola peníze má, jenže je nade všecko zbožňuje. Vždycky to tak bylo. Problémem ovšem bylo, že si je nechával pro sebe a denně všechny členy klanu pod pohrůžkou násilí nutil vydělávat stále víc a víc. Podvody a krádeže, kterými se klan po celý Marcův život živil, proto musely pokračovat stejně jako dřív.

Se začátkem zimy se usadili v Dánsku. Pronajali si dva sousední řadové domky v ulici plné vilek v příjemné vzdálenosti od Kodaně. V té době už jich zbývalo dohromady pouze pětadvacet dospělých a dětí, a nebýt slabošské povahy Marcova otce, už dávno by taky zmizeli spolu s dalšími odpadlíky a tou, kterou Marco kdysi nazýval svou maminkou a o které už nikdo nemluvil.

Zola si je v pravidelných intervalech svolával všechny k sobě a vybavil je novým, reprezentativním oblečením, protože to se na ulici lépe vyjímá, jak říkával. Ženy a dívky dostávaly dlouhé sukně a upnuté, pestrobarevné halenky, muži a chlapci tmavé obleky a černé boty. Marcovi připadalo divné a nepraktické potulovat se po ulici v tak pěkných šatech a žebrat, ale když kradl nebo se s ostatními podílel na vloupání nebo uloupení celé kabelky, viděl to jinak. Pak bylo hezké oblečení v pořádku. Člověk v něm lépe zapadl.

Tímto způsobem uběhlo tři a půl roku.

× × ×

Byl to boj, než Zola s bratrem a pomocníkem Chrisem našli v lese místo, kam by mrtvolu zahrabali. Potýkali se se sněhem a mocnými poryvy větru, které ve vzduchu vířily sněhové vločky. Vzali si s sebou psa, ale k ničemu jim nebyl. Mráz a vítr vymetly z krajiny všechny pachy a modravé zabarvení ledu a zářivé krystalky sněhu slily všechny smyslové vjemy dohromady. Vydali se do učiněného pekla.

„Čert aby to vzal. Proč jsme to nedodělali, než se zhoršilo počasí? Teď je zem tvrdá jako šutr, takže ho budeme muset vysekat,“ nadával bratr, ale Zola byl spokojený. Stopy po mrtvole v takové fázi rozkladu se ze země téměř nedaly odstranit; když bude zmrzlá na kost, půjde to lépe.

Ale hlavně ho musejí najít.

Nicméně si nebyl jistý v kramflecích, když Chris za okamžik mrtvolu ometl a její rudá kštice zaplála jako pochodeň na bílém pozadí. Jak to, že neležel v zemi?

„Myslíš, že ho takhle odhrabalo nějaké zvíře?“ zeptal se bratr.

Naivní otázka. Jak velké zvíře by to asi muselo být a jakou by muselo mít sílu, a přitom by si ani kousek neuždiblo? Takové Zola neznal. Psisko u jeho nohy by se rozhodně sotva ovládlo, přestože mrtvola byla zmrzlá.

„Chrisi, neříkal jsem ti, ať se o tu potvoru postaráš?“ rozkřikl se panovačně. „Přivaž ho ke stromu a vysekejte to tělo.“

Zola se obrátil k bratrovi. „Jestli nebyl ještě naživu, když jsme ho do té jámy shodili, tak tu musel někdo být.“

„Byl mrtvý,“ odpověděl bratr.

Zola přikývl. Aby nebyl, ale kdo ho mohl odhrabat, aniž potom způsobil poplach? Stopy po lidských prstech byly jasně patrné.

Podrobně si prohlédl hlínu okolo díry i prohlubeň. A tu si všiml smrkové větvičky, sahající přes proláklinu. Byla poprášená sněhem, ale na špičce viselo něco, co tam zcela zjevně nepatřilo.

Kopl do větve špičkou boty, sníh se v třpytivém oblaku snesl na oběť a pohled, který se mu naskytl, ho donutil přimhouřit oči.

„Znáte ten kus látky?“ zeptal se Zola a ukázal na malý útržek zachycený v jehličí.

To, jak bratr zbledl, mu bylo dostatečnou odpovědí.

Zola zvážil situaci. Pravé slovo by bylo asi fatální.

„No, takže teď už víme, proč jsme tehdy v noci Marca nenašli, protože když jsme ho hledali, ležel v týhle díře. Možná dokonce slyšel, o čem jsme mluvili.“

Odpovědí mu byl bratrův zachmuřený výraz. Zmocňovalo se ho zoufalství a tím se od sebe lišili. Zola si nikdy nezoufal, a právě proto se stal vedoucím smečky on, mladší bratr.

„Vidím, že je ti naprosto jasný, co si o tomhle musím myslet. Jenže teď nemáme na vybranou, chápeš?“

Bratrovi se třásla hlava. Pokusil se přikývnout, ale nedokázal to.

„Je to tak, pochop to. Musíme se Marca zbavit. Jednou provždy.“

Muži Zolova ražení záleželo na dvou věcech, a sice na tom, aby mu okolí prokazovalo náležitou úctu a respekt. Bez nich by rodinný klan řídit nedokázal. Bez božské aury, v jejímž světle se tak rád ukazoval, by existovaly určité hranice, k čemu by své poddané mohl nutit. Protože právě o to šlo.

V Dánsku prožili dobré časy. Schengenský prostor, policejní reformy spojené s rostoucí byrokracií a úbytkem policistů v terénu i škrty v obecním rozpočtu Zolově síti, provádějící všechny druhy podezřelých aktivit, jen prospěly. Zde v Kregme mohli žít klidně, beze strachu ze zájmu úřadů, pokud by je neudali sousedé. Kradené zboží se dalo z Dánska vyvézt za hranice bez jakýchkoliv kontrol. Mohli rekrutovat hordy lidí z Pobaltí nebo Rusy či Afričany, kteří se v zemi zdržovali beztak jen proto, aby ji podojili a všemi možnými i nemožnými způsoby ji připravili o její pyšný nadbytek. Dokud udrží Východoevropany na uzdě a svůj klan ve zbožné hrůze a obdivu, bude všechno v pořádku. Jenže Zola znal i odvrácenou stránku věci. Jakmile by polevil v organizaci, našlo by se hned několik osob, které by ho s radostí a bez skrupulí svrhly z trůnu.

Zola si tedy udržoval kontrolu jakožto nezpochybnitelný vůdce demonstracemi moci a mstou. Nikoho nepropustil, aniž mu dal jasně najevo, že udělá nejlépe, když bude ctít nepsaná pravidla a hlavně držet jazyk za zuby.

Pomalu však dospěl do fáze, kdy se musel podrobit rozhodnutím a důvodům jiných lidí, o čemž nesměl nikdo vědět. Dokonce ani Chris.

Proto se Zola ve smluvený okamžik zamkl v ložnici a čekal.

„Někdo nám utekl,“ bylo první, co řekl, když mu zavolal jeho kontakt.

Volající se nepříjemně dlouho odmlčel.

I když si muž na druhém konci linky najímal na špinavou práci Zolovy lidi, byl schopen ji dokonale odvést sám, kdyby na věc přišlo, jak Zola zjistil z několika svých zdrojů. Podmínky zněly od začátku naprosto jasně. Za případné nesrovnalosti odpovídá výhradně Zola, a pokud by se svého úkolu nedokázal zhostit uspokojujícím způsobem, pocítí následky.

„Náš vzájemný vztah je opředený hustou sítí,“ pronesl muž, když uzavřeli dohodu. „Sítí utkanou z mlčenlivosti, jednoty a loajality, ze které se nevyvlékneme, což by nám ani nebylo radno. Pokud se o to přesto pokusíš, všechna její spojení se zalijí krví. Tak zní podmínka, na tom se snad shodneme?“

Takže šlo do tuhého. Ten chlap je schopen všeho, jak Zola věděl.

„Někdo se nám vysmekl,“ zopakoval. „Byl bys tak hodný a prozradil mi, jak se to seběhlo?“

Zola přemýšlel, jak nejlépe odpovědět, ale neviděl jiné východisko než vyjít s pravdou ven. „Utekl nám jeden z chlapců. A na útěku se náhodou ukryl v hrobě Williama Starka,“ vypravil ze sebe.

„Dej si pozor na pusu a nikoho nejmenuj,“ pronesl hlas v telefonu. „Kde je ten kluk teď?“

„Nevíme. Organizuju na něj zátah.“

„Kdo je to?“

„Můj synovec.“

„Je to pro tebe problém?“

„Ani náhodou. Dostane se mu stejného zacházení jako komukoliv jinému.“

„Popiš ho. A jak se jmenuje?“

„Je mu asi patnáct, měří asi 165 centimetrů, ale právě rychle roste. Černé kudrnaté vlasy, hnědozelené oči, snědší pleť, žádná zvláštní znamení, obávám se. Utekl v pyžamu, ale nepředpokládám, že by ho měl ještě na sobě.“ Zola se pokusil zasmát, ale nesetkal se s žádnou odezvou. „Vzal mrtvole z krku náhrdelník. Africký. Doufáme, že ho bude nosit.“

„Tak náhrdelník. Vy jste té mrtvole nechali na krku náhrdelník? Zbláznili jste se?“

„Napadlo nás to pár dní poté, co jsme se jí zbavili, ale nepodařilo se nám ho získat zpátky.“

„Idioti!“

Zola zaťal zuby. Už roky nebyl takovému výpadu vystaven. Kdyby s ním takhle mluvil někdo z klanu, draze by za to zaplatil.

„A jak se jmenuje?“

„Marco. Marco Jameson.“

„Jameson, dobrá. Umí dánsky?“

„Mluví několika jazyky. Je chytrej. Až moc.“

„Tak ho najděte a chyťte. O které oblasti je řeč?“

Zola se podrbal na čele. Kdyby to věděl, měl by zpola vyhráno. Co na to má hergot říct? Že odpovědí na otázku, kde se Marco právě teď nachází, by mohla být sebemenší skulinka na zemském povrchu. Vždyť Marca dobře vyučili, dokáže se nepozorovaně usadit na kterémkoliv místě jako chameleon v pruhu pralesa.

„Nedělejte si starosti,“ odpověděl co nejpřesvědčivějším tónem. „Máme konexe ve všech městech na Sjællandu. A Kodaň prohledáme od jednoho konce na druhý, čtvrť po čtvrti, ulici za ulicí, každý kout. Nezastavíme se, dokud ho nedostaneme.“

„To zní náročně. Koho jsi na něj nasadil?“

„Všechny, kteří se udrží na nohou. Lidi z rodiny, Rumuny, hochy z Malmö i svýho ukrajinskýho překupníka. Ten má obzvlášť bohatou síť kontaktů.“

„No dobrá, nemusím vědět všechno.“ Krátce se odmlčel. „Budu vás bedlivě sledovat, je to jasný?“

A zavěsil. Jistě, Zolovi to bylo naprosto jasné.

Marco neměl šanci.

Jinak to zkrátka ani nešlo.

7 ) Jaro 2011

Krajina se halila do temných stínů, když Carl konečně vystoupil z vozu na parkovišti v Rønneholtparku. Jindy by v něm přívětivá zář digestoře nad kouřícími hrnci vzbudila pocit klidného zakotvení v domovském přístavu, ale dnes ne. Mizerný den si vybral svou daň.

Odpověděl Mortenovi na pozdrav a taky mu zamával, ale projednou si úpěnlivě přál, aby byl dům prázdný a nebylo v něm ani živáčka.

„Nazdar, Carle, vítej doma. Nedáš si sklenku červeného?“ byla Mortenova první slova poté, co Carl s cinknutím odhodil bundu na nejbližší židli.

Sklenku?! Nejradši by do sebe obrátil celou láhev.

„Volala tvá roztomilá bývalá žena Vigga,“ pokračoval Morten. To ho moc nepotěšil. „Prý jí dlužíš návštěvu u matky.“

Carl se opět zahleděl na láhev. Bohužel byla z poloviny prázdná.

Morten mu podal sklenici a jal se nalévat. „Nevypadáš nejlíp, Carle. Jelo se ti špatně? Nebo děláte zase na něčem extra hnusným?“

Zavrtěl hlavou, uchopil nájemníka za zápěstí a opatrně uvolnil vinnou láhev z jeho sevření. Bude si dolévat sám.

„Jasně, v pohodě!“ Obvykle se Morten tak rychle nedovtípil, ale tentokrát Carlovo rozpoložení dokonale odhadl a otočil se zpátky k hrncům. „Večeře bude za deset minut.“

„Kde je Jesper?“ zeptal se Carl a obrátil do sebe obsah první sklenice, aniž se příliš zajímal o buket, barikování či ročník.

„Bůhví.“ Morten rozhodil rukama s roztaženými prsty a zavrtěl nevěřícně hlavou. „Prý se šel učit k sousedům.“ Mortena to skoro rozesmálo.

Carlovi to zas až tak vtipné nepřipadalo, nevlastnímu synkovi zbýval měsíc do maturity na střední škole, a kdyby ji neudělal, zaznamenal by dánský rekord v nesložených závěrečných zkouškách umožňujících přístup k dalšímu studiu, a co by si pak v dnešním Dánsku ve svých jednadvaceti letech počal? Fakt to nebyla žádná legrace.

„Aloha, Carle,“ ozvalo se z postele v obývacím pokoji. Tak to se probudil Hardy. Carl vypnul věčně běžící televizi a usadil se u jeho lůžka.

Několik dní se na ochrnulého kamaráda ani pořádně nepodíval. Nesvitla mu v pobledlém obličeji naděje? Každopádně na něm bylo něco, čeho si dřív nevšiml. Hardy mu připomínal čerstvě zamilovaného člověka nebo někoho, komu se splnilo vroucné přání.

Nehledě na to měl v sobě zabudované jakési prizma, vypěstované roky trvajícím tréninkem při vyslýchání kriminálníků, kterým filtroval náladu ve svém okolí. Zdálo se, jako by měl skoro zvláštní dar vytáhnout z lidské aury právě ty barvy, které jsou nejlépe známy jako afekt a rozpoložení mysli. A tímhle filtrem se podíval na Carla.

„Co se stalo, starej brachu, v Rotterdamu to nevyšlo?“ zeptal se.

„Ne, moc ne. Nikam jsme se nedostali, je mi líto, Hardy. Ty jejich protokoly byly jak ze špatnýho filmu. Úplně k ničemu, bez jediné myšlenky, neřkuli poctivě odvedené práce.“

Hardy přikývl. Samozřejmě doufal v opak, ale přesto si kupodivu nenechal zkazit náladu. A ještě Carla oslovil „starej brachu“. Kdy mu tak řekl naposledy?

„Chtěl jsem se tě zeptat na totéž, Hardy. Co se děje? Vidím ti na nose, že se něco stalo.“

Hardy se usmál. „No to si piš. Ale možná bys nejdřív mohl provést krátké zhodnocení a povědět mi, co že se to panu policejnímu komisaři přihodilo, i když to prozatím ještě není tak výrazně vidět? Zahrajeme si vadí nevadí?“

Carl usrkl červeného vína a přejel pohledem po dlouhém lidském těle. Viděl před sebou dvě stě sedm centimetrů neblahého osudu pod bílým povlečením, jaké dovede zajistit jen docházející zdravotní sestra. Otisk nehybných chodidel velikosti čtyřicet sedm a půl a kostnatých nohou, které kdysi bývaly silné. Torzo, které za starých časů dokázalo při zatýkání přivést každého vzpurného muže k rozumu. Pod přikrývkou ležely paže tenké jako nitky, které kdysi uměly udržet splašená kladiva opilců v bezpečné vzdálenosti jakoby nic. Bylo to tak, ležel tu a dýchal jen stín bývalého člověka. Svědčily o tom i vrásky v obličeji, vyhloubené každodenním zármutkem a starostmi.

„Nejsi ostříhaný, Hardy?“ zeptal se hloupě. Nic neobvyklého na něm jinak nepozoroval.

Morten v kuchyni vyprskl smíchy. Měl uši jako rys.

„Miko!“ zavolal. „Nemohl bys prosím tě tady panu komisařovi píchnout?“

Za deset vteřin se ozval dusot na schodech ze suterénu.

Mika se toho večera zjevil ve vskutku odvážném modelu. Na přístřešku pro kola mohla klidně ležet na prst tlustá námraza, ale osvalený fyzioterapeut se často rozhodl pro model, za který by se nemuseli stydět ani návštěvníci pláže pro čtyřprocentní menšinu v San Francisku. Na rozdíl od Mortena uměl suverénně nosit neskutečně těsné kalhoty a upnutá trička, ovšem je pravda, že kdyby ke Carlovi při takové příležitosti zavítali na neohlášenou návštěvu kolegové z práce nebo třeba nastávající šéf Lars Bjørn, asi by se mu už nedokázali podívat zpříma do očí.

Mika krátce pokývl Carlovi na pozdrav. „Fajn, Hardy. Tak teď Carlovi ukážeme, k čemu jsme se dopracovali.“

Odstrčil Carla stranou a zabořil Hardymu dva prsty do ramenního svalu. „Tak, a teď se soustřeď, Hardy. Soustřeď se a zaměř se na něj. Jdeme na to!“

Carl sledoval, jak Hardymu ztvrdly rysy kolem úst. Obrátil se do sebe, vypadalo to, jako by ho něco bolelo, a chvělo se mu chřípí. Ležel tak minutu až dvě a pak se zlehýnka pousmál.

„Jo, a je to tam,“ ozval se přiškrceně.

Carl sklouzl očima po peřině. Co po něm sakra chtějí? Čeho si má všimnout?

„Jsi slepej jak patrona,“ nechal se za ním slyšet Morten.

„Fakt?“

A vtom se dovtípil, co měli na mysli.

Jako by lehký závan větru načechral povlečení přímo uprostřed postele. Carl se ohlédl, ale ani dveře na terasu, ani okno v kuchyni otevřené nebyly. Takže nikde netáhlo, po průvanu nebylo ani stopy.

Natáhl se po přikrývce, nadzvedl ji a pochopil, s čím se mu ti tři chtějí pochlubit.

A po tom překvapení následoval nevyhnutelně dlouhý a žalostný sled vzpomínek od okamžiku, kdy Anker přišel o život a Hardym otřásl ochromující výstřel. Chvíle, kdy se Hardyho úctyhodně dlouhá postava zřítila na Carla. Vzpomněl si na dny, kdy Hardy žebral, aby ho vysvobodili z toho pekla, kterým se mu život stal, až doteď, kdy Hardy pohnul o pár milimetrů palcem levé ruky. Čtyři roky zoufalství a studu odválo zachvění několika prstních článků.

Kdyby nebyl již předem tak sklíčený a mrzutý z uběhnuvšího dne, byl by se rozplakal radostí. Místo toho zůstal stát jako opařený a snažil se do důsledků domyslet rozsah těch mikroskopických pohybů. Jako pípnutí srdečního tepu na monitoru. Nepatrné záchvěvy, které však znamenají rozdíl mezi životem a smrtí.

„Sleduj, Carle,“ zašeptal Hardy a doprovodil chvění prstu zvukem.

„Tu, tu, tu, tú, tú, tú, tu, tu, tu,“ zanotoval.

No to mě podrž, to snad nemyslí vážně. Carl zaťal zuby. Kdyby pevně neskousl, určitě by nezadržel nekontrolovatelný příval pláče, který si teď nemohl dovolit. Párkrát naprázdno polkl, aby se zbavil knedlíku v krku.

Dlouho na sebe s Hardym hleděli. Byli dojatí, silně je to zasáhlo. Žádný z nich nečekal, že by se kdy dostali tak daleko.

Carl se vzpamatoval jako první.

„No to mě podrž, Hardy, tys vyslal signál SOS. To byla morseovka. Tys telegrafoval, ty magore.“

Hardy mocně přikývl, až se bradou dotkl hrudníku. Byl celý bez sebe radostí jako malý kluk, který se překonal a vytrhl si první mléčný zub.

„To je jediný kód, který umím, Carle. Kdybych mohl…“ — zarazil se a zahleděl se do stropu, aby si vychutnal ten velký okamžik — „tak bych signalizoval jedno velký… HURÁ.“

Carl se dotkl Hardyho obličeje a lehce ho pohladil po čele. „To byla ta nejlepší zpráva za celej den, ne, za celej rok!“ řekl. „Vrátil se ti cit do palce, Hardy. Tak se ti to přece jen splnilo.“

Mika spokojeně zachrochtal. „Jen počkej, Carle, těch prstů bude víc. Hardy skvěle spolupracuje. Nikoho tak šikovnýho jsem ještě nezažil.“

Zvedl se, políbil Mortena na ústa a zmizel na toaletě.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Carl.

„Když se hodně snažím, vrací se mi cit.“ Hardy zavřel oči. Musel koordinovat spoustu věcí najednou. „Mika mě přesvědčil, že mi neodumřelo celé tělo, Carle. Když budu tvrdě pracovat, tak se možná znovu naučím psát na počítači. Třeba tím palcem budu moct ovládat i joystick a snad bych jednou mohl jet i ven v elektrickém křesle bez pomoci ostatních.“

Carl se opatrně usmál. Znělo to lákavě, ale bohužel také dost nepravděpodobně.

„Ale, copak to tu máme?“ ozvalo se neobyčejně zvědavě od kuchyňské linky. „Válí se tu na zemi hedvábný pytlíček! To nosíš po kapsách ty, Carle?“

Morten se otočil k Mikovi, který se nestydatě dobýval dovnitř. „Vidíš, Miko? Náš domov zaplavila romantika.“ Zamilovaně se na sebe podívali a objali se vášnivěji, než by bylo vhodné.

„Můžeme se podívat?“ zeptali se, ale nevypadalo to, že hodlají čekat na odpověď.

A tak se Carl zvedl a opatrně vytáhl sáček z Mortenovy měkké ruky s broskvově jemnou pokožkou.

„Kdyby volala Mona, tak ani slovo, jasný?“ řekl.

„Jé, ono to bude překvapení! Ty ji chceš hezky romanticky překvapit. A ona vůbec nic netuší?“

Morten byl štěstím bez sebe. Pravděpodobně už si v duchu sestavoval kostým, ve kterém by nejlépe ladil s nevěstou.

„To teda vážně netuší,“ usmál se Carl. Jejich nadšení ho nakazilo.

„Ach, Mono, Mono, Mono, kdy se odvážím…“ zanotovali nevyhnutelně falzetem.

Přece jen by se mohli trochu krotit.

Večeře se pak nesla v Hardyho duchu. Radostnou náladu zkalila jen jedna drobná nepříjemnost.

Morten samozřejmě a se širokým úsměvem na mastnotou se lesknoucí tváři prohlásil, že ode dneška už s Mikou nemusejí vést dvě domácnosti. Sbalili Mortenovu sbírku playmobilu, přihlásili ji do internetové aukce, a jak si již Carl patrně všiml, tak se k nim Mika nastěhoval. Carl si znaveně pomyslel, že tak zásadní věci by mohli řešit s trošičku větším předstihem, ale co už nadělá? Počet obyvatel domu tímto stoupl o pětadvacet procent, odhlédne-li se od faktu, že Jesper tráví více času u své dívky než doma. Mika teď v suterénu probírá Mortenovu i svou garderobu, aby nadnesený problém s nedostatkem místa vyřešili darem místní pobočce Červeného kříže.

Jeho růžový svetr ovšem jistojistě nedostanou.

Rose procházela jedním ze svých období, kdy se na stanici každé ráno s železnou pravidelností zjevovala, až na žlutý šál, celá v černém. V těchto dnech přicházela na oddělení v černých šněrovacích botách ke kolenům a přiléhavých kalhotách, končících ve stejné výšce. Zvýrazňovala si obočí a na ušní boltce si věšela víc kovu, než kolik se najde v průměrné sešívačce. Dokonalý outfit na punkový koncert ve stylu sedmdesátých let, méně pak vhodný k vyšetřování vraždy postupným vyptáváním se od domu k domu.

Carl se s povzdechem zahleděl na její uši a extravagantní účes. Producenti gelu na vlasy si u Rose přišli na své. „Nemáš čepici? Mám pro nás na dnešek menší úkol.“

Podívala se na něho, jako by se právě vrátil ze Sibiře.

„Je jedenáctého května. Venku je dvacet stupňů, na co by mi byla čepice? Nemáte nějak rozhozenou termoregulaci?“

Carl si opět povzdechl. Nuže dobrá, se špendlíky v uších nebo bez.

Cestou ke služebnímu autu se od strážnice „zcela náhodou“ přihnal Gordon, ovšem vše nasvědčovalo tomu, že číhal za okny ve druhém poschodí a sledoval, jestli mu podobná situace, jaká právě nastala, nespadne do klína.

„No ne, nazdár! Taky někam vyrážíte, no to je exorbitantní. Kam to bude?“

Rosina kyselého výrazu si nevšímal. Tvářila se tak od té doby, co jí Carl prozradil, jaké mají dnes poslání. Jako by nevěděl, že si své úkoly nejraději vybírá sama.

Rose sjela Gordona pohledem od hlavy až k patě. „Spíš bych se měla zeptat já tebe, kam se chystáš v těch fuseklích, ty joudo?“

Zahanbeně se sklonil nad párem vytahaných ponožek velikosti čtyřicet šest, které by již dávno zasluhovaly vyprat. Jako krocan, který poškubává hlavou na všechny strany, se marně pokoušel zakrýt, co mu způsobila. Rozčilení bylo slabé slovo.

„Ehm,“ řekl. „Asi jsem měl v hlavě jiný věci,“ vymáčkl ze sebe.

Rose ho probodla pohledem. „Usmrkanec,“ odtušila lakonicky, což ho zjevně zabolelo.

I když Carl umíral touhou okomentovat Rosina nežádoucího nápadníka, profesionálně se držel zadaného úkolu a cestou na Østerbro ji zasvětil do případu.

„To znamená, že Sverra Anweilera nikdy nezatkli?“ zeptala se s fotografií v ruce.

„Ne, to ne. Předtím už několikrát zatčený byl, ale jen za drobnější přestupky. Falšoval směnky, sázkařil, neoprávněně pronajímal bytové prostory, které mu nepatřily. Na pět let byl z Dánska vyhoštěný.“

„Šikovnej chlapec. No považte, kdo by takovýho prima kluka z něčeho podobnýho podezříval?“

„Oběť uhořela, byla to žena a pár hodin předtím svého muže opustila. Zanechala mu dopis, ve kterém vysvětluje, že si našla jiného. Podle svědka to tak říkala.“

Rose se opět zahleděla na muže na fotografii, zatímco Carl zajel ke kraji a zaparkoval.

„A nebyla náhodou mentálně retardovaná? To opustila svýho muže kvůli tomuhle? Míň přitažlivýho chlapa, než je tenhle podivnej patron, si ani nedovedu představit.“

Měl sto chutí zmínit Gordona, ale udržel se.

„Ať už byl ten jejich svazek jakýkoliv, každopádně pro ni skončil fatálně,“ řekl.

„Zaznamenaly ho nějaké bezpečnostní kamery, jak říkáte. Co je na těch páskách k vidění?“

„Záznamy ze tří kamer, umístěných na této straně ulice. Byly namířené na chodník před obchody, proto nezabírají příliš široký úhel. Podle mě budeme rádi, když z protějšího chodníku zahlídneme aspoň něco. První kamera rozhodně zabírala i kousek prostoru před Park Cafe.“ Ukázal přes ulici Østerbrogade na noční klub, příjemnou kavárnu a oblíbené místo setkávání ve čtvrti Østerbro v jednom.

„Tady od supermarketu Netto pozoroval ženský, jak vcházejí do kavárny.“

„No a?“

„No a pak zmizel na naší straně ulice. Někdo vznesl hypotézu, že si zašel támhle do toho vykousnutí na párek v rohlíku. Na druhém záznamu z Park Cafe si o pár hodin dřív vede pod paží nějakou ženskou, která je o něco vyšší než on. Vytiskl jsem tu fotku, najdeš ji o něco dál ve složce.“

Hlasitě zalistovala v podkladech a vytáhla rozmazanou fotografii.

„Jo, toho chlapa poznávám, ale tu ženskou sotva vidím. Kolik tak může měřit?“

„Podle výpisu z Anweilerova trestního rejstříku měřil i s botama sto pětasedmdesát centimetrů. Takže by měla mít něco kolem sto devadesáti?“

Rose si strčila kopii až pod nos. „Není vidět, jestli má podpatky, ale kolik může mít ve skutečnosti? Všiml jste si, na jakých chůdách dneska ženský chodí?“

Zdržel se komentáře. Kdyby ji to zajímalo, tak do vzdálenosti pěti kilometrů od hlavní kodaňské policejní stanice se nenašel nikdo s tak vysokými podpatky, jaké vlastnila Rose. Třeba to ráhno Gordona fascinovala právě tím.

„Technici záznamy prověřili. Má boty bez podpatku. Prý by za to dali ruku do ohně.“

„A ten třetí záznam?“

„No, tak kvůli tomu tady právě dneska jsme, Rose. Jak vidíš na časomíře, je to jen o půl druhé minuty později, kdy ti dva zmizí v téhle výseči.“

Ukázal na mapu.

„Takže prošli do Brumleby.“

„Jo, vešli do zástavby u domu, kterému se říká Rambow, ale neprošli úplně skrz, protože na čtvrté pásce z Øster Allé se nikdy neobjevili.“

Carl zakroutil hlavou. Kdepak Brumleby. Oáza Østerbro. Původně sociální bydlení pro dělníky, financované odborovým spolkem zdravotníků. Dnes je o těch dvě stě čtyřicet bytů ve starých řadových domech, tvořících několik oddělených ulic, velký zájem. Strašná práce a v podstatě nesplnitelný úkol, všechny je projít. V každém případě se to policii napoprvé, když chodili dům od domu, nepodařilo.

„Vyšetřovatelé tu vysokou paní nikdy nenašli?“

„Očividně ne. Ale třeba neměla boty bez podpatků, jak tvrdí technici, a tudíž nebyla zas až tak vysoká.“

„Vyvěsili tady mezi domy kopie té fotky? Pátrání na takovém místě by mělo rychle klapnout. Lidi se tu snad znají, ne?“

„Problém je, že si to nemohli dovolit, protože záznam nebyl tak docela legální, jestli mi rozumíš. Kamery nainstalovali kvůli oslavám Prvního máje ve Fælledparku, které se konaly předcházející neděli, a pak je zapomněli včas sundat, odmontovali je vlastně až ve čtvrtek. Tahle fotka pochází z jedné z těch kamer a vyšetřovatelé dostali echo od policejní bezpečnostní služby, že ten materiál, tak jak navrhuješ, použít nemůžou. Ve městě je spousta vlivných lidí, mají přístup k expertize a dovedli by tajným pěkně znepříjemnit život, kdyby se jejich pracovní postup stal veřejným tajemstvím.“

Rose se na něho podívala, jako by mu kapalo na karbid. „Ale ukázat tu fotku lidem snad můžeme, až zazvoníme u dveří, ne?“

Carl přikývl. Měla pravdu. Bylo to k zbláznění. Byrokracie a policejní stát ve své nejhorší možné podobě.

Brali to pěkně popořádku, jednu řadu žlutobílých patrových domů za druhou. Cestou tam z jedné strany řadu A a cestou zpět z druhé strany řadu B a tak dále. Otravná rutinní práce na středeční dopoledne. Kdyby byli aspoň všichni doma, aby si je mohli hezky odškrtnout, ale tak tomu ani zdaleka nebylo.

Když došli ke stodesátému domu, hodlal se Carl projevit jako Rosin nadřízený a zanechat ji v tom idylickém prostředí rozkvetlých slézových růží vlastnímu osudu.

„Poslední vchod,“ řekl, zatímco sledoval bezcílný pohyb postavy za děleným oknem. „Patro a zbývající ulice už ti přenechám.“

„Okej.“ Dvouslabičné slovo, které se dalo použít ve všech možných významech a směrech. V tomto případě ani v nejmenším nevyjadřovalo souhlas, respekt či porozumění. Byla to jednoznačná výzva k bližšímu odůvodnění, ale Carl se nechtěl hádat.

„Marcus Jacobsen v pátek složí funkci a odejde. Musím se vrátit,“ odtušil krátce. Ať má nad čím přemýšlet, pokud to na ni vůbec udělalo nějaký dojem, vždyť Marcuse sotva znala.

„Fakt bezva způsob, jak mě zaučit,“ řekla Rose a vší silou zmáčkla zvonek.

Carl zbystřil. Zdálo se, že osoba, kterou zahlédl za oknem, příliš dlouho otálí za dveřmi, než konečně vzala za kliku.

„Prosím,“ proneslo silně nalíčené druhé vydání Carlovy bývalé tchyně ve dveřích. Bylo jí nejméně o dvacet let víc než všem, se kterými toho dne mluvili.

„Okamžik,“ omluvila se a stáhla si gumové rukavice podobné těm, které používal Asad, když jednou za uherský rok uklízel ve sklepě.

„Okamžik,“ zopakovala, hmátla do zástěry a protáhla se z bytu ven na slunce. Vykouzlila krabičku cigaret a zapálila si s takovým požitkem, až ji zašimralo v zádech. Carl málem začal slintat.

„Tak,“ řekla. „Můžete spustit. Co byste rádi?“

Carl se legitimoval.

„Však jo,“ řekla. „Jenom si to zase pěkně schovejte. Všichni víme, kdo jste a na co se vyptáváte. To se hned roznese.“

Tamtamy promluvily. A to tam byli sotva tři hodiny.

„Přišli jste otravovat, nebo pomoct?“ blýskla vzdorně očima za povislými víčky.

Carl se podíval na seznam obyvatel Brumleby. „Pokud vím, tak na téhle adrese žádná dáma vašeho věku nežije, ale měla by tu bydlet nějaká Birthe Enevoldsenová, které je jednačtyřicet. Takže mi nejdřív prozraďte, s kým máme tu čest.“

„V mém věku?“ odfrkla. „Chcete tím říct, že bych jako mohla být vaše matka?“

S radostí přikývl, ale lhal. Kdyby měl odpovědět upřímně, podle vrásek by klidně mohla být jeho babička.

„Já tu uklízím,“ řekla. „Co jste myslel? Že jsem módní návrhářka? V gumových rukavicích?“

Carl se usmál. Její slovník a ironie jaksi nabourávaly celkový dojem.

„Vyšetřujeme vraždu a požár,“ řekla Rose, čímž udělala první procesní chybu. „A pátráme po téhle ženě,“ pokračovala, čímž udělala druhou chybu, protože strčila fotografii ze záznamu uklízečce rovnou pod nos.

Vynesla všechny trumfy naráz. Kdyby dotazovaná hledanou znala, už by ani necekla.

„Těbůh. Někoho upálili! A vy hledáte tuhle ženskou? A proč?“

„S dovolením,“ vložil se do věci Carl, „je to samozřejmě trochu složitější. Dotyčnou z ničeho nepodezříváme, ale hledáme ji ve spojitosti s…“

„Nechte si to. Děláte to jen proto, že se chudák ženská chtěla trochu vytáhnout. Nechte si ty svý chytrý řeči. Promluvím si radši tady se slečnou punkerkou. Třeba vás to odnaučí chovat se jako šovinistický prase,“ odpálkovala ho v oblacích kouře.

Carl se na Rose radši ani nepodíval. Kdyby se usmívala, vypukla by mezi nimi věčně hrozící válka.

„Neznáte ji?“ zeptala se naprosto netečně Rose. Klidně jí mohli nadávat do pankáčů, bylo jí to jedno. Carlovi by to bylo taky jedno, kdyby s ní sdílel její sklon ke změnám identity.

„Jestli ji znám? Ne!“ odpověděla uklízečka. „Ale poznávám ji. Stojí tady na psacím stole, jestli si dobře vzpomínám.“

Nepozvala je dál, ale nepochybně neměla nic proti tomu, aby ji následovali, což hned učinili.

„Tady,“ oznámila jim v obývacím pokoji.

Sáhla po zarámované fotografii a podala ji Rose. Na fotce byla skupinka žen, které se držely kolem ramen. „No je to vona, tady napravo. Nechci se chlubit, ale já mám dobrýho pamatováka. Určitě je to Birthina kamarádka z konzervatoře.“

Carl s Rose se naklonili blíž a přimhouřili oči. Opravdu by to mohla být ona.

„Na té fotce nevypadá příliš vysoká,“ podotkla Rose.

„Která z nich je Birthe Enevoldsenová, co pro ni pracujete?“ zeptal se Carl.

Ukázala na dívku uprostřed. Usměvavá blondýnka, která se nacházela i na většině dalších fotografií na stole.

„A Birthe tady bydlí?“ zeptal se Carl.

Uklízečka si ho zlobně změřila a obrátila se k Rose.

„Začala jsem u ní pracovat hned, když se sem nastěhovala, to byl Carlo ještě naživu. Takže už to bude deset let.“

„Její muž se jmenoval Carlo?“ zeptal se Carl.

„Bože chraň, to ne. Carlo byl můj pes. Krásný hnědý ohař, Kleiner Münsterländer.“

Já ti dám Münsterländera.

Carl se naježil. „Můžete mi říct, kolik přibližně Birthe Enevoldsenová měří?“

„Bože chraň i tentokrát. Příště se mě zeptáte, jakou má velikost bot?“

„Omluvte mého asistenta,“ přerušila je Rose. „Ale je Birthe vyšší než já?“

Uklízečka s dohořívající cigaretou v ruce si Rose dlouho prohlížela. Pak se s triumfálním úsměvem obrátila ke Carlovi, který stále ještě nevěřícně vyvaloval oči.

Rose si ho dovolila označit jako svého „asistenta“!?

„Řekla bych, že Birthe je asi tak stejně vysoká jako vaše šéfka, pane policajte.“

Když nasedali do auta, Carl ignoroval Rosin potutelný úsměv. „Dvě věci, Rose. Zaprvé mě už nikdy nenazývej svým asistentem. Mám smysl pro humor, ale zhruba u tohohle mi končí, jasný? A pak by sis měla věci nejdřív nechat projít hlavou, než otevřeš pusu. Dneska jsi měla štěstí, ale jestli si příště nedáš pozor, riskuješ, že lidi sklapnou jako ústřice a už z nich nic nevypáčíš.“

„Jo, jistě, Carle. Povídejte to člověku, který zaznamenal stoprocentní úspěch. A mimochodem, ústřice miluju. Zkuste to jinak.“

Zhluboka se nadechl. „Zatím to vychází a to je dobře. Víme, že hledaná žena z minulého týdne neměří sto devadesát centimetrů, ale spíš sto pětasedmdesát, když srovnáme výšku osob na fotografii. Proto je v policejním protokolu chybně uvedená Anweilerova výška. Vůbec bych se nedivil, kdyby při prvním zatčení stál při měření na špičkách. Ale když se podíváme na fotku ze záznamu bezpečnostní kamery a srovnáme výšku přítelkyně s Anweilerem, tak má spíš sto pětašedesát než sto pětasedmdesát i s botama. Takže je to mrňavej pidimužík.“

„Celkem vzato divnej patron.“ Rose zaklapla desky. „Pokud má ta uklízečka pravdu, tak Birthe půjčuje byt svým kamarádům a známým, když není doma. A jestli tam ta kamarádka pobývala jen pár dní, tak není divu, že si jí v Brumleby nikdo nevšiml.“

Carl nastartoval. „Fajn, tak to bychom prozatím měli. Teď můžeš, Rose, zase vystoupit a zůstat tady, dokud se Birthe Enevoldsenová nevrátí. Nerad bych, aby nám proklouzla. Nějak se zabav, skoč si támhle ke Svatýmu Jakubovi na párek v rohlíku, kdybys měla hlad. Já se ti mezitím postarám o Gordona.“

Když vyjížděl z parkovacího místa, sledoval ji ve zpětném zrcátku.

Jestli si nedá pozor, vzteky se jí rozteče líčení.

8 ) Od zimy 2010 do jara 2011

„Jak dlouho to bude trvat?“ zeptal se Marco a zatahal se za oblečení. Starší z mužů v rychločistírně rozhodil rukama a lehce zavrtěl hlavou. Co tím má Marco na mysli, zněla němá otázka.

„Za jak dlouho mi je vyčistíte?“ upřesnil Marco a přetáhl si svetr přes hlavu.

„Počkat, počkat, zadrž, příteli,“ odvrátil muž hlavu, jako by si čichl neředěného čpavku. „My nečistíme na počkání. Snad si nemyslíš, že se nám tu usadíš, jak tě pánbůh stvořil?“

„No ale já nic jiného nemám.“

Za stojanem s kabáty v ochranných igelitech to zachrastilo a někdo shrnul vyčištěné oblečení na stranu.

Objevil se muž, který sice nebyl tolik zženštilý jako ten první, ale přesto byl zženštilý dost. Marco okamžitě poznal párek starých homosexuálů. Nosívali taštičky výhradně z pravé kůže a na řemínku kolem zápěstí a pěstěnýma, jemnýma rukama si je pevně tiskli k tělu. Obsah býval pro protřelé kapsáře velmi zajímavý. Nevýhodou bylo, že bývali ostražitější než ostatní. Snad je roky, kdy po nich okolí pošilhávalo, naučily opatrnosti. Nebo si dávali na své věci větší pozor, než bývá zvykem. Marco je nikdy úplně neodhadl.

„Jinak je ale vážně roztomilej, Kaji,“ prohodil muž za stojanem k partnerovi. „Neměli bysme to přece jenom zkusit? Koukni, pod paží má knihu, je to takový malý knihomol, tak to určitě bude v pohodě.“ Odhalil vyčnívající špičáky a přátelsky Marca oslovil. „A jak se vyrovnáme? Máš vůbec na zaplacení, chlapče?“

Marco mu ukázal bankovku. Netušil, jestli to bude stačit, vůbec se v tom nevyznal.

„Stokoruna,“ usmál se. „Hm, něco ti najdeme. Dneska si lidé zapomínají své věci vyzvedávat zcela plánovitě, no, asi už je nechtějí, a proto musí platit předem. Mně to přijde trapné.“

Přidělili Marcovi něco ze skladu a peníze si směl nechat. Až se za pár dní pro své věci vrátí, snad budou hotové, i když patrně ještě nikdy nic špinavějšího nečistili, jak tvrdili. A to, co má teď na sobě, si mimochodem klidně může nechat, protože už jim to tam visí přes rok a delší záruku za úschovu, světe div se, neposkytují.

V odraze okna viděl, jak se vzájemně poplácali, když vyšel ze dveří. Asi to pro ně byl velký zážitek.

Pro něho tedy rozhodně ano.

Hlavně ze začátku, když měl Marco celý den hlad, byl život na ulici nejtěžší. Ale naučil se protloukat, aniž se musel chovat protizákonně. Bral každou příležitostnou práci, která se mu naskytla. Jako první ho zaměstnal pekař, kterému Marco v pět hodin ráno nabídl, že mu umyje výklad. Dostal za to obrovský pytel housek. S těmi nakráčel do jakéhosi bistra, dostal za ně kus bagety se sýrem a teplý nápoj, a nádavkem směl umýt všechny podlahy. A najednou měl v kapse padesátku.

Časem se jeho bludná pouť po obchodech změnila v pevnou síť pracovních příležitostí. Dělal poslíčka, nosil lidem těžké tašky s nákupem, rozřezával kartonové krabice do kontejnerů, i když měl v té šílené zimě, která Dánsko zachvátila, úplně promodralé rty a zkřehlé ruce.

Několik týdnů se brodil břečkou, když z obchodů roznášel nákupy a vyřizoval pochůzky. Často to vůbec nebylo snadné, například když nějaké bláznivé paní nosil do čtvrtého patra proviant na celý týden v papírové krabici. Nikdy mu neotevřela, jen páchnoucí škvírou na dopisy prostrčila peníze. Jednou se schoval za rohem a počkal, až si pro krabici přijde. Byla polonahá a špinavá až na kost.

„Co čumíš, ty smrade?“ rozkřikla se na něho a pohrozila mu pěstí se zahnutými, černými nehty.

Tuhle stranu Dánska zatím neznal.

Marco bral jakoukoliv práci a odváděl ji příliš dobře na to, aby ho vypekli a nic mu za ni nedali, což také většina z lidí, kteří jeho služeb využívali, pochopila. Takže po nějakém čase začal vydělávat opravdu pěkné peníze, jak by řekla Miryam.

A všechny byly jeho, jen jeho.

Pracoval od osmi hodin od rána do deseti večer, kromě nedělí. Šedesát korun na hodinu za pochůzky pro majitele obchodů a padesát za vylepování plakátů. Vycházelo to na víc než patnáct tisíc měsíčně a peníze rychle přibývaly, protože nemusel platit za nájem, jídlo ani oblečení. Zrovna teď měl na sobě šaty od jedné paní z pizzerie, protože se jí nelíbilo, že na něm oblečení moc visí.

„Ty jsi opravdovej latino, drahoušku, a za to by ses neměl stydět. Vezmi si tady, co tu zbylo po Mariovi. Před měsícem jsme ho museli poslat šupem zpátky do Neapole.“ Všichni před barem vyprskli smíchy, ale v Itálii z nich nebyl ani jeden.

Zpočátku přespával, kde se dalo, což pro něj nebylo nic nového. Ale věděl, že s tím bude muset brzy skončit, protože nebezpečí pro něho nepředstavovala jen zima. Většinu peněz měl sice schovanou, ale na ulici člověka přepadnou i kvůli mnohem menší částce. Například jeho rodina by to udělala.

Pomohli mu homosexuálové z čistírny. Snad ho zahlédli schouleného někde v rohu na nádraží Nordhavn Station nebo se doslechli o tom, kde přespává, od někoho jiného. Když ho ke konci ledna zastavili na ulici, zjevně si o něj dělali starosti.

„Mohl bys pro nás občas doručovat vyčištěné objednávky,“ navrhl mu jeden. „A mohl bys za to u nás bydlet, než ti najdeme něco jiného.“

Marco instinktivně couvl a málem spadl do závěje. To ať je ani nenapadne, nic takového po něm nemůžou chtít.

„Poslyš, mladý muži. Když věříme my tobě, že nám nic neprovedeš, tak bys snad mohl věřit i ty nám, ne? V týhle zimě být venku nemůžeš, jasný? Nebo to špatně dopadne.“

Řekl to Eivind, který toho taky později nejvíc litoval.

Tady na vybranější straně jezer, která rozdělovala město, se naučil vnímat život na ulici jinak. Dříve se zaměřoval jen na svou oběť, teď viděl lidi z masa a kostí, s jejich starostmi, rodinnými problémy, stresem v práci a často i nedostatkem toho všeho. Seznal, že život Kodaňanů se ve své nepřeberné spoustě faset od života v jiných velkoměstech, která znal, povětšinou nijak neliší. Především si všímal tváří postrádajících výraz a hledících slepě před sebe. Pokud se v blízkosti nenacházel nějaký lákavý obchod, většina chodců upírala oči před sebe tak, aby se nemuseli zaobírat tím, co právě míjejí. A pokud je přesto něco příjemně vyrušilo, zkřížil jim cestu kamarád nebo známý, zastavili se, jako by jim někdo vrazil klacek do drátů kola. Po tváři jim přelétl úsměv, ke kterému předchozí situace ani jejich duševní rozpoložení nijak nevybízely.

Když k něčemu takovému došlo, Marco se zastavil a stiskl pomyslné stopky. Často ani ne za půl minuty odhadl, kdy se rozloučí a za vzájemného ubezpečování o tom, jak mají zrovna teď naspěch, se zase rozejdou. A když se trefil na vteřinu, se smíchem nad tím zavrtěl hlavou.

Když ovšem takovou osobu s prázdným pohledem vyrušilo něco méně příjemného, nebýval výsledek setkání vždy tak sympatický. Bezdomovec distribuující plátek lidí bez přístřeší Hus Forbi je přinutil automaticky změnit směr, stejně jako člověk opilý, příliš hlučný nebo zmatený, neupravený či nápadně oblečený a nebo harmonikář před supermarketem Netto, který by roztančil i dlažební kostky a všechny barvy ulice se díky němu rozzářily.

Bylo nad slunce jasnější, že Dánové jsou nejživější a ukazují se ze své nejlepší a nejpřátelštější stránky právě v situacích, kdy se nacházejí mezi svými.

A Marco k nim nikdy nepatřil.

Když na něj někdo poprvé zařval, ať táhne, kam patří, schoval se za nejbližší roh, bezradný, malý a sám.

„Táhni, odkud jsi přišel, smrdíš.“

„Zpátky na strom, vopičáku.“

A podobně.

V takový den nebylo snadné z Marca vypáčit, proč večer u stolu mlčí. Ale když se to několikrát opakovalo, podařilo se Kajovi s Eivindem rozvázat mu jazyk a naučili ho ohradit se několika pěkně znějícími větami v plynné dánštině.

„Ahoj, procvičuješ se v konverzaci s přáteli? Ale proč zrovna na veřejnosti? Copak nemáš kam jít?“

Trochu se mu tím ulevilo.

Respekt si člověk musí vydobýt, to ho naučila ulice. Jen by si býval přál, aby to nemuselo být takovým způsobem.

Tak ubíhaly týdny a měsíce, kdy se Marco vzdaloval své minulosti a navzdory všemu pomalu začínal věřit v život a budoucnost, které by se neskládaly jen z bezduše uplývajících dnů a týdnů. V Eivindově a Kajově malebném přízemním bytě na Østerbro se během zimy a prvních jarních měsíců naučil dívat do budoucnosti a nabíral sílu k obyčejnému životu. Rozhodl se přijmout vše, co mu nabídli. Pomohli mu zlepšit výslovnost, rozšířit slovní zásobu a seznámili ho se základy dánské gramatiky. Když některé slovo špatně pochopil nebo měl příliš silný přízvuk, bavili se tím, že mu říkali Lízo a zpívali mu „Déšť dští v Španělsku zvlášť tam, kde je pláň“.

„Každý z nás užívá určitý počet slov,“ utěšoval ho pokaždé Kaj. A v Marcově případě ten počet utěšeně rostl.

V tom bytečku v prosté ulici se Marco naučil nejen důvěřovat lidem, ale i chápat, že pevný denní režim člověku zpravidla usnadňuje život a jen ho neubíjí, jak tomu bylo doma v klanu. Lépe vnímal čas a životem v zajetých kolejích ho dovedl lépe využít. Každým dnem v něm v obývacím pokoji s brokátovými závěsy a porcelánovými figurkami, rozestavěnými po všech koutech, sílila touha stát se členem rodiny.

Zažil večery, kdy hráli karty a smáli se, až se za břicha popadali a nemohli přestat, ale zažil i pravý opak.

„Už jsme o tom mluvili, Marco,“ řekl jednoho večera Eivind. „Zdržuješ se tu ilegálně a my si děláme starosti o tvoji budoucnost. Bez dánských dokladů to pro tebe jednoho dne skončí dřív, než se naděješ.“

Marco o tom věděl. Každý večer před usnutím na to musel myslet. Proto si ten večer svatosvatě slíbil následující: co nejrychleji se přizpůsobí a zapadne mezi ostatní v této zemi. Ale k tomu bude potřebovat povolení k pobytu, ovšem to za žádných okolností nedostane. Četl pravidelně noviny.

Proto si musí opatřit novou identitu a různé další doklady. Bez toho se neobejde, pokud si vůbec má dělat naděje na obyčejný život, vzdělání, zaměstnání a rodinu, ať to stojí co to stojí. Však on si toho, kdo mu to všechno opatří, najde.

Jistě to bude jen otázka peněz.

Nejlépe placená práce, jakou si Marco opatřil, bylo vylepování plakátů. Zpočátku nebylo snadné seškrabat ze sloupu zmrzlý papír a plácnout na něj kašovité lepidlo, ale když vypučely první keře a pořádně se oteplilo, stalo se Marcovým nejoblíbenějším zaměstnáním právě vylepování pestrobarevných poutačů na akce všeho druhu.

Marco se vydával na obchůzky s plakáty za každého počasí a odváděl poctivou práci. Nasadil si kšiltovku a ani ho nenapadlo hodit polovinu zakázky do koše nebo ji vylepit na první domovní zeď nebo ohradu, která se mu namane. Vylepoval na legálních plochách a pečlivě seškrabával starý materiál, aby se vše pod vlastní tíhou nezřítilo k zemi. Většina ostatních lepičů se tím nezdržovala, proto měl celé Østerbro a pěkný kousek směrem na Hellerup pro sebe.

A navíc ho práce bavila. Jako by stíral nánosy času. Často ho napadlo, že by chtěl být toho, co se již událo, součástí. Sedět v publiku na koncertech, chodit na vernisáže, účastnit se oslav Prvního máje. Ale nešlo to, protože na takových místech by mohl snadno padnout do spárů těm, kteří ho hledají. Kdepak, když se Marco vydal ven, nemohl si jen tak užívat příjemnou a uvolněnou atmosféru jako normální lidé. Alespoň prozatím rozhodně ne.

Snad přijde den, kdy si to všechno bude moct dovolit, protože má plán. Jednoho dne vyroste a možná bude i jinak vypadat. A klan už nepožene jejich čerstvá touha po pomstě. Jednou pochopí, že pro ně není nebezpečný. Ale to chce čas.

Do té doby si obstará falešný doklad totožnosti. Snad to bude poslední kriminální čin, který bude nucen provést. Pak bude vydělávat peníze čisté jako padlý sníh a přitom studovat. To především. Protože přípravě na studium obětoval každou volnou chvilku svého omezeného času.

Knihovny se pro Marca staly bezpečným útočištěm, protože na taková místa se Zolovi pohůnci neodvažovali, jak věděl. Eivind s Kajem mu prozradili, že když si bude číst přímo v knihovně a nebude si knihy půjčovat domů, obejde se bez průkazky. Což mu naprosto vyhovovalo.

Každý den si rychle prošel všechny titulky v novinách a prolistoval jednu knihu. Zřetelně vnímal, zda si ho někdo v jeho okolí nevšímá. Všeobecné pozornosti ovšem neuniklo, že není jako ostatní snědí hoši, kteří na sebe jen pokřikují od počítačových her na internetu. Všimli si ho a Marco to jasně cítil. Chodil si do knihovny především číst, a když se konečně vydal na internet, tak jen proto, aby si vyhledal nějakou informaci.

Za dva roky, až mu bude osmnáct, se přihlásí do dvouletého kurzu, aby získal maturitu, a pak musí jít za každou cenu na univerzitu. Dočetl se, že ženy musí na pracovním trhu o dobrou práci obzvlášť usilovat, a článek se na toto téma vyjadřoval velmi kriticky. Snad se ještě mohli zmínit o tom, že pro hochy s extra pigmentem navíc to bývá ještě těžší. Zejména pro ty, kteří si nemůžou dovolit pořádné vzdělání.

Ale to pro Marca neplatilo. Pokud bude opatrně nakládat se svými penězi, mohl by si dovolit vystudovat bez podpory. Chtěl by studovat medicínu, protože by si rád společensky polepšil a chtěl by něco znamenat. Ne jako jeho rodina. Právě naopak.

Nebyl naivní. Věděl, že se přinejmenším bude muset vyvarovat jakéhokoliv střetu se zákonem. Proto se nesmí zaplést s lidmi, kteří ho zaměstnávají načerno a nejsou přitom dostatečně opatrní, to by pak mohl skončit v base. Toho se bál nejvíc: udání někoho známého, komu důvěřuje. Proto byl při volbě nového zaměstnavatele vždy velmi obezřetný.

V podstatě se měl neustále na pozoru.

Zároveň sledoval lidi, kteří se živili pouliční kriminalitou, a viděl je úplně všude. Míhali se jako černé stíny mezi obyčejnými lidmi. Najednou se někde objevili a udeřili. Častokrát si jich kromě Marca nikdo nevšiml. Poznal, oč běží, neboť býval jedním z nich.

Tady na Østerbro nikoho z klanu nikdy nezahlédl, což ho nijak nepřekvapovalo. Zolova smečka operovala v centru, kde měli lidé naditější peněženky a byla tam největší tlačenice, a tak se středu města raději vyhýbal. Nezapomínal ani na Zolovy kamarády z mokré čtvrti a jeho obchodní partnery, kterých ale znal od vidění jen pár. Zola měl dalekosáhlé a bohaté styky. Mohl je využívat jako vlečnou síť, kterou spustil ke dnu ulice a zachytil do ní spojence ochotné rozmnožit jeho jmění bez zbytečných otázek. Většinou pocházeli z východní Evropy a bohudíky nebylo tak těžké je odhalit. Kriminální živly z Pobaltí, Poláci či Rusové měli každý svůj vlastní styl.

Znenadání se život v ulicích změnil. Teplé a intenzivní jarní slunce vdechlo Østerbro nový život, který náhle vyrašil jako čerstvá tráva. Dívky si obnažily paže, děti rozjařeně poskakovaly a Marco si vzpomněl na několik málo okamžiků v Itálii, kdy se cítil podobně šťastný. Hliníkový žebřík, kbelík s lepidlem a stočená role plakátů se mu na rameni téměř vznášely.

Zamával přes Østerbrogade majiteli kiosku, který se opíral zády o stěnu svého obchůdku a nasával sluneční svit, jako by byl doma v Karáčí. Marco si odložil plakátovací výstroj za sochu sportovního komentátora, jehož jméno náměstí neslo. Tam nebude nikomu překážet.

Tenhle plakátovací sloup byl z celého města asi nejlepší. Rozhodně nejlepší na Marcově trase. Nebyl příliš vysoký, zato dostatečně široký a oblý. Někdo Marcovi vyprávěl, že kdysi jich město bylo plné, ale to muselo být už dávno.

Stál tam výborně umístěný na náměstí takzvaného Gunnara Nu Hansena, tedy Gunnara „už, už, už (padne do brány)“ Hansena. Kavárna Park Cafe, sportovní park Idrætsparken, kavárenské stolky uprostřed náměstí a lidé rojící se na Østerbrogade před kinem Park Bio a dlouhou stěnou stadionu — sytily mocný proud mládeže s velkou kupní silou, tedy cílovou skupinu, na niž byly zaměřeny akce, propagované nalepenými plakáty. Právě proto lpěla na sloupu na prst tlustá vrstva letáků a plakátů nejrůznější velikosti, která se celkovou vahou papírové masy hrozila oddělit od podkladu. Pro Marca, který se to rozhodl řešit pomocí špachtle, to byl úkol jako stvořený.

Když se prokutal na předposlední vrstvu, objevil leták s pohřešovaným. Podobných už všude kolem ve čtvrti viděl na telefonních sloupech spousty. Obvykle na nich stálo: „Hledá se zaběhnutá kočička“ nebo „Ztratil se pejsek“.

Ale tentokrát ne.

„HLEDÁ SE“ na něm sice vytištěno bylo, ale tentokrát se nepohřešoval žádný domácí mazlíček.

„Neviděli jste mého nevlastního otce Williama Starka? Volejte prosím na číslo…“ přečetl si totiž nad fotografií dospělého muže spolu s telefonním číslem a datem.

Marco zíral na fotografii a připadalo mu, že se tomu muži rozsvítily oči a vlasy. Marco se rozklepal do poslední nitky v těle. Jako by se ve smutném a žalujícím pohledu zhmotnily všechny zločiny minulosti.

Zhluboka se nadechl. Obešla ho hrůza a udělalo se mu špatně, protože si uvědomil, že toho muže už jednou viděl. Třásl se a nemohl pokračovat v práci. Jak by na ten obličej, zrzavé vlasy a náhrdelník, který měl hledaný kolem krku, mohl zapomenout?

Přívěsek, který Marco skrýval pod límcem košile.

Najednou ho polilo horko. Rozepnul si knoflíček u košile, odhodil kšiltovku a se zadrženým dechem si přečetl datum.

Hledaný zmizel před třemi lety. Dávalo to smysl. Musel to být on, koho Marco vyrušil v hrobě, jehož rozkládajícího se těla se dotkl v domnění, že se jedná o zdechlinu nějakého zvířete. Do křoví u Kregme ho zakopali Zola s Marcovým otcem.

Jmenoval se William Stark.

Bezejmenný dostal jméno.

Marco zkoprněl. „Neviděli jste mého nevlastního otce?“ stálo na letáku.

Právě že viděl.

Na krátký okamžik, kdy ochromen směsí zoufalství a bezradnosti zíral na vývěsku, přestal dávat pozor. Obyčejně bedlivě sledoval, co se kolem něj děje, ale teď náhle zapomněl.

Jako letmého dotyku ruky si všiml stínu, který se k němu blížil ze strany. V ostrém slunci se rychle mihl po dlažbě směrem k Marcovi.

Marco se otočil a stanul tváří v tvář muži, který se na něho chystal vrhnout. Byl mrštný a nevydal ani hlásku — Hector, jeden z bratranců nebo možná i nevlastní bratr. Zola nebyl ve volbě sexuálních partnerů žádný troškař a Marcova matka jistě také ne. Hectorovi narostly vousy a působil hruběji, než když ho Marco viděl naposledy, ale nepochybně to byl on. Chvilka, než ho Marco poznal a stihl zareagovat, se ukázala být příliš dlouhá.

Hector po Marcovi bezhlesně hmátl, neúspěšně se ho pokusil chytit za africký amulet, aby ho sevřel jako v kleštích, ale držel ho pevně jen za rukáv. Marco se instinktivně svezl po žebříku k zemi, čímž bratrance strhl s sebou, a vyvlékl se z bundy.

A tím vyvázl.

Znal v této části města každou skulinu a hned na druhé straně Østerbrogade se mu otevírala úniková cesta ve spleti dlážděných uliček. Slyšel ozvěnu vlastních kroků, odrážejících se v rychlém tempu od dlažby ulice Ålborggade, náměstí Bopa Plads a ulice Krausesvej. Neohlížel se za sebe. Vždycky se naskytnou nějaké otevřené dveře nebo průjezd do dvora, sousedící s dalšími dvorky. V téhle čtvrti proti němu Hector nemá nejmenší šanci, pokud se Marcovi podaří získat půl ulice náskok.

Teprve když doběhl k výběžku Svaneknoppen, ohraničujícímu přístav Svanemøllehavn, kde si Kodaňané v poklidném tempu připravovali své lodě na letní sezonu, odvážil se za sebe ohlédnout.

Pohyboval se ve svém revíru, vždycky by tu dokázal zmizet a ukrýt se v některé z plachetnic. Na jaře tu vyrašily stovky lodních stožárů, které svědčily o tom, že do krajiny odstavených kontejnerů před siluetou starého přístaviště se vlila nová energie.

Pokusil se znovu nabrat dech a promyslet si nastalou situaci.

Právě se mu přihodilo to nejhorší, co mohlo. Získali jeho bundu a pracovní náčiní. Mají všechno. Bez nářadí nic nevydělá, a co hůř, v bundě měl mobilní telefon s telefonními čísly lidí, pro které pracoval, ale co bylo nejhorší, měl tam také číslo do Eivindovy a Kajovy čistírny i k nim domů. Proč byl tak neopatrný? Proč si do adresáře v telefonu zapsal „Čistírna“ a „Domů“?

Přitiskl si sevřenou pěst ke rtům. Co si teď počne? Znal Zolovu smečku. Brzy vyčmuchají, kde Marco bydlí, o tom vůbec nepochyboval. Hector nezaváhá a okamžitě se spojí se Zolou.

Stalo se.

Našli ho.

9 ) Jaro 2011

„Tak co, Rose, našlas našeho pachatele? Věděla ta Birthe v Brumleby něco?“

Carl si ji dovedl živě představit, zmalovanou a jistě pěkně naštvanou. S telefonem u ucha mávl na Asada, který se právě objevil ve dveřích.

Nastavil telefon na hlasitý odposlech a mrkl na svou pravou ruku. Rose na tu paní v Brumleby zaručeně čekala skoro celé odpoledne pro nic za nic. Určitě mu zvedne náladu. Slyšet Rose v plné parádě patřilo k vrcholným zážitkům dne.

Carl se zaradoval. Vůbec by se nedivil, kdyby je ta prostořeká uklízečka vodila za nos a její zaměstnavatelka se nikdy neukázala.

Ale Rose kupodivu velmi suše odpověděla. „Sverre Anweiler se minulý týden v bytě pár dní zdržoval,“ spustila k jeho překvapení. „Ztratil vlastní klíče, ale Louise Kristiansenová, ta žena z videonahrávky, tam zrovna taky pobývala a měla od bytu klíče.“ Proto se s ní dohodl, kdy a kde se setkají a že půjdou domů spolu. Chtěl byste vědět ještě něco, pane asistente?“

Carlovi ztuhl úsměv na rtech; snažil se ignorovat Asadovy prohlubující se dolíčky ve tvářích. „Fajn, Rose, víc z toho už asi nevykřešeš, viď? Jsou to zajímavé informace, ale buď tak hodná a ještě jednou mi to zopakuj. Chceš mi tvrdit, že si milá Birthe toho troubu pozvala domů sama?“

„Jo, a tahle milá Birthe, jak říkáte, sedí hned tady vedle mě, takže si s ní klidně můžete promluvit sám, jestli chcete.“

Panebože, ta je teda indiskrétní. Ale Asad se očividně dobře bavil, podle toho, jaký prohnaný úsměv mu vykvetl na tváři.

„Ne, díky, pevně věřím, že to zvládneš. Proč u ní Anweiler bydlel? Pobývali tam všichni tři zároveň?“

„Ne. Birthe hraje na příčnou flétnu a teď hostuje v symfonickém orchestru v Malmö, takže si jen na pár dní vyměnili byty, aby mohla chodit na zkoušky. Hrají evidentně dost náročný kus.“

„Prr, zadrž, zpomal trochu. Řeklas jí, že Anweilera hledá policie?“

„Jo, vůbec to netušila. A tvrdí, že Anweiler to taky neví.“

„Aha. Tak to je pěkně naivní, jestli tomu věří.“

„Mám jí to říct? Jak říkám, sedí tady…“

„Ne, díky, když dovolíš. Řekni jí, že bychom se s ním velmi rádi spojili.“

„Mám jeho číslo.“

No to mě podrž.

„Až se vrátíš, sepíšeš úplný hlášení, jasný? A na tu Birthe si posvítíme, ať kouká vyklopit, kde se míní v příštích dnech zdržovat.“

„Už to vyklopila.“

Asadovi vyklouzlo tlumené zachrochtání. Carlovi tím na náladě nepřidal.

„A ještě maličkost, Carle,“ pokračovala Rose. „Sedíme tady v kavárně na náměstí u Park Cafe a někdo tu nechal opřený žebřík u plakátovacího sloupu. Vypadá to divně. Jako by ten lepič všeho nechal v nejmíň příhodnou chvíli. Každopádně se tu ještě ve vzduchu bimbá špachtle.“

„Nepovídej, nechce se mi věřit, že by jim s tím někdo takhle praštil. Nechtěla bys ho bonznout na pracáku?“

Carl se zhluboka nadechl. Co dělá u všech všudy v kavárně? Jak to, že nedřepí u Enevoldsenové doma? Jestli si myslí, že jí to jejich laté proplatí, tak se šeredně mýlí.

„Jen mě nechte domluvit, hned se k tomu dostanu. Nad tou špachtlí visí leták s pohřešovaným chlapem a já myslím, že ten případ máme u nás. Strhla jsem ho a přinesu ho na stanici. Já jen, že jsem vás varovala.“

Ó ne, Rose se utrhla z řetězu a ještě pořád se honí za novým případem pro oddělení Q, to se budou všichni čerti ženit. Jestli si Rose myslí, že každé vyšetřování v téhle zemi musí nutně skončit u Carla na stole, tak to aby se radši rovnou objednal na bypass.

Ukončil rozhovor a očekával v Asadově kudrnami ověnčeném ksichtu záblesk ironie, ale ten byl očividně zcela zabraný do spisu před sebou.

„Pročetl jsem Anweilerův protokol, Carle,“ řekl. „A je tam víc věcí, který mi nejsou tak docela jasný, když vezmu v úvahu, co o něm tvrdí Rose.“

To mě podrž! Asad se dobrovolně zabral do nového případu? Vstoupil na Rosino neobyčejně nudné výsostné území, na základě tradice považované za svaté? To je mi páreček! Za normálních okolností by jim to zarazil, ale dnes mu zvedli náladu. Ne kvůli tomu, že se zajímají o Anweilera, s tím ať se jdou vycpat, ale protože se Asad vůbec o něco začal zajímat. Byl to učiněný zázrak.

Od toho včerejšího podřeknutí o spojitosti s Larsem Bjørnem se Asad jakoby zničehonic probudil a Carl by ho opravdu nerad zase ztratil.

„Co nechápeš, Asade?“

„Na lodi nebyl žádný motor.“

„Aha. No a co?“

„No, byla to dost velká loď, o několika místnostech a se vším všudy. Skoro jako malý domek, s obývacím pokojem, kuchyňkou a dvěma ložnicemi, zařízený levným nábytkem a reprodukcemi na vytapetovaných stěnách.“

Carl se nestačil divit. Bylo to úžasné. Jestli v tom Asad hodlá takhle pokračovat, brzy jim odhalí svou minulost bytového architekta.

„Pod vrakem se našlo dokonce stereo.“

Á, další detaily. Ještě by mu měl prozradit, jaké si naposledy pouštěli cédéčko.

„A bylo v něm cédéčko s Whitney Houston.“

No jistě, už je to tady. A dál? Tázavě se na starého dobrého Asada obrátil.

„Nějak moc toho tady v souvislosti s tím požárem nesedí, Carle. Hlavně ta pojistka.“

Carl svraštil čelo. Moc dobře věděl, jak si vysvětlit Asadovo koulení očima. Oproti očekávání by je celá věc mohla stát spoustu času.

„Vím, že tu pojistku vypověděli. A tobě to připadá zvláštní?“

„No ale ještě týden předtím byl ten hausbót pojištěný proti odpovědnosti za škodu, měl havarijní pojištění a pojištění posádky. Sverre Anweiler tu loď musel mít rád se vším, co v ní bylo, nemyslíte?“

„Asi jo. Taky jsem si nejdřív myslel, že jde o pojistný podvod, než jsem si to přečetl pořádně. Když si to přečteš podrobně, Asade, tak podle protokolu mu policie tu zrušenou pojistku právě přičetla spíš ke škodě než k dobru. Mohl si vraždu naplánovat, a aby ho případně nemohli podezírat z toho, že to udělal kvůli vyplacení náhrady škody, tak tu pojistku zrušil. Byla by mu vyplacena náhradní částka ve výši sto padesáti tisíc dánských korun za loď a sto tisíc za posádku, kdyby ji býval nezrušil. Přece jen pěkná sumička. A protože byl v minulosti zadržený pro podvod, nabízelo se řešení spojit vraždu s dalším pokusem o podvod, kdyby ovšem ta kocábka byla pojištěná. Někteří se domnívají, že si tak zajistil alibi a vražda měla jiný než ekonomický motiv.“

Asad pokýval hlavou. „Ale to já vím, Carle. Jenže jaký by měl motiv pro vraždu? A jak si odůvodníte to cédéčko v přehrávači? Nemůžu uvěřit, že by chlápek jako Anweiler poslouchal Whitney Houston. Dokud loď vlastnil on, tak to tam být nemohlo.“

„Asi ne, ale kam tím míříš? Jak mě chceš přesvědčit, že by si takový týpek nepustil Whitney Houston? Protože vypadá jako skinhead? Copak nemůže existovat vylepaná lebka, která by zbožňovala pop?“

Asad pokrčil rameny. „Podívejte na tu policejní fotku.“

Vytáhl ze složky fotografii a přisunul ji Carlovi blíž. Vycmrdlý a nezajímavý chlápek. Těžko uvěřit, že by někdo mohl zatoužit po společnosti tak povadlého individua.

Asad zaťukal muži prstem do rozhalenky. „Tady má tetování, skoro to není vidět. Ale dočtete se o něm v ostatních případech, do kterých byl zapletený. Nechal si ho udělat během prvního pobytu ve vězení.“

„A nemá tam vytetovanou Whitney Houston, předpokládám.“

„Ne, ale ARIA v azbuce. Koukněte: A a pak P, které se čte jako R, obrácené N, to je I, a zrcadlově obrácené R, které se tady čte jako A.“

„Jo, jasně, jakýpak copak, ty se nezastavíš ani před cyrilicí. Říkáš Aria? Že by vášnivý milovník opery?“

Asadovi zacukalo v koutku úst. „Ne tak docela, haha. Zdá se, že nejste zcela v obraze, Carle. Jedná se o ruskou heavymetalovou kapelu. Jsou dost známí.“

Nějací metaláci, no a co! Jesper mu je doma určitě pouštěl na plný koule, ani o tom nevěděl.

Carl pokýval hlavou. Jakýsi smysl to dávalo. Blázen do heavy metalu by si asi sotva sedl na zadek z Whitneyina vibrata, to do sebe zapadalo.

„Dobře, Asade, takže ty si myslíš, že to cédéčko založila do přehrávače oběť, Minna Virklundová, a dál? Mezi svým příchodem na loď a výbuchem, který ji usmrtil, na to měla dost času. Proč by to teda neudělala? Ty si podle mě myslíš, že pokud od manžela utíkala ve spěchu, asi si těžko jako první věc sbalila cédéčka s Whitney Houston. Je to tak?“

„A víte co? Vůbec tomu o ní s Anweilerem nevěřím. A i kdyby to byla pravda, proč by ji zabíjel? Jaký mohl mít motiv? Z protokolu vyplývá, že se pravděpodobně jednalo o vraždu v afektu. Ale jak na to přišli? Z lodi sice byly slyšet výkřiky, ale nedalo se poznat, kdo to křičel, a to bude asi ono, ne? Třeba se jen pokoušela zpívat spolu s Whitney a moc jí to nešlo. Neslyšel jste někdy sborově hýkat velbloudy na trhu?“

Carl si povzdechl. Zatracená práce. A on se o ni vůbec nedral. Takhle rozhodně ne. A ještě aby se jim to takhle rozklížilo, krucinál!

Asad si podepřel štětinatou bradu. „Když si člověk uvědomí, do čeho se Anweiler dřív namočil, tak asi nebude zrovna blbej, co? Byly to dost složitě naplánovaný zločiny, že jo?“

„V každém případě ten poslední s podvodným prodejem přes internet, ten ano. Ale taky ho za něj zabásli.“

„Ale stejně, Carle. Úplně blbej asi nebude. Nebylo by teda trochu trapný dobrovolně se vrátit do Kodaně sotva půl druhého roku poté, co takovým způsobem někoho sprovodil ze světa? A ještě navíc přepustil svou adresu v Malmö nějaké známé? Kdepak, Carle. Víte, jak se to u nás říká? Z jednoho velblouda hříbě nevytřískáš.“

Carl povytáhl obočí. No nazdar, už se zase začíná podobat sám sobě. Dokázal by ty svoje zatracený velbloudy taky někdy nechat na pokoji?

Asad se na něho shovívavě zahleděl. „Moc mě nestíháte, jak vidím. Ale to se tak prostě říká, když jako něco chybí do spolku.“

Carl přikývl. „No dobře. Momentálně se tedy domníváš, že by Anweiler mohl být nevinný. Pochopil jsem tě správně?“

„Ale jo. Pokud se ovšem znenadání odněkud nepřižene další velbloud.“

Přiřítila se do sklepa v obličeji rudá jako rak. Černé linky kolem očí, vlající havraní vlas a žlutý šál kolem krku ji činily k nerozeznání od německé vlajky.

„Užila sis sluníčka, Rose?“ přivítal ji Carl a ukázal na židli vedle Asada. Strašně se spálila a zítra ji to bude bolet. Květnové slunce dokáže být zrádné, na Rosině světlé pleti už se ošklivě podepsalo. Asi jí to nebylo neznámé.

„Jo.“ Dotkla se rozpálených tváří. „Nemohly jsme zůstat u Enevoldsenové doma, kvůli té uklízečce. Nedala nám pokoj. Je to bývalá sboristka z opery. Propáníčka, ta teda měla rozkolísaný vibrato.“ Vytáhla z kapsy bundy pár ušmudlaných papírů a několik pohlednic a položila je před sebe na Carlův psací stůl.

„Podle Birthe Enevoldsenové prodal Anweiler hausbót na přelomu měsíce těsně před tím požárem. Svěřil se Birthe, že za něj včetně zařízení dostal se vším všudy sto padesát tisíc dánských korun. Už ale nevěděla, komu ho prodal ani že loď za pár dní shořela a potopila se. Nezdá se mi, že by to byla drbna a honila se za senzacema, spíš úplně propadla své profesi. Chápete, jak to myslím?“

Asad horlivě přitakal. Nezalekl se ani nejotřepanějšího klišé.

„Každopádně by ale dala ruku do ohně za to, že Anweiler v době, kdy oběť umírala v plamenech, nebyl v Dánsku, ale u své mámy v Kaliningradě. A já ji fakt chápu. Koukněte.“

Přistrčila jim první pohlednici. Očividně se jednalo o naprosto ohyzdný a podomácku zpracovaný motiv jehličkovou tiskárnou.

„Tohle staví případ trochu do jiného světla, ne, Carle?“

Na pohlednici adresované Birthe Enevoldsenové se Anweiler usmíval v objetí uniformované paní a v pozadí, v jakémsi vybetonovaném přístavním areálu, stály na sobě vyskládané kontejnery.

„Zdraví Sverre s mámou!“ stálo v bublině táhnoucí se Anweilerovi od úst.

„Až na pohlaví si jsou podobní jako vejci vejce,“ zachrochtal Asad.

„Vejce vejci, Asade. Podobní jako vejce vejci.“

Nemýlil se. S výjimkou Anweilerova tetování a jejího mohutného poprsí byla matka věrným obrazem nevysokého muže. Nezdravá sinalá pleť, úzké rty a povislá víčka. Oba obličeje nesly neklamné známky toho, že neměli ani ideální životní podmínky, ani šroubovici DNA.

Carl lístek otočil. Orazítkovali ho v Kaliningradu den před požárem. „Přečtete ty klikyháky? Já teda ne,“ řekl.

„To je srandovní výraz, Carle. Já těm klikyhákům rozumím,“ přikyvoval s nadšením Asad. Málem se mu srovnala lehce paralyzovaná strana obličeje.

Rose si přitáhla pohlednici k sobě a nahlas přečetla: „Z Karlshamnu do Klaipedy mi to trvalo čtrnáct hodin. Zbytek cesty autobusem až sem skoro stejně, protože jsme třikrát píchli.“ A pak dodala: „Jo, a je to samozřejmě ve švédštině.“

Carl přivřel oči. Jistě, z Kodaně se člověk dostane snadno a rychle. Do Karlshamnu si stačí koupit lístek na vlak a to prosím jde u všech pokladen bez dokladu. Anweiler se mohl za pár hodin přesunout k trajektu v jižním Švédsku, vzdálenému dvě stě padesát kilometrů od Kodaně, bez sebemenších problémů.

Opět si přitáhl pohlednici a ještě jednou si ji podrobně prohlédl.

„Máš pravdu, Rose. Vypadá dost přesvědčivě, ale mohli ji vyrobit dávno před udaným datem, vidíš, že je dělaná na koleni. Co by Anweilerovi bránilo požádat matku, aby ji poslala, až se mu to bude hodit? Razítko pouze dokazuje, kdy a odkud ji odeslali, ne že by to nutně musel provést zrovna on.“

Rose se zatahala za šálu. Evidentně nemínila ten komentář brát vážně.

„Ale když ten lístek považuješ za tak závažný, měli bysme ho pořádně proklepnout,“ pokračoval Carl. „Takže ověř registrační čísla kontejnerů Maersk, který jsou za nimi s matinkou vyskládaný, rozumíme si? Jestli seženeš jedinou ověřenou informaci, že je tam přesunuli až po požáru, vyrazíme s tím za Marcusem a spol.“ Pokýval hlavou. „Ale jinak dobrý, Rose. Máš pro mě ještě něco?“

Odložila šál. „Enevoldsenová zná Anweilera už roky, často prý básnil o tom, jak pojede za mámou do Kaliningradu a pak si koupí motorku a projede si Rusko pěkně od západu na východ podél Severního ledového oceánu, Beringova průlivu a Tichého oceánu do Vladivostoku a odtud zpátky z východu na západ podél jižní hranice Ruska. A že to fakt udělal, to by mohl dosvědčit tenhle pohled.“

Carl se naklonil přes stůl. Další pohlednice byla jednoznačně kupovaná. Malá mapa Ruska, na kterou někdo tenkým modrým fixem nakreslil čáru táhnoucí se z Petrohradu přes Archangelsk, Magadan, Chabarovsk, Vladivostok a Irkutsk. Tučně zakroužkoval jezero Bajkal a odtud pokračovala přerušovaná čára do Novosibirsku, Volgogradu, Novgorodu a Moskvy.

„Psal, že cesta k Bajkalu mu trvala skoro čtyři měsíce. Tam mu došly prachy, takže nějakou dobu pracoval, než se vydal dál. Přerušovanou čárou naznačil, kudy odtud plánoval jet dál.“

Asad si vzal lístek a mrkl na zadní stranu. „Podívejte, Carle. Je to datované půl roku po požáru.“

Chvilku seděli mlčky a snažili se uhodnout myšlenky toho druhého, než to Asad rozčísl.

„Takže matka Sverra Anweilera je Ruska a otec bude pravděpodobně Švéd. A teď mě napadá, že jak Švédsko, tak Rusko povolují dvojí občanství. Nemám pravdu?“

Jak to má Carl, krucinál fagot, vědět, bohudíky není ani jedno z toho.

„Anweiler se teda mohl volně pohybovat v Rusku i ve Švédsku,“ vzala si slovo Rose. „Nevím, jak je to s vízy mezi Litvou a ruskou enklávou v Kaliningradu, ale klidně odtud mohl bez problémů přeletět do Petrohradu.“

„A co ta motorka?“

„Asi si za pakatel koupil nějakou ruskou šunku, nemyslíte?“ Unaveně na něho pohlédla. Je blbej, nebo navedenej?

Carl si jí nevšímal a obrátil se k Asadovi.

„Takže Interpol po Anweilerovi vyhlásil pátrání, až když si to chlapec hasil bůhvíkudy ruskou stepí a divočinou, to se mi snažíte naznačit?“

Svorně pokrčili rameny. Nebyl by to žádný div, jak všichni tři věděli.

„No, a co dál, když se vrátil domů, Rose?“

„Pronajal si byt v Malmö a začal tahat bedny pro Daggers an’ Swords.“

Carl svraštil obočí, ale Rose ho předběhla.

„Skånskou deathmetalovou kapelu, Carle. Byl s nimi zrovna v Kodani. Minulý týden hráli v Pumpehusetu. Proto tady byl.“

Přikývl. „Dobře, začíná se nám to rýsovat. Teoreticky byl teda donedávna v Rusku, kam odcestoval pár dní před vypuknutím požáru. V mezičase po něm pátral Interpol, ten ale ruské úřady patrně nekontaktoval a kontroly tady u nás na mostě přes Øresund koneckonců nikomu strach nenaženou. A pokud to tak opravdu bylo, Anweiler o požáru nic nevěděl a pochopitelně se choval, jako by se nic nestalo. Byt v Malmö si jen pronajal, takže ani v tomhle bodě se policie neměla, co se týče jeho pohybu, nutně čeho chytit.“ Carl přikývl. Znělo to logicky, ale příliš ho to nepřesvědčilo.

„A pak si od něj milá Birthe půjčí byt v Malmö, zatímco on je v Kodani, jak říkáte?“

„Jo, bydlí přímo u opery, takže se jí to hodilo,“ odpověděla Rose.

Asad se protáhl. „Na můj vkus trochu divnej kamarádšoft. Odkud se ti dva vůbec znají, Rose?“

„Seznámili se přes Louise Kristiansenovou. To je ta ženská z videa, jak ji potkal u Park Cafe. Je to bubenice a má vystudovanou konzervatoř. Už roky hraje s kapelama, kterým Anweiler dělá bedňáka. Minulý týden hrála taky v Kodani.“

Carl se podíval na hodinky. Za půl hodiny se má sejít s Monou. Tentokrát trochu nezvykle v kavárně na módní adrese, což nebyl tak úplně její styl, ale Carl byl vlastně za tu kavárnu vděčný. Jinak by mu hrozil bonus v podobě hlídání toho jejího nezvladatelného vnuka včetně utírání jeho věčně usopleného nosu.

„Tak,“ pronesl vhodně tlumeným tónem, aby naznačil, že porada je u konce. „Hodně toho, jak vidím, svědčí v Anweilerův prospěch. A nemálo věcí jsme se měli dočíst ve zprávách našich kolegů. Bylo by pěkné se o podezřelé osobě dozvědět něco víc, například jaké měl v posledních letech příjmy nebo jestli měl dvojí občanství, o kaliningradském kontaktu ani nemluvě. Asi toho v průběhu vyšetřování měli až nad hlavu a té hlavě to pak nepálilo.“

Zasmál se vlastnímu vtipu, ale ostatním to zas tak vtipné nepřipadalo. Plácl dlaní do stolu. „Nezabalíme to? Musím si něco vyřídit. A ty zatím můžeš ověřit ty kontejnery, Rose. A Asade, ty bys mohl zajít na oddělení A a podat hlášení. Marcuse bychom asi měli v posledních dnech jeho úřadování šetřit, ale řekni Bjørnovi, že jsme pohnuli starým případem a asi se na jeho oddělení snese nějaká ta menší kritika. A víc už o tom nechci slyšet.“

Chystal se vstát, když vtom mu Rose předložila zmuchlaný kus papíru, málem přetržený vejpůl, s roztřepenými okraji, ale jasným sdělením.

„HLEDÁ SE,“ stálo na něm.

Hergot, co je mu po tom, když mu za čtvrt hodiny začíná nejzajímavější schůzka dne?

Sevřel v kapse prstýnek ukrytý v hedvábí a hned mu bylo do skoku a v duchu si zanotoval.

„Ach Mono, Mono, Mono — už je to tu…“

10 )

Marco byl otřesený. Lidé poklidně proudili kolem něho po molech mezi loděmi, ale v něm to vřelo.

Klan ho našel. Náhle ho připravili o bezpečí všedních dnů, ba co hůř, ocejchoval ho svým prázdným pohledem mrtvý muž.

Trápilo ho velké dilema. Co si má počít, když mu instinkt napovídá, aby z Kodaně jednou provždy zmizel, je-li mu život milý, ale na druhou stranu to nemůže udělat?

Musí ochránit své přátele před Zolovými hrubými způsoby a musí bránit i sám sebe. Ale v jakém pořadí postupovat?

Zahleděl se do dálky, daleko za stěžně před sebou, a pokusil se najít ztracený klid. Nejdřív musí zavolat Eivindovi a Kajovi, aby je varoval, a později se nějak dostat ke svým věcem v bytě. Bez nich to nepůjde, přišel by o několikaměsíční náskok v cestě za svým cílem.

A konečně by měl koukat obejít své chlebodárce a nechat si zaplatit, co má u nich k dobru. Pomalu se mu sešla pěkná sumička.

Marco se chytil za hlavu. Při pomyšlení na zrzavého muže se mu udělalo špatně. Musí zjistit, jestli tam ten letáček ještě visí, a vroucně doufal, že ano. V tom případě by ho mohl strhnout a ledacos si ověřit. Možná by pak pochopil, proč jeho otec…

Zavrtěl hlavou. Kéž by se Hectorovi nepodařilo vzít mu bundu s mobilním telefonem, pak by byly všechny jeho obavy zbytečné.

Místo toho se teď musí snažit, aby viděl jako hluchý a slyšel jako slepý.

U telefonního automatu na mince na nádraží Svanemølle se pokoušel se zavřenýma očima vzpomenout na číslo Kajovy a Eivindovy čistírny. Jak byla ta poslední čísla? Bylo to 386, nebo 368, nebo ani jedno z toho? Na mobilním telefonu by stačilo jedno zmáčknutí a bylo by to, jenže teď sotva, když Hector…

Až na pátý pokus se po vyzváněcím tónu, který tikal jako metronom, malinko uklidnil. Jenže pak se zapnul záznamník.

„Dovolali jste se do Kajvindovy rychločistírny,“ ozval se Eivindův měkký hlas. „Je nám líto, ale právě tu nejsme. Pravidelná otvírací doba je…“

S těžkým srdcem zavěsil. Proč tam nejsou? Že by se tam stavili Zolovi chlapi? Pevně doufal, že ne. Nebo že už by šli domů? To těžko, bylo ještě brzy, to by nikdy neudělali. Ale co tedy? Jak je má varovat, když se nesmí přiblížit k jejich čtvrti? Rozhodně ne hned.

Pak mu došlo, proč je čistírna zavřená. Vždyť je přece středa, tak proto. Kaj si celé měsíce stěžoval na problémy s močovým měchýřem, ale k doktorovi by sám nešel. Proto mu Eivind slíbil, že půjde s ním, vždyť to Marco věděl. Cedulka „Dnes zavřeno“ visela ve skleněných dveřích, už když šel před pár hodinami kolem, jak jen na to mohl zapomenout?

Otočil se k lodím zády a uvědomil si, že křik racků a slaný vítr v něm naposledy na dlouhou dobu budí myšlenky na světlou budoucnost v nastávajícím životě.

Později se přiblížil k Østerbrogade shora od Strandboulevardu. Na otevřeném, asi šestisetmetrovém úseku směrem k náměstí Gunnara Nu Hansena se všechny pohyby na chodnících, kam až dohlédl, zdály být normální. Ale Marco dal přednost ochraně stromů a jarně zelených keřů, aby ho nebylo možno objevit zdálky, a proto se vydal oklikou přes ulici Jagtvej a zezadu parkem Fælledpark.

Ujít těch několik set metrů mu trvalo dvacet minut, protože se v žádném případě nechtěl nechat znovu nachytat. Kolem něj se na trávníku povalovala spousta lidí, slunili se v paprscích pronikajících větvemi, ale co jsou zač? Nejsou mezi nimi Zolovi špioni? Nejúčinnějším maskováním by tu bylo jednoduše si odložit. Hectora by to rozhodně mohlo napadnout, vždyť stydlivost nebyla pro Zolův svět zrovna typická.

Marco si podrobně prohlédl náměstí, ke kterému došel vedlejší ulicí. Opět tu bylo příliš mnoho lidí a barev. Která z těch barevných skvrn by mohla vyskočit a vrhnout se na něj? U kterého stolku by se mohl někdo otočit a neznámá záda by se proměnila v dobře známý obličej? Bylo tu šíleně moc zad a barevných skvrn, na které by si měl dát pozor. Všechny kavárenské stolky byly obsazené a okolo posedávali na dlažbě mladí lidé a v povznesené náladě nechávali kolovat láhev.

Marcův žebřík podle všeho zůstal tam, kde ho nechal. A za sochou našel kyblík s veškerým příslušenstvím.

Zvláštní, že ho nikdo nevzal. Jak si to má vyložit? Instruoval Zola Hectora, aby tam všechno nechal? Nemělo Marcovo nářadí posloužit jako vábnička?

Marco si založil ruce v týl a protáhl se. Bolest žaludku pro něho byla prodloužením nervových spojení v mysli a právě o sobě dávala vědět víc, než se mu líbilo. Zlá předtucha byla to nejhorší, co Marco znal. Radši mít katastrofu na očích, rovnou tady přede všemi, a vědět, co přijde.

Vyskočí Hector odněkud, jakmile Marco vkročí na volné prostranství? Jsou ve čtvrti další členové klanu? Měl by volat o pomoc, kdyby ho chytili?

A reagoval by na to vůbec někdo? Pochyboval, protože Dánové se většinou drželi zpátky, když se něco semlelo, toho byl nesčetněkrát svědkem. Kolikrát se lidem na ulici nepodařilo zastavit Marca nebo další členy klanu při páchání trestných činů, a přitom se za nimi rozléhal křik a osočování z krádeže? Kdepak, dřív mu tahle pasivita skýtala bezpečí, ale dnes se cítil nesvůj.

Marco našlapoval po dlaždicích s největší opatrností a krok za krokem se blížil ke sloupu. Když ho konečně obešel, zjistil, že letáček zmizel a špachtle leží dole na zemi.

Jak to, že je pryč? Všiml si snad Hector, jak se na něj dívá?

V duchu si přitakal. Třeba ho strhl právě proto, aby se mohl poradit se Zolou, jestli je ten plakátek důležitý a proč se o něj Marco zajímá.

Ačkoli ta úvaha dávala jakýsi smysl, stejně nechápal, proč letáček odstranili. Hector mohl o mrtvém sotva něco vědět a navíc byl strašně hloupý, takže proč by se vůbec zajímal o nějaký letáček na plakátovací ploše?

Marco zíral na prázdné náměstí. Zatraceně. Byly na něm informace, které by se mu hodily.

„Hej,“ zavolal na něj někdo dánsky.

Marco sebou leknutím trhl. Přišel ten hlas zezadu? V tom případě by uskočil směrem ke stadionu Parken a nechal by všechno, jak to leží a běží. Neznal ten hlas, ale neznal ani všechny Zolovy spolupracovníky.

„Hej, klídek, kámo. Vzal jsem si jeden z těch plakátů, cos odškrabal a hodil na zem. Doufám, že ti to nevadí, protože jinak bych ti ho vrátil. Ale abys rozuměl, ségra byla na tom koncertě, tak jsem chtěl…“

Marco se s ulehčením nadechl až do břicha, zatímco mu kluk sedící na zemi, obklopený chichotajícími se dívkami, strkal pod nos zmačkaný plakát. Zval na včerejší koncert Sade ve Foru.

Marco krátce kývl a přitáhl si žebřík k sobě. Potřeboval co nejdřív zmizet, protože tu stál už příliš dlouho.

Nepřipadalo mu šikovné utíkat s celou cinkající výbavou na sobě, ale neodvažoval se udělat nic jiného.

Když si pospíším, možná bych mohl projít celou trasu a podívat se, jestli někde jinde nevisí nějaké další letáky, přemítal.

A pak, až zapadne slunce a na ulicích nebude tolik lidí, by mohl zajít do kanceláře výlepové služby, vyzvednout si peníze a obejít obchodníky a poprosit je, aby se o něm nezmiňovali, kdyby se u nich objevili Zolovi lidé.

Až s tím bude hotov, zaměří se na muže z letáku. Třeba by něco našel na internetu, říkal si.

Jestli se v Zolovi nemýlí, nakonec to asi stejně nevyjde, ale přesto by se chtěl u Kaje s Eivindem k večeru zastavit.

Musí si ale dát velký pozor, protože kdo ví, jak Zola v této situaci zareaguje? S největší pravděpodobností už k nim dávno někoho poslal, aby to tam prohledali.

Ale oni bohudíky nejsou doma.

Ohlédl se, zhluboka se nadechl, zavřel oči a sepjal ruce. „Dobrý Bože,“ říkal si v duchu. „Jestli k nim půjdou, ať jim nic neudělají. A nedopusť, aby našli moje úspory.“

Okamžik počkal a pak se pomodlil ještě jednou, aby své prosbě dodal váhu, na kterou Bůh dá, jak mu kdysi vysvětlila matka. Když otevřel oči a pokusil se načerpat klid z nového spojenectví, nebylo to snadné. Při pomyšlení, že by za pelestí našli jeho peníze, ho mrazilo.

Jedinou jistotu v jeho dalším životě.

O pár hodin později, když už se Marco téměř vzdal naděje, nakonec daleko na ulici Strandvej přece jen našel, co hledal. Bezvýsledně oškrabal čtyři sloupy až k zemi, ale na pátém odhalil hned dva plakátky najednou.

Vyřízl je, složil a zastrčil si je za košili. Našel, co hledal, ale příliš se z toho neradoval. Měl totiž překvapivě silný dojem, že na sebe vzal úkol a zodpovědnost za to vypátrat, kdo William Stark byl a možná i za jakých okolností zmizel.

Co měl společného se Zolou a Marcovým otcem? Od možných odpovědí na tuto otázku se odvíjela spousta rozličných věcí.

Nejlepší by bylo, kdyby dostal Zolu za mříže a zároveň nezpůsobil žádné problémy otci. Jenže když to nepůjde, musí zvážit i možnost, že zaplatí oba.

Marco si pevně tiskl založené paže, protože mu všechny ty myšlenky působily bolest. Svého otce miloval, ale zároveň ho za jeho slabošské jednání v Zolově stínu nenáviděl. Nic dobrého jim to nepřineslo a nutně to muselo skončit zradou. Kolikrát si přál, aby jim s matkou zajistil život bez Zolových pravidelných dávek jedu? Kdepak, Marco už toho měl dost.

S tím se musí něco udělat.

Chtěl zajít do knihovny, jak byl zvyklý, ale netroufal si. Dal přednost Kasimově internetové kavárně, která se nacházela v nejméně atraktivní části ulice Nordre Frihavnsgade, tak blízko stanice Nordhavn Station, že by se k ní v případě nouze dostal během několika vteřin přes Kasimův dvorek. Proto se usadil dozadu do pološera k hučícímu počítači a zadal jméno Williama Starka.

Překvapily ho tisíce zobrazených odkazů, a tak hledání omezil na stránky v dánštině. Přesto se mu zobrazilo několik tisíc odkazů.

Většina stránek byly kopie téhož, ale hlavní myšlenka se dala vyčíst snadno. William Stark nebyl žádný chudák, kterého by omrzelo nocování v zatuchlém spacáku na ulici nebo který by se denně zpíjel do němoty nebo byl pomatený. Stark byl naprosto obyčejný muž, měl dobrou práci, jejíž náplň Marco zcela nepochopil, takže si to bude muset zjistit později. Každopádně pracoval na ministerstvu a po návratu ze služební cesty do Kamerunu zmizel. Tolik se dalo tvrdit s jistotou.

Marco zvedl hlavu od počítače a zahleděl se na holou stěnu kavárny s podivným pocitem v žaludku. Proč musel William Stark zmizet? Na internetu nenašel ani náznak odpovědi. Zato se dozvěděl, kolik bylo Starkovi v době zmizení let a kde bydlel. Zanechal po sobě přítelkyni s dcerou a za mrtvého ho prohlásí až po uplynutí pěti let od zmizení.

Ověřil si telefonní číslo z letáčku na www.krak.dk, ale bezvýsledně. Pak zadal číslo přímo do Googlu, aniž by očekával nějaký výsledek. Čísla mobilních telefonů lidé mění rychlostí blesku, a co teprve puberťáci. Ale přece jen ho našel na starých webových stránkách určených nemocným dívkám, aby si měly případně s kým popovídat. Číslo patřilo děvčeti postiženému bolestivou nemocí.

Marco se opatrně dotkl čísla na monitoru. Takže dívka, která vyrobila letáčky, byla nemocná, jmenovala se Tilde Kristoffersenová a přišla o nevlastního otce. Přišla o něho, protože ho Marcův vlastní táta…

Bylo to tak odporné, že se to ani neodvažoval domyslet.

Záblesk od vchodových dveří na druhém konci místnosti mu rozproudil adrenalin v krvi a přiměl ho zvednout hlavu. Dovnitř vešel jakýsi muž v haleně a Kasim, majitel obchodu, mu vyšel v ústrety a objal ho. Nebezpečí bohudíky pominulo.

Marco vstal a předstoupil před oba muže. „Kasime, nemohl bych si od vás koupit mobilní telefon?“ zeptal se. „Svůj starý jsem ztratil.“

Starý Ind neodpověděl, jen pohybem ruky svému příteli naznačil, aby byl tak hodný a měl chvíli strpení, než se mu bude moci věnovat.

Kasim zatáhl Marca do zadní místnosti, která byla pro Inda v mnoha směrech netypická. Byla světle, ale nikoli bíle vymalovaná, zařízená nábytkem z Ikey s přihrádkami ve všech velikostech. Po těžkých kusech z tmavě mořeného masivu nikde ani stopy. Za stolem stála zelená, žlutě žíhaná kancelářská židle a z rádia se linuly tóny klasické hudby. Nesvítily tu žádné tepané mosazné lampy ani televizní obrazovky se starými bollywoodskými filmy.

„Posluž si,“ řekl Kasim a vytáhl zásuvku. „Mám tu pár starých mobilů, jeden si vezmi, ale SIM kartu si budeš muset koupit. Mám i karty pro volání do zahraničí.“

„Stačila by mi simka a dobíjecí karta. Měl byste tu za dvě stovky?“ Marco sáhl do kapsy a vytáhl bankovku. „Mám u sebe jen padesát korun, ale můžete se na mě spolehnout.“

Sluncem osmahlý muž se na něho podíval a bylo jasné, že právě tato věta už mu v životě způsobila nejednu nepříjemnost.

„Samozřejmě,“ rozhodl se po několika vteřinách. „Se vším všudy, včetně poplatku za internet, mi dlužíš tři sta padesát korun.“

„Děkuju. Mohl bych se ještě na chvilku posadit k počítači? Potřeboval bych si dohledat nějaká telefonní čísla. Nepamatuju si totiž čísla známých z hlavy.“

„To jsem předpokládal,“ odpověděl Kasim.

Telefonní hovory ho zdrtily. Zelinář, hokynář i chlapík, který mu zajistil vylepování plakátů, byli vzteky bez sebe. Do čeho se to prý namočil, když se po něm shánějí taková podezřelá individua? Má snad opletačky se zákonem?

Zklamal je. Nejpregnantněji to vyjádřil majitel krámku s cyklistickými potřebami. Nehodlají mít, do prdele, nic do činění s klukem, po kterým jdou takový svině. Patří k mafii, nebo co?

Všem vyhrožovali, že jim krám podpálí, jestli nekápnou božskou, co o Marcovi vědí, takže to všichni udělali. Hokynářovi rozmlátili prodejní pult a dali mu pár přes hubu.

Marco si opět připadal zcela opuštěný a sám.

Vytáhl tedy papír, kam si poznamenal dívčino číslo, rozložil ho na stole vedle počítače a zavolal jí jako poslední.

Po pár vteřinách se ve sluchátku ozvala hudba a nějaký ženský hlas pravil, že „volané číslo je dočasně nedostupné“.

Pěkný opis pro „volané číslo neexistuje“.

Vjezd naproti Eivindovu a Kajovu přízemnímu bytu s oblibou využívala mládež z ulice ke kouření a muchlování. Stála tam opřená kola, o kterých nikdo netušil, komu patří nebo proč tam vůbec jsou. Nad množstvím cigaretových nedopalků by každý kuřák v nouzi zajásal. A mezi tím vším se přitisknutý ke stěně a s pohledem upřeným na tmavá okna tísnil Marco.

Čekal už hodinu a klidně by tam vydržel mnohem déle, kdyby to bylo nutné. Nevkročí zpátky na ulici, dokud se naproti v přízemí nerozsvítí světlo nebo dokud nespatří Eivindovu či Kajovu siluetu.

Několikrát ho vyrušil párek zamilovaných hrdliček, které ho posílaly do horoucích pekel, když vycítily, že se odtud dobrovolně nikam nehne.

Bylo mu to jedno. Myslel jen na Kaje s Eivindem, na svoje věci uvnitř a na to, jak by se spojil s dívkou jménem Tilde, když už její číslo nefunguje. Protože než se vydá s letáky, které má schované pod košilí, na policii, má v úmyslu dozvědět se trochu víc.

Třeba by mu Tilde nebo její matka pomohly najít spojitost mezi Williamem Starkem, Zolou a jeho otcem. A kdyby ji nesehnal, tak každopádně ví, kde dřív bydleli. Má adresu, takže třeba narazí na někoho ve Starkově domě, s kým by si mohl promluvit.

Šouravé kroky zaslechl ještě dřív, než rozeznal postavu blížící se proti slunci z konce ulice. Muž lehce napadal na jednu nohu, jako by mu pod tíhou těla podklesávalo koleno, a rozvážným tempem míjel příčné ulice, spojnice s okolními čtvrtěmi. V ruce třímal dva igelitové pytle z čistírny. Nosíval v nich zpravidla faktury nebo účtenky, které se chystal roztřídit a zkontrolovat. Takže se Eivind poté, co byli v nemocnici, zastavil v čistírně. Ale jak to, že jde sám? Když Kaj není s ním, kde tedy je? Snad není opravdu vážně nemocný? Že by se Eivind proto tak vlekl? Nebo je jen unavený?

Marco si dělal starosti. Dobře že jde, ale stejně se mu to nelíbilo. Třeba si na něj Zolovi chlapi počkali v bytě, a proto vystoupil z průjezdu do světla pouličních lamp.

Když Eivind Marca poznal, obdařil ho úsměvem, za který by se nemusel stydět ani vlastní táta. Ale hned jak si všiml, že porušil zaběhané pravidlo, zamračil se.

„Co tady postáváš, Marco?“ zeptal se a pohlédl k bytu. „A proč není nikdo doma?“ podivil se. Marco zarytě mlčel, okna zůstala potemnělá a Eivind rychle zvážněl.

„Eivinde, proč s tebou není Kaj?“ zeptal se Marco.

„Copak není uvnitř?“ vytratily se mu poslední známky úsměvu z tváře.

„Já nevím, ještě jsem tam nebyl. Myslel jsem, že jste spolu.“

„Panebože.“ Eivind se v následující vteřině očividně chystal — hnán zlou předtuchou — vystartovat ke vchodu, rozrazit dveře a vpadnout do bytu. Cit k milované osobě se najednou změnil v pouhý strach. Bída a neštěstí, které člověka pronásledují, když někoho ztratí, se ke mně nebezpečně přiblížily, napadlo Eivinda na chodníku a Marca také.

„Počkej!“ vykřikl Marco, „dovnitř nemůžeš. Možná tam na mě někdo čeká, Eivinde, a s těma by ses neměl potkat.“

Eivind se podíval na Marca, jako by se ocitl tváří v tvář největšímu životnímu zklamání. Upustil pytle a navzdory varování se vrhl přes ulici. Po pár vteřinách se v bytě rozsvítilo světlo a prvním oknem pronikl ven Eivindův nářek.

Marco se přitiskl ke zdi. Jestli zevnitř uslyší nějaký ruch, uteče. Bylo to zbabělé, ale pokud se dveře do ulice prudce otevřou, musí bleskurychle zmizet. Takové věci ho napadaly s bušícím srdcem a s vědomím toho, že Zola skrze něj vypustil všechen jed a zlo, které ztělesňoval. A pak si vzpomněl na peníze, které má uložené za pelestí. Zastyděl se, ale myslel na ně ze všeho nejvíc.

„MARCO!“ zavyl Eivind zevnitř. Nebylo to volání o pomoc, ale výraz zlosti, která v Zolově světě často doprovázela způsobené násilí, jak se Marco mohl nesčetněkrát na vlastní kůži přesvědčit. Nikdy Eivinda neslyšel takhle zařvat.

Rychle se rozhlédl. Nikde nic.

Přešel proto ulici a vstoupil do domu. Dveře bytu zely dokořán a kromě Eivindova horečnatého projevu se z nich linuly na tuto vzdálenost neidentifikovatelné zvuky.

Jako v každé domácnosti homosexuálů, do které se vloupal, tvořila i zde předsíň jakousi předehru k zařízení a duchu celého bytu. Již zde, v tomto úzkém průchodu, bylo jasné, co jeho obyvatelé pěstují a zbožňují. V Eivindově a Kajově případě lásku k hercům zaniklé éry, zejména pak k herečkám, jejichž fotografie si nechávali exkluzivně zarámovat do mahagonu, ba dokonce i do stříbra, a pak je umělecky rozvěšovali po stěnách jako ikony v severoitalských svatostáncích, ke kterým se Marco utíkal. Teď se ale zbožňované obrazy válely po zemi mezi roztříštěným sklem a rozbitými rámy. A na konci tohoto chaosu rozpoznal Marco na prahu další místnosti špičky bačkor a málem se mu zastavilo srdce.

Rychle mrkl do prostor, které míjel, a vstoupil do obývacího pokoje.

Pohled, který se mu naskytl, sice očekával, ovšem bylo to vážné.

Eivind klečel vedle Kaje a držel ho za hlavu. Bohudíky ještě dýchal, měl otevřené oči, ale krev na obličeji a okolo něho prozrazovala, že to snadno mohlo skončit i jinak.

„Cos to provedl, Marco?“ zaskřehotal Eivind. „Co je to za lidi? K čemu ses to připletl, ty zatracenej spratku? K nám domů už to ale tahat nebudeš, je ti to jasný? Tak dělej, kdo to byl? Vždyť to víš!“

Zavrtěl hlavou. Ne proto, že by nechtěl nebo snad nemohl odpovědět. Vrtěl hlavou, protože tím nejlépe vyjádřil svůj stud.

„Zavolej rychle sanitku. Na co čekáš, tak DĚLEJ! A pak koukej mazat. A ne aby ses vracel, rozuměls? JDI PRYČ!“

Marco telefonoval a plačící Eivind se na zemi snažil utěšit svého životního partnera. Když si Marco chtěl v pokoji vyzvednout své věci a s ulehčením zjistil, že s pelestí nikdo nehýbal, přiřítil se Eivind.

Bledý rozčilením, s pocity, které v lidech vzbuzuje naprostá a bezuzdná zuřivost, se po Marcovi ohnal a rozkřikl se: „Dej sem klíče a koukej zmizet, ty cikáne. Hned.“

Marco protestoval a prosil, aby mu Eivind dovolil vzít si své věci, ale ten se po něm v zoufalství znovu ohnal a prohledal mu kapsy, dokud klíč nenašel.

Chtěl se jednoduše ujistit, že se k nim Marco už nevrátí.

Naposledy viděl Marco Eivinda, když rozrazil okno a vyhodil na ulici všechny jeho světské statky.

Všechny až na peřinu a to, co měl schované za pelestí.

Takže to nejdůležitější Marco nezískal.

A páreček hrdliček v průjezdu naproti z toho měl legraci.

11 )

Carl večer čekal před domem, až v kuchyni zhasnou. Na Mortenův soustrastně shovívavý výraz ani Mikovy gestalt terapeutické záchranné manévry nebyl zvědavý. Chtěl se dostat co nejrychleji do postele a lízat si rány, dokud neobroste mechem.

Mona mu dala kopačky a on netušil proč. Nechápal to, zejména proč to udělala zrovna teď, a už vůbec netušil, proč se mu ji nepodařilo oblouznit svým pověstným šarmem dřív, než v několika větách rozmetala všechno, k čemu se upínal. Nic nechápal a měl pocit, že to ani nikdy nepochopí. Co se týče žen, tak rozhodně ne. Jsou zvláštní a předvídatelně nepředvídatelné. Na omak měkoučké a heboučké, ale uvnitř drsné a nesmlouvavé.

Kdy si to konečně zapamatuje?

Vyplížil se po schodech do prvního patra s prachmizernou náladou a svalil se oblečený do postele. Pokusil se vše si rozmyslet a odhadnout, jaké to pro něj bude mít následky. Normálně by v případě, kdy se mu kolem krku stahuje smyčka opatřená gordickým uzlem, sáhl po telefonu a zavolal Moně, ale co teď? Co si počne?

Café Boheme Carl sice nevybral, ale když se v tak exkluzivní restauraci s výhledem na Esplanádu konečně uvelebil, musel uznat, že to zdaleka není nejhorší místo pro to, co zamýšlel. Na podobnou příležitost čekal už dlouho, ale že přišel ten pravý čas, to mu došlo teprve před několika dny, když v zapadlých uličkách za obchodním domem Magasin našel krámek s božskými šperky od jednoho ruského umělce.

Pod vlivem přehnaného očekávání si vzal prsten s sebou, a když se mu zahleděla do očí, nahmatal hedvábný sáček v kapse.

„Chtěla bych si s tebou promluvit, Carle. Jsme spolu už dost dlouho a měli bychom si ujasnit, kam to povede.“

Carl se zaradoval. To nemá chybu, lepší úvod by si nemohl přát.

Sevřel v prstech jemné hedvábí, připraven svůj poklad vmžiku vyložit na stůl, jen co Mona navrhne, aby jejich vztahu dali nějakou pevnější formu. Sestěhovat se, zajít na radnici, cokoliv si bude přát, Carl je svolný ke všemu. Samozřejmě by doma trochu narazil, ale dovolit by si to mohli. Dokud bude mít Carlova domácnost Hardyho pevný příjem za Mortenovo pečovatelství a něco bude přispívat i Mika, nemusí Magnolievangen číslo 73 měnit majitele.

„Jak to s námi bude, Carle? Zamyslel ses nad tím někdy?“ zeptala se Mona.

Usmál se. „Jo. Chtěl jsem…“

Celá zjihla a Carla to tak dojalo, že se odmlčel. Dostal chuť se s ní pomazlit. Ucítit v dlaních její broskvovou pokožku, políbit ji na jemná ústa, když vtom si uvědomil, jak krátce a rozhodně oddychuje — takový reflex zpravidla svědčí o zásadních rozhodnutích s konečnou platností. Ale protahovala to, nepochybně. Což bylo v pořádku. Zásadní okamžiky se nesmějí uspěchat, hezky pěkně pomaloučku polehoučku.

„Carle, moc si tě vážím,“ pravila. „Jsi báječný chlap, ale co dál? Tolik jsem si s námi lámala hlavu. Co by se vlastně změnilo, kdybychom se dali víc dohromady? Kdybychom spolu bydleli a ráno se vedle sebe probouzeli?“ Vzala ho za ruku a stiskla ji pevněji, než čekal. Očividně pro ni nebylo lehké se odhodlat; třeba by byla radši, kdyby to udělal on. Jenže Carl se jen usmíval. Kdepak, ať si na svou otázku odpoví sama, jinak se žádný prstýnek vytahovat nebude.

Promluvila nečekaně věcně. „Obávám se, že by se patrně zas až tak moc nestalo. Brzy bychom si neměli co říct a dobrý sex, který občas provozujeme, by se rychle stal zřídkavější, nemyslíš? V poslední době ses mi odcizil, už to nejsi ty, Carle, takže by možná bylo dobré to ukončit. Zapomínáš, na čem se dohodneme, a často jsi duchem nepřítomný, když jsi se mnou, s mou dcerou a vnukem. Nevídáme se tak často jako dřív a ty se odmítáš podívat pravdě o své situaci do očí. Vykašlal ses na terapii, přestože jsi mi to slíbil. Tohle nikam nevede, Carle, a mně chybí nějaký posun, a chybí mi už dlouho. Vlastně příliš dlouho, pokud mám být upřímná. Měli bychom toho nechat.“

Carl ztuhl. Chystal se pronést něco zásadního a převratného, ale tohle mu vzalo dech. Co si to o něm myslí? Oklepal se, nemohl se soustředit, v hlavě mu rotovaly myšlenky a slova mu uvízla v hrdle. Moně se nic takového nedělo, působila vyrovnaně. Přesně za to ji měl v jiných situacích tak rád.

„Nevím, proč jsme si o tom nepromluvili dřív, vždyť se tím koneckonců živím,“ pokračovala. „No, tak jsme to konečně probrali, protože nikdo z nás už mladší nebude, viď, Carle?“

Mávnutím ruky naznačil, aby toho na chvilku nechala. A pak se jí během několika minut pokusil vysvětlit, že to přesto všechno zatím bylo fajn, i když si taky samozřejmě myslel svoje. Zmobilizoval všechny síly k sebeobraně a pokusil se Monu okouzlit uceleným názorem, dával si pozor na každé slovíčko i intonaci, aby si příliš dlouhé odmlky nevyložila jako výraz lhostejnosti a ty příliš krátké aby neodhalily jeho nervozitu.

Panebože, ty pauzy mu ale daly zabrat.

Nakonec se mu ji snad podařilo zpracovat a obměkčit. Jako by celá ta mizérie pramenila z jakési krize v zastavení na půli cesty a Mona to od něho potřebovala slyšet. Dovolil si v tak vážné situaci drobný úsměv a zvolil otevřený konec, vhodný pro všechny vzájemně si rovné dospělé lidi.

„Takže jsem jedno velké ucho, klidně spusť a něco navrhni, Mono.“ Na okamžik ho zaplavil příjemný pocit, že je zpátky v sedle. Brzy si to přebere a poddá se a za odměnu dostane malý, ale velmi hodnotný dárek.

Trpce se usmála a přikývla. Místo toho, aby mu vyšla vstříc a potkali se někde v půli cesty, kde by si mohli každý za sebe slíbit, že se vynasnaží sdílet společné a dávat prostor spontaneitě, využila šance a obrátila jeho vlastní slova proti němu.

„Dobře, Carle, tak v tom případě ti pěkně děkuju a navrhuju, abychom se v budoucnu soustředili každý na svůj vlastní život.“

Zasáhla ho tou větou jako beranidlem. Naprosto ho odrovnala v sebepojetí a vnímání reality. Vůbec ji nepoznával.

A prsten jí neukázal.

Na ten už bylo pozdě.

Bylo to těžké ráno, trvalo mu nekonečně dlouho, než se vtěsnal do obvyklé formy Carla Mørcka. Bůhví jak se vůbec dostal do města. Vnímal jen červená světla aut před sebou a vzpomínal na výraz v Moniných očích, poté co ho vystrnadila ze svého života.

Rozhrabal stohy se spisy po stole tak, aby si přes ně mohl pohodlně přehodit nohy a dohnat, co v noci nenaspal. Tělo i duše si to žádaly. Jenže sotva se usadil, objevila se Rose v celé své kráse a dožadovala se pátrání, o kterém mu včera říkala.

Jako by netoužil po ničem jiném, než si včerejšek jakýmkoliv způsobem připomínat.

Carl se pokusil probudit k životu své mozkové závity, přece jen byl v práci, ale myšlenkám cirkulujícím kolem Mony se nechtělo opustit zajeté koleje. Utrpěl šok, který mu nedopřál víc než tři hodinky neklidného spánku, a zastínil dokonce i Hardyho neuvěřitelný úterní pokrok.

„Už se to nese, Carle.“ Snědá ruka strčila Carlovi a Rose pod nos šálky o velikosti náprstku a z hnědé jílovité substance zavanul odér, který kávu připomínal snad jen ve snu.

„Já ti nevím,“ zaváhal Carl při pohledu na hrnek, ale Asad ho ubezpečil, že pokud je mu známo, po požití cikorky dosud nikdy nikdo nezemřel, ba právě naopak, podle jeho babičky má, jak zavzpomínal, blahodárné účinky.

Cikorka?! Tím trápili nebohé spoluobčany za druhé světové války. Skutečně se zdařil tento výpad proti staletí trvajícímu zušlechťování předností kávového zrnka a cikorka přežila světový armageddon? Šílená nespravedlnost.

„Jak říkám, nezůstane po nás nic než plevel a švábi, až to tady nakonec stejně někdo všechno pošle do luftu,“ povzdechl si Carl.

Oba se na něho podívali, jako by ho postihlo akutní krvácení do mozku, ba dokonce si to pomyslel i on sám. Asi přeskočil několik dílčích výsledků v myšlenkovém procesu.

Nechal to být a zahleděl se na Rosin spálený nos. Vypadala skoro lidsky. „Proč je to vyšetřování pro tebe tak důležitý, Rose? Ještě jsme se nevypořádali s Anweilerem.“

„Anweilerův případ už přece není Anweilerův případ, ne? Je nevinný, na tom se doufám shodneme. Napsala jsem Bjørnovi hlášení a rozcupovala práci jeho oddělení na cucky. Došli jsme s Asadem k závěru, že by to chtělo buď si vážně promluvit s tím chlápkem, kterého ta mrtvá opustila, nebo zjistit, jestli nebyla technickej negramot.“

„Technickej negramot? Co je to hergot za výraz? Co to má znamenat?“

„Jestli nebyla disfunkční v užívání elektroniky. Neschopná zacházet s přístroji, které mají víc než jednu páčku nebo knoflík. V tomhle ohledu nemožnější než tchyně, která si přečte návod, ale nic nepochopí, přechod z pevné linky na mobil je pro ni horor, stejně jako vyměnit valchu za hustější bílý zboží. Znáte ten typ?“

Asad nadšeně přikyvoval. Beztak to byla jeho práce, taková definice.

„No tak dobře! Vy si teda myslíte, že k požáru na tom hausbótu došlo omylem? Že všichni experti, kteří se tomu věnovali, jsou povrchní idioti a místo aby se do toho pořádně dali a sáhli si přitom až na dno, tak vzali zavděk nejpravděpodobnějším možným řešením?“

Asad se přihlásil a Carl na něj zůstal nevěřícně zírat. Od čeho mu roste tolik chlupů na prstech? Že by ta cikorka?

„To se vám povedlo, Carle. Zmínil jste se o dnu a my tady máme loď. Chci říct, že taky klesla ke dnu, že jo?“

Carl se zamračil. Snad se jeho dva nejspolehlivější a jediní spolupracovníci nenalívali celou noc citronádou na kulturní akci v bispebjerské mateřské školce? Panebože, kdyby mu tak jen chtěli dát pokoj.

Carl se obrátil k Asadovi. „Co říkala hasičská vyšetřovací služba?“

„Ech, nemyslí, že by se na palubě nacházelo něco, co by mohlo způsobit tak mocný výbuch. Žádné plynové bomby ani…“

Rose mu skočila do řeči. „Když je člověk levej, tak dokáže i nemožný. Stačí správná kombinace třeba laku na vlasy na kuchyňském stole, plynového vařiče, ze kterého uniká plyn, protože ho zapomněla zapálit, nebo petroleje v kachlových kamnech, acetonu nebo odlakovače na poličce. A pak si uvědomte, čím se Anweiler živil. Nebyl snad bedňák a osvětlovač? Copak neměl hromadu propriet, který se dají parádně rozžhavit? Třeba tam nechal nějaký projektor a jí se ho nedopatřením podařilo zapnout. Třeba spadl na gauč, kde se povalovalo pár láhví denaturovaného lihu. Je tolik možností, o kterých netušíme, a mně je to popravdě řečeno jedno, protože to není naše věc. Měla jsem jen zadrnčet na pár zvonků. Zbytek ať si vyřídí ti chytráci z druhýho patra sami.“

Carl se zhluboka nadechl. S takovou fantazií si Rose nemusí dělat obavy o budoucnost, zrodila se nová Agatha Christie.

„Jo, a Carle, ještě byste si mohl vzpomenout, jak to s tím Anweilerem vypadalo včera. Nebyl jste to čirou náhodou právě vy, kdo ho odmítal?“

Carl se narovnal a v duchu vklouzl do pracovního oděvu. Nastal čas skoncovat s tou zpropadenou citovou kocovinou a připomenout té drzé ženské, kdo z nich má na dveřích mosaznou tabulku a kdo ne.

„Že by? Ale přesně vím, kam tím míříš, a odpověď zní ne, že dneska se nic nového vyšetřovat nebude, na to vem jed. S novým případem se nezačíná, dokud se ten starý nedokončí, a obzvlášť ne tehdy, pokud se pořádně neprošly všechny aspekty věci, jasný? Nevyřešených případů máme víc než dost.“

Asad se tetelil radostí. Jako když člověk za mrazivé zimní noci vystrčí ruku nebo nohu zpod vyhřáté peřiny, ale stihne ji vtáhnout zpět do teplíčka dřív, než mu umrzne. Na Asadovi bylo vidět, jak moc se těší na Rosinu reakci.

„Rád bych věděl, co bysme si počali s dalším případem?“ pokračoval Carl. „Nezapomnělas na všecky ty, co visí na chodbě? Ty s Asadovými červenobílými provázky? Kolik jich tam teď máme, Asade?“

„Červených provázků?“

„Ale ne, případů.“

Rosina maskarou obtěžkaná víčka zabubnovala k útoku. „Je jich tam dvaašedesát, myslíte, že neumím počítat? Ale tenhle je…“

„Poslechni, Rose, v Anweilerově případě nebyli v druhým patře příliš důslední, ale to se nám klidně může stát taky, jestli právě teď nepospojujeme všechny zpřetrhané nitky.“

Asad horlivě přikyvoval. Převedl tím do mimické formy prostý syntaktický jev.

„Musíme si uvědomit, že hasičská vyšetřovací služba pracovala za velmi ztížených podmínek. Loď úplně vyhořela a ještě se potopila, k tomu si připočti špatné počasí a ještě relativně silný proud v přístavu. Hergot, Rose, technici, kteří se takovými věcmi zabývají, nejsou žádní amatéři.“

Rose se zatvářila kysele.

„Škaredíš se na mě zbytečně, protože to jsou vážně profíci, a já to musím vědět, jsem ve službě od dob, kdy tys byla ještě malej usmrkanec, a pokud to odmítáš uznat, tak jsi jím ještě doteď.“

Asad se poškrábal ve strništi a přehlušil tím Rosin povzdech.

„Tak jo,“ hlesl. „Promluvíme si s Anweilerem. Zjistíme, v jakým stavu byla ta loď. Jestli v dobrým, nebo špatným, a taky něco o oběti. Sestavíme si její profil.“

„Přesně tak, moje řeč, Asade. Když tak na ni poštvěte Monu Ibsenovou, ať má koho cupovat na cucky,“ usmál se pro sebe. Jestli si Mona myslí, že se ho zbaví, tak to se šeredně plete, to by musela odjet minimálně k psí hlídce Sirius dánského námořnictva do severovýchodního Grónska.

„Asad má pravdu. Tohle všechno si musíme ověřit, než ten případ založíme, a ty to moc dobře víš, Rose.“

Rose ani nepípla, ani se nepohnula, jen v duchu počítala do deseti. Člověk si u ní nikdy nemohl být jistý, jestli se ta doutnající nálož, kterou v sobě nosí, právě nechystá vybuchnout.

Carl se ušklíbl. Stálo by to za pokus.

„Jenže ty pro nás máš něco zajímavějšího, viď?“ A ukázal na letáček. „Učaroval ti, protože je to zrzek? Nebo jak se tak lehce opotřebovaně usmívá? Ta hloubka v jeho bezbarvých očích v tobě probudila mateřské city? Protože já na něm nic zvláštního nevidím.“

Přikývla a odjistila bombu, kterou vzápětí odpálila. „Jasně, Carle. Vy jste asi sotva svýho tátu tak zbožňoval jako ta holka, která vyvěsila tenhle leták.“

„A ty snad ano, Rose?“

Asad vykulil oči, div mu nevypadly z důlků.

Tohle asi zrovna říkat nemusel.

Než si Carl uvědomil svůj přehmat, Rose se otočila jako na obrtlíku a odkráčela. Na podlaze po ní zůstala taška s kabátem a ve vzduchu ledové „nashle“.

„Jejda, Carle,“ vyklouzlo tiše Asadovi.

Carlovi došlo, nač myslí. Radši osinu v zadku než být s Rose na válečné stezce, ale ať jde k čertu. K čertu s ní a celým Anweilerem a Marcusem navrch, vždyť se na ně vykašlal. Ať se jde bodnout i Bjørn a Vigga s Monou a celá ta sebranka. Ať mu všichni vlezou na záda a dají mu už konečně pokoj.

Carla zašimralo na hrudi a ten pocit se mu rozlil do stran. Nebylo to přímo nepříjemné, jen trochu znepokojující. Jako by se mu všechny žíly a tepny v trupu i končetinách naráz stahovaly a zase roztahovaly a nemínily s tím přestat.

Pak mu po zádech přeběhl mráz a oblil ho studený i horký pot, takže nevěděl, jestli jím třese zimnice, nebo se zalyká vedrem.

Kdyby ten nával strachu nezažil, musel by si myslet, že se na něj něco takového právě chystá.

Asi to bylo ono. Nebo mu jen Mona straší ve věži.

Třesoucími se prsty se natáhl po Rosině hrnečku a jedním lokem do sebe obrátil jeho vlažný obsah.

Zkřivily se mu všechny svaly v obličeji, jako by kousl do kyselého jablka. Ostrá pachuť žluklých kávových zrnek mu stáhla hrdlo a Carl zalapal po dechu. Teprve po chvíli křeč povolila a trochu omámený a zmatený zůstal civět do stropu.

Pak si povzdechl.

A tu Asad konečně prolomil ticho. „Už jsem byl nahoře za Larsem Bjørnem, jak jste mě tam poslal, prý mají Anweilerův případ pod kontrolou a Rosina kritika byla zcela nemístná.“

Carl si odkašlal, jinak by nedokázal promluvit. „Vážně to tak řekl? To mě teda překvapuje.“

„Jo, tvrdil, že na tom pořád dělají a že si na Anweilera došlápnou. Měl to fakt zmáknutý, Carle.“

Podívali se na sebe a Asad svou dýchací soustavou prohnal sarkastický zvuk, připomínající překvapivé zachrápání člověka, který trpí zástavami dechu ve spánku, a zaburácel smíchy.

„Dělám si prču, Carle. Nic nemá zmáknutý, leda prs.“

Carl se neubránil úsměvu. „Leda prd, Asade. Nemá nic, leda prd. Ale dobře. Asi bych měl zaskočit za Marcusem Jacobsenem. Mezitím buď prosím od té lásky a zavolej bývalému manželovi té zemřelé paní a požádej ho, aby se za námi co nejdřív zastavil. Můžeš mu dát na výběr, buď si pro něj dojedeme, nebo ať si vezme taxík.“

12 )

V kanceláři šéfa oddělení vražd panovala zvláštní nálada. Otevřít dveře do tohoto nedávno vzniklého konfetového pekla bylo jako vetřít se do chaosu na místě činu. Roztrhané a na kousíčky rozcupované útržky papírů, technické zprávy z laboratoří, fotografie, z kterých by se obyčejní lidé jen tak nevzpamatovali, obsah zásuvek vysypaný na psacím stole. Marcus Jacobsen se patrně pokoušel vytřídit své věci a uklidit kancelář, ale spíš to připomínalo nepokoje v Kodani na přelomu století, při kterých došlo k otevřeným střetům s policií.

„Kdo ti sem hodil granát, Marcusi?“ zavtipkoval Carl a marně hledal volnou plochu, kam by se posadil. Absolutně bez šance.

„Lis za chvilku přinese nějaký pytle na odpadky. Nepočkal bys půl hodinky, Carle?“

„Jen jsem ti chtěl říct, že oddělení Q se ujme Anweilerova případu. Podařilo se nám chytit nit.“

Šéf se zarazil s rukou zastrčenou v zásuvce plné zlámaných tužek, starých gum, vyschlých propisek a špíny, jakou dokážou šuplíky v několika málo letech produkovat po kilech. „To teda ne, Carle. Ten případ patří sem nahoru. Já jsem vám ho nepředal, Rose se na něm měla jen pocvičit. Už si vzpomínáš? Měl by sis konečně zvyknout, že vám patří jen ty případy, které vám pošleme. Nemůžete si je vybírat, jak se vám zlíbí — smíte si určit jen pořadí.“

„Marcusi, já jsem tě informoval a ber to ode mě jako dárek. Vyřešíme to dřív, než se naděješ, a uvidíš, že ti za to na rameno plesknou další medaili za zásluhy. Ve svých posledních dnech si zasloužíš aspoň jedno poctivě odvedený objasnění. A jak se ti jinak mimochodem vede, všechno v cajku?“

Marcus se znenadání narovnal. Nervová zakončení okolo jeho profesionální pleše byla zcela zjevně dočista odhalená. Jestli mu ta penze leze takhle na mozek už teď, jak ho asi nahlodá za týden nebo za rok? Mohl si to hergot ještě rozmyslet. Kolik mu vlastně je? Šedesát?

„Já tě varuju, Carle. Vím, co si o Bjørnovi myslíš, ale je to dobrej chlap, takže nemáš důvod si s ním začínat.“

„Dík za varování. Může mě klidně vykopnout, jestli se mu to nebude zamlouvat, mně je to jedno. Ale ať se potom zamyslí, co si s oddělením Q počne. Asi by nechtěl přijít o deset milionů, který vám díky němu spadnou do klína, nemyslíš? A kromě toho nemá ani ponětí, o čem v tomhle případě jde, to mi věř.“

Marcus Jacobsen se opřel hlavou do židle a zavřel oči. Třeba ho rozbolela hlava, ale Carl ho ještě nikdy tak odtažitého nezažil.

„Možná, a možná taky ne,“ pronesl ochable. „Jenže Bjørna by mohlo napadnout zařadit tvoje oddělení pod nějaké jiné, pokud po tom toužíš. Oddělení Q jsi vybudoval ty, ale navrhl ho Bjørn, ne já. Tak prosím tě nedělej žádný rozruch, ano?“

„Manžel té nebožky čeká na vrátnici, Carle,“ přišel ohlásit Asad. „Maká na vrtné plošině a právě byl na souši, takže jsme měli štěstí.“

Carl přikývl. „Vrtař?“ To nezní špatně. Takoví chlapi dovedou zatnout zuby a brát věci tak, jak jsou. Proto není těžké odhalit jejich tajemství.

Čekal muže s pěstmi jako svěráky a rameny, která by neuhnula ani o píď, ale mýlil se. Vlastně se dost podobal Sverru Anweilerovi. Očividně typ chlapa, kterému nemohla oběť požáru odolat.

Vedle Asada působil drobně. Jako by ho do sebe vcuclo vnitřní vakuum. Měl vpadlý hrudník, ramena úzká jako chlapeček. Jen v očích se mu kalila ocel. Vůle splnit, co se po něm žádá. Chlap ze správného těsta.

„Do jaký díry jste mě to kurva zatáhli? Vypadá to tu jak v mučírně.“ Zasmál se, až to zadunělo. „Takový věci se ale v Dánsku nesměj, to snad víte.“ Podal jim ruku a navzdory malému vzrůstu měl pevný stisk. „Ralf Virklund, Minnin manžel. Chtěli jste se mnou mluvit.“

Carl ho vybídl, aby se posadil. „Převzal jsem se svým asistentem vyšetřování požáru, při kterém přišla o život vaše žena. Podrobně jsme ho prozkoumali a domníváme se, že tam zůstalo ještě několik otevřených otázek.“

Mužík přikývl. Zdál se ochotný spolupracovat. Jestli byl neklidný, dovedl to dobře skrývat.

„Z podkladů vyplývá, že vás žena těsně před osudným požárem opustila. Napsala vám dopis, že si našla někoho lepšího. Mohl byste se k tomu nějak vyjádřit?“

Přikývl a uhnul pohledem, patrně na to nebyl nijak pyšný. „To jí nemůžu vyčítat. Přijde vám ideální sdílet lože s někým, kdo se doma ohřeje jen pár měsíců v roce?“

Trefa! Co na to hergot odpovědět? Pár měsíců v roce strávených s Monou by byl světový rekord. Proč na to musí myslet zrovna teď, do pytle?

„Takových je spousta,“ odpověděl Asad za něj a přehnaně mile se usmál. Aha, takže hrají na hodného a zlého policajta a na Carlovi je, aby se choval hnusně, což se mu právě skvěle hodí.

Carl se nahnul k vyslýchanému. „Poslyšte, Ralfe. Nechte si ty báchorky, jo? Snad si nemyslíte, že dává kdovíjaký smysl, aby si místo vás vybrala chlapa, který taky není nikdy doma, co říkáte?“

Nechápavě se na Carla zahleděl. „Už s tím prosím vás znovu nezačínejte. Několikrát jsem to policajtům vysvětloval, Minna toho chlapa vůbec neznala. Koupila si od něj hausbót a tečka, konec. Nic víc!“

Carl pohlédl na Asada. Jako rozvážný nomád, kterého se právě zeptali na radu, kde je nejlepší hledat ochranu před pouštním sluncem, všeznale a možná i trochu nepřítomně pokyvoval hlavou. Co má za lubem?

„Poslyšte, pane Virklunde. To, co nám tady teď tvrdíte, vůbec není zapsané v protokolu,“ pravil Carl. „A jelikož máme povinnost taková tvrzení zaznamenat, nedomnívám se, že byste je policii sdělil.“

„Vím s jistotou, že jsem to říkal. A taky jsem tvrdil, že jsem o požáru hausbótu a o tom, že je Minna po smrti, nic netušil, dokud mi to fízlové neřekli. V papírech doufám stojí, v jakým jsem byl šoku a že Minna s tím chlapem neměla nic společnýho, až na to, že od něj tu loď chtěla koupit, je to tak? Protože jinak ten protokol budu chtít vidět. To se snad smí?“

Carl se opět podíval na Asada. No tak, kamaráde, vrať se pěkně zpátky k nám do tepla, jsi na řadě, metal na něj očima blesky. Přece jen to byl Asad, kdo z nich dvou pročítal podklady podrobněji. Ovšem co teď dělá? Nic, sedí si pod palmou a usmívá se.

Vyletěl by z toho z kůže.

„Řekl bych, že jste svou ženu zabil, protože vám byla nevěrná, a že jste ohýnku trochu pomohl, aby se rozho…“

„Ralfe,“ skočil mu Asad do řeči. „Kolik litrů surové ropy se na takové vrtné plošině vlastně vytáhne, když je dobrej den?“

Virklund na Asada tázavě pohlédl. A nebyl sám.

„Já se jen ptám, protože pak je jasný, kolik plynu a dalších sraček spolu s tím vytáhnete. Asi jako ty kecy, kterejma nás tady krmíte, že jo?“

Chlapovi naběhla na šišce žíla.

„Volal jsem vašemu zaměstnavateli,“ pokračoval Asad s neprůstřelným úsměvem na rtech. „Mají vás tam fakt rádi, řekl bych.“

Na to Carl kývl a zabručel na znamení souhlasu, ale stále nechápal, kam míří.

„Když jsem se jich zeptal, pořád dokola mi opakovali, že jste strašnej pruďas. A rád dáváte najevo, že se ničeho nebojíte. Nemám pravdu?“

Muž lehce povytáhl ramena. Bylo na něm vidět, že se pro něho situace otočila špatným směrem.

„Hm, to máte pravdu. Ale Minnu jsem nikdy nebil, jestli vám jde o tohle. Občas se připletu k nějaké hospodské rvačce a tak podobně, ale nikdy jsem nebyl za násilí trestaný. To snad kurva víte, ne?“

„Asi bysme se s Carlem měli porozhlídnout po vašem společném bydlišti s Minnou a promluvit si o tom trochu podrobněji se sousedy, co vy na to?“

Odfrkl si. „Na to já vám kašlu. Sousedi jsou mi u prdele. Muslimové, Jutové, všechno jedna pakáž.“

On vážně jmenoval Juty, užasl Carl. Ten chlap jim plivl rovnou do ksichtu, copak se je snaží vyprovokovat? Takhle si obstarává ty rvačky? Velmi kreativní přístup.

Vtom Asad vstal, stále se širokým úsměvem na líci, a vrazil chlapovi jednu pěstí.

Bylo to velmi překvapivé a zároveň hanebně nesprávné, a to zejména zde, na policejní půdě.

Asad jediným posunkem zastavil Carlovy protesty. Tvářil se jakoby nic, klidně se sklonil nad Virklundem s rukama opřenýma o kolena a pátravě se mu zahleděl do obličeje, zamazaného krví z nosu.

Nebylo mezi nimi víc než deset centimetrů.

Kam tím hergot míří? Za chvilku chlap vyskočí a začne kolem sebe mlátit. Bylo vidět, jak se v něm vaří krev. Má Asad v plánu dostat ho za mříže za napadení úřední osoby ve výkonu služby? Měli by lhát, kdo uhodil první?

A vtom se oba muži nečekaně nahlas rozesmáli, Asad se narovnal a poplácal chlapa po rameni. Sáhl do kapsy a podal mu kapesník.

„Von má smysl pro humor, Carle, viděl jste to?“ smál se Asad.

A vrtař přikývl. Ve tváři mu ještě tepalo, ale zjevně mu bylo příjemné si to ujasnit.

„Jen když to nebudete opakovat,“ odpověděl.

„Tak mi nesmíte nadávat do Jutů,“ pravil Asad.

Bylo to k nevíře, jak se tomu ti dva pitomci dokázali smát.

Carla úplně odepsali, ale tomu to bylo jedno, neboť ho zviklali v názoru na Asada. Na jednu stranu ho Asadovo rezolutní vystupování zvláštním způsobem povzbudilo, protože svědčilo o tom, že už se uzdravil a zase se stává sám sebou. Ale na druhou stranu to vzbuzovalo otázku, co v něm, nebo lépe řečeno v jeho minulosti, ho naučilo zacházet s násilím tak kontrolovaně? S něčím takovým se rozhodně běžně nesetkával.

„Dovolte mi ještě otázku, než vás vyhodíme,“ řekl Asad.

Co tím chce říct? Tak snadno jim nevyklouzne. Vždyť sotva začali.

„Nebyla náhodou ta vaše jako hrom do police? Říká se to tak, ne?“

Chlap ucukl, jako by se ho Asad chystal uhodit železnou pěstí.

„Odkud tohleto sakra víte?“ podivil se.

„Tak byla?“

Chlapovi se v tvrdě zkoušeném obličeji usadily ve tvářích dolíčky.

„Byla tak strašně nešikovná, že ji moje matka ani nechtěla pustit k sobě domů na návštěvu. V životě jsem neviděl tolik rozmlácených porcelánových figurek, jako když jsme u ní byli s Minnou poprvé.“ Pokýval hlavou. „Jo, Minna byla fakt trochu zmatkař.“

Asad se tázavě zahleděl na Carla.

„Být zmatkař znamená totéž jako být z něčeho vedle, perplex nebo paf, Asade,“ vysvětlil Carl.

K porozumění to zaručeně nepřispělo.

„Podle vás teda neuměla moc zacházet s přístroji, elektronikou a takovými věcmi?“ pokračoval Asad.

Ralf Virklund se nafoukl. „Když zapnula toustovač, nespálila jenom toust, ale shořel jí celej toustovač. Ale…“

Zarazil se.

A všichni tři se po sobě podívali.

„Asade, dovol, abych ti řekl, že neschvaluju, abys mi v kanceláři mlátil lidi do krve,“ pravil Carl, když Ralf Virklund odešel. „Dlužíš mi vysvětlení. A je ti doufám jasný, že jestli tohle číslo ještě jednou zopakuješ, tak poletíš z kola ven, jo?“

„No to mě podržte, Carle. Vždyť jste viděl, jak se tu uvolnila atmosféra. Však víte, že když si velbloud prdne, může to mít dva důvody, že jo?“

Panebože, zase ti jeho velbloudi.

„No tak buď se přežral, nebo se na poušti postaral o pořádnou muziku.“

„Ježkovy voči, Asade. Co je to prosím tě za omluvu, žes na toho chlapa vystartoval?“

„Jen jsem myslel… totiž chtěl jsem říct, že strávit tak dlouhou dobu na vrtné plošině musí být trochu nuda.“

„No, to jistě. Tys teda chtěl ukázat, že ten chlap se těma bitkama jen tak baví?“

„Jo, von se mlátí jen ze srandy, Carle. Vždyť jste to viděl. Moc dobře věděl, že nás urazil, a tak jsem mu ukázal, co s tím, a že pak klidně můžeme být kamarádi. Neměli jsme si co vyčítat, když jsem ho praštil, a on na to přistoupil.“

„Takže jako velbloud ztratil pro trochu muziky zábrany, proto se tak snadno porve. Proč by to teda nemělo platit i v případě jeho ženy?“

„Protože mlátit vlastní ženu není taková sranda jako se rvát s kamarádama, proto.“

„To je chabej základ, na kterým se ho chystáš zavrhnout coby potencionálního vraha.“

„Já nikoho nezavrhuju. Jenže, Carle, kdo píchne velblouda do zadku, musí počítat s tím, že dostane kopytem do koulí, tak to prostě je.“

Dobrý bože.

„Takže tentokrát se možná jedná o samici? Tvoje pointa teda zní, že není legrace někoho mlátit, jen když to on sám taky nepovažuje za náramnou švandu?“

Asad se usmál. „Takže jste to pochopil. To je skvělý, Carle.“

Když byl Carl ještě mladý, dovedl sepsat hlášení dvěma prsty na psacím stroji za dvacet minut. Dnes mu to zabralo deseti prsty v patnácté verzi programu textového editoru při troše štěstí nejméně půl druhé hodiny. Hlášení neobsahovala pouze vyvození závěrů, ale spíš závěry závěrů ze závěrů.

Za normálních okolností Carl byrokracii nenáviděl, ale dnes se za monitor schoval rád, i když se jen těžko soustředil.

Z chodby zaslechl Rosin a Gordonův hlas.

Zjevně se vytahovala, jak za oddělení Q vyřešila Anweilerův případ, a jeho nebetyčný obdiv se nedal přeslechnout. Jestli u nich chce Gordon něco zkoumat, tak by se k tomu nejradši dostal cestou, která vede i do Rosiných kalhot.

Carl se pokusil neposlouchat. Kdo by měl v Carlově kůži na něco takového náladu?

„Gordone,“ zavolal na něj, když ho míjeli, „zasuneš brzy, nebo jak jsi na tom?“

Rose ho zpražila ledovým pohledem a třískla mu dveřmi před nosem.

Carl se zamračil. Že by ten z kozy duch, kterému ještě málem teče mlíko po bradě, Rose dostal?

Zahleděl se na blikající obrazovku a pustil se do resumé návštěvy v Rotterdamu. Nebyl to snadný úkol, protože pokud měl jít s pravdou ven, tak policisté, kteří referovali o vraždách spáchaných v Schiedamu pistolí na hřebíky, byli ve srovnání s jinými Holanďany, které Carl znal, překvapivě na štíru s angličtinou.

Vystačilo mu to na pouhé dvě stránky, a to bylo trochu málo. Opět měl potíže se soustředit. Třeba by pomohlo, kdyby mu poslali jejich podklady. Určitě by se tu našel někdo, kdo by je z té drsné řeči dovedl přeložit.

Zavrtěl hlavou.

Pomůže mu to leda houby.

Jediná schůdná cesta k jakémus takémus duševnímu klidu vede přes zvednutou oponu k druhému aktu dramatu s Monou. A tenhle akt by měl být o něco konstruktivnější než ten předchozí.

Zmáčkl Monino pracovní telefonní číslo, ale samozřejmě nezvedla sluchátko osobně. V záchvatu puzení ke koncepční pracovní změně se před pár měsíci přidružila ke skupině terapeutů na klinice, což bohužel mělo za následek, že se člověk pokaždé dovolal sekretářce a tahle mladá dáma se považovala za stejně kompetentní psycholožku jako kapacity poskytující terapii v místnostech za jejími zády.

„Ne, paní Ibsenová teď volná není. Má u sebe klienta. No, možná to není klient, ale faktem je, že má na dveřích cedulku obsazeno.“

Však on jí ta fakta vytmaví, až se jí příště nakloní přes přepážku.

Já jí dám fakta! Sotva zavěsil, zmocnil se ho nepříjemný pocit, že Mona mohla mít k tomu, že ho pustila k vodě, nějaký tajný důvod.

Copak by opravdu bylo možné, že by měla někoho jiného, zatímco Carl se div neuštval, aby sehnal snubní prstýnek? Nepřehlédl nějaké signály, které by něco naznačovaly?

Ale ne, taková Mona není. Kdyby potkala někoho jiného, řekla by mu to na rovinu.

Přesto ho přepadl ošklivý pocit, že ho klamala. Takhle hrozně se necítil od svých dvanácti let. Od té doby, co jednoho krásného letního dne spatřil Lise, svou vše zastiňující lásku z dětství, jak pózuje na kraji koupaliště. Jak tam tak stála s opálenými oblými stehny a v plavkách s hlubokým výstřihem, byla mu vzdálená několik světelných let. Prožili spolu dětství a málem spolu stydlivě začali chodit, a najednou se bez uzardění smála na někoho jiného. Když si ho konečně všimla, usmála se úplně jinak. Během vteřiny se z ní stala žena, zatímco on zůstal opuštěný a pokořený, nadále uvězněný v chlapeckém těle.

Trvalo mu nejméně deset let, než se toho pocitu samoty, který v něm zanechala, zbavil. A teď se tak cítil znovu. Odstavený na vedlejší kolej, ponechaný sám sobě. Nebyla v tom žárlivost, bylo to něco hlubšího a bolestnějšího.

Hergot, chlape, snažil se povzbudit sám sebe. Ty jsi na ní normálně závislej. Kdy se ti tohle, sakra, naposledy povedlo?

13 )

Chodbou se rozlehl dusot Rosiných podpatků a Carl s Asadem se připravili na nejhorší. Teď sklidí, co svou nerozvážností zaseli. Proč jenom Carl říkal to o jejím otci? Věděl přece, jak se jí tím dotkne.

„Jen klid, Carle. Ráno jsem si pěkně promluvil s Alláhem a dneska to bude v pohodě,“ utěšoval ho Asad.

Neuvěřitelné, jaké má ten chlap styky.

„Pojďte za mnou, vy dva,“ přivítala je. Oči jí jen hrály, byla to Rose v plné parádě. „Mám pro vás malé překvapení.“

Nepochybně čekala odpor, takže se otočila zpátky a oni už se nemohli bránit.

Až na loupající se nos po návštěvě Brumleby to byla kočanda ve vynikající formě. Asad měl co dělat a nevyspalý Carl s prokouřenými plícemi udanému tempu rovněž nestačil. Oba sotva popadali dech, když se kolem vrátnice vypotáceli před budovu na náměstí Politietorvet a zahlédli ji, jak se řítí o něco níž přes ulici Hambrosgade k parkovišti před budovou záchranné služby.

Vhodnější vozidlo, které by se lépe hodilo k nápisu vyvedenému přes celou boční stranu dodávky písmem připomínajícím ostnatý drát, aby člověk pohledal. Fanoušci death metalu museli z pomalované karoserie šílet: od chladiče k zadním světlům se táhly zářivě rudé plameny, doplněné lebkami a býčími rohy, ostrými jako šídlo.

Hudební skupina Daggers an’ Swords z Malmö vůz skutečně nešetřila.

V zámku cvaklo, Rose odsunula dveře dodávky a pokynula jim, aby nastoupili.

Ať je vezme čert, jestli se na ně nemračí vycmrdlý ksicht Sverra Anweilera. Ukázal na lavici naproti sobě a beze slova otevřel několik plechovek piva a posunul je před ně.

„Nebudu to zdržovat,“ řekla Rose, „Sverre musí za deset minut vyrazit, aby stihl trajekt, jedou do Århusu.“

Carl se uvelebil na sedadle, odstrčil kytarové pouzdro ke zdi a stáhl Asada vedle sebe na lavici. Chlapa sedícího naproti nim už rok marně hledá Interpol. Pouhých sto metrů od té zpotvořené hromady šrotu se nachází policejní ředitelství a hned vedle je hlavní policejní stanice s výjezdovou skupinou Larse Bjørna. Jak si může myslet, že by mohl jen tak beze všeho vyklouznout, sebrat se a kliďánko si odjet někam do Århusu?

„Myslela jsem si, že se pan Anweiler bude zdržovat v Malmö, a proto jsem se tam chtěla dnes ráno vydat vlakem, ale ověřila jsem si ještě koncertní turné Daggers an’ Swords a zjistila, že včera večer hráli v Trommenu v Hørsholmu,“ vysvětlila Rose a vypadala poměrně spokojeně. A tak jsem zavolala pořadatelům a zeptala se, jestli nevědí, kde kapela právě je. A ti mi řekli, že jsou fakt pořád ještě na snídani v hotelu Zleep v Ballerupu, protože se včera trochu rozšoupli a nabrali menší zpoždění.“

„Myslel jsem, že volá nějaká fanynka,“ ozval se Švéd jazykem, který patrně považoval za dánštinu.

„Byla jsem trochu neodbytná, to přiznávám,“ zasmála se Rose.

Carl se zamračil. Bude jí muset vysvětlit, že s lidmi, kteří jsou podezřelí z vraždy a hledá je Interpol, si schůzky po telefonu nedomlouváme. Prostě je vypátráme a zadržíme. Jednoduchý jako facka.

„Rose mě zasvětila do situace a fakticky jsem se úplně zděsil, vůbec jsem o tom nevěděl,“ pokračoval ubožák. „Ale ujišťuju vás, že s tím neštěstím nemám nic společnýho.“

Na Švéda se vyjádřil překvapivě výstižně.

„Co jiného byste nám taky mohl říct?“ opáčil Carl.

„No ale já jsem tu tehdy vůbec nebyl, proto jsem nic nevěděl. Od té doby, co jsem hausbót prodal, jsem v Sydhavnu nebyl, ale chtěl jsem se v přístavu příležitostně zastavit, abych se podíval, jak se novýmu majiteli vede.“

„Můžu potvrdit, že máme důkaz, který nasvědčuje tomu, že jste tu nebyl, ale jak to můžete tvrdit s jistotou?“ zeptal se Carl.

„Jak? No, mám toho doma spoustu. Účty, fotky, všechno možný. Mám to doma v bytě v Malmö. Stačilo se zeptat.“

Carl pokýval hlavou. „Pokud by to, co nám teď tvrdíte, byla pravda, zbavilo by vás to podezření. Chápu. Dobrá, ale můžete mi říct, co mohlo na té lodi způsobit tak strašlivý výbuch? Na to se těžko odpovídá, že?“

Anweiler otočil něčím v prstech, připomínalo to elektronky ze starého rádia, snad to patřilo do zesilovače, který stál vzadu ve voze. Noční rave party na něm zanechala stopy ve formě černých kruhů pod světlýma očima. Zkřivil ústa a na drsňácké doplňky, kterými byl ozdobený — propíchané uši, tetovaný krk a vyholenou lebku — se snesl zasmušilý výraz.

„No, asi ne,“ zněla stručná odpověď.

Mezi podivnou skrumáží módy z černé ponýtované kůže a naleštěnými vysokými botami se v mikrobusu rozhostil zvláštní pocit klidu a míru, vše se vyjasnilo.

„Dal jsem tu loď před prodejem do pořádku. Několikrát jsem natřel podlahy a všechny dřevěný části napustil olejem. Zbytky fermeže a oleje na dřevo jsem dal do staré strojovny. Vysvětlil jsem jí, že budu potřebovat další den na to, abych to po sobě všechno uklidil, ale ona že prý si to zařídí sama a dobře vyvětrá, jen ať se nezdržuju. Upřímně řečeno se mi to docela hodilo.“

„Snažíte se nám naznačit, že na to zapomněla, na lodi došlo k samovznícení a všechno to šlo do luftu? Jenže to by nám technici jistě řekli, kdyby to tak opravdu bylo. A nenašli by zbytky kanystrů na dně přístavu, kdybyste se ve své domněnce nemýlil?“

„Ne, protože fermež i olej jsem měl v plastových kýblech.“ Zatvářil se sklíčeně. „Bude v tom asi i něco jinýho. Mělo mě to napadnout, protože ta ženská byla roztržitá, když jsem jí loď ukazoval. Na všechno, co jsem jí vysvětloval, mi kývla, ale nevypadala, že by byla v obraze.“

„Plynový vařič?“

„Ne.“ Podíval se na ně zasmušile. „Napadl mě generátor.“

„Stál ve strojovně?“

Pomalu přikývl.

„Pane Anweilere, proč se jednoduše nezvednete a nevysvětlíte našemu šéfovi přesně to, co jste teď pověděl nám?“

Pokrčil rameny a upozornil je, že je varoval; má naspěch, aby mu neujel trajekt.

Ale na Carla si jen tak nepřijde. Anweilerova nechuť spolupracovat, kterou mu tady předváděl, svědčila spíš o zaryté nedůvěře bývalého kriminálníka, jestli mu budou naslouchat s otevřenou myslí a nepředpojatě.

Měl své zkušenosti.

Cesta do druhého patra byla trnitá a láhev Chivas Regal v Carlově ruce trapně nedostačující.

Na dveřích kantýny visel nápis „Rozlučka“. To už si tam rovnou mohli napsat „Konečná oddělení A“ nebo „Sekce pro vítězné tažení proti životu nebezpečné kriminalitě“.

Nic už nebude jako za Marcuse Jacobsena. Proč jde krucinál do důchodu zrovna teď? Nemohl aspoň počkat, než hodí Carl flintu do žita?

U příležitosti dnešního dne upekla paní Sørensenová buchtu těžkou jako olovo, kterou by byl ochoten pozřít pouze jedinec stižený dlouhotrvajícím hladomorem. Lis ozdobila hrbolatou polevu malými dánskými vlaječkami. Pod záplavou plastových kelímků a zoufalého nedostatku něčeho, čím by se daly naplnit, jelikož setkání probíhalo v pracovní době, napsal někdo na papírový ubrus jemným ozdobným hůlkovým písmem tak nevhodné věty jako: „Užij si penzi, šéfe“, „Měj se a díky“ a „Ať žije oddělení A“.

Policejní ředitelka promluvila jen krátce a obezřetně se vyhnula všem nástrahám, které by se jí po letech strávených dohadováním s vedoucím oddělení vražd naskytly. Z toho důvodu pak vyzněl její proslov podivně jalově, zatímco příspěvek Larse Bjørna pojednával v podstatě pouze o tom, co podle svých představ převezme z dob Jacobsenova vedení, a ještě víc se rozmluvil o tom, v čem pokračovat nehodlá.

Když skončil, šel idiotovi potřást rukou jen Gordon, což mu Bjørn s úsměvem a patrně nečekanou vstřícností oplatil poplácáním po rameni.

Prohodili pár slov s hlavami skloněnými těsně u sebe. Student a vedoucí oddělení vražd in spe. O čem si to u všech všudy tak důvěrně šuškají? Není snad Gordon jen otravný studentík práv, který má dovoleno čmuchat v oné části mašinerie, kde je právní systém skutečně vystaven zkoušce?

Nebo je to jednoduše Bjørnův kůň?

V tom případě možná ani není jen prostopášník se špatně skrývanou zálibou v trochu praštěných ženách s očima obtaženýma tuší.

Jen počkej, na tebe si dám pozor, ty vytáhlej zmetku, pomyslel si Carl a obrátil se k milovanému šéfovi. Kdyby si to Marcus Jacobsen ještě rozmyslel, mohl by Bjørna případně vypoklonkovat zpátky do Afghánistánu, odkud přišel.

„Je mi to fakt líto, Marcusi, zasloužil by sis lepší řeč,“ řekl Carl a ostýchavě mu předal ubohou krabici whisky. „Lepšího a schopnějšího šéfa, než jsi byl ty, člověk snad ani mít nemůže,“ pronesl zvučným, jasným hlasem, aby nikdo v místnosti nezůstal na pochybách, včetně policejní ředitelky a Bjørna.

Jacobsen se na něho podíval, pousmál se, vzal si krabici, odložil ji vedle sebe na stůl a zcela nezvykle Carla objal.

Určitě jako jediného toho dne.

Tímto bez okolků, bez velkých slov nebo okázalostí zakončili dvacet let trvající službu a pokaždé to bylo stejné. Když lidé vystupují ze systému, proběhne to vždy podezřele hladce.

Carl rozhodně žádné fanfáry nečekal, až na něho jednou přijde řada, a docela se mu to hodilo.

S těžkým srdcem pověřil Rose s Asadem několika úkoly a usadil se k psacímu stolu, aby případ Sverra Anweilera ukončil povinným sepsáním závěrečné zprávy.

Suma sumárum na lodi došlo nešťastnou náhodou k požáru a Anweilerovi hrozí přinejhorším menší pokuta za to, že z lodi před předáním novému majiteli neodstranil nevhodně skladované hořlaviny.

Smutný a pro Bjørna nikterak zajímavý nebo prestižní případ, který by se hodil k prezentaci v médiích, ovšem na druhou stranu pěkné zakončení pro Marcuse Jacobsena. Do puntíku osvětlený poslední případ, co víc si mohl přát? Za svou dlouhou kariéru nasbíral i dostatek jiných, ne tak jednoznačných vyšetřování, na které nebude rád vzpomínat, ovšem bude s tím muset žít, stejně jako všichni ostatní vyšetřovatelé vražd.

Nevyřešená vražda v člověku hlodá nadosmrti.

Carl zprávu vytiskl a na první stranu připsal „UZAVŘENO“.

Zahleděl se na slovo „uzavřeno“ a nevědomky se v myšlenkách opět vrátil k Moně. Copak to nikdy neskončí?

Carl s Asadem se postavili ve sklepní chodbě naproti zdi plné nástěnek s přišpendlenými nevyřešenými případy. I když se v posledních měsících některých zbavili, bohužel jim přibylo víc nových, než kolik mezitím stihli vyřešit. V poslední době Jacobsenovy vlády mělo oddělení A devadesátiprocentní úspěšnost, ale ve zbytku země si tak dobře nevedli a sklepní zeď toho byla důkazem. Poslední desetiletí navíc na mnohé těžce dolehlo a přineslo s sebou, jak už to tak bývá, i četná neštěstí. Nástěnky protkané provázky v několika barvách byly obtěžkány i nevysvětlitelnými, ale přesto možnými případy sebevražd a zmizení.

Modrá bavlnka spojovala případy, které mohly mít společnou byť jen sebemenší maličkost, červenobílý provázek označoval zjevné spojitosti.

Měli před sebou pestrou síť, utkanou z nešťastných okolností, i dostatek solitérů, které tam visely osaměle samy pro sebe.

„Máme z čeho vybírat,“ pronesl Carl.

„Jo, přesně tak. My jsme dvě těla jedna duše, Carle.“

„Jenže to je trochu jinak, Asade. Jedno tělo jedna duše, chápeš? Ale máš pravdu, máme na mysli totéž. Vážně máš chuť se pustit do dalšího pochybného případu? Do několik let starého vyšetřování?“

„No jo. Myslím, že to Rose dlužíme. Právě se jí podařilo vyřešit jednu kauzu.“

„Ano, jenže ta se na nástěnku ani nedostala, nezapomeň.“

„Ale stejně. Já bych ji tam pověsil.“ Obdařil Carla unaveným, ale přesto šelmovským úsměvem, jako starý dobrý Asad. Už chybí jen víc smradu z mátového čaje, ulepené orientální dobroty, do morku kostí pronikající kvílení blízkovýchodní hudební produkce, dále přidat trochu jiskry v oku a denních dávek jazykových nedorozumění a Asad bude zpátky v celé své kráse.

„Aha, takže jsi o tom přesvědčený,“ povzdychl si Carl. Neměl dneska právě svůj den, jeho sebeobrana nepracovala na plné obrátky, protože každá jeho myšlenka se nějakým záhadným způsobem nakonec stočila k Moně. „No, ale tu sladkou novinu jí půjdeš sdělit ty, souhlas?“ Přehnaný způsob, kterým Rose na podobná gesta občas reagovala, ho děsil. V tomto okamžiku zrovna po užším kontaktu s Rose netoužil.

Zapotácel se, sesunul se do kancelářského křesla a pokusil se vzmužit několika silnými potáhnutími z první cigarety toho dne.

Z Mony se ne a ne vzpamatovat. Zatraceně!

Během okamžiku proměnil cigaretu v popel, ale každým potáhnutím v něm vzrůstal neklid. A pak se před ním najednou, čert ví odkud, zjevila Rose s vyšetřovacím spisem v ruce, kašlala a zuřivě kolem sebe rozháněla kouř.

„Díky, Carle,“ řekla pouze a ukázala na malý letáček. Žádné „jóóó!“, žádná vlna bouřlivého nadšení, která by ho porazila. Jen „díky“, ale z Rosiných úst to znělo jako velká věc.

Carlova zmučeného výrazu si nevšímala, posadila se do jedné z oněch příšerných židlí, které si sem svého času prosadila.

„Trochu jsem se koukla na ten případ s tím zmizelým chlapíkem z letáčku, jak jste se asi dovtípil,“ oznámila mu a poklepala na fotografii zrzavého Williama Starka. „Telefonní číslo z plakátku už samozřejmě neexistuje, ale našla jsem nové, takže se s tou dívkou, která letáček vyrobila, můžeme spojit.“

„No dobře, a co tě na tom prosím tě tak zaujalo?“ zeptal se.

„Asade, můžeš na moment?“ zavolala.

Ozvaly se šouravé kroky a pak se Asad objevil — dychtivý zahryznout se do dalšího bezpráví, připraven k boji a vyzbrojen cizelovanými ocelovými koflíky s kouřícím lepkavým obsahem. „Je libo tureckou laskominku?“ zašvitořil a mrkl na tácek s barevnými cukrovinkami, jako by jim nabízel obsah svatého grálu.

„Asad prověřil jejich minulost a já jsem prozkoumala současnou situaci,“ sdělila Rose s největší samozřejmostí.

Carl se oklepal. Ti dva jsou jako stádo splašených pakoňů. Řítí se kupředu hlava nehlava a člověku nezbývá nic jiného než se svinským krokem klidit z cesty, pokud se k nim nechce přidat.

Asad odložil cukrovarnu na stůl a usadil se vedle Rose s rozevřeným poznámkovým blokem.

„Ten William Stark nebyl hloupej. Absolvoval práva s nejlepším výsledkem v ročníku. Vlastně je dost divný, že se před svým zmizením nedostal někam výš.“ Asad před Carlem rozložil nějaké dokumenty. „Bylo mu dvaačtyřicet a patnáct let pracoval jako úředník na ministerstvu zahraničí a ještě předtím jako zplnomocněnec a právní poradce několika zájmových organizací. Nebyl ženatý, ale šest let žil s Malene Kristoffersenovou a její dcerou Tilde. Dnes je Malene sedmačtyřicet, Tilde šestnáct a bydlí ve Valby.“

„A co Starkova finanční situace, je v pořádku?“

Asad přikývl. „Dvacet let obezřetně spořil, takže ano. Zrovna splatil dům a měl přes osm milionů v cenných papírech. Většina pocházela z dědictví po matce, která zemřela krátce před jeho zmizením. Byl totiž jedináček a neměl žádné další blízké příbuzné.“

„Osm milionů, no to mě podrž!“ hvízdl Carl. Kdyby měl osm milionů, koupil by dvě letenky na Kubu a donutil by Monu, aby jela s ním. Měsíc pod palmami, rozvlnit boky v rytmu rumby a plně využít čas v posteli — to by ji jistě obměkčilo.

Vytřásl si ten nápad z hlavy. „Dobře, máme nějaké výpovědi ze Starkova okolí, které by nějakým způsobem naznačovaly, proč zmizel?“

Slovo si vzala Rose. „Ne. Kolegové z ministerstva ho popisují jako tichého, ale vyrovnaného muže. V protokolu stojí, že ani situace v práci, ani jeho soukromí nezavdávalo žádný důvod k podezření z depresí nebo něčeho podobného.“

Šťastný to člověk.

„Takže ještě jednou, Rose, co tě na tom tak zajímá, kromě toho, že ti je ta mladá dáma sympatická, což chápu. Ale co dál?“

„Okolnosti, Carle. Dovedu pochopit, že se někdo vydá do Afriky a už se nevrátí. Pochopitelně k tomu mohlo dojít nedobrovolně, nebezpečí tam číhá na každém kroku, ale dobrovolně se vypařit v končinách mimo zákon by byla taky jedna možnost. Motivem by mohla být touha po dobrodružství a nebo ho jen omrzel všední život doma. Omrzela ho práce a kolegové, přestaly ho bavit dlouhé zimy a politická atmosféra v Dánsku. Nebo ho hnala touha po lepším sexu. Třeba měl zálibu v mladých snědých dívkách. Nebyl by přece první?“ Odmlčela se, aby následující věta měla náležitý odpich. „Nebo v mladých snědých chlapcích, když na to přijde. Mohl mít tajnosti, každý z nás přece nějaké má.“

Carl přikývl. To tvrdí ta pravá.

Obrátil se k Asadovi. I on pokyvoval hlavou, ale trochu zdráhavě. Jako zkušený kriminálník, kterému je jasné, že se musí držet pravdy tak těsně, jak jen to bude možné, a přesně ví, kdy přestat.

Velmi zvláštní způsob, jak přikývnout.

„Myslíš, že měl Stark nějaké tajemství?“

Pokrčila rameny. „Kdoví? Ale faktem je, že nezmizel v Africe, a to mě na tom tak pekelně dere. On se vrátil zpátky do Dánska, Carle. Strávil v Kamerunu sotva pár hodin a vzápětí si změnil letenku. A přistál na letišti v Kastrupu, přesně podle plánu. Máme jak seznam pasažérů letecké společnosti, tak několik záznamů z bezpečnostních kamer, kde si to štráduje s kufrem po letišti. A pak najednou zmizí. Možná navždycky.“

Carl si to zkusil představit. „Mohl být mazanej. Hledáček je namířený na Dánsko, kde jakoby zmizí, ale stejně jako Sverre Anweiler mohl přejet rovnou přes Øresundský most do Švédska. Třeba zmizel v tamních hlubokých lesích. Nebo se s falešnými papíry vrátil do Afriky nebo někam úplně jinam.“

„Probírali jsme to s Rose,“ pravil Asad. „Neměl Stark nějaké nepřátele? Nebyl to hráč? Nepodváděl? Neměl vyzvednout nějaké prachy? Nezapomněl si něco v Dánsku a nevrátil se pro to? Nebyla v tom třeba nějaká jiná ženská, kterou chtěl vzít s sebou? Vzali jsme to všechno popořadě, a přesto se nezdá, že by něco z toho byla pravda.“

Carl vyšpulil spodní ret. Opravdu to mluvilo ve prospěch věci, ale nepřipadalo mu, že by se měli čeho chytit.

„My ale nemáme pořádně z čeho vyjít, je to tak? Co říká protokol? Naznačuje se v něm, že by něco, a tím myslím opravdu cokoliv, ukazovalo nějakým konkrétním směrem, který ještě nikdo neprověřil?“

Oba svorně zavrtěli hlavou.

„Aha, tak co teda vlastně máme? Máme vůbec něco?“ Být to na něm, bylo by to krátké vyšetřování.

„William Stark nebyl prohlášen za mrtvého,“ sklonila Rose hlavu a zamračeně po něm pošilhávala.

„Samozřejmě že ne, Rose. Ještě neuplynulo pět let.“

„A ještě je tu jeho dům, zhruba ve stejném stavu, jako v době, kdy ho opustil. A co víc, podařilo se mi k němu zrekvírovat klíče na policejní stanici Bellahøj. Dům byl totiž jednu dobu zapečetěný.“

Carl svraštil obočí. Když stavěcí pes najde stopu, zavrtí ocasem, a Rose v něm jedinou větou vzbudila stejný pocit.

Hergot fagot.

„Fajn,“ uzavřel rozhovor a sáhl za sebe pro bundu. „Tak to abysme pohnuli kostrou.“

14 )

Marco za sebou neměl dobrý den a noc. Lekal se každého stínu a vyčerpával ho sebemenší zvuk v jeho okolí.

Vrátil se zpátky na Østerbro, protože jim Zola vtloukal do hlavy, že kdyby na ně někde přišli, tak základní pravidlo zní, že se na to místo nesmějí vracet. A proto bylo Østerbro jediným místem ve městě, kde ho nebudou hledat.

Pozdě v noci ze čtvrtka na pátek se zahrabal pod odpadky na dno kontejneru, aby si aspoň na pár hodin odpočinul od nepříjemného tušení, co mu přinese nastávající den.

Teď už by se nespokojili s tím, že by ho zmrzačili, kdyby ho chytili. Jde mu o život, protože Zola zřejmě zjistil, že Marco viděl leták a mohl si ho spojit s mrtvým mužem v lese.

Probudil se leknutím, poté co nějaký ochlasta odsunul víko a pak se málem skácel mrtvý k zemi, když se Marco přehoupl přes okraj kontejneru.

Nebylo víc než půl sedmé ráno, ale sluneční světlo už probleskovalo mezi budovami, které se tyčily nad úzkou uličkou. Za domy se ozýval hukot velkých dopravních tepen. Město se probouzelo.

Sbalil si věci do černého igelitového pytle a záměrně loudavým tempem se vydal do knihovny na Dag Hammarskjölds Allé. Tam na něj čekalo vše, co potřeboval. Toaleta, kde se mohl umýt, počítače, aby si vytiskl mapu míst, které chtěl později toho dne navštívit. A pak tam věděl o šikovném místečku v polici nad elektroměrem, kam se nikdo nedíval a on by si tam mohl odložit plastový pytel, dokud nenajde něco vhodnějšího. Vyhlédl si to tam už před drahnou dobou.

Ve čtvrti plné ambasád stály na každém rohu hlídky. Rusové hlídali Američany a naopak a uprostřed stála mocná budova, která kdysi patřila Červenému kříži, jak se dozvěděl, a připomínala mu děti, které na tom jsou daleko hůř než on. Ne že by se mu nějak ulevilo. Děti, které kolem něho prosvištěly cestou do školy, rozhodně neměly s Červeným křížem nic společného.

Když knihovna konečně otevřela a Marco si vyřídil, co potřeboval, přešel přes jezero Sortedamssø a pak se vydal ulicí Ryesgade a dál na sever. Napjatě sledoval každý podezřelý pohyb kolem sebe.

Ještě že si vytiskl mapu.

Ke Starkovu domu došel v době, kdy bylo na předměstí jako po vymření. Páteční poledne bylo pro vloupání v klidné a udržované čtvrti řadových domků tím nejpříhodnějším okamžikem za celý týden. V Dánsku chodí oba manželé do zaměstnání, protože udržet si ucházející standard vyžaduje dvojí plat na běžný chod domácnosti. V takovém ghettu zámožných všichni dělali, co měli. Neomezoval je případný společný limit v příjmu rodiny, ale spíš jeho pravý opak, a všechny děti, které tu vyrůstaly, věděly, že aby jednou dosáhly stejného postavení jako jejich rodiče, musejí se ve škole činit. Proto byly téměř všechny domy v tuto dobu opuštěné. Člověk se musel mít na pozoru před psy, penzisty a ojediněle i před ženami v domácnosti. Marco byl ale zvyklý chovat se obezřetně, a proto v sobě zmobilizoval vše, co se v dětství naučil, veškerý svůj um vyučeného zloděje, a vykračoval si s bezstarostným výrazem ve tváři ulicí, jako by tam patřil. Ne jako ti pouliční fušeři z Pobaltí nebo Ruska, které člověk poznal na sto honů a kteří na sobě měli teplákové soupravy vyšlé z módy před deseti lety nebo nepadnoucí, věčně ušmudlané a odrbané džíny s příliš dlouhými nohavicemi. Zloděj, vznášelo se nad jejich hlavami neviditelným písmem. Zanedbaní a se špatným držením těla, vždy ve dvojicích, s odrbanými batohy na zádech nebo spoustou nacpaných igelitek. Tak člověk vypadat nesměl.

Kdepak, Marco šel prostě rovnou za nosem, s pohledem upřeným do nějakého bodu kus cesty před sebou, ale ve skutečnosti velmi intenzivně vnímal, kolem čeho prochází.

Byla to krásná čtvrť, moc rád by na takovém místě jednou bydlel. S houpačkami, domečky pro děti a malými verandami. Jednu stranu ulice lemovaly krásné vzrostlé stromy s převislými větvemi, dosahujícími až k jezeru a nad rašeliniště, na druhé straně stály ve stráni roztroušené hezké vilky střední velikosti.

A uprostřed té idyly blahobytu si vzpomněl na mrtvého muže. Najednou mu připadalo divné, že tělo, vedle kterého se skrýval v jámě, se kdysi živé a zdravé pohybovalo po těchto ulicích.

A teď je pryč, zmizelo za světa. Zbyla po něm jen fotografie obličeje na letáku.

Když došel na místo, uviděl na zahrádce, která nepochybně sousedila s pozemkem patřícím Williamu Starkovi, klečet na záhonku nějakou paní. Byla zabraná do práce a Marco si rychle spočítal zbývající květiny v její přepravce. Má jich tam ještě deset? Patnáct? Postupuje tak svědomitě, že jí to ještě nějaký čas zabere, než skončí a zmizí. A vjezdem ke Starkovu domu mezitím neprojde nikdo, aniž by si toho všimla. Takže musí mít trpělivost, projít kolem a vrátit se o něco později.

Když došel téměř před Starkovu vilu, všiml si, že o něco výš ve vjezdu je zaparkovaný tmavomodrý Peugeot 607. To byla čára přes rozpočet.

Třeba uvnitř někoho zahlídnu, když půjdu pomalu kolem. Jestli to bude dívka, nejspíš to bude ta, která vyvěsila letáčky, a zazvoním u dveří, přemýšlel a zpomalil. Ať si paní za ním myslí co chce.

Za okny vilky se po stěnách míhaly stíny, a když zadržel dech, zaslechl odtud i slabé hlasy. Třeba už dům prodali, i když se na uvedené adrese pořád ještě zobrazuje jméno Williama Starka.

Zavrtěl hlavou. Samozřejmě existuje spousta možností, které nezvážil. Dům si mohl někdo pronajmout, a jestli tomu tak bylo, klidně se může hned otočit a zase jít, protože v tom případě tu nic k vidění nebude.

Marco si toho muže v okně všiml dřív než on jeho. Dával si načas. Nebyl už nejmladší, ale ostražitě a se zdviženým obočím pomalu pohyboval hlavou nahoru a dolů a ze strany na stravu. Tvářil se vážně a po něčem pátral, pohyboval se soustředěně, skoro jako řemeslník, který se chystá vyslovit odhadnutou cenu. Ale žádný řemeslník to nebyl, na to byl Marco příliš zkušený, než aby tomu věřil. Kdepak, lépe než kdo jiný věděl, jak vypadá policista a jak se pohybuje. Dřív se Samuelem hráli při práci na ulici takovou hru, kdo první mezi lidmi zahlédne poldu. Zpravidla si stačilo všimnout, jak se dívají na ostatní lidi.

Marco se zájmem obrátil pozornost k tmavému autu. Za předním sklem ležel na přístrojové desce modrý majáček. Takže je načase, aby vyklidil pole.

A v okamžiku, kdy se sám sebe ptal, proč tam asi jsou, zahleděl se policista přímo na něho. Byl to jen okamžik, ale Marca takhle ještě nikdy nikdo v tak ultrakrátkém čase neprohlédl.

Viděl ze mě moc, řekl si a vyrazil.

Teprve když doběhl na náměstí Husum Torv a uvědomil si, jak sípe a má vyschlo v puse, zastavil se a uvažoval, co se vlastně stalo.

U Starka v domě jsou policajti, takže ta věc je ještě živá a nutí ho to k dalšímu, nevyhnutelnému kroku.

Musí se tam vrátit a dostat se dovnitř.

× × ×

Malý žlutý bungalov ze třicátých let se nacházel ve stráni s naprosto úchvatným výhledem na rašeliniště Utterslev Mose a s monumentálním ošklivým panelovým sídlištěm Høje Gladsaxe v pozadí. Na tomto místě Kodaně se proto před člověkem otevíral v hrůzném podání příběh o tom, proč tím nejhorším, co zelenou planetu potkalo, je lidstvo samo.

Carl zavrtěl hlavou. Tolik betonu a hnusných nápadů uprostřed tak krásné přírody aby člověk pohledal. Ostuda dánské architektury. Jak nápadný nedostatek vhledu do budoucího vývoje.

„Pěknej stožár, co?“ řekl Asad a ukázal mezi stromy na konstrukci vysílače vysokého jako babylonská věž, který čněl k obloze v Gladsaxe.

Kdyby se televizní věž zřítila k zemi, Carl by ani nehnul brvou.

„Podle vás se teda do domu někdo vloupal. A kdy že to mělo být?“ zeptal se.

Rose vytáhla klíč a odemkla hlavní dveře.

„Krátce poté, co William Stark zmizel. Jeho přítelkyně a nevlastní dcera tam tou dobou ještě bydlely, takže víme poměrně přesně, co všechno zmizelo.“

„Jako obyčejně?“

„No, obrátili to tu naruby. Rozřezali matrace, strhali obrazy, ale ne že by chtěli jen napáchat škody, spíš něco konkrétního hledali.“

Carl pokývl hlavou. Takže se nejedná o běžné pohřešování nějaké osoby ani o běžné vloupání. Teď už Rosinu zvědavost chápal.

V domě byl trochu těžký vzduch. Byl to ten typ zatuchliny, která se vkrade dovnitř, když se běh věcí zastaví a opadne zájem. Takže tady Stark bydlel a s největší pravděpodobností už tu nikdy bydlet nebude.

Carl se zastavil v pečlivě uklizeném obývacím pokoji a velkými okny se zahleděl ven do zahrady a na lákadla v Brønshøji. Trávník byl čerstvě posekaný a keříky černého rybízu ostříhané a připravené na další sklizeň.

„Kdo se o dům a zahradu stará?“ zeptal se.

„Myslím, že sem pořád chodí jeho přítelkyně. Bylo to napsané v protokolu, že, Asade?“

Přikývl.

Carl se rozhlédl. Veškeré zařízení svědčilo o tom, že Stark se spokojil s méně okázalým stylem, než jaký by si ve svém postavení mohl dovolit. Nejspíš se o takové věci vůbec nezajímal, o čemž svědčily levné podhledy, obložení stěn a přístavba obývacího pokoje, na které byly použity ty nejprostší materiály. Přesto bylo v domě i navzdory nevětranému vzduchu útulně. Člověk by si to místo rozhodně nespojoval se sebevražednými myšlenkami ani chutí nadobro zmizet.

Fotografie na polici z borového dřeva svědčily o šťastném soužití. Přítelkyně s dcerou a Starkem na nich byli zvěčnění těsně vedle sebe. Z úsměvů se dalo vyčíst, že Stark nastavil samospoušť a jen tak tak se k nim stačil vrátit. Takové snímky by v žádné soutěži neobstály.

Malene Kristoffersenová byla docela hezká, trochu baculatá žena s dolíčky ve tvářích, kypící zdravím, na rozdíl od dcery, která působila nadmíru křehce, jako rozčepýřené ptačí ubožátko, které by matka instinktivně vystrčila z hnízda.

Stark vypadal na všech snímcích spokojeně. Objímal své dívky kolem ramen s hlavou vklíněnou mezi jejich obličeje. Chlapík, který vybočoval nanejvýš fialovou kravatou k obleku nebo v nejodvážnějších chvílích zelenou kostkovanou košilí s krátkými rukávy. Už jen z této okolnosti bylo patrné, proč se člověk s takovými studijními výsledky nedostal dál. Nepochybně byl příliš skromný a zdrženlivý a v mnoha ohledech jistě i příliš poctivý. Bylo to na něm vidět a Carla to zaujalo. Kdyby v životě takového poctivce, jako byl Stark, došlo k nějakým nesrovnalostem, zpravidla by to zanechalo stopy.

„Pověz mi o tom vloupání, Asade,“ řekl.

Asad otevřel desky a vytáhl z nich kopii hlášení.

„Bylo to provedeno profesionálně. Žádné otisky prstů, žádné stopy DNA. Někteří sousedé viděli žlutou dodávku, ve které přijelo několik mužů v černých kšiltovkách. Měli na sobě modré montérky a sousedům zamávali. Docela obyčejní lidé, jen působili snědším dojmem, než bylo v tu roční dobu zvykem.“ Asad se usmál. Takový výraz by o sobě neváhal použít.

„Ale tou barvou kůže si v současné době nemůžeme být jistí, no ne? Dneska lidé cestují po celý rok. Na lyže, k moři. Všichni vypadají skoro jako já, jen nejsou tak pěkní.“ Tázavě povytáhl obočí. Jestli od nich očekával komplimenty, tak se asi načeká.

Pokrčil rameny. „Každopádně vešli dovnitř hlavními dveřmi, určitě použili paklíč, a nikdo nic zlého netušil. Paní, která pracovala na sousední zahrádce, si počkala, jestli nevyjdou ven s plnou náručí věcí, ale nic nenesli. Byli uvnitř asi hodinu a pak odešli. Zase zamávali a byli fuč.“

„Vloupání ohlásila Malene Kristoffersenová?“

„Ano, a proto se přestěhovaly. Už se tam necítily bezpečně a kromě toho se Stark nevracel.“

„Dům zůstal netknutý?“

„Ano.“

„Jak je to možné? Kdo splácí hypotéku?“

„Žádná na něm není, Carle. A veškeré další výdaje pokryjí úroky z majetku.“

„Hm.“ Carl se rozhlédl kolem. „Zajímalo by mě, co hledali, když si neodnesli reprobedny a támhle ten zesilovač? Peníze, cenné papíry, šperky? Víme jistě, že se k majetku dostal legální cestou? Přesvědčil ses, jestli je to dědictví čisté? Viděl jsi doklady o vyrovnání?“

Asad se zatvářil zklamaně. Samozřejmě že ano.

Carl ještě jednou přelétl očima celou místnost. Působila dost důvěryhodně, ale nebylo by to poprvé, co se šeredně zmýlil. Mohly v tom být drogy. Třeba má Stark nějakou nemovitost nebo majetek v cizině, který dánským úřadům nepřiznal. Něco, k čemu se dopracoval nelegálním způsobem. Možná se z Kamerunu vrátil tak rychle, protože se tam něco zvrtlo, a tady si ho podal uvítací výbor, který se ho nadobro zbavil. Není na videozáznamech z letiště vidět, jak se odtamtud dostal?“

„Ale jo, metrem.“

„A dál?“

„Je vidět, jak stojí na peronu, a pak už nic.“

„Existuje ten záznam ještě?“

Asad pokrčil rameny. Konečně ho Carl dostal.

„Pojďte sem,“ ozvalo se od dvoukřídlých dveří.

Rose ukázala přes chodbu do malé kanceláře na sejf u zdi. Byl střední velikosti, masivní, s otočnou klikou uprostřed.

„Byl otevřený i před vloupáním?“ zeptala se Asada.

Přikývl. „Kristoffersenová vypověděla, že ho nikdy nezavíral. Stark ho vůbec nepoužíval. Měl v Danske Bank schránku, ale pár měsíců před zmizením ji vypověděl.“

„Nevěděla, co v té schránce mohl mít?“ vzal si slovo Carl. „Musel v ní mít něco hodnotného, jinak by si ji nepořizoval.“

„Ano. Malene tvrdila, že tam měl nějaké diskety a cédéčka a snubní prsteny po rodičích. Ale všechno si to přinesl domů, v počítači si prohlédl obsah disket a pak to všechno vymazal.“

„Aha. A co na nich měl, to se neví?“

„Doktorskou práci.“

„Disertaci? Chystal se ji obhájit?“

„Ne, tak daleko se nedostal. Ani ji neodevzdal.“

„To je šílený. Proč by mazal nasbíraný materiál?“

„Nejspíš ze stejného důvodu, jako jste se vy nechtěl vzdát místa policejního komisaře.“

Carl se na Asada zahleděl. Co tím chce hergot říct?

„A to jsem podle tebe nechtěl proč, Asade?“

„Protože by vás najednou přesadili, Carle.“ Usmál se. „Nejspíš netoužíte po místě policejního ředitele v Hjørringu, co?“

Asad měl pravdu. Bože chraň, aby k tomu někdy došlo.

„Takže ty si myslíš, že se bál povýšení, kdyby obhájil doktorát. To tvrdila Kristoffersenová?“

„Říkala, že byl spokojený s tím, co měl, a že ani nebyl vychlubačný typ.“

„Vychloubačný, Asade. Asi máš na mysli vychloubačný. Ale proč by s tím vůbec začínal, bádat a psát?“

„Podle Kristoffersenové to bylo na přání jeho matky, protože tatínek měl taky doktorát, ale po její smrti toho Stark nechal.“

Carl pokýval hlavou. Obrázek Williama Starka pomalu nabýval zřetelnějších kontur a Carlovi byl čím dál tím sympatičtější.

„A o čem to mělo být, nevíš?“

Asad zalistoval v podkladech. „Kristoffersenová si to nepamatovala přesně, ale něco o zřizování fondů v mezinárodních souvislostech.“

„No nazdar, to zní vesele.“

Posadil se na paty a podíval se do sejfu. Jak říkali, byl úplně prázdný.

Pak prošli sklep, kde taky nenarazili na nic zvláštního.

Když končili, prohlédl si Carl důkladně stropy a zdi, jestli tam nenajde nějaké nerovnosti, ale všechno vypadalo pěkně a řádně provedené. Na jeho vkus až příliš spořádaně.

„Našlas něco na půdě?“ zeptal se Rose, když se v půdním otvoru objevilo její pozadí.

Otřela si obličej a zavrtěla hlavou. „Jen příšerně moc pavučin a ty já teda fakt nesnáším.“

Carl přikývl. Dostat se po tak dlouhé době materiálu na kloub nebylo nikdy snadné. Co když Malene uklidila až příliš důkladně, třeba nějaký kus papíru omylem vyhodila nebo skončil v kapsách nenechavých zlodějů? Možná tu kdysi nějaké stopy byly, ale čas je zahladil.

„Hm, takže končíme, moc jsme z toho nevytěžili. Ale můžeme se ještě zastavit vedle u sousedů a trochu se vyptat na ty chmatáky. Paní je podle všeho zase na zahradě, jak vidím.“

Zahleděl se na sousedku za přepravkou, jak sází v předzahrádce květiny, a přitom si na protějším chodníku všiml chlapce, který se díval do Starkových oken. Carl se nepozastavil nad jeho zjevem, i když vypadal smutně a zanedbaně. Zaujal ho chlapcův pohled, který Carlovi věnoval; podíval se na něj jako obžalovaný, který se setká se soudcem. Jako lidé, kteří si uvědomí, že stojí tváří v tvář nepříteli.

Chlapec uhnul očima k zemi, odvrátil hlavu a zmizel dřív, než Carl stačil přiskočit k oknu.

Kluk nechtěl, aby si ho někdo všiml, což bylo dost zvláštní.

„Viděli jste ho?“ zeptal se Carl, ale oba zavrtěli hlavou.

„Ten kluk rozhodně neměl radost z toho, že nás tu vidí.“

15 )

Marco hodinu počkal a teprve pak se přikradl zpátky a spokojeně konstatoval, že paní se sazenicemi i policejní automobil jsou pryč.

Klidně vešel vjezdem s pohledem upřeným na hlavní vchod, a když nenašel žádný štítek elektronického zabezpečení, obešel dům a vzadu objevil sotva třiceticentimetrové sklepní okénko, které nebylo zavřené na západku, ale bylo zevnitř pevně přišroubované k okennímu rámu.

Marco se usmál, protože s tímhle si uměl snadno poradit. Pomalu zaťal ruku v pěst a přiložil loket doprostřed okna, lehce zatlačil, dokud neucítil odpor skla, a pak volnou rukou udeřil přímo do zaťaté pěsti a loket použil místo majzlíku. Okno puklo bezmála neslyšně, vytvořila se na něm prasklina v podobě pavučiny a střepy z ní se daly uvolňovat jeden po druhém.

Když naskládal všechny střepy na úhlednou hromádku ke zdi a místo okénka na něj zíral temný otvor, lehl si na záda, opřel se rukama o zem a pak se spustil do otvoru nohama napřed. Kluk jako Marco by se protáhl i daleko menším otvorem.

Sklep tvořila jedna jediná místnost o velikosti zhruba třetiny šířky domu. Stěny byly obílené vápnem a v zatuchlém vzduchu se vznášela vlhkost a vůně pracího prášku. Zjevně už uběhlo hodně vody od doby, kdy kombinaci prádelny, dílny a prostoru pro uskladnění nakládaných okurek a kvašáků někdo využíval. Omo, stálo na krabici s pracím práškem nad pračkou. Marco ji obrátil dnem vzhůru a spokojeně konstatoval, že prášek na dně je úplně ztvrdlý. Měl pravdu. Sem dolů už dávno nikdo nepřišel.

Ještě si zběžně prohlédl malířské náčiní a barvy, které už patrně k ničemu nebudou, a pak se vydal ke dveřím do zahrady, odemkl si a otevřel je dokořán. Tak si zajistil první únikovou cestu ven.

Poté vystoupal po schodech do přízemí, našel dveře na verandu a otevřel je. Tím si zajistil druhý nouzový východ. Teprve potom se zastavil, rozhlédl se po čidlech a nastražil uši, jestli nezaslechne slabounké kvílivé tóny nebo cokoliv, co by poukazovalo na podomácku vyrobený alarm, případně napojení na mobilní telefon nebo pevnou linku u sousedů.

Když nic takového neobjevil, dal se systematicky do práce. Důkladně prohledával jednu místnost po druhé. Při běžném vloupání by se rutinně vyhýbal pohledu na věci, které by mu mohly připomenout, kdo v domě bydlí. Soucit s okrádanými je to nejhorší, co by ho mohlo potkat, jak jim vždy zdůrazňoval Zola. „Dělejte, jako by to všechno bylo vaše, a těch lidí, které tam uvidíte na fotkách, si vůbec nevšímejte, vždyť je neznáte a můžou vám být ukradení. Hračky patří vašim sourozencům a s dětmi z domu nemají nic společného. Pamatujte si to.“

Obzvláště to poslední nebylo snadné.

Ale Marco už nekradl. Nepřišel sem krást, byl tu proto, aby si přisvojil příběh obyvatel domu, všechny drobné detaily o tom, kdo jsou a proč jsou právě takoví.

Takže se pro začátek ponořil do zásuvek a dokumentů.

Bylo zjevné, že William Stark si potrpěl na pořádek, jak Marco hned vydedukoval z obsahu zásuvek a skříní v obývacím pokoji a jídelně. Normální lidé mají v šuplících nepořádek. Starý zapalovač Ronson z dřívějška a spoustu starých mobilních telefonů rozličné velikosti. Párátka v plastových pouzdrech, z poloviny vypotřebované ubrousky. Ubrusy v jedné zásuvce, ve druhé dánské vlaječky na oslavy narozenin. Do takových zásuvek nahlédl snad stokrát, ale tady tomu bylo jinak, protože William Stark si takové věci neschovával. Ani na zdech nebo na policích nebyly žádné upomínky zašlých časů. Žádné fotografie mladého Williama z konfirmace, jak hrdě stojí mezi rodiči, žádný spokojený úsměv ve studentské čapce po maturitě, žádná krabice s vánočními přáníčky ani reprodukce či litografie na stěnách. Nostalgii měl rychle za sebou. Ručně psaná daňová přiznání a pojistky, vždy v samostatných deskách, mistička s cizími mincemi, rozdělenými do malých plastových sáčků podle země původu. Kopie vyúčtování pracovní cesty, štočky palubních vstupenek, turistické brožury a rukou psané poznámky k hotelům v nejrůznějších destinacích, seřazené podle abecedy a sepnuté zteřelými gumičkami.

Marco uznale pokýval hlavou. Někoho takového ještě v životě nepotkal.

V zaprášených a jinak vonících pokojích našel dívčí příslušenství. O věci ve žlutě vymalovaném pokojíku se dcerka již určitě nezajímala. Stálo tam vyschlé akvárium a prázdná ptačí klec, odložené malířské potřeby a na zdi visely plakáty chlapeckých kapel, které již nepochybně nahradilo něco jiného. Matčin pokoj působil aktuálněji a nabízel lepší přehled o tom, jaká byla a jaká je jistě i dnes. Regály byly plné knih, všude se válely kabelky a na skříni se vršily hromady letních klobouků. Na zemi stály kozačky ve všech provedeních a na háčku u zrcadla visely v několika vrstvách pestrobarevné šátky.

Marco svraštil obočí a podivil se. Téměř to vypadalo, jako by tu přítelkyně stále bydlela. Ale proč by to tady bylo tolik cítit zatuchlinou? Proč by ztvrdl prací prášek a pootevřená lednice zela prázdnotou?

A pokud tu ty dvě, jak to tak vypadá, už nebydlí, proč si s sebou dívčina matka nevzala své věci? Copak už je nechtěla? Nebo počítala s tím, že se sem znovu nastěhuje? Marco tomu nerozuměl, ale vlastně se nikdy s žádnou ženou nesblížil. Ani s matkou ne.

Možná ta žena dosud věří, že Stark je živý a zdravý a jednoho krásného dne se zase objeví. A všechny ty krásné věci jen čekají na to, až je zase začne používat. Život se Starkem byl jen odstavený na funkci standby.

Marco se zastavil. Bolelo ho to, když stál v té místnosti a věděl, že k tomu nikdy nedojde, že Stark je neodvolatelně mrtvý. Snad proto se vrátil do obývacího pokoje a prohlédl si aspoň ty osobní fotografie, které tu zbyly. Okamžitě poznal tu, kterou dcera použila na plakátky. Stark stál mezi ní a matkou a usmíval se. Byl to zvětšený výřez z fotografie.

Takhle už se s Williamem nikdy nevyfotí.

Marco se otočil a teprve tehdy si všiml ostrých řezů v polstrování pohovky a skoro prázdných polštářků.

Přistoupil blíž a jasně si uvědomil, jak zoufalého jednání se domek stal svědkem. Muselo to být celé zoufalé, protože co jiného by měl ten rozřezaný nábytek znamenat? Že by Starkovi přeskočilo? A proto zůstaly všechny kozačky a ostatní věci u matky v pokoji? Vzaly obě ženy jednoduše nohy na ramena? Že by to bylo nějak takhle? Třeba se ho vážně bály, dovedl si ten pocit živě představit.

Zavrtěl hlavou, stejně tomu nerozuměl. Proč by si pak nevlastní dcera přála otce najít? Ne, to nedávalo smysl. Muselo v tom být něco jiného.

Opatrně sáhl do zářezu v pohovce. Ležela v něm pěkná vrstva prachu, takže se to muselo přihodit před drahnou dobou. Zářezy byly vedené rovně a čistě, měly velmi ostré hrany, jistě na ně použili nůž pro přesné řezání. Marco zavrtěl hlavou. Byl si jistý, že muž se Starkovým smyslem pro pořádek by nikdy nic takového neudělal, pokud by mu ovšem úplně nepřeskočilo.

Ze žárlivosti? Neudělala přítelkyně něco, co neměla? Že by chlapa, který měl v životě ve všem pořádek, chytil amok, protože mu žena byla nevěrná? Potřeboval tak silný zážitek, aby se mohl utrhnout z domova?

Nebo šlo o něco úplně jiného?

Marco se opět zahleděl na fotografii, kterou dívka použila. William na ní byl zvěčněný s rozkvetlou zahradou v pozadí, kolem krku měl svůj africký náhrdelník, který teď nosil Marco, a usmíval se od ucha k uchu. Všichni na fotce působili tak bezstarostně a šťastně, dokonce i dívka, která navzdory tomu vypadala nemocně, měla tmavé kruhy pod očima a propadlé, bledé tváře.

Ne, Marco výkyvy v životech obyčejných lidí nikdy pořádně nechápal, takže nerozuměl ani tomuhle. Rozpáraný nábytek, Starkovo zmizení, matčino oblečení v pokoji, všechny tyhle věci.

Za normálních okolností by mu to bylo jedno, ale tentokrát to bylo jinak. Chtěl tomu porozumět, proto se sem vydal. Chtěl se dozvědět, proč musel Stark zmizet a proč mu Zola zkřížil cestu. Možná tu někde najde odpověď.

Rozhlédl se kolem sebe a vtom ho trklo, že ten rozpáraný nábytek by mohl mít na svědomí právě Zola. Měl Stark u sebe něco, po čem Zola pásl? A našel to?

Marco se obrátil k největší komodě a automaticky provedl to, co by udělal každý zkušený zloděj. Ohmatal všechny plochy zevnitř i zezadu nábytku, jestli není někde něco vklíněné nebo přilepené páskou. Podíval se za všechny obrazy, nadzdvihl koberce a poté zničené matrace v postelích. Propracovával se domem systematicky místnost za místností, prostor za prostorem, jako by hledal tlusté svazky bankovek nebo drahé šperky, nic však nenašel.

A pak tu byl v malé kanceláři, ležící nejblíže u vchodu a vybavené regály z teakového dřeva, ten otevřený sejf. Byl prázdný, ale když bylo vše ostatní bezvýsledné, klekl si před ním a nehtem ukazováčku přejel škvírku od rohu ke dvířkům. Opět nic nenašel, ale ani to nečekal. Nebyl to ten druh trezoru s tajnými přihrádkami a malými, téměř neznatelnými otevíracími mechanismy. Byl to jen obyčejný starý sejf, vysoký jako psací stůl, s jedním velkým prostorem a otočným mechanismem ve dvířkách.

Pro jistotu do něj strčil celou hlavu a prozkoumal dno, jestli v něm nejsou nějaké skuliny, a pak hlavu pomalu otočil. Nic. Teprve když se přetočil úplně a už skoro ležel na zádech na koberci před sejfem, potom úplně nahoře pod hranou vrchní desky sejfu uviděl písmena a číslice, napsané černou fixou na červeném plechu. Stálo tam A4C4C6F67.

„A4C4C6F67,“ opakoval si nahlas čtyřikrát nebo pětkrát, dokud si to nezapamatoval. Takovou věc nenapíše někdo na takové místo jen tak pro legraci, a už vůbec ne fixou. Otázkou je, kdy to psal, proč a co to znamená.

Vylezl ven, hmátl do šuplíku po daňových přiznáních, otevřel je na libovolné stránce a hledal číslice čtyři a sedm. Nebylo to těžké, protože na jedné takové stránce plné součtů jich bylo požehnaně, takže se mu potvrdilo, že to byly stejně vyumělkované čtyřky a hranaté sedmičky jako v sejfu. Pokud daně vyplňoval Stark, pak taky sám vepsal i číslice a písmena do sejfu.

Marco se posadil do křesla a skryl obličej v dlaních. A4C4C6F67, co to může znamenat?

Byla to řada vzestupných čísel, stejně jako pokračující písmena abecedy. Žádné přeskakování tam a zpátky. ACCF a 44667, jen smíchané dohromady. Ale proč mezi poslední šestkou a sedmičkou není žádné písmeno? Protože poslední číslo mělo znamenat 67 dohromady, nebo to ve skutečnosti mělo znamenat F6 a F7? Jaký v tom byl systém?

Na internetu kolovalo nespočet testů, které se holedbaly, že uživateli spolehlivě odhalí jeho inteligenční kvocient. S takovými si Marco poradil snadno, ale s tímhle? Mohl to být systém týkající se archivace nebo zpracování dat. Mohl to být kód, který se dal přepsat do mnoha kombinací a vztahovat se ke spoustě témat. Mohlo to být heslo do počítače nebo to mohlo mít co do činění s nějakou tajnou společností. Vlastně to mohlo být cokoliv a problém byl, že řada nutně nemusela být úplná nebo se mohla číst na přeskáčku nebo odzadu.

Nejlogičtější Marcovi připadalo, že je to heslo nebo kombinace k sejfu, který stojí někde úplně jinde. Otázkou zůstává, jestli řada čísel a písmen už svůj význam neztratila. Mohlo se jednat o nějakou dávno minulou záležitost.

Vstal, přešel ke starému počítači Hewlett-Packard a zapojil ho s tím výsledkem, že přístroj pár minut hučel a sténal, až se na obrovském monitoru konečně rozsvítilo šedozelené pozadí. Žádné heslo. Kromě starých dětských her tam vůbec nic nebylo. A tak ho zase vypnul.

Jiný počítač v domě nenašel, proto se to pokusil pustit z hlavy a vydal se dolů do sklepa v naději, že tam najde stopy, které by ho dovedly dál.

Hluboce se soustředil a podruhé si prohlížel celý sklepní prostor, když vtom z posledního schodu zaslechl nějaké hlasy ze zahrady.

Marco ustrnul a zadržel dech.

Dva hluboké hlasy, které až příliš dobře znal. Míchaly angličtinu s italštinou tak dokonale, jak to uměli jen Pico s Romeem.

„Někdo nás předběhl,“ zašeptal Pico venku. Takže už si všimli sklepního okénka. To nebylo dobré.

„Hej, koukni na tu hromádku střepů támhle, jak jsou poskládaný. Pěkně narovnaný na sobě u zdi. A támhle. Dveře od sklepa jsou na špehýrku a dveře do zahrady jsou úplně dokořán.“

„Ty vole, máš pravdu, Pico.“ To byl Romeo. Kolikrát kradli společně? Nevyhnutelně musela následovat další věta: „Byl tu Marco.“

Marco opatrně ustoupil o krok zpátky směrem nahoru, do přízemí. Kdyby zjistili, že tam stále ještě je, ocitl by se v pasti, jako se pavouk chytí do své vlastní sítě. Jestli se v Picovi a Romeovi nemýlil, za pár vteřin jeden z nich proklouzne dveřmi do sklepa a druhý bude hlídkovat přede dveřmi do zahrady. A na ulici před domem zcela jistě hlídá další člen rodinného klanu. Určitě se právě opírá o jednu z vrb a dělá, jako by se kochal výhledem na rašeliniště s jezerem. Ale žádný milovník přírody to není. Kdyby se na cestě vyskytlo něco nebezpečného, napodobil by ptačí křik, jen o něco hlasitěji a pronikavěji, než jak byli lidé v této čtvrti zvyklí. A Pico s Romeem by znenadání zmizeli. Ti dva jsou zatraceně rychlí. Asi jako jediní z klanu by Marca dokázali doběhnout. A hon za chvilku vypukne.

Marco si přitáhl paže k tělu, aby zklidnil pulz.

Mohl by vyběhnout ven hlavním vchodem a utíkat s větrem o závod.

Bez hlesu a pozpátku vycouval krok za krokem po schodech nahoru s vědomím, že ti dva venku dobře vědí, že Marco vždycky dával přednost únikové cestě přes zahradu, a proto Pico půjde zespodu, zatímco Romeo počká u dveří na verandu. Kdyby v domě bylo horní patro, hned by zamířil tam. Střecha se ukázala být dobrým řešením už dřív, když je někdo při krádeži vyrušil, ale tady žádné horní patro nebylo a střecha byla rovná, takže ani tam se neschová.

Možná by mohl zavolat o pomoc? Rozrazit okno směrem k sousedce a zařvat z plných plic. Křičet, jak nejsrdceryvněji dokáže, a přisát se k okennímu rámu. A doufat, že někdo vyleze před dům a vyděsí Pica, Romea i hlídku u cesty tak, že se odporoučí do horoucích pekel.

Kýval se chvilku tam a zpátky, zatímco mu myšlenky v touze najít řešení div nerozervaly mozkovou kůru na kusy.

To nepůjde. Dostali by se k němu a našli něco, čím by ho silně udeřili zezadu do hlavy. Pico se neostýchal použít násilí, a kdyby ho omráčili, už by se buď nikdy neprobudil, anebo možná probudil, ale bez nohou.

Co tady chtějí, ptal se Marco sám sebe. A obraz rozřezaného polstrování na pohovce a vykuchaných matrací mu najednou začal dávat smysl. Nejsou tu poprvé. To oni se sem tehdy vkradli a už jsou tu zase. Jenže proč? Po čem pátrají?

Nemohli předem vědět, že tu bude, vždyť byli při pohledu na střepy překvapení, a to bylo pro Marca výhodou. Věděli jen, že tu někdy byl, takže museli přijít z jiného důvodu.

Ale proč?

No tak, Marco, dělej, mysli, naléhal sám na sebe.

Rozhlédl se. Dole ve sklepě se schovat nemůže, to mu bylo jasné, a tady nahoře nejsou žádné komůrky ani vestavěné skříně. Jen policový systém se závěsem v ložnici.

Jestli tu už byli, o čemž nepochyboval, pak se vrátili pro něco, co si s sebou neodnesli minule, nebo pro něco, co potřebují v nově nastalé situaci, do které je navezl Marco.

Ve sklepě něco zaskřípalo. Marco zadržel dech a napjatě poslouchal. Někdo už je v domě. Bylo těžké odhadnout, co se dole děje, protože Romeo všechno přehlušil rozkazem pro muže na silnici, aby dobře hlídal vchodové dveře.

Takže mu odřízli další únikovou cestu.

Dej si pozor, ať tě Romeo nezahlédne oknem, vtloukal si Marco do hlavy, když prolézal pod okny v obývacím pokoji. Nebyl tu žádný úkryt, který by přehlédli, a v jídelně také ne. Zbývaly jen pokoje. Marco vstoupil do chodby a nahlédl do malých místností. Bylo to beznadějné. Válendy, police a samé serepetičky. Nic, v čem by se dalo schovat.

A pak mu padl do oka sejf s pootevřenými dvířky v malé pracovně.

Tady se mu otevřela možnost, protože jestli něco Zolovi maníci věděli s jistotou, tak to, že v trezoru nic nenajdou, protože v něm už zaručeně byli.

Budou hledat všude jinde než tady, snažil se přesvědčit sám sebe, přitom se svezl na kolena, vlezl dovnitř a přitáhl za sebou dvířka.

Zavřel oči a zvažoval situaci s třemi možnými vyústěními. Buď ho najdou, vytáhnou ven a zmlátí do bezvědomí, nebo ho nenajdou, za což se vroucně přimlouval. A pak tu byla poslední možnost, která mu naháněla největší hrůzu: najdou ho a přirazí dveře sejfu.

Začal dýchat rychleji a zhluboka. Jestli ho tu zavřou, tak se udusí a nikdo po něm ani nevzdechne, dokud se do domu opět někdo nenastěhuje.

Marco zatnul zuby. A až ten čas přijde, tak ho najdou podle zápachu. Z trezoru se bude linout smrtelný puch.

Najdou mrtvého kluka, udušeného a v rozkladu, kterého nikdo nezná. Kluka bez zvláštních znamení a dokladů.

Srdce mu teď bilo tak silně, že ve vertikální embryonální pozici málem nevystačil s dechem a po těle se mu pomalu řinul pot. Zvlhly mu i konečky prstů a bylo čím dál tím těžší udržet dvířka přivřená jen tím, že se konečky prstů křečovitě zaklínil za úzkou vnitřní hranu dvířek.

Z obývacího pokoje ode dveří na terasu zazněl Romeův hlas a chlapík před vstupními dveřmi už byl také na svém místě. Chyběl už jen Pico, ale ten taky brzo zjistí, že v malém sklepě se nikdo neskrývá.

Když Pico vylezl ze sklepa, zaskřípala prkna v podlaze a Marcovi připadal celý dům jako živý organismus, ve kterém jsou pokoje vzájemně propojené svazky nervových vláken. Pokud do některého vstoupila lidská noha, vyslal elektrický impulz do všech koutů a do trezoru, kde se Marco pokoušel neslyšně setrvat, i když v něm všechno volalo k nebi o pomoc. Srdce mu naplno bušilo, mozek se div nerozskočil, oblečení ho svíralo… Údy zamotané v gordickém uzlu, strach, uzavřený prostor — to vše přispělo ke stoupání teploty v Marcově těle, takže se mu ještě o něco pootevřely póry v kůži. A zatímco se celý dům chvěl pod Picovými kroky, lehkými jako pápěří, kterými klouzal po podlaze, vyřinul se z Marca pot. Cítil ho zejména mezi zápěstím a ukazovákem, kterým přidržoval dvířka. Tou malou, vlhkou a kluzkou ploškou prstu vnímal, jak málo Picovi zbývá, aby ho objevil.

Nejsem tady, pokoušel se Marco intenzivně signalizovat do Picova smyslového aparátu. Marco tu není, před nějakou chvílí odešel. Vyřiď si, co potřebuješ, Pico, ale pospěš si, sousedi si brzy všimnou, že na tom chlapovi před vchodem je něco divného, říkal si za zavřenými víčky, zatímco venku bouchala dvířka skříní a odsouval se nábytek.

Pico byl důsledný, proto se Marco tolik bál.

„Někdo tu je,“ zašeptal Romeo ode dveří na zahradu.

„Tady ne,“ řekl Pico zcela běžným hlasem. „A v jídelně taky ne.“

Už se blížil, otevřel dveře do pokojů obou žen dokořán. Marco jasně slyšel, jak kopal do jejich postelí a klekl si. Trhnutím rozhrnul závěsy.

„Tady taky ne a v kuchyni taky ne,“ volal Pico.

„Zkus koupelnu, jestli není ve sprcháči. To by byl celej on, jak ho znám,“ pokračoval Romeo.

Pod Marcem se zachvěla podlaha. Pico se zastavil jen tři metry od něj, přede dveřmi do koupelny. Očima jako by se provrtával skrz pracovnu směrem k Marcovu úkrytu. Jeho rentgenové vidění jen stěží zastavil ocelovými pláty pobitý prostůrek.

Ví, že jsem tady, hučelo Marcovi v uších. Prst jako by do sebe nasál strach, ještě víc zvlhl, takže už se neudržel, dvířka mu pomalu vyklouzla a dovnitř škvírou jako ostré čepele nožů pronikly paprsky bílého světla.

V té úzké zející propasti do skutečnosti uviděl Picovy nohy, jak mizí v koupelně. Nové tenisky značky Adidas, tiché jako pěna. To byl celý Pico.

Marco rozrazil dvířka sejfu dokořán. Musel ven. Vrátit se zpátky na místo, kde už Pico byl. Jenže vtom zavolal Pico z koupelny, že ten malej zmetek není ani tam, takže Marco vtáhl ruku zpět, otřel si prst o svetr, chytil hranu dvířek a přitáhl si je zase zpátky k sobě.

Když dvířka zavíral, ještě zahlédl, jak se špička tenisky přehoupla přes práh koupelny.

Pico se zastavil a rozhlédl. V nastalém tichu v domě všechno skřípalo a praskalo. Každý drobný nádech zněl jako prasklý měch a Marco div neexplodoval. Všechny sny o svobodě a životě, ve kterém by o sobě rozhodoval sám, mu padaly na hlavu jako rozžhavené pláty železa. Teď nad ním převezme vládu krutá realita.

Nohy venku postoupily o další krok kupředu a Marco opět ucítil, jak se místností propaluje neodbytný rentgenový pohled.

Pak vešel přímo do kanceláře tak blízko sejfu, že mu záhyby látky na kalhotách málem vklouzly do štěrbiny. Znělo to, jako by se prohraboval regálem nad trezorem. Pico nebyl z těch, kdo by kolem něčeho prošli, aniž to prozkoumali.

Několik vteřin si povídal sám pro sebe a mezitím přesouval knihy a další věci po polici a vtom mu jedna z knih spadla se žuchnutím na zem, přímo před sejf. Marco zalapal po dechu a tělo mu do oběhu vyslalo další dávku adrenalinu. Jestli teď Pico neuslyší bušení Marcova srdce, tak je dozajista hluchý.

Spatřil Picovu mrštnou paži, jak sáhla dolů pro knihu. Při tom pohybu se mu podařilo strčit do dvířek sejfu tak, že Marcovi vyklouzly. Světlá štěrbina se pomalu rozšiřovala a Picovy nohy se ohýbaly. Zakrátko bude na kolenou a trezor otevře.

V rozhodujícím, šíleném okamžiku, kdy se Marco musel rozhodnout, jestli se nevydá dobrovolně, aby ho přinejmenším nebyli nuceni zbít do bezvědomí, zarazilo Pica v pohybu pekelné ptačí zaskřehotání.

„Pico, dělej! Vezmi tu fotku, ať už jsme pryč,“ zavolal Romeo zvenku.

A Pico se v odpověď rozběhl chodbou a následně obývacím pokojem, doprovázený zvukem tříštícího se skla a konečně prásknutím dveří na zahradu, jak se odrazily od venkovní domovní zdi.

Potom se v domě rozhostilo ticho. Chlap před vchodem všechno přerušil ptačím křikem. Evidentně se někdo blížil.

Marco se vykulil na podlahu pracovny jako slisovaná kostka plechu, která už se nikdy nevrátí do původního tvaru. Necítil ruce ani nohy, i když si je silou masíroval. Jestli se mu nerozproudí krev v žilách a on se rychle nevzpamatuje a nevypadne odtud, riskuje, že sem někdo vpadne dveřmi a zažene ho do rohu.

Proto se s obtížemi přinutil vstát. Měl jedinou možnost, totiž vyběhnout dveřmi do zahrady a odtud zmizet přes živé ploty sousedů. A bude se modlit, aby nezkřížil cestu Picovi a jeho kumpánům.

Poslední, co zahlédl, než dům opustil, byly skleněné střepy z převrženého rámečku v obývacím pokoji. A taky prázdné místo po fotografii Williama Starka, kterou nechala jeho nevlastní dcera natisknout na plakátky a pak je rozvěsila po městě.

16 )

Zola zvažoval situaci. Za chvilku mu zavolá jeho kontakt, aby se informoval o vývoji ve věci Marco. Nebyl to nejpříhodnější okamžik.

Poslal všechny ven z místnosti, je to nutné, nedá se nic dělat, uvnitř zůstal jen pes. Co se stalo, stalo se, zřejmě to bude mít nepříjemné následky, ale členové klanu o tom nepotřebují naprosto nic vědět. Jeho božské postavení nesmí před nimi nikdo zpochybňovat, protože Zolova vláda spočívala výhradně na prosazování a udržení jeho vlastní autority. Kdepak, tenhle telefonní rozhovor nemusí nikdo slyšet.

Když se spojili, Zola se chystal bez pokory spustit a pyšně prohlásit, že celou mizérii zavinil jeden hloupý kluk a že on má jako obvykle všechno pod kontrolou.

Ledově chladný hlas obrátil tento Damoklův meč arogance proti svému původci.

„Udělali jsme chybu, že jsme si na to vybrali vás,“ shrnul v krátkosti. „Jestli tomu klukovi dovolíte volně se poflakovat po městě, bude to mít pro všechny nedozírné následky, vás nevyjímaje. To je ti doufám jasný?“

„Mám to pod kontrolou.“

„To už jsi říkal. Jak dlouho říkáš, že se poflakuje na svobodě?“

„Poslyšte! Viděli Marca na Østerbro. Všechny, kdo operují v té oblasti, jsme varovali.“

„Nechápu, k čemu by to mělo být dobrý, když jsi mi právě sdělil, že se někam vloupal v úplně jiné části města? Může být úplně kdekoliv.“

Zola zatnul zuby. Měl pravdu, nebylo to v pořádku.

„Poslouchejte mě! Všichni moji kluci jsou teď v Brønshøji. Zatáhneme odtud síť směrem k centru. Navíc oblast směrem ke Gladsaxe a ven směrem na Husum pročesávají naše tři auta.“

Hlas ve sluchátku nezněl nikterak spokojeně. „Doufejme, že to postačí. Víme, jak vypadá a taky že kolem krku nosí Starkův řetízek. Postarejte se, aby se ta fotka náhrdelníku, kterou jsi získal, dostala do ruky všem, kdo ho hledají. Až ho uvidíte příště, tak ho koukejte chytit, protože jinak by bylo lepší, kdybyste ho nechali jít, je to jasný? Jestli neví, že ho hledáme, máme šanci ho brzo potkat. Je to jasný?“

Zola přikývl, i když se mu ten tón nezamlouval. Tahle práce už je přišla příliš draho. Bratrovi se to tehdy nelíbilo, protestoval a nechtěl, aby to brali, ale tři sta tisíc dánských korun za zmizení Williama Starka byly velkým lákadlem. Důsledkem jejich tehdejšího rozhodnutí bylo, že polovina klanu byla od konce listopadu, kdy Marco utekl, a zejména v posledních dnech ve svém oboru nevyužita, což se negativně odráželo na výdělku. Když museli žebrotu a zlodějinu natolik přiškrtit, denně jim v rozpočtu chybělo pětadvacet tisíc. Oněch tři sta tisíc, které dostali za únos a vraždu Williama Starka, to už dávno spolklo.

Zatracený Marco. Měl mu šlápnout na krk hned ten den, kdy zjistil, jak mu to myslí.

„Dáme si pozor,“ ujistil svůj kontakt. „Nikam neuteče.“

„Co dělal ve Starkově domě?“

„To nevíme. Nevíme ani, jak ho našel. Ale snažíme se to zjistit.“

„Už jsme o tom mluvili. Mohlo by ho napadnout jít na policii?“

Zola si dobře rozmyslel, jak odpoví. Nemohl jen tak něco plácnout do větru. Samozřejmě není vyloučeno, že by je udal. Ovšem pokud Marco v jámě vedle Starka slyšel, jak se s bratrem baví o zakopávání mrtvoly, pak mu jistě neušla otcova spoluvina. Nezbrzdilo by ho to trochu? Ale na druhou stranu je zcela jisté, že byl ve Starkově domě, ale proč? Vydírání, napadlo Zolu nejdřív. Ta malá kukačka proti nim, jeho živitelům, pravděpodobně uplatní všechny své zločinecké sklony a schopnosti. Čím víc nad tím Zola uvažoval, tím pravděpodobnější se mu to zdálo. A to nesměl za žádných okolností dopustit.

„Jít na policii? No ano, bohužel se domnívám, že by ho to mohlo napadnout,“ odpověděl tedy. „Proto ho musíme zastavit za každou cenu.“

„Výborně.“ Následovala dlouhá odmlka na důkaz toho, že to zaměstnavatel považuje za všechno jiné, jen ne za výborné. „Musíš pochopit, Zolo, že jsem nucen zmobilizovat i svoje vlastní lidi,“ pokračoval. „A mimochodem, nepočítej s tím, že se vám ještě někdy ozveme, až budeme potřebovat někoho na podobnou práci.“

× × ×

Bankovní ředitel Teis Snap byl v šoku a musel se opřít o stůl. Před několika vteřinami mu předseda správní rady Brage-Schmidt na základě informací od člověka z terénu oznámil, že hledaný chlapec se vloupal do Starkova domu. A než mu došla vážnost celého sdělení, Brage-Schmidt po něm požadoval půl milionu v hotovosti na dřevo jako základ společného rozpočtu, který nazval „zajištění a zneškodnění zmetka“.

„Zavraždit dítě v Dánsku,“ protestoval tiše Snap. „A vy chcete, aby to financovali hlavní akcionáři Karrebækské banky? Trestní odpovědnost za vraždu je doživotní vězení, a kdo si to odskáče, jestli se na to přijde?“

„Nikdo,“ zněla stručná odpověď.

„Nikdo? To nechápu, jak to?“

„Neradi bychom, aby k tomu došlo, že? Ovšem pokud to bude nutné, pak navrhuju, aby si to vyžral René Eriksen.“

Teis Snap zabrousil pohledem na psací stůl, kde stála jeho a Reného fotografie. Dva mladí studenti se širokým úsměvem ve tváři a mořem zmařených ideálů před sebou.

„Nezbláznil ses?“ řekl tak klidně, jak jen to bylo možné. „René na to za žádných okolností nepřistoupí, a proč by to taky dělal?“

„Pokud to nebude bezpodmínečně nutné, vůbec se ho ptát nebudeme. Přizná se sám.“

„Jak?“

„V dopise na rozloučenou.“

Snap odsunul od stolu kancelářskou židli značky Strand + Hvass a těžce dosedl na kožený potah. V případě nutnosti tedy sebevražda, tohle mu tady tvrdí. Panebože, k tomu nikdy nemělo dojít.

„Pro jistotu a abychom se potom eventuálně nedostali z časových důvodů do potíží, měli bysme si rovnou rozmyslet, jak ten dopis naformulovat,“ pokračoval Brage-Schmidt. „Zaprvé, a to především, bychom měli zamaskovat veškeré styky mezi Eriksenem a našimi prostředníky na kamerunských úřadech. O to ho, prosím, požádej sám, hodí se na to nejlíp. Máš naše akcie v Curaçau pod kontrolou?“

„Jo, jsou pořád ve schránce v bance MCB.“

„A máme od ní klíče?“

„Jo, já i René, ale potřebuju jeho plnou moc.“

„Fajn, tu si obstaráš dneska odpoledne. Pak tam zaletíš, vyzvedneš akcie a zajistíš, aby banka zrušila smlouvu na Reného přístup ke schránce. Musíme ty akcie vybrat, dokud je na světě, abysme je měli pohromadě s našimi, kdyby se to nějak zvrtlo a my bysme se museli rychle stáhnout, je to jasný?“

„Ale jo, to chápu.“ Teis Snap potil krev, jak se snažil domyslet všechny důsledky. „Pokud by přesto mělo k nejmenovanému skutku dojít, na základě čeho by měl svou domnělou sebevraždu spáchat?“ zeptal se opatrně. Slovo „sebevražda“ téměř zašeptal.

„Sexuální zneužití chlapce z ulice, pochopitelně. René E. Eriksen měl spolu se svým podřízeným Williamem Starkem s oním Marcem pravidelně pohlavní styk a Stark si z toho důvodu již před drahnou dobou zvolil ultimativní východisko a ze studu spáchal sebevraždu.“

Ano, Teis Snap byl sice otřesen, ale přesto mu poznenáhlu klesl pulz. Poslední věty v sobě skrývaly několik nezanedbatelných výhod. Vysvětlí se tak zároveň i zmizení Williama Starka.

„Jenže to bysme toho kluka museli najít, ne? Neměl by nám totiž v tom tvrzení odporovat. A co když ho nenajdeme? Kdo obviní Starka s Eriksenem z takového přečinu, když zmizí z povrchu zemského?“

„Obviní se sami v Eriksenově dopisu na rozloučenou. Pro tento případ tam udáme přesné místo, kde se zbavil chlapcova těla, než se zabil.“

Teis Snap nakrčil čelo. Za těmito vráskami se často rodilo nemálo nudných rozhodnutí se stejně nudnými následky. Ale fingovaná sebevražda a dětská mrtvolka nebyly v jeho světě snadno uchopitelné veličiny. Znal Reného od gymnaziálních dob a sám měl děti, i když nakrásně o něco starší, než je ten naháněný kluk.

„Chápu. Zní to trochu děsivě, a přesto logicky, naprosto si to uvědomuju. Ale stejně bysme ho měli nejdřív najít.“

„No právě, a proto bys měl uvolnit toho půl mega, a to hned. Mám kontakt na chlapa se psy, jsou zvyklí hledat lidi, stačí je nechat přiletět. Jestli ty peníze hned převedeš, dáme se do toho.“

Snap zakroužil dlaní po stole. Půl milionu by schrastit dokázal. A čím rychleji to budou mít za sebou, tím líp, o tom nepochyboval.

„Peníze seženu. Ale to ti povídám, běda nám, jestli se někomu podaří nás s tím spojit. Postaráte se, aby se to nestalo, se stoprocentní zárukou, jasný?“ Kladl důraz na druhou osobu množného čísla. „Nechci vědět, jak, kdy a co jste udělali, rozumíš? René je přece jen můj starej kamarád.“

„Ano, udělají, co bude v jejich silách.“

„A koho to sem chcete dotáhnout?“

„S tím si nedělej starosti, Teisi.“

× × ×

René E. Eriksen seděl ve své kanceláři a rutinně pročítal ministrův příspěvek do debaty v parlamentu na příští den. Postupem času se naučil své představené bezpečně provést všemi nástrahami svěřené funkce a bez ohledu na to, kdo seděl v opozici, na nich kritika nikdy nezanechala větší stopy, protože se naučil bravurně ovládat umění nic neříct. Když debata spěla k vyvrcholení, nikdy se nejednalo o jádro problému, protože to znal pouze on, jeho nejbližší spolupracovníci a ministr sám. Proto byl Eriksen v přísné hierarchii úřední moci vážený muž a vedoucí odboru na ministerstvu se s klidem v duši mohl kdykoliv věnovat jiným záležitostem.

Byl to jeden z oněch dobrých, obyčejných dní, kdy se René cítil na koni. Každopádně dokud se ze zásuvky neozvalo zabzučení a o slovo se výjimečně nepřihlásil mobilní telefon na kartu.

Teis Snap pro něho má nějakou novinku.

Tentokrát bylo jeho sdělení krátké a výstižné, na což nebyl u Snapa zvyklý. Málem by si pomyslel, že se starý kamarád ze školy svou řeč naučil předem nazpaměť. Ovšem nehledě na to, zda tomu tak opravdu bylo, mu sdělil děsivou snůšku informací, které vytáhl na světlo. Chlapec, který by mohl odhalit smrt Williama Starka, se utrhl ze řetězu, jak tvrdil Teis. A aby zastavili jinak nevyhnutelnou lavinu skandálů, musí ho odstranit. Už ho hledají.

Nějakého kluka!

„Z toho důvodu za sebou musíme zamést stopy. Zbav se všeho, co by tě mohlo spojovat s námi a tvými poskoky mezi úředníky v Yaoundé. My taky odstraníme všechno, co nás spojuje s těmi, kdo přidělují prostředky, a dostaneme je z Kamerunu pryč, jasný?! Zároveň zavolej oficiálním kamerunským úřadům a pověz jim, že se projekt na nějaký čas pozastavuje. Svým spolupracovníkům oznam, že budeš pravidelně kontrolovat, zda ve správě v Yaoundé nedochází k nějakým nepřístojnostem, a postarej se, aby na ty blbý Pygmeje v pralese taky něco zbylo z toho, co jim náleží, dokud se to nepřežene, jo? Kontaktuj nástupce Louise Fona, aby nakoupil hromady banánovníků k výsadbě. A zajisti, aby to bylo co nejdřív. Dej se do toho hned, ne až zítra, rozumíš, René? Jsi jediný, koho máme a kdo to svede snadno a hladce a nezanechá po sobě žádný stopy.“

„Zadrž na chvíli, Teisi. Nezdůrazňoval jsem svýho času, že nechci vědět, čím se v skrytu zaobíráte?“

„Jo, jenže ohledně toho, jak se věci zrovna teď mají, existují maily a zprávy, který budeš muset vymazat ze systému. Říkám ti to, abys pochopil vážnost situace. Je to stejný, jako když sis tehdy zajistil Starkův laptop, aby se určitý kompromitující informace nedostaly na veřejnost. A dneska je to stejný, jestli toho kluka nechytneme, může to celý bouchnout, a to hlavně tehdy, když nebudeme dostatečně připravení. Ale to my budeme, viď, René?“

René tiše přikývl. Chápal předložené argumenty, ale dostal ďábelské vnuknutí. Pro Teise Snapa a Jense Braga-Schmidta by bylo zametení stop výhodou, ale bude stejně výhodné i pro něj? Nepostaví ho to ve skutečnosti do nevýhodné pozice a nebude riskovat, že se ocitne v přední linii, pokud jim na ten podvod přijdou? Nebo se za tím pocitem skrývá něco jiného?

„A ještě jedna věc, René. Trochu jsme znervózněli ohledně našich akcií v Curaçau. Jestli to doma rupne, tak se Brage-Schmidt obává, že by si s námi mohli ty akcie spojit, takže bysme riskovali, že nám je zabaví. Ale našli jsme kupce, který je ochoten zaplatit deset procent pod denním kurzem, takže budu potřebovat tvůj podpis pro banku v Curaçau. Potřebuju tvoji plnou moc k vybrání schránky, abych vyzvedl všechny akcie naráz.“

„Aha. A co dál, co kdybych si chtěl ty svoje nechat? Proč bych přenechal deset procent z patnácti milionů někomu cizímu, když je můžu prodat za plný kurz? To nechápu.“

„Pochop, musíme postupovat jednotně, René, a v tomhle případě jsi v menšině.“ Renému se napjaly svaly vzadu na krku. Nad hlavou jako by se mu vznášel popravčí meč. Všechny varovné signály byly v pohotovosti. Nešlo jen o samotnou prosbu, ale i o okolnosti, za kterých mu byla přednesena. Co to mělo znamenat, volat mu o něčem tak důležitém bez předchozího varovaní? To nejmenší, co by se dalo očekávat, byla osobní schůzka, kde by po vzájemné shodě učinili nutná rozhodnutí.

Chystají se teď vážně se vším praštit a zdrhnout? Kdo mu zajistí, že budou respektovat i jeho zájmy a že se jeho podíl zničehonic nevypaří do vzduchu?

René zmobilizoval všechny své instinkty a zkušenosti, protože tenhle chaos rozhodně nepůjde na jeho účet, tím si byl naprosto jistý.

„Chci nějakou záruku, Teisi. Písemně, abych věděl, kde vás mám. Koupíš si moje akcie Karrebækské banky ve stávajícím kurzu. Chci, abys mi peníze poslal na konto u Danske Bank, do té doby ti plnou moc nedám. Až akcie prodáš, pošleš mi všechny doklady o převodu a registraci majitele kurýrem do kanceláře na ministerstvu. A pošli mi i svoje písemné vyjádření. Počkám tu, dokud ho nedostanu, Teisi.“

Hlas na druhém konci zněl klidně, ale René věděl své. Teis Snap je vzteky bez sebe.

„Sám víš, že to nejde, René. Nech toho. Nemáme dostatečné prostředky, abysme ti proměnili dánské akcie v takovém kurzu, a když to nezvládneme my, tak to můžou udělat jedině velcí akcionáři zvenku, nad kterými pak nebudeme mít v důsledku kontrolu. Mohli by požadovat místa ve vedoucích funkcích, a získat tak přílišný silný vhled. To prostě nejde, to nemůžu dopustit. Rozhodně ne teď!“

„Fajn. A co když teda v tom případě nebudu souhlasit s tím, abyste toho kluka zabili?“

Počítal vteřiny. Za studií nebyl Teis nejbystřejším žákem, což platilo i dnes. Navzdory jistému ekonomickému talentu nebyl jedním z těch, kdo přicházejí s geniálními nápady a epochálním řešením problému. V této souvislosti značila délka Snapovy odmlky podle Reného zkušenosti ošidnost celé situace.

Tentokrát se odmlčel na překvapivě krátkou dobu, ale podle toho vypadala i jeho odpověď.

„Co kdybys nesouhlasil, říkáš? Ale ty budeš souhlasit.“

A zavěsil.

O půl hodiny později nechtěl být Eriksen rušen. Zavřel si dveře, aby podřízení pochopili, že si chce trochu zdřímnout.

Od té doby, co celý podvod spustili, stoupl kurz Eriksenových áčkových akcií Karrebækské banky o dvě stě padesát procent. Zcela konkrétně měly jeho bankovní akcie v současné chvíli hodnotu čtrnácti a půl milionu dánských korun. Jednalo se tedy o částku, kterou by — pokud by se nad věcí řádně zamyslel a správně zvolil výchozí zeměpisný bod — mohl proměnit v pětadvacet let života v relativním luxusu na druhé straně zeměkoule. Jeho žena vyznávala stále stejné ideály, které coby kancelářská myš z Hurupu za celý svůj dlouhý život omezila na bezpečí řadového domku v Ballerupu a dvakrát do roka čtrnáctidenní pobyt někde na jihu, takže kdyby se ji odvážil vyrvat i s kořeny od křížovek, reklamních katalogů Petra Hahna se zbožím na dobírku a příležitostného hlídání vnoučat, když jim příliš teklo z nosu a nemohly do školky, byl by to boj s větrnými mlýny.

Ale ať už by ženu přemluvil, nebo ne, jak tak seděl v zaprášené, tmavým dřevem obložené kanceláři s výhledem zastíněným hromadami listin, vyprodukovaných byrokratickou mašinerií, postupně nabýval čím dál sžíravějšího pocitu, že by to tak být mohlo a mělo. A pokud to nepůjde s Teisovou pomocí, protože to vypadá, že se na něho valí jedna katastrofa za druhou a odporná rozhodnutí se ho pod sebou chystají pohřbít rychlostí laviny, tak v tom okamžiku René otevře zásuvku a vytáhne vizitku, co mu před několika lety strčil do ruky jeden z těch přičinlivých chlapíků, kterým nepřipadalo trapné shánět klienty i na oslavě dětských narozenin.

Zavolal proplešatělé bankéřské nicce s kanceláří někde vzadu ve dvorku. Chlapík během dvou minut nadšeně souhlasil, že bude obchodovat s Reného akciemi Karrebækské banky za polovinu běžné provize šesti procent. Za čtyři sta čtyřicet jeden tisíc se mohl vydat do hlavního sídla Karrebækské banky a vyzvednout akcie na jméno z trezoru. Samotný obchod byl stejně jako přestěhování čistě formální záležitost.

René byl spokojen. Existovalo určité riziko, že o akcie v úschově ve Willemstadu v Curaçau přijde, i když je nehodlal vydat bez boje; ale bez odhodlání podstoupit v nejzazším možném případě tuto oběť se od ostatních nemohl odpoutat. A přitom by měl.

Zvedl se a vytáhl z police plastové desky. Bylo v nich uschovaných patnáct archů papíru, které se staly téměř důležitější než životní pojistka.

První stránky byly kopie složky Williama Starka z osobního oddělení. Osobní data, podmínky, za kterých byl zaměstnán, životopis a různá jiná holá fakta, zatímco zbývající dokumenty obsahovaly zmanipulované soubory, které našel ve Starkově počítači, a samostatný arch, který měl schovaný v zásuvce psacího stolu a který se týkal poslední léčby nevlastní dcery.

Pozměnit soubory ho napadlo, když ho vyslýchala policie v souvislosti s pohřešovaným Starkem. Tehdy šlo všechno hladce. Kladli mu prosté a povrchní otázky, na které jim stejným způsobem odpovídal. Ale co když se ještě někdy vrátí a budou se vyptávat dál? A Snap s Bragem-Schmidtem ho nechají na holičkách?

Chce-li z toho vyklouznout, bude si muset vymyslet nějakou věrohodnou historku. Proto vyndal malou lithiovou baterii, která řídila časomíru ve Starkově osobním počítači, a začal upravovat informace v souborech týkajících se projektu Bakaů.

Pracoval na tom jeden večer doma, když se Lily dávno odebrala na kutě. Ve světle stolní lampy vstoupil plný očekávání do Starkova virtuálního světa a konstatoval, že se může přihlásit dvojím způsobem. Buď jako uživatel kolonky „MINISTERSTVO“ bez hesla, nebo do sekce „SOUKROMÉ“ s heslem.

Během pěti minut se René ujistil, že udělali dobře, když se Starka zbavili. Příliš mnoho Starkových poznámek se týkalo nesrovnalostí a odchylek v postupu v souvislosti s projektem Bakaů. Poznámky neodhalovaly přímo nezákonné jednání, ale přesto zavdávaly důvod k pochybnostem, jestli by se věc neměla blíže prověřit. Měli štěstí, že to Stark neudělal. Na každý pád o svou možnost nadobro přišel.

Po zbytek noci se René pokoušel rozklíčovat heslo, kterým by se dostal do kolonky „SOUKROMÉ“. Když se mu to nepodařilo, šel do sklepa, otevřel víko v podlaze, pod nímž se skrývaly rozvody teplé vody, a počítač tam uložil. Tady ho nikdo hledat nebude, dokud jej on sám nebude znovu potřebovat.

A teď tu tedy opět po letech seděl nad dokumenty, které pozměnil na základě Starkových poznámek. Skutečnosti, které dříve poukazovaly na Reného vedoucí roli v projektu a nyní, díky jeho úpravám, mířily místo toho na Teise Snapa a samotného Starka.

Proto teď logicky vytáhl z desek poslední papír a do rohu připsal charakteristickým rukopisem Williama Starka:

„Převod bance Maduro & Curiel“ — a číslo mobilního telefonu Teise Snapa.

17 )

I následující noc strávil venku jako bezdomovec a šedé tóny ulice se mu vepsaly do tváře a zanechaly stopy i na jeho oblečení.

Marco se nebál, ale necítil se bezpečně, k čemuž měl pádný důvod.

Majitel internetové kavárny Kasim ho již varoval, když projížděl po Randersgade ve svém nablýskaném BMW a narazil na něho, jak prohledává kontejner u supermarketu a hledá vyhozené ovoce a prošlý chleba. Byl tu náhodou, lépe se hrabalo za menšími krámky než za Nettem nebo Brugsenem, kde mu konkurovali mladí Dánové ze squatů, kteří se odmítali dělit. Dokonce i na samém společenském dně docházelo k třídnímu boji.

„Celý podsvětí, kdo má ruce a nohy, je ti v patách,“ zavolal Kasim z bočního okénka. „Dávej si v týhle čtvrti pozor, nebo odsud radši koukej mazat.“

Takže toho nenechali.

Jenže Marco nemohl jen tak zmizet. Nevěřil, že by ho vážně hledali na Østerbro, navíc si v bytě u Eivinda a Kaje schoval několik tisíc korun, které byly jen jeho, a nemínil se hnout z místa, dokud je nedostane.

Několikrát přecházel pod osvětlenými okny obývacího pokoje i před čistírnou, na které stále ještě visela cedulka, že mají pro nemoc zavřeno.

Takže Kaj se z toho ještě nevzpamatoval.

Až se zase postaví na nohy a začne chodit do práce, Marco už si přístup do bytu nějak vynutí. Hlavně nesmí pustit Zolovy lidi z očí. Za týden by si mohli začít myslet, že se vypařil, a pak se snad konečně všechno uklidní a on se bude moct zase volně pohybovat.

Proto se prozatím držel stranou větších shluků lidí, dával si pozor na nečekané pohyby a vystupování. Sledoval, kde parkují automobily s cizími poznávacími značkami a trochu nápadně tónovanými skly, takže věděl, kdy čtvrť brázdí osamělí cizinci s živým zájmem o okolí.

Onoho sobotního rána vypadalo vše normálně. Østerbro se probouzelo do letních teplot, klidu a míru. V takový den se Dánové kolem sebe na chodnících proplétají s milým úsměvem na tváři.

Marco se vydal na svou každodenní obchůzku kolem čistírny. Plížil se podél zdi na opačné straně ulice a konstatoval, že si ještě chvíli bude muset počkat.

Třeba je na tom Kaj hůř, než jsem si myslel, když Eivind nechodí do práce, říkal si.

Zaujal pozici na schodech vedoucích ke sklepu nárožního nefungujícího obchodu v ulici Willemoesgade a nejmíň posté si procházel vývoj událostí. Kdyby mu Kaj s Eivindem pomohli, místo aby ho vyhodili, měl by kvůli tomu, co se Kajovi přihodilo, špatné svědomí, jenže se to nestalo. Chápal, že dostali strach, a že u nich proto nemůže dál bydlet. Ale copak je snad přepadl on osobně? Chtěl se snad stát Zolovým otrokem dobrovolně? Vybral si snad otce, který byl ochoten obětovat zdraví i život vlastního syna, aby se zalíbil mladšímu bratrovi? To Marco zabíjel?

Zvedl hlavu a narovnal se. Ne, kdepak, nemá se za co stydět nebo proč mít špatné svědomí. Začíná sice trochu zapáchat a nemá ani vindru, budiž, ale utekl jim. Už nekrade a rozhoduje sám o sobě, kdo je a co z něho bude. Zatím je jen cikán, ale až tohle všechno pomine, bude moct být sám sebou.

Podíval se na protější dům a v přízemním bytě si všiml bledého obličeje, který se rychle schoval za záclonou. Něco není v pořádku, blesklo mu hlavou v tutéž chvíli, kdy se zpoza rohu ulice Fiskedamsgade z protisměru vyřítila Marcovi dobře známá dodávka a zamířila přímo k němu.

Během pikosekundy zaznamenal další vůz blížící se z konce Østerbrogade. Hrozilo, že ho obě auta během chvilky dostihnou.

Když za volantem dodávky poznal Hectora, vyletěl mu pulz na dvě stě a okamžitě vzal nohy na ramena ulicí Lipkesgade.

Kudy teď, přemýšlel Marco horečně, protože auta okamžitě zabočila za roh a byla mu v patách. Classensgade je příliš otevřená a široká, nezbylo mu nic jiného než se pokusit dostat na Kastelvej a zmizet tamtudy.

Načapali ho prostě na tom nejhorším možném místě. Nebýval tu skoro žádný provoz a vždycky se tu cítil bezpečně. Jak mohl tušit, že mají špiony i uvnitř v domech?

Volali za ním z okýnka, aby neutíkal, že se mu nic nestane.

Přímo před ním na Kastelvej se objevila britská ambasáda se svým labyrintem stezek, branek a mříží. Zrovna před ní zastavil osobní automobil a upoutal pozornost hloučku bezpečnostní stráže, která vyrukovala na ulici a uzavřela pěšinku směrem ke hřbitovu Garnisons Kirkegård, takže tudy neproklouzne ani myš. Přímo před ním diskutoval příslušník stráže s řidičem vozu, kterému, jak se zdálo, nebylo dobře. Poněvadž s výjimečnými situacemi se v této oblasti nežertovalo, obrátil se poslední člen stráže nekompromisně k davu, který se na něho valil, a donutil vozy pronásledující Marca podřadit.

Marco se zahleděl před sebe směrem k Østerbrogade. Kdyby běžel dál za roh ke hřbitovu, kde měl vyhlídnutých pár pěkných úkrytů, byla by to příliš velká vzdálenost.

Vykročilo k němu několik mužů v neprůstřelných vestách a požádali ho, aby se odsud co nejrychleji klidil.

Od strážných pomoc čekat nemůžu, přemítal, když kolem nich proběhl. Za pár vteřin se pronásledovatelé zbaví auta a také se poženou kolem trapného výstupu před velvyslanectvím a jemu nezbývá nic jiného než zabočit do ulice lemované stromy s čerstvě vypučelým bohatým listovím a domy, jejichž obyvatelé sotva znají takový druh neštěstí, které ho za chvilku čeká.

Zaslechl, jak za ním zabrzdila dodávka a otevřely se dveře. Takže jsou připraveni splnit misi do puntíku.

Marco běžel jako o život, rychle doběhl na konec slepé uličky, kde se bohudíky objevila pěšinka vedoucí mezi obytným blokem budov a plotem asfaltového fotbalového hřiště.

Honil se po něm za míčem hlouček kluků z přistěhovaleckých rodin, zatímco jejich více místně vypadající kamarádi postávali venku, kouřili a komentovali utkání.

„Pomoc, jde po mně rockerská svině,“ zaúpěl a prosvištěl kolem.

Alespoň jednou byl pro něj etnický původ výhodou. Cigarety letěly k zemi a hra skončila tak rychle, že míč ještě nestihl dopadnout na zem, když se všechny snědé obličeje obrátily směrem k Marcovým pronásledovatelům.

Než zmizel na opačné straně v příčných ulicích vedoucích směrem k přístavišti, zahlédl Hectora s ostatními zvedat ruce na obranu, jak se na ně přistěhovalci sesypali.

Neodvažoval se domyslet výsledek nerovného souboje. Určitě si tím případné setkání s Hectorem a ostatními neusnadnil.

Zkrátka je už nesmí nikdy potkat.

Počkal v ulici Randersgade, dokud se přední světla Kasimova modrého BMW neprodrala řadami zaparkovaných aut.

Kasim vypadal unaveně, ale zároveň poněkud překvapeně, když na něho Marco mávl, aby zastavil.

„Co tady ještě děláš? Neříkal jsem ti, abys koukal vypadnout?“

„Nemám peníze.“ Sklopil zrak. „A dlužím vám. Nezapomněl jsem.“

„Nemůžeš jít na policii?“

Zavrtěl hlavou. „Vím, kam bych mohl jít. Nehodil byste mě tam? Bydlíte přece za městem.“

„Bydlím v Gladsaxe.“

„Nemohl bych se svézt do Utterslev Mose?“

Kasim se nahnul nad sedadlo spolujezdce a smetl na zem pár igelitových sáčků. „Dokud nevyjedeme z města, tak se schováš, jasný?“

Byla to dost tichá jízda, Kasim evidentně neměl zájem něco se dozvědět, kdyby se ho později někdo vyptával.

„Soukromníci jsou vyděšení a nechtějí, abys je kontaktoval,“ byla v podstatě jediná věta, kterou Kasim Marcovi řekl, než ho vysadil.

Co k tomu dodat? Marco si velmi dobře uvědomoval, co jim zavlekl do života. A nebyl na to nikterak pyšný.

Pěší pochod od roubené budky na začátku dálnice a podél jezera až k Starkovu domu se Marcovi stal poutí jeho svědomím. Nechtěl krást, ale ve skříních u Starka viselo oblečení, které se mu hodilo, a ve sklepě našel pračku a zavařené potraviny, i když povětšinou na kyselo. A kromě toho byly v domě povlečené postele. Tedy dost všeho, aby si Marco vylepšil aktuální situaci.

Proto se v neděli probudil s klamným pocitem, že započal novou epochu života. Samotné záclony a sluneční svit, deroucí se dovnitř, působily nezvykle. Ležel sám v hezké, příjemně zařízené ložnici a nebyl to pouhý luxus, ale spíš obraz budoucnosti, po které toužil.

Protáhl se a pokusil se tu myšlenku zaplašit. Nemůže tu zůstat, bylo by to příliš riskantní. Včera mnoho nechybělo a byli by ho chytili, a když byl naposledy tady u domu, tak to taky málem špatně dopadlo. Jestli má zabránit tomu, aby se to opakovalo, musí sledovat on je, a ne oni jeho. Měl by být neustále o krok napřed.

Nevypadalo to, že by tu kdy bydlel někdo jiný než Stark sám, říkal si v kuchyni a pojídal nakládané okurky. Když se dřív vloupal do podobného řadového domku ve čtvrti, jako byla tahle, čekal přinejmenším kvalitní kuchyňské přístroje a snadno zpeněžitelné nože značky Solingen, Masahiro, Raadvad nebo Zwilling. Ale tady nic takového nebylo. Ani žádné zástěry, džbánečky nebo tretky, které by svědčily o přítomnosti žen.

Všechno si to určitě při stěhování vzaly s sebou.

Celkový dojem narušovala jen jediná věc, a sice ženský časopis, ležící vedle sklokeramické desky. Naprosto běžný týdeník s dívkou na obálce a obvyklými lákavými titulky, jako jsou zdraví, móda a tak podobně. Nic zvláštního, a přesto mu padl do očí.

Marco vstal a došel si pro něj. „Čtvrtek 7. dubna 2011,“ stálo na přebalu, takže je dobrý měsíc starý.

Svraštil obočí. Jak se sem dostal? Kdo ho přinesl? Bylo tu poměrně čisto. Že by sem Tilde s matkou pořád docházely? Neměla ho snad Tilde v rukou? Nečetly si v něm, když čekaly, až se jim uvaří voda na čaj? Třeba ho tu zapomněly, když posledně odcházely, a od té doby tu nebyly.

Přivoněl si k němu. Nebyl ničím cítit, což ho zklamalo.

Prolistoval ho a odhodil zpátky na stůl. A vtom si všiml zmuchlané fólie na podlaze u konce linky.

Kopl do ní, a jak se kutálela po linoleu, zasvitlo na ní něco bílého. To vzbudilo Marcovu zvědavost, a tak ji zvedl a rozložil. Byl to obal s adresou na samolepce, na které stálo „Malene Kristoffersenová“ a její adresa v ulici Strindbergsvej ve Valby.

Kristoffersenová! Takhle se přece jmenuje Tilde. Třeba je to její máma.

Marco potřásl hlavou.

No jo, to bude zaručeně ona. Takže teď má její adresu.

Dům byl větší, než čekal. Byl žlutý, s podivnou červenou, téměř kolmou střechou. Takové čtvrti by se příslušníci Marcova rodinného klanu zdaleka vyhýbali. Sice v ní byly zahrady a spousta míst vhodných k úkrytu či únikových cest, ale domy byly postavené tak těsně u sebe, že sousedé viděli většinu toho, co se odehrává za okny vedlejší budovy. Proto byl velmi opatrný, když se protáhl otvorem v živém plotě a přečetl si jména na schránkách, pověšených vedle sytě červených dveří.

Takže tu bydlely dvě rodiny. Na horní schránce na oprýskaném štítku stálo: Malene & Tilde Kristoffersonovy.

Marco se zhluboka nadechl a zahleděl se do červeně natřených okenních rámů nad sebou. Tam nahoře tedy bydlí, a protože je neděle, mohla by být zrovna doma.

Odváží se zazvonit? Ale co jim řekne?

S třesoucím se prstem namířeným na zvonek zaslechl dva vysoké hlasy a šramot na chodníku před domem.

Někdo jde, napadlo ho, instinktivně se vrhl k zemi a odkutálel se pod keře. Pak zaslechl smích a uviděl dvě postavy, jak přes průchod v živém plotě tlačí kola.

Ze své nešikovné polohy jim neviděl do tváře, ale sledoval je až za roh, kam zřejmě kola odložily.

Pak zpoza rohu vyšla Tildina matka. Byla to docela pohledná tmavovláska s obrovskou nákupní kabelou přes rameno.

„Nemáš klíče, Tilde? Ty moje jsou až na dně, pod tím nakřečkovaným harampádím z blešáku.“

Ozval se smích, který Marca zahřál u srdce.

Když Tilde konečně spatřil, za světlým listím se neubránil úsměvu. Byla tak křehká. Trochu hubená a vyčouhlá a měla velké nohy, ale vznášela se po dlažbě lehce jako baletka a v napřažené ruce mávala svazkem klíčů.

„Jsi zlato,“ pochválila ji matka a Tilde odemkla.

„Nápodobně,“ oplatila jí dcera. A v tu ránu byly pryč.

Marco si výjev zmrazil a uložil do paměti. Chtěl si uchovat její rysy. Nezapomene na ni, protože ho to zahřálo u srdce. Dojal ho i její hlas.

Nezapomeň, že jí tvůj táta zabil nevlastního otce, napomenul se. Jak by se k ní kdy směl byť jen přiblížit, obzvlášť teď, když viděl, jaká je? Teď, když ta nedefinovatelná něha, kterou k ní dřív cítil kvůli vyšetřování a celé té záležitosti s Williamem Starkem, dostala tvář z masa a kostí a navíc se k ní přidal i zvonivý smích?

Jak by se k ní mohl přiblížit, když vůči ní choval takové city, a sám navzdory tomu, co věděl, nic neudělal?

Marco vylezl z křoví a pomalu se vydal po ulici kolem pestrobarevných domů, díky kterým viděl svět ještě černěji.

Musí něco udělat. I když pro ni bude pravda velmi bolestivá, měla by ji znát. Říkal si, že jí to dluží. Proto musí nutně na policii, i kdyby to znamenalo, že bude muset obětovat svého otce.

Druhý den ráno si v ženském šatníku našel kostkovanou košili, která mu byla akorát a navíc vypadala líp než jeho stará. Na chodbě si vzal větrovku a ve sklepě vytáhl ze sušičky vyprané spodní prádlo, nátělník, ponožky a kalhoty.

Podíval se do zrcadla v koupelně a souhlasně pokýval hlavou. Najednou vypadal docela obstojně. Každopádně dost slušně na to, co měl v úmyslu. Už mu scházelo jen pár drobných, a to bylo horší.

Kdyby mohl prodat nějaké Starkovo oblečení, které už určitě nebude potřebovat, posunul by se v otázce peněz o něco dál. Jenže staré hadry nikdo nekoupí, natož běžný porcelán nebo nábytek. Dneska už nikdo nekoupí ani analogovou televizi, stolní počítač, hi-fi věž nebo dekorativní cetky. Takže i když se jednalo o zcela obyčejnou dánskou domácnost, nebylo v celém domě nic hodnotného, co by se dalo zpeněžit. Dánové velmi rádi nakupují, a tudíž všechno po pár letech ztrácí na hodnotě.

A možná je to tak dobře. Protože tím pádem ukradl za dost dlouhou dobu pouze trochu oblečení a půl sklenice kyselých okurek. A byl by rád, kdyby u toho zůstalo.

Pět minut se procházel po domě bos, aby si vtiskl do paměti, jaký je to jemný lechtivý pocit dotýkat se měkkého koberce a jaké to asi je, když má člověk domov a kolem sebe věci, které rád vlastní.

Nakonec se zastavil před trezorem. Opět ho zneklidnil. A tak si klekl a podíval se na strop skříňky, jestli si kód dobře pamatuje.

Pamatoval. A4C4C6F67.

Pousmál se nad sebou i svým tajemstvím a vtom si všiml, že číslice a písmena nejsou zapsána jedním tahem, ale tvoří páry v různých odstínech šedi. V ranním světle to bylo zcela zřetelně patrné. A4 mělo ostré kontury, vedené černou barvou. C4 bylo na okrajích trošku rozmazané, jako by to někdo napsal roztřepeným fixem. A při bližším zkoumání muselo být i C6 a F6 a 7 zapsáno v různých okamžicích. Lépe řečeno, kód narůstal postupně. Sedl si na zem, opřel se o hranu sejfu a chvíli nad tím dumal. Třeba to značí víc úkonů.

Vyšel zadním vchodem na dlážděnou terasu a zamyslel se nad svou situací.

Kdyby v přístěnku nenašel kolo, které by si mohl vypůjčit, musel by dlouhou vzdálenost urazit pěšky.

Ale ono tam bylo.

Nejprve se po cestě zastavil v nejbližší knihovně, tedy v Brønshøji. Poměrně dlouho si četl poblíž výdejního pultu, takže mohl sledovat vcházející čtenáře. Někteří zamířili rovnou k výpůjčkám pro dospělé nebo do dětského oddělení, jiní nejprve odevzdali vypůjčené knihy z předchozí návštěvy. Právě na ty čekal, protože ti museli vytáhnout svou kartičku zdravotního pojištění, sloužící jako průkazka, aby ji naskenovali a zaregistrovali vrácení výpůjčky.

Vybral si přibližně stejně starého chlapce, který si jako typický malý Dán nevážil svých věcí a podle toho se taky choval. Kartička zdravotního pojištění každopádně skončila v peněžence v přední kapse tašky přes rameno, kterou její majitel zanedlouho pohodil na zem a s plným nasazením brouzdal po internetu na jednom z počítačů.

Marco se pomalu vydal blíž. Když se uvolnil počítač vedle chlapce, tiše jako kočka se za něj vplížil a přihlásil se na první internetové stránky, které ho napadly.

O hodinu později odstavil jízdní kolo o několik ulic dál od skutečného cíle. Přece jen musel krást, i když měl v úmyslu odcizenou věc vrátit.

Policejní stanice Bellahøj v ulici Borups Allé byla větší, než si představoval. Děsila ho svou monumentalitou a ošklivostí, šedým betonem i neutuchajícím pohybem uvnitř i v okolí. Nebylo těžké připadat si bezbranně, když člověk vcházel dovnitř.

Vzhledem k tomu, že se Marco doposud živil překračováním zákona, připadlo mu zvláštní, že když teď poprvé vstupuje na půdu policejní stanice a vůbec v bližší styk s policií, dělá to dobrovolně. S údivem se rozhlížel kolem sebe. Všechno v expedici bylo tak nečekaně stylové a nedramatické. Všude, kam se podíval, byly pěkně nažehlené světlemodré košile a černé kravaty a většina policistů byli mladíci. Ani se na něho nepodívali, když se dveře automaticky otevřely a on vešel téměř bokem, aby venkovní kamera i ty, se kterými počítal uvnitř, nezachytily jeho obličej.

Kromě Marca seděly na lavici jen dvě ženy a čekaly, až přijdou na řadu. Jely spolu na kole a jedné z nich zřejmě někdo ukradl kabelku, jejíž obsah jí zjevně nebyl lhostejný, protože brečela a vypadala dost otřeseně.

Marcovi to na náladě příliš nepřidalo, jak tam tak na kraji lavičky seděl a snažil se naučit zpaměti, co řekne, až na něho přijde řada.

Když si ho konečně zavolali k pultu, položil na něj Starkův africký náhrdelník a jeden z letáků o pohřešovaném muži.

Službu konající strážník si věci trochu roztržitě prohlédl.

„Ten náhrdelník patřil tomu muži na fotografii,“ vysvětlil Marco a bedlivě sledoval zbývající dva policisty, jak zuřivě datlovali do počítačů.

Měl v úmyslu říct, že náhrdelník dostal od kamaráda, který věděl, že jeho majitel je mrtvý a kde leží. Kamarád mu také vyprávěl, kdo ho tam zřejmě zakopal a možná i zabil. Dále chtěl zmínit, že se sem kamarád bál přijít sám, a pak by policii odevzdal kartičku pojištěnce, kterou ukradl tomu klukovi v knihovně. Hoch by policii nejspíš nijak nepomohl, kdyby ho kontaktovali, ale něco by se dozvěděli. A Marca už by nikdy neviděli.

Jenže takhle to nakonec proběhnout nemělo.

„Máš nějaký doklad, kamaráde?“ zeptal se policista.

Tohle Marco nečekal. Měl ukrást dvě kartičky zdravotního pojištění. Jednu pro smyšleného kamaráda a druhou pro sebe.

„Rozumíš, co po tobě chci, ne?“ pokračoval strážce zákona.

Marco přikývl. A položil na pult kartičku zdravotního pojištění.

Policista si ji chvilku prohlížel.

„Díky, Sørene,“ řekl strážník. „Musíme si promluvit s tvými rodiči, protože jsi nezletilý, tak už to zkrátka chodí, to jistě chápeš. Dej mi prosím jejich čísla na mobil, abych jim mohl zavolat, než budeme pokračovat. Oni se mezitím, co spolu budeme mluvit, budou muset dostavit.“

Marcův mozek pracoval na plné obrátky. „Ano, promiňte,“ přišla záchrana na poslední chvíli. „Ale já si je z hlavy nepamatuju, pořád si je mění a svůj mobil, kde je mám uložené, mám v opravně.“

Usmál se. „To je v pořádku, to znám. Najdu si je podle adresy, Sørene, protože ta je tady napsaná.“ Zamával kartičkou a vydal se k počítači.

Za okamžik zvedl prst do vzduchu a ukázal na Marca. Našel je.

Když sáhl po sluchátku, Marco začal couvat ke dveřím. To nebylo dobré.

Zatímco strážník čekal na spojení, ohlédl se po Marcovi a okamžitě vytušil cosi nekalého.

„Hej, kampak, mladej?“ zvýšil hlas

V té samé vteřině zaslechl Marco z chodby za strážníkem blížící se kroky a do místnosti vstoupil policista v civilním oblečení, pozdravil se s kolegou za pultem a docílil toho, že Marcovi přeběhl mráz po zádech. Byl to tentýž policista, kterého před pouhými třemi dny zahlédl v okně Starkova domu. Podívali se na sebe.

„Ahoj, Carle. A nápodobně,“ odvětil strážník za pultem.

Vtom se Marco prosmýkl skleněnými dveřmi a dal se do běhu.

Dobře slyšel, jak za ním volají, aby se zastavil, a taky viděl, jak za ním zůstalo několik policistů na parkovišti civět. Nestihli si však domyslet, co se přihodilo, a tak si Marco pospíšil podél plotu kolem budovy, tryskem prolétl přes trávník na druhou stranu a tam přeskočil přes plot. O sto metrů dál u křižovatky před mateřskou školkou měl schované Starkovo kolo. Za pár vteřin se už plnou parou opíral do pedálů. Mířil do centra všemi malými uličkami, které se mu namanuly.

To se ani trochu nepovedlo. Nestihl jim říct, kde Stark leží ani kdo ho zabil. A co bylo snad ještě horší, zahlédl ho ten policajt, který ho viděl před Starkovým domem.

Marco klel na přeskáčku v několika jazycích, které si osvojil v dětství.

Jestli o policajtech něco ví, tak se jen tak nevzdají. Než se naděje, budou mu v patách i oni. Neodvážil se doufat, že by ho i přes veškerou opatrnost některá z jejich kamer venku před stanicí nezachytila.

Teď se hlavně musíš někde ve městě schovat tak, aby tě nenašli a sám abys měl všechny pěkně na mušce, sliboval si. A až takové místo najde, tak si tam klidně počká na to, co se bude dít, protože peníze u Eivinda s Kajem mu nedaly spát.

Když se dostal na křižovatku ulic Jagtvej a Åboulevard, chvilku přemítal, jak se má rozhodnout mezi morem a cholerou. Nabízela se otázka, odkud by bylo nejlepší a do jisté míry i nejbezpečnější je sledovat. Na Østerbro, nebo v City?

Zastavil se s kolem mezi koleny a rozhodl se. Kolem čtvrté vyzvedne dodávka u radnice Miryam a ostatní z klanu. Když je bude z přiměřené vzdálenosti pozorovat, zjistí, kdo z nich byl krást a koho pravděpodobně vyslali, aby hledal jeho.

Na Radničním náměstí se nejprve rozhlížel, kde by mohl odstavit nezamčené kolo bez většího rizika, že mu ho někdo ukradne. Na nejživějším místě Dánska to nebylo jen tak.

A pak se najednou přímo před ním, po celé délce staré zahrady Tivoli a zámečku Tivoli, zjevila obrovská budova Domu průmyslu, kde právě probíhala rozsáhlá rekonstrukce. Viděl ji už mnohokrát, ale nikdy se pořádně nepodíval, o co vlastně jde.

Až teď.

Tímto se jeho problém s bydlením konečně vyřešil tím nejlepším možným způsobem.

18 )

Carlovi bylo celý víkend zle až prachbídně. V sobotu večer uspořádali Mika s Mortenem večírek, částečně proto, aby oslavili a nechali si veřejně posvětit společné bydlení, a částečně proto, aby měli s kým promrhat trochu z té hromady peněz, které Mortenovi vynesla sbírka playmobilových panáčků prodaných na eBayi.

„Dostal dvaašedesát tisíc, ty vole!“ vykřikl Jesper nejmíň desetkrát, zatímco rozdělovali papírová paraplíčka do sklenic na koktejly. Ty vole, že by si skočil na půdu pro svý Action Many a zkusil je taky střelit?

Dvaašedesát tisíc, ty kráso.

Proto teklo víno, pivo i obsah pestrobarevných láhví s lihovinami větším proudem, než jak tomu bylo na tomto konci Rønneholtparku zvykem. Ještě před desátou definitivně odpadli Ken a obyvatelé čísla 56. Kromě Carla vydrželi přes půlnoc jen Morten s Mikou a několik jejich namol zpitých, ale vesele povykujících a zuřivě trsajících teplých kamarádů.

Když se Carla asi podvanácté marně pokusil vyzvat k tanci čtyřicátník v těsných kalhotách se švihácky na stranu posazeným koženým kloboučkem na hlavě, odpotácel se Carl rezolutně kolem těžce oddychujícího Hardyho s tvářemi jako slabikáře do postele.

U schodů tančil v těsném objetí hostitelský pár.

„Fakt škoda, to s tou Monou,“ zablekotal Mika a poplácal ho po rameni.

„Jo,“ přidal se Morten. „Bude nám chybět.“

Kolikrát ji viděl? Dvakrát?

Snad nečekají, že jim poděkuje za povzbuzení?

V neděli se probudil s pachutí zdechlé vačice v ústech. Měl silnou kocovinu, tu normální i tu morální, ale ještě horší byl dosud nejasný dojem, že se cítí duševně nevyrovnaný.

Čert tě vem, jestli se tu chceš válet a fňukat, Mørcku, kňoural, ale nebylo mu to nic platné. Čím víc mu v hlavě tepalo, tím jasněji si uvědomoval, že lidé jako Lars Bjørn a zejména pak Mona Ibsenová musí být přímí potomci Tychona Brahe nebo jiných nešťastníků, kteří nosili jen samou smůlu.

Uběhlo pár hodin, kdy se zabalený do peřiny střídavě buď potil a bylo mu horko, nebo se třásl zimou, a buď zatínal pěsti nenávistí ke všemu živému, nebo se cítil vyždímaný jako kus hadru.

Nedáš se znovu do kupy, dokud si s ní nepromluvíš, Carle, říkal si snad posté, ale mobilního telefonu se nedotkl. Lidé pod ním se pomalu probouzeli a mizeli ven do požehnaného měsíce máje.

Pak znovu usnul a zůstal ležet, dokud mu nepohrozilo pondělí.

„Asade,“ zavolal. „Pojď sem, prosím tě.“

Nic, žádná reakce.

To už zase leží na koberečku čelem k Mekce? Podíval se na hodinky. Ne, teď ne.

„Asade,“ zařval jako na lesy.

„Ještě se nevrátil. Poslyšte, vy jste si ničeho nevšiml? Tak to máte fakt příšernou kočku.“

Carl se ohlédl po Rose. Stála ve dveřích a stahovala si z nosu poslední cáry spálené kůže.

„Zpátky? A odkud?“

„Byl ve Starkově bance.“

„Proč proboha?“

„Mluvil i s právníkama a finančákem.“

Proč mu sakra nikdy pořádně neodpoví? Copak se tu stalo zákonitým pravidlem, že z ní musí pokaždé všechno tahat heverem?

„Co jste si to zase vymysleli? Vidím ti to na nose, Rose.“

Pokrčila rameny. „Spojila jsem se telefonicky s Malene Kristoffersenovou. Naštěstí se s dcerou vrátily před pár dny z Turecka.“

„Výborně. A mohla bys ji přemluvit, aby za námi zašla?“

„Řekla bych, že jo. Třeba někdy zítra.“

Carl potřásl hlavou. „Haleluja. Té na tom teda fakt záleží, to ti povím.“

„No, to jo. Určitě by přišla už dnes, ale je s Tilde celý den na kontrole v nemocnici. Neměli bysme je nechat do zítřka vydechnout?“

„No dobře. Ale co to má společnýho s tím, co dělá Asad?“

„To se dozvíte, hned jak se objeví.“

Dorazil za pět minut s rozčepýřeným vrabčím hnízdem na hlavě. Byl to dokonalý indikátor úrovně jeho aktivity.

„Carle,“ sotva popadal dech. „Když Rose dotelefonovala se Starkovou přítelkyní, shodli jsme se, že nám na tom něco nesedí.“

Vážně? Proč jen ho to nepřekvapuje?

„Rose vyprávěla, že Stark vypomáhal Malenině dceři Tilde s nějakými drahými vyšetřeními skoro celých pět let předtím, než zmizel. Vlastně jí poskytl víc peněz, než kolik by měl mít.“

„Ale vždyť přece dědil.“

„To ano, Carle, ale až v roce 2008, kdy zmizel. Jenže on je podporoval spoustu let předtím, už od roku 2003. V bance se ukázalo, že to bylo o dva miliony víc, než kolik si mohl našetřit. Nejdřív jsem si myslel, že si půjčil, a když pak dědil, tak to všechno splatil, ale tak to nebylo.“

Ach jé, kudrnáč pošilhává, jako když ho zaujme nějaký nový případ, na kterém je do čeho píchnout, povzdechl si Carl. Začínat týden tímhle způsobem, to je konec.

„Dobře, Rose, zkus mi vysvětlit, jak to bylo s placením těch Tildiných léčebných výdajů.“

Uvolnila si pevně založené ruce. Takže se stoprocentně chystá vysvětlovat déle, než je nutné.

„Tilde trpí problematickým chronickým onemocněním, takzvanou Crohnovou nemocí neboli Morbus Crohn, což znamená, že má jakoby konstantně zanícená střeva. Malene mi vyprávěla, že Stark se v průběhu nemoci a léčby neuvěřitelně angažoval, nikdy nešetřil prostředky na alternativní léčbu, když běžné metody jako chirurgické odstranění postižené části střeva nebo léčba kortizonovými preparáty nepřinesly kýžený efekt.“

„Díky, ale vyhýbáš se odpovědi, Rose. Kde a jak přišel k těm dvěma milionům? To je fakt hromada peněz.“

„Malene mi vysvětlila, že Stark byl odhodlaný najít způsob, jak vyléčit tuhle jinak nevyléčitelnou nemoc. Tilde prošla různými soukromými klinikami v Kodani a v Jacksonvillu na Floridě, podrobila se homeopatické léčbě v Německu a akupunktuře v Číně. Stark zaplatil všechno možné, i přenos živých parazitů z prasečího trávicího traktu, a za pět šest let společného života před jeho zmizením se to podle Malenina odhadu mohlo vyšplhat ke dvěma milionům.“

„Dvěma milionům? A nespletla se?“

„Ne, Carle.“ Asad mu přisunul řadu dokladů o převodu různých částek. „Má pravdu. Stark k převodu využil bankovních služeb.“

„No dobře. A co z toho vyplývá?“

Rose se usmála. „Že byl buď světová jednička v pokeru, nebo mělo kasino na Amageru smůlu na zákazníka, kterýmu nechutně často přálo štěstí. Co jinýho?“

Carl se zachmuřil. „Nech si ty jízlivosti, Rose. Můžeš nějak dokázat, že by si ty peníze opatřoval nějakým takovým způsobem?“

„Nezůstaneme radši u toho, že nějak splašil obrovský kapitál, se kterým dále nakládal, aniž se komukoliv zpovídal, jak k němu přišel?“ odpověděla Rose.

Obrátil se k Asadovi. „A co berňák? Rose říkala, že jsi s nimi prý mluvil. Těm přece musel takové příjmy nějak doložit.“

Asad zavrtěl hlavou. „Ne, prostě v tom období nezaznamenali žádný nárůst majetku ani si ho nepozvali na kobereček. Pravděpodobně o těch transakcích vůbec nevěděli, protože pravidelné vklady se na účtu zdržely vždycky jen několik dní a částku po částce přesně odpovídaly odchozím částkám. A kromě toho nezůstávalo na účtu na konci roku nikdy víc než v předcházejícím roce.“

„A protože bral normální plat, nebyl důvod posílat na něj namátkovou kontrolu. To si dovedu živě představit. Nemám pravdu?“

Asad přikývl. „Jenže mě zarazilo ještě něco. Divil jsem se, proč vypověděl tu svou schránku v bance. Kristoffersenová tvrdila, že si domů přinesl nějaké šperky, mimo jiné snubní prsteny po rodičích, a Rose se jí zeptala, kde je jim konec.“

„Zeptala jsem se, jestli je nemá u sebe. Jenže ona je vlastně nikdy neviděla, jak říkala, a já jí věřím. Proto je ani nenahlásila, když se do domu někdo vloupal. Nedovedla by je popsat. Navíc si nebyla jistá, jestli vůbec existují nebo jestli je ukradli.“

„Mohl si otevřít schránku v jiné bance a přenést je tam.“

Asad pomalu zavrtěl hlavou. „To bych neřekl. Malene je přesvědčená, že existují, a jestli je neukradli, tak je musel někde v domě hodně dobře schovat. Prý pořád doufá, že se Stark jednou vrátí a najde je.“

Carl si dobře všiml vrásky, která se usadila Asadovi mezi obočím. Malenin slepý optimismus rozhodně nesdílel.

„Vidíte?“ ubezpečila je Rose. „Pěkně to smrdí!“

Rozzářila se z pocitu triumfu, nebo plným nasazením? Zatím se to nenaučil rozlišovat.

„Je to strašně zašmodrchané,“ pokračovala. „Malene Starka milovala a zcela jistě to bylo oboustranné i ve vztahu k dceři, pro kterou by se rozkrájel. A pak najednou zničehonic zmizí, a přitom k tomu podle své přítelkyně neměl sebemenší důvod.“

„Proč si Malene myslí, že se vrátí? Jestli neměl žádný důvod se vypařit, tak nejspíš bude mrtvý a rozhodně se nikam vracet nebude,“ vydedukoval Carl. „Ale možná je jen hloupá, anebo je to naopak. Třeba to byla ona, kdo ho donutil zmizet. My v podstatě nevíme, jestli se po návratu z Afriky vrátil domů. Máme jeho pohyb v době zmizení a těsně po něm dostatečně ověřený, co myslíte?“

Asad onípával okraj psacího stolu, na hony vzdálen probíhající diskusi a v zajetí vlastních myšlenek, takže na otázku odpověděla Rose.

„Dům důkladně prohledali. Měli s sebou i psy a v zahradě zřejmě předtím nikdo nekopal a v domě se neprováděly žádné opravy. Takže pokud se tam jeho tělo nacházelo nebo stále nachází, tak se před dvěma a půl lety vážně něco nepovedlo.“

„A víš co?“ ozval se nečekaně Asad. „Ledaže by měl deset milionů v krabici, kterou si Malene zadrápla, protože v opačným případě by z něho měla víc, kdyby zůstal naživu. Podle mě jde o něco úplně jinýho. Ten chlap měl zůstat několik dní v Africe, ale přehodil si zpáteční letenku a předčasně se vrátil zpátky do Dánska. Proč? Potřeboval něco prodat? Vydělával na ilegálním obchodu s diamanty a měl se doma s někým sejít a tenhle kumpán se ho zbavil? Nebo to byla nešťastná náhoda? Udělalo se mu špatně a spadl do rašeliniště? Nemyslím, močál prohledali skrz naskrz.“ Zavrtěl hlavou. „Na můj vkus je tu příliš mnoho možností. Navíc se podle tehdejšího protokolu bál vody, takže by se k ní asi sotva šel projít. Co se teda poté, co opustil letiště, stalo? Kéž by se nám o tom podařilo zjistit víc.“

Carl přikývl. „Rose, až budeš příště mluvit s Malene, chci být u toho, je to jasný? A do té doby si ji proklepni. Zeptej se na ni kolegů, lidí v nemocnici, kde byla Tilde hospitalizovaná, když Stark zmizel. Co si o ní myslí? A co si myslí o Starkovi?“

Obrátil se k Asadovi. „A ty, Asade, projdeš ty dokumenty o bankovních převodech a prověříš, jestli té době, kdy Danske Bank pro Starka převáděla větší částky, bezprostředně nepředcházela nějaká kriminální činnost, kterou bychom se Starkem jinak vůbec nespojovali. Napadá mě všechno možné, drogy, vloupání, pašování.“

„Jinak s ničím píchnout nepotřebujete?“ zeptala se Rose. „Neměli bysme to vzít rovnou z jedné vody načisto a proklepnout i atentát na Kennedyho nebo provést kvadraturu kruhu, když už jsme u toho?“

Asad se rozzářil a šťouchl Rose loktem. Ti dva byli vážně něco extra.

„Ale jo, vlastně jsem chtěl zmínit ještě jednu věc, než si zajedu promluvit s klukama z Bellahøje, kteří měli tehdy to vloupání do Starkova domu na starosti.“

Rose se vzdala veškeré naděje a odevzdaně na Carla upřela oči.

„Drazí přátelé,“ zahájil Carl. „Jsem si stoprocentně jistý, že jste ťali do živého. Blahopřeji, odvedli jste vynikající kus práce.“

V tu chvíli by byl slyšet spadnout špendlík.

Komisaři Hansenovi se říkalo Chřestýš. Přijal Carla bez velké radosti ze vzájemného shledání za charakteristického sykotu, kterého dociloval nasátím vzduchu mezizubními otvory, a zapíchl do něj pošilhávající, pichlavá očka. Před dávnými věky spolu jezdili dva týdny jako motorizovaná hlídka, a i to bylo o dva týdny víc, než bylo zdrávo.

Dnes Hansena vysílali, když v ulici ve vilové čtvrti někdo poškrábal deset aut v řadě za sebou nebo v lepším případě když v oblasti došlo k několika solidním vloupáním. Za dobře provedené by Hansen vloupání u Starka přímo nenazval, ale jelikož se jednalo o dům, který byl toho času zapečetěný z důvodu jiného vyšetřování, dostal přísné direktivy, aby se důkladně pustil do práce, protože bylo potřeba odhalit případné důkazy, díky nimž by se vloupání dalo spojovat se Starkovým zmizením.

„Proč jsi jednoduše nezavolal?“ zeptal se Hansen, aniž zvedl oči od protokolu, který pročítal.

„Kdybych věděl, žes na tom dělal ty, byl bych poslal telegram.“

Hansenovi zacukal v koutcích úst mikroskopický úsměv. „Hm, tu zprávu jsem sakra psal přece já, copak jsi ji nečetl?“

„Existuje tolik šikovnejch lidí, kteří se jmenujou Hansen. Kdo by tě podezříval?“

Hansen zvedl zrak. „Pořád stejně šarmantní, Carle?“

„Ale teď vážně. Mám tu zprávu z první domovní prohlídky na Starkově adrese, provedené v souvislosti s jeho zmizením, a když ji srovnám s tou tvou, tak člověka hned trkne, že při pozdějším vloupání patrně nezmizel ani mazací nůž na chleba. Jenže to není možný, nebo jo? Upřímně, jak pečlivě jste to tam prošli? Vážně nic nechybělo? Krabice od bot, kus papíru z nástěnky nebo košík venku v přístěnku?“

„Jak vidíš, dovolil jsem si tam s sebou vzít Starkovu partnerku a jednoho kluka od vás, který tam byl i poprvé. Spolu jsme celý dům prošli a podle mě jsme postupovali nadmíru pečlivě. Byli jsme na půdě, prohledali jsme zásuvky, zahradu, sklep, a nikde nic nechybělo. Mohli odnést docela dobrý bedny, nějaký stříbrný příbory a motorovou sekačku, ale všechno bylo na svém místě.“

„A otisky prstů?“

„Žádné tam nebyly.“

„Takže to byli profesionálové.“

„Ano, dá se to předpokládat. Najdeš to i ve zprávě.“ Poslední větu pronesl dost suše. „Sousedčin nepřesný popis pachatelů je nám bohužel k ničemu. Jeden byl o něco tmavší pleti než ostatní, tvrdila, ale ne až tak, že by to byli Afričané nebo Pákistánci, ale ani třeba Turci nebo lidi z Blízkého východu. Takže to může být kdokoliv a pocházet odkudkoliv.“

Dobrá, tohle řekla paní sousedka Hansenovi, otázka je, jestli by Carlovi neprozradila něco víc.

„A jaký jsi vyvodil závěr ze způsobu provedení? Jaký měli důvod? Jaksi jsem to nikde nenašel.“

„Zaznamenal jsem pouze holá fakta, Carle. Ne každý je lidový vypravěč jako ty.“

„Teď tady nic nesepisuješ, ale mluvíš se mnou. K čemu jsi dospěl, Hansene? Chci slyšet názor odborníka na vloupání, a to hned.“

Hansen se trochu narovnal v křesle a zastrčil si světlemodrou košili do kalhot. Na chválu nebyl zvyklý.

„Buď se to dočetli v novinách a počítali s tím, že v domě nikdo nebude. K takovým vloupáním dochází celkem běžně. Například veřejná oznámení o pohřbu vykřičí do světa, kdy pozůstalí nebudou doma. Nebo ti idioti, co se na Facebooku nebo někde jinde chlubí, kdy jedou na dovolenou. Když kocour není doma, mají myši pré, jak se říká.“

„Nebo?“

„Nebo hledali něco určitýho. Mám-li být upřímný, věřil bych spíš té druhé variantě.“

„Proč?“

„Protože se ti zloději, i když tam byli sotva hodinku, soustředili jen na určitá místa, jako by tam už někdy byli.“

„Proč si to myslíš?“

„Protože, milý Carle, by jinak vysypali všechny šuplíky na zem. Ale oni šli rovnou po matracích, rozřezali je a odtáhli nábytek od stěn, aby se přesvědčili, jestli není něco zezadu. Takže se nemůžu zbavit dojmu, že o tom místě už něco věděli, jako kdyby tam nebyli poprvé.“

Přesně to chtěl Carl slyšet, poděkoval a otočil se k východu. Teď se hodlal vydat ke Starkově sousedce. Potřebuje získat autentický popis pachatelů.

Jenže nakonec se všechno seběhlo trochu jinak.

Došel k přijímacímu pultu, pozdravili se a vzájemně si pokynuli s bývalým kolegou, když vtom si nedaleko vchodových dveří všiml chlapce.

Neviděli se s Carlem poprvé.

No to mě podrž, stihl si Carl pomyslet, než kluk prolítl dveřmi a zmizel a služba za ním dál marně volala.

Carl hned vyrazil za ním, ale už ho jen zahlédl, jak mizí přes plot na konci budovy a dál ulicí Hulgårdsvej.

Volal na něho, aby počkal a zastavil, ale pochopitelně bez výsledku.

„Kdo to byl?“ zeptal se služby.

Pokrčil rameny a podal mu kartičku pojištěnce.

„Nějaký Søren Smith,“ podivil se. „Hm, na Sørena zrovna nevypadal.“

„Ne, to sotva, a mluvil s nepatrným akcentem, ale třeba ho adoptovali ve vyšším věku. Zavolám domů rodičům a uvidíme, co měl na srdci. Akorát mi tu stihl tohle položit, ale mám dojem, že to patří kamarádovi, za kterého chtěl něco nahlásit.“

Ukázal na pult před sebou, kde ležel leták a náhrdelník.

Carlovi spadla čelist.

„Do prčic práce,“ zašeptal téměř neslyšně.

Vzal kolegu za rameno. „Nikam volat nemusíš. Hned k nim zajedu. A tohle si vezmu s sebou, jo?“

Ve srovnání se vším ostatním v okolní Severozápadní čtvrti to byl nezvykle rozkošný domek. Kdo by si pomyslel, že za růžovými keři v dělnické čtvrti, připomínající noční můru územního plánovače, s nesourodými domovními bloky a anarchisticky spečenými pozemky, by mohlo stát tak idylické hrázděné stavení?

Otevřela mu paní, která už do idylky zapadala o něco méně a rozhodně nebyla zvyklá na to, aby na ni někdo zvonil.

„Prosím,“ zaváhala a přejela Carla od hlavy k patě pohledem, jako by měl dýmějový mor.

Vytáhl ze zadní kapsy legitimaci, ale paní se podle očekávání neulevilo.

„Jde o Sørena, je doma?“ zeptal se, přestože si byl jistý, že to nepřipadá v úvahu, protože chlapec teprve před chviličkou opustil policejní služebnu.

„Je,“ začala si dělat starosti. „O co jde?“

Já se picnu! Kluk musel mít někde poblíž kolo, jinak neměl šanci dostat se domů tak rychle. „Nic vážného. Jen bych si s ním rád promluvil.“

Začala si hrůzou mnout ruce, ale uvedla Carla do obývacího pokoje a zavolala na synka. Musela volání několikrát zopakovat a pak konečně vyběhla po schodech nahoru a za neutuchajícího protestu ho odtáhla od počítače. Odtrhnout chlapečka od milované hračky není jen tak, jak Carl dobře věděl z domova.

Mámě se ze sevření vykroutil obyčejný dánský kluk s vlasy barvy pochcané slámy. Rozhodně to nebyl ten, kterého hledal.

„Nechybí ti náhodou tohle?“ zeptal se a podal mu kartičku pojištění.

Chlapec si ji váhavě vzal. „Hm, odkud ji máte?“

„Spíš by mě zajímalo, proč ji nemáš u sebe ty? Nepůjčils ji někomu?“

Zavrtěl hlavou.

„Jsi si naprosto jistý? Před půlhodinou ji nějaký kluk použil k identifikaci na bellahøjské policejní stanici a chtěl něco nahlásit, prý za kamaráda. Nemělo to být náhodou za tebe?“

„Tak to teda ne. Měl jsem tu kartičku v peněžence, kterou mi ukradli v knihovně v Brønshøji. A náhodou vím, kdo to byl. Máte i peněženku? Měl jsem tam pětadvacet korun.“

„Bohužel ne. Cos tam dělal? Neměl jsi tou dobou náhodou být ve škole?“

Kluk se na něj uraženě podíval. „Děláme na projektu. O tom jste nikdy neslyšel?“

Carl se podíval na matku, která se postupně začala uvolňovat. Zajímalo by ho, jestli vůbec tuší, o jaký projekt se jedná.

„Jak ten zloděj vypadal, Sørene, dovedl bys ho popsat?“

„Měl na sobě kostkovanou košili a nevypadal jako Dán. Nebyl černý, spíš snědší, jako by pocházel z jižní Evropy. Byl jsem v Portugalsku a spousta lidí tam vypadala jako on.“

Carl nabyl jistoty. Byl to tentýž chlapec, kterého viděl na policii a před pár dny ve Starkově domě. Tak to bychom měli.

„Kolik bys tak řekl, že mu bylo let?“

„To nevím, pořádně jsem si ho neprohlížel. Seděl vedle mě u počítače. Tak čtrnáct patnáct, možná.“

V budově knihovny na náměstí v Brønshøji nebyl Carl poprvé. Jednou je tam poslali s hlídkou, aby se vypořádali s násoskou, který využil knihovní sbírku gramofonových desek místo frisbee. A i když to bylo před pěknou řádkou let a budovu mezitím trochu opravili, přesto stále připomínala staré kino Bella, které muselo stejně jako tolik jiných v hlavním městě ustoupit supermarketům nebo v tomto případě bance a knihovně.

„Měl byste se asi zeptat Lisbeth, která občas zaskakuje za naši vedoucí,“ informovala ho knihovnice u přepážky. „To ona stála tady za pultem v době, která vás zajímá.“

Trvalo jí to deset minut, než přišla, ale čekání se vyplatilo.

Lisbeth jen zářila. Na první pohled svou přítomností všem dobila baterky. Byla zralá, sebevědomá a dívala se člověku neuvěřitelně zpříma do očí. I kdyby byla Monina hloupá náladovost myšlena vážně, čemuž neměl Carl nejmenší chuť věřit, a ačkoliv mu mohla momentálně vlézt na záda, nebyl v knihovně naposledy.

„Víte, je nás teď nějak víc nemocných, takže za sebe všichni navzájem zaskakujeme. Vypomáhám tu teprve měsíc, a to víte, člověk by kolegům rád ukázal, že se nebojí vzít za práci.“

O tom u ní nepochyboval.

„Vím, o koho vám jde, protože ho znám vlastně asi líp, než čekáte. Dost mě překvapilo, že ho potkávám tak daleko, až tady v Brønshøji.“

„Takže vy už jste ho předtím viděla někde jinde?“

„Ano. Ve skutečnosti pracuju v pobočce na Østerbro, v Dag Hammarskjölds Allé, a ten chlapec tam chodil několik měsíců den co den.“

Carl se zaradoval, dílem nad nabytými informacemi, dílem nad Lisbeth. „Super. Nevzpomenete si náhodou, jak se jmenuje?“

Zavrtěla hlavou. „Na Østerbro docházel denně v různou hodinu. Rychle se usadil buď na židli a četl si, nebo šel k počítači. Nikdy si nic nevypůjčil domů, takže jsme neměli důvod požádat ho o nějaký doklad totožnosti.“

Carl ani nedutal a pokoušel se odhadnout, co se skrývá za jejím pronikavě vstřícným pohledem. Že by s ním flirtovala? Nebo jen chce zdůraznit, jak je z toho podivuhodného setkání unesená?

„Podle mě je to naprosto výjimečný hoch. Na staré pobočce jsme se shodli, že tak zvídavého chlapce jeho věku jsme ještě neviděli. Pro jednu kolegyni se stalo úplným sportem sledovat, co čte, když vrátil knihu do regálu.“

Aha! Takže ji tak oslnil ten kluk.

„A co tady v Brønshøji? Co dělal tady?“

„No, zkrátka přišel. Posadil se támhle, trochu si četl v technických časopisech a pak přešel k počítačům. Nevím, jak dlouho tu byl, protože jsem se střídala s kolegyní.“

„Nestěžoval si někdo na vašem bývalém pracovišti na kapesní krádeže?“

Zarazila se. „Proč se na to ptáte? Vy ho z něčeho takového podezříváte? To se mi nezdá.“

Sama o sobě dostatečná odpověď. Když se jí to nezdá, tak jí nebude kazit dojem.

Zavrtěl hlavou. „Zmínila jste se o kolegyni u vás na Østerbro, kterou zajímalo, co chlapec čte. Nevíte, jak bych se s ní spojil? Rád bych si s ní promluvil. Nevíte, jestli náhodou není teď v práci?“

„Liselotte šla na mateřskou. Ale můžu se podívat, kde bydlí. Mohl byste jí zavolat. Okamžik.“

Doprovodil houpavý pohyb jejích boků v těsné sukni pohledem až ke kanceláři.

Panebože, co by za to dal, kdyby mu Mona večer zavolala a chtěla se udobřit.

Liselotte Brixová byla zcela zjevně těhotná. Lépe řečeno, byla v tak pokročilém stadiu těhotenství, že by její tělesný objem nedokázal popsat, aniž by se vystavil podezření z trapného mužského šovinismu. Rukama už si nedosáhla přes břicho a tvářila se zděšeně.

Přijala ho u sebe v domě, kde bylo všechno připraveno na příchod maličkého. Na poličce ležel připravený balík plen Pampers a v rohu stála kolébka s nebesy a kolotočem na baterky. Zjevně nebyla pověrčivá.

„Snad něco neprovedl? Byl takový roztomilý.“ Pohladila si vyčnívající pupík. „Kdybych jen věděla, jak se jmenuje, pojmenovala bych tady kaloriuse po něm!“

Usmál se. „Hledáme ho, protože se domníváme, že by nám mohl poskytnout důležité informace o pohřešované osobě.“

„Pane jo, to je teda věc.“

„Vaše kolegyně Lisbeth mi řekla, že jste si prý ověřovala, co četl.“

„On byl totiž neskutečně všestranně zaměřený, proto jsem si toho všimla. A mimoto mu vůbec nedocházelo, jak moc nás všechny fascinuje. To bylo neskutečný.“

„Co například četl?“

„Všechno možné. Jednu dobu se zajímal o formy a metody vyučování. Prošel si všechno možný od Čím budu až po požadavky vysokoškolského studia nebo brožury studijních kurzů. Na kluka jeho věku to všechno byly poměrně pokročilé věci. Jindy si zase četl o Dánsku a Dánech. Sociologii, vnitropolitické dění, nedávnou historii. Jazykové příručky o dánštině, pravidla pravopisu, průvodce operou, Kdo je kdo od nakladatelství Politiken, knihy o Romech, o právním systému, biologii i matematice. Před ničím se nezastavil, tak byl zvědavý. Četl i beletrii a dánské klasiky. A nikdy si nic nepůjčil domů. Divný, nemyslíte?“

„Proč to nikdy neudělal, co myslíte?“

„No, to já nevím. Byl jinej než ostatní, vypadal trochu jako přistěhovalec, ale přistěhovaleckým klukům se zase nepodobal. Možná je cikán. A taky nás napadlo, že ten jeho zájem o knihy třeba doma nevidí rádi.“

„Cikán?“

„No jo, byl trošku snědší a měl tmavé, havraní vlasy. Ale samozřejmě mohl pocházet třeba ze Španělska nebo Řecka. Ale tomu by zase neodpovídal ten jeho přízvuk. Připomínalo to spíš americkou angličtinu, ale mulat rozhodně nebyl.“

„Dobře.“

„Divný bylo, že ten jeho akcent slábl. Mluvil dánsky čím dál líp, každý týden měl širší slovní zásobu. Působil až skoro autisticky, jak do sebe všechno nasával.“

„Pochopil jsem to správně, že s ním nikdy nepřišel nikdo dospělý? Nemáte o něm nějaké jiné údaje, které by nám něco prozradily o jeho totožnosti?“

„To asi těžko.“ Údivem zvedla obočí. Mrňous v břiše se asi přihlásil pěkným kopancem. „Je tak strašně roztomilej.“

„Nevíte, jestli ještě chodí do pobočky na Dag Hammarskjölds Allé?“

„To ano. Mám tam kamarádku a každý den si voláme. Minulý týden je ale myslím trochu zanedbával, ale na to se jich radši zeptejte sám.“

19 )

„Správně, Bjørne. Vzal jsem z Bellahøje důkazy a znovu jsme otevřeli případ Williama Starka.“

Dosazený náhradník Marcuse Jacobsena sice přikývl, ale očividně s věcí nesouhlasil a mnohem raději by zavrtěl hlavou. To je celý on, hlavně nepřiznat, co se mu honí hlavou, jenže Carl věděl své.

„Dobře,“ odpověděl Bjørn a opět mínil pravý opak. „Hansen z Bellahøje tvrdí, žes jim ty věci sebral rovnou z přepážky, ani ses jich nezeptal. Určitě moc dobře víš, že to není v pořádku, vzhledem k tomu, že se ty předměty vážou k vloupání v jejich okrsku, nemám pravdu, Carle?“

„No jo, Hansen toho nakecá. Ať kouká držet klapačku. Jde tu o pohřešovanou osobu, a to není Chřestýšova parketa. Ale jestli chce jen tak z rozmaru civět na letáček a africkou ozdobu, tak ať si klidně přijde a já mu to milerád ukážu. Zkrátka a dobře jsem ten případ převzal.“

„Převzal? To jsou ale silná slova, Carle.“ Bjørn se zazubil, ale neslušelo mu to, i když byl jistě přesvědčen o opaku. „Tvrdíš, žes toho kluka potkal u Starka a pak u nich na Bellahøji a pokaždé ti utekl? Tos to teda vážně převzal.“

„Hele, Bjørne, klídek! Já ho najdu. Uvědom si, že nemluvíš s nějakým blbečkem ze svejch lidí, jo? Je to jen otázka času.“

Bjørn se za stolem Marcuse Jacobsena narovnal v křesle. Nesprávný chlap na nesprávném místě, horší už to být nemohlo.

„Aha, tak to bylo asi chvilkové pomatení smyslů, Carle, ale pojďme dál. Říkal jsem si, že nastal čas, abychom na oddělení Q přistoupili k menším personálním změnám. Samozřejmě zůstaneš vedoucím, to se rozumí samo sebou, ale v posledních letech se nám některé úkoly překrývaly, což jsme oba s Marcusem považovali za rušivé.“

Carl si poposedl na kraj židle.

Co má být zase tohle?

Carl převzal do stále ještě vzteky se třesoucích rukou Asadův ornamenty zdobený šálek s kořeněným čajem. Tupě zíral do hmoty hlenové konzistence. Vypadalo to jedovatě, to ale nebylo nic ve srovnání s tím, jak to vonělo.

„To nic, Carle,“ utěšoval ho Asad. „Uděláme si to po svým, jak jsme zvyklí. Do druhýho patra nás nikdo nedostane a pro Bjørna dělat nebudu, o to se postarám.“

Carl zvedl hlavu. „A ty si myslíš, že ti to projde? Jak asi, že jsem tak smělej? Dohodli jste se na tom, když ses mu staral o dům?“

Asad uhnul pohledem. Jako zločinec, který se v poslední chvíli ovládne a nepřizná se. Jako kluk, který nechce přiznat, že se zamiloval.

„Nevím, co má znamenat to že jsem tak smělej, ale můžete se spolehnout, Carle. Lars Bjørn na mě dá.“ Pokusil se z toho vykroutit úsměvem, ale dobře věděl, že ve vzduchu zůstala viset nezodpovězená otázka.

A pak šibalsky zastříhal ušima. Teď přijde průpovídka s velbloudem, však Carl věděl, zač je toho loket.

„Stačí si vzpomenout na velblouda, který si myslel, že je pštros. Lekl se, strčil hlavu do písku a měl ho plný voči.“

Carl zavrtěl hlavou. Pro všechny ty Asadovy velbloudy a dromedáry, kterými Carla postupem času zásobil, by nestačila ani celá Sahara.

„Co se mi tím hergot snažíš naznačit?“

„To je jednoduchý, když se člověk drží svýho, tak se mu žádnej písek nikam nedostane.“

„Tak to ti pěkně děkuju za varování, ale já nejsem žádnej velbloud, abys věděl. Navíc o intelektuálních schopnostech toho zvířete nic netuším, ale s jistotou můžu tvrdit, že ve skutečnosti podle mě strkáš hlavu do písku ty. Nemyslíš, že by bylo načase, abys mi pověděl, jak je možné, že tě sem Bjørn vzal jen tak, navzdory tvým zjevně nedostatečným předpokladům, a ty tu pak předvádíš dovednosti, které člověk normálně získá až několikaletou zkušeností? Koho se mám zeptat, když chci znát odpověď, tebe, nebo jeho?“

Asad se zakabonil a Carl vycítil, že zaťal pěsti schované ve velkých kapsách kalhot.

„Co to tu děláte?“ ozval se ode dveří Rosin příšerný ječák. „Tady to jiskří jak na trafačce.“

Carl se k ní, ač nerad, otočil. „Ten sráč Bjørn si vymyslel, že Asad bude dělat pro něj a nás dva pošle do druhýho. No a Asad mi tu teď tvrdí, že mu to rozmluví. Tak jsem se ptal, jak si tím může být hergot fagot tak jistej.“

Rose přikývla. „Cos mu na to řekl, Asade?“

Asad povolil zaťaté pěsti a v tmavých očích mu opět zahrálo. Vyklouzl mu. Zatraceně.

„Máme s Bjørnem společnou minulost a něco mi dluží. Známe se z Blízkýho východu, dělali jsme spolu, a víc vám říct nemůžu. Mám svázaný ruce i nohy.“

„Nemůžeš, nebo nechceš?“

„Jo,“ zněla lakonická odpověď.

Za čtvrt hodiny Carlovi zavolala Lis a sdělila mu, že Asad je u Bjørna a vážený pan komisař se prý má ráčit obtěžovat, okamžitě se ke společnosti přidat a vzít s sebou i Rose.

„Mně se ten Asad s Bjørnem vůbec nelíbí,“ postěžovala si Rose cestou nahoru. „Co to ti dva spolu mají? Co myslíte?“

Carl se nestačil divit. Že by Rose zajímal jeho názor? To ještě nezažil.

„No…“ stihl říct, než ho opět přerušila. Takže je vše při starém.

„Protože já z toho teda vůbec nemám dobrej pocit.“

A víc neřekla.

U Bjørna došlo v posledních dvou hodinách k velkým změnám. Lis a patrně celý šik ostatních provedli regulérní čistku regálů a skříní, které téměř zely prázdnotou, a řemeslník právě připevňoval na stěnu, kde Marcus Jacobsen míval rozvěšené fotografie z místa činu, obří bílou tabuli.

Asad se rozvaloval v židli, kterou si určitě vypůjčili od policejní ředitelky. Bez jejího svolení, zadoufal ve veselé následky Carl.

„Trochu jsme si s Asadem promluvili,“ řekl Bjørn. „A zdá se, že nemá v úmyslu moji nabídku přijmout.“

Asad rozjařeně pokyvoval hlavou. Tak to ta nabídka asi za moc nestála, pomyslel si Carl. Momentálně si o nikom a o ničem nedělal žádné velké iluze, na to mu v jeho ubohé hlavě ještě příliš silně rachotily dozvuky víkendové kocoviny.

„Protentokrát nebudu narušovat Asadovy životní plány ani vaši zaběhlou rutinu. Jen byste měli všichni tři vědět, že oddělení Q administrativně spadá pod mou pravomoc a nikomu by neprospělo, kdybych neměl potřebnou kontrolu nad tím, co se dole děje.“

Carl se ohlédl po Rose. Už se naježila.

„Z osobní zkušenosti víte, že všechny velké firmy využívají služeb auditorů, kteří hlídají rentabilitu jednotlivých úseků. Tady u nás máme, dá se říct, rentabilitu dvojího druhu. Zaprvé ve formě procenta úspěšně vyřešených případů, kterým se oddělení prezentuje, a v tomto ohledu si bohudíky vedete docela dobře.“

Já toho idiota asi brzy něčím praštím, pomyslel si Carl. Nezasloužil by si nic lepšího než zaživa napíchnout na rožeň a ponořit do vařícího oleje. Já mu dám „docela dobře“. Bagatelizuje snad věc pro snazší pochopení?

Ale Rose ho předběhla. „Vážený pane takzvaný vedoucí oddělení A, moc ráda bych viděla, jestli byste to ve vedení oddělení Q zvládl aspoň z poloviny tak dobře.“ Obrátila se na Asada a zařvala na něho. „A ty, Asade, co je to s tebou? Máš v palici tak vymeteno, že nepustíš dámu sednout?“

Šokem mu vyskočilo obočí jako na pérkách.

„Tak to bychom měli,“ pronesla, když se usadila. „A můžeme si promluvit z očí do očí. Zvykněte si na to, pane Bjørne.“

„Na druhou stranu,“ pokračoval Bjørn nerušeně, „máte nepřiměřené výdaje. Všiml jsem si, že vzhledem k rozpočtu máte dvakrát vyšší hodinovou mzdu než my tady nahoře, a s tím se musí něco udělat. Proto jsem zajistil posilu, aby to ohlídala. S Gordonem Taylorem jste se již seznámili.“

Carl se vyděsil. Gordon?! A kontroly?! U nich dole?!

„Já to dlouhý bidlo dole nechci ani za zlatý prase. Vždyť mu ještě teče mlíko po bradě, Bjørne. Má vůbec dodělanou základku?“

„Je v posledním ročníku na právech a má vynikající výsledky. Zapracuje se dřív, než se naděješ.“

„Ne, to si teda piš, že ne.“ Carl na obranu zašermoval rukama a pokusil se vycouvat z kanceláře. „Ať táhne, odkud přišel, my na něj nemáme čas.“

V tomto okamžiku však situace nabrala nečekaný směr, který by Carl nečekal ani ve svých nejdivočejších snech.

„A nemohli bysme to s ním aspoň zkusit, Carle?“ řekl Asad.

„Není zas tak hroznej,“ dodala Rose.

Pěkně ho vypekli.

Carl pozoroval šumící obsah sklenice a snažil si vzpomenout, kolik tablet už od schůzky s Bjørnem pozřel.

Šumivé prostředky proti bolesti hlavy sice po požití určitého počtu tablet způsobovaly bolesti žaludku, ale na druhou stranu měly silně povzbuzující účinky a Carl se teď cítil dostatečně nabuzený, aby se vyjádřil natolik jasně, že ho Rose s Asadem pochopí.

„O Bjørnovi a Gordonovi nechci slyšet ani slovo, jasný? Jsem z toho vzteky bez sebe, a my přitom máme na práci důležitější věci, nebo snad ne? Rose, spusť. Krátce a srozumitelně, prosím.“

Přikývla. Celý ten rozruch ji vůbec nevyvedl z míry.

„Máme tady záznam z bezpečnostní kamery, Carle. Vidíme na něm kluka, jak vchází na stanici, ale do obličeje mu vidět není, příliš dobře se zakryl.“ Rose zastavila pásku a na obrazovce ustrnul šedý obraz prosklených dveří s postavou zachycenou z nadhledu.

Asad s Carlem přistoupili k ploché obrazovce blíž.

„Na Araba, Carle, nevypadá. A uši má posazené poměrně vysoko na lebce, takže z Balkánu asi taky nebude.“

Vtipný postřeh. Balkánci mají uši posazené níž než ostatní?

Rose se jim postavila po bok. „Tmavý, kudrnatý vlasy, skoro malej latino, moc mu nebude. Kolik byste mu tak tipl, Carle?“

„Tak čtrnáct patnáct, a nejsem sám, kdo si to myslí. Ale může být i mladší, na jihu dospívají děti dřív. Co byste řekli o jeho oblečení?“

Asad se usmál. „Takovou košili by nosil můj strejda.“

Carl souhlasil. „Přesně. Takovou měla před deseti patnácti lety každá kancelářská krysa. Kde ji hernajs splašil?“

„Koupil si ji v sekáči,“ navrhl Asad.

„To by si podle mě vybral nějakou jinou.“

„Třeba ji vytáhl z kontejneru církevní charity. Možná ležela nahoře.“

„Jo, to je možný.“ Carl zapíchl ukazováček do obrazovky. „Proč si myslíte, že si zakryl obličej? A když už jsme u toho — proč musel někomu ukrást kartičku pojištěnce a použít ji k identifikaci?“

„To je jednoduchý,“ řekl Asad. „Svoji nemá.“

Carl přikývl. Asad na to kápl a Carl byl stejného názoru. „Jo, to je jedna možnost, anebo má nějakej škraloup.“

Asad se zamračil. „Jakej škraloup, Carle? Měl u sebe jen ten leták s náhrdelníkem. Jen se podívejte!“

Carl si povzdechl. „To se jen tak říká, Asade. Zapomeň na to. Jen jsem se snažil naznačit, že je možná do něčeho zapletený.“

Rose si přitáhla blok a naškrábala si několik poznámek. „Takže! Jestliže u sebe neměl pojištěneckou kartičku, potom to znamená, že buď není v Dánsku registrovaný, nebo ji u sebe mají rodiče. Čemuž sama moc nevěřím, když se podívám, jak je ten kluk samostatný, takže budu radši počítat s tím prvním.“

„Nemohl by to být cikán? Už jsi to, Rose, jednou zmínila, nebylo by to možný?“ zeptal se Carl.

Všichni tři se naklonili blíž. Na předloženém materiálu měl chlapec na sobě mišmaš všeho možného a působil neurčitým dojmem. Mohl to být cikán, Francouz, mohl pocházet odněkud ze střední Evropy, všechno zůstávalo ve hře.

Rose přetočila video o kousek dál. „Tady se má k odchodu a tady vcházíte vy, Carle. Zcela jistě vás poznal.“

Asad se začal čím dál tím víc usmívat. „A koukněte, jak vás to švícko nesnáší. Jen vás viděl, už peláší pryč.“

„No, oběma nám došlo, že se známe ze Starkova domu.“

„Díky letáku, náhrdelníku a tomu, že jste ho viděl u Starkova domu, teda můžeme s jistotou tvrdit, že ten kluk jeví o pohřešovaného Starka očividný zájem a pravděpodobně o něm něco ví. Nemohla by to být dětská šlapka?“

Překvapeně se obrátili k Rose.

„Chci říct, že by to nebylo poprvé, kdy by měl pro nějakýho chlapa jeho dvojí život fatální následky, no ne? Takže jak už jsem říkala, za Starkovým africkým příběhem by se mohl skrývat jeho případný zájem o chlapečky. Musíte uznat, že je fakt trochu divný, aby se do toho nechal zatáhnout právě malej kluk.“

„Ty taky vidíš na všem něco divnýho, Rose,“ řekl Asad.

„Ahojdula všem vespolek,“ zahalekal někdo ode dveří. A už tu byl zas. Gordon v celé své vyčouhlé kráse s vlasy sčesanými do čela. Vysunul se jako periskop v nepřátelských vodách a civěl na ně s předkloněnou hlavou.

„Máme dost práce, Gordone,“ ozvala se překvapivě Rose.

„Ale to já bych se hrozně rád podíval.“

„Podíval!“ To v sobě nemá ani špetku citu pro odhad situace?

„Chceš něco konkrétního?“ zeptal se Carl.

„Vlastně jo. Pročetl jsem si Anweilerův případ a připadá mi, že jste manžela oběti dostatečně neskřípli. Ve zprávě se mimo jiné píše, že…“

„Nechceš nás nechat, Gordone?“ pokračovala Rose. „Jsme uprostřed úplně jinýho případu.“

Rozzářil se a pohrozil jim prstem. „Podle mýho názoru, sladká Rose, máš největší užitek z toho, když nejdřív jednu věc doděláš a teprve pak se vrhneš na další…“

„Rozhlídni se kolem sebe, Gordone. Děláme na něčem jiným. Anweilera jsme uzavřeli. Vyřešili jsme ho, chápeš? VY-ŘE-ŠI-LI znamená vyřešili. Je ti to jasný?“

„Ach, Rose, tobě to tak sluší, když se zlobíš. Jako by se v tvém krásném obličeji sbíhaly všechny vesmírné částice,“ pronesl procítěně. Div že to nezapěl.

Kdyby se Asad nezačal chichotat, hodil by po něm Carl něco těžkého. Podíval se na Rose, čekal, že se rozzuří, ale nastalá situace ji zaskočila.

Proto Carl vstal a narovnal se. Nedosahoval sice stejné výšky jako ten holomek, ale zato měl o poznání víc živé váhy.

„Měj se, Gordone,“ rozloučil se a vrazil do nebožáka svým, jak říkávala Mona, dvojitým pekáčem buchet.

Jen to zadunělo, když se blbec rozplácl na protější zeď v chodbě a vzápětí třískl dveřmi tak silně, že řemeslníci na druhém konci chodby dokonce na vteřinu odstavili své sbíječky.

„Ten je do tebe úplně blázen, Rose,“ zahrálo Asadovi v očích. „Ale tobě to možná vůbec není proti mysli, viď?“

Rose na to nic neřekla, ale uhnula očima. Mohli si to vysvětlit, jak chtěli. Carl měl na věc rozhodně svůj názor.

„Nebudeme pokračovat?“ ovládla se. „Dále jsem si zapsala, že Stark neměl žádné příbuzné, když jeho matka zemřela a on se stal jediným dědicem milionové částky. Jenže do té doby vydal víc, než vlastně měl. V době, kdy zmizel, neměl podle všeho žádné dluhy a od svého zmizení ze svých kont nic nevybral. Nemá žádné nesplacené pohledávky ani životní pojistku, která by stála za zmínku, a dům má splacený. Nikdy neměl opletačky se zákonem, měl vynikající výsledky na univerzitě a sousedi v Brønshøji se o něm vyjadřovali taky pěkně.“

Podívala se přes okraj poznámkového bloku. „Jenže proč teda zmizel? Nestal se obětí své sexuality? Neměl nějaké nepřátele? Nezadlužil se kvůli hazardu?“

„Žádný dluhy z hazardu,“ přerušil ji Asad. „Proč by ho odstraňovali kvůli prachům, když byl schopnej platit? Nepůjdeš přece pouštět draky, když nefouká?“

Carl zavrtěl hlavou. Někdy by si k tomu chlapovi přál na vysvětlenou titulky.

„Poslyšte,“ řekl Carl. „Podle mýho názoru vězí odpověď hlavně a především v té jeho cestě do Afriky. Rose, seženeš mi do zítřka kopie všech výpisů z banky a všeho, čím se s Asadem zabýváte, a my se mezitím s Asadem vydáme na ministerstvo a promluvíme se Starkovými kolegy a nadřízeným. Možná se sem dneska už nevrátíme. A co se týče Gordona, tak by ti podle mě, Rose, docela prospělo, kdybys víc oddělovala práci od svého volného času.“

Blýskla po něm očima, ale nebylo jí to nic platné. Musí si hledět práce, o kterou ji požádal.

Usadili se naproti muži, který nevypadal na lamače ženských srdcí. Byl bílý jako ředitel vápenky, měl prořídlé vlasy a opotřebované zuby. Kdyby se šarm dal měřit pomocí teploměru, u něho by se na stupnici blížil k absolutní nule. Prsteníček mu sice zdobil snubní prsten, ale manželka zřejmě nebude příliš kriticky založená.

„Byla to hrůza, když si pomyslíte, že pan Stark zmizel takovým způsobem,“ pronesl podivně nevzrušeným tónem. „Všichni se tu dodnes divíme — co divíme, to je slabé slovo —, jsme naprosto otřeseni tím, co se stalo. Stark byl velmi schopný, uznávaný a nesmírně vyrovnaný člověk. Nic takového bych rozhodně nečekal.“

„Byl to váš podřízený, ale byli jste i přátelé?“ zeptal se Asad.

Hloupá otázka. Kamarádit se s nadřízeným, jako byl René E. Eriksen? Těžko si představit.

„Přátelé bych přímo neřekl, ale byli jsme si vzájemně sympatičtí. Ze všech zaměstnanců jsem k němu cítil asi největší pouto.“

„Povězte nám prosím něco o jeho africké misi,“ vyzval ho Carl. „Dozvěděli jsme se, že se tam vydal v souvislosti s poskytováním zahraniční podpory jedné pygmejské vesnici, ale nevíme proč.“

„Dohlížel na tamější práci. Když si jako prostředníky najmete Afričany, musíte si tu věc ohlídat.“

„Šlo o rutinní záležitost, nebo došlo k nějakým nepředvídaným okolnostem, které měl během cesty prověřit?“

„Čistá rutina.“

„Změnil si zpáteční letenku a přiletěl o den dřív. Je to normální?“

Vedoucí kanceláře se usmál. „Vlastně není. Nedokážu vám jednoznačně odpovědět, ale hádal bych, že mu tentokrát nesedlo tamní vedro. Stark byl muž činu, tak nač by čekal? Ale jak říkám, nemůžu to tvrdit s určitostí. Jak víte, už nám nestihl nic poreferovat.“

„À propos referování, když už jste ho zmínil. Rádi bychom se podívali do Starkových složek a všeho ostatního, co se najde. Nemáte tu po něm ještě počítač?“

„Bohužel ne. Máme společný server a Starkovy pracovní podklady a portfolia si rozebrali kolegové.“

„A osobní počítač a zavazadla z poslední cesty se neobjevily?“

„Kdyby ano, byl bych patrně první, kdo by se to dozvěděl.“

„Snažíme se zjistit, co se Starkovi přihodilo a částečně taky proč zmizel. Nenaznačoval třeba, že by měl nějaké potíže? Nedocházelo u něj k prudkým změnám nálady?“

Vedoucí kanceláře posunul do správné polohy plnicí pero, které nepochybně dostal k pětadvacátému výročí věrné služby. „Jestli byl náladový? Dalo by se to tak říct. Až jsem si později říkal, jestli neměl sklony k depresím.“

„Jak vás to napadlo? Byl na nemocenské?“

Usmál se. „Stark? Ale kdepak. Byl to ten nejsvědomitější chlap, kterého znám. Za tu dobu, co jsme spolu pracovali, nechyběl snad ani jednou. Ale máte pravdu, někdy se strašně mračil. Asi ho vykolejila ta nemoc nevlastní dcery, řekl bych, a taky se domnívám, že jim to s přítelkyní trochu skřípalo. Jednou přišel do práce s pěkným monoklem, ne že bych si to nějak vysvětloval, ale ženský dneska nejdou pro ránu daleko.“

Carl přikývl. René E. Eriksen sám vypadal jako jeden z těch, kteří doma občas dostanou na budku.

„Vlastně bych řekl, že se v posledních měsících sotva držel na nohou,“ dodal. „Takže mě vážně napadlo, jestli netrpěl depresemi.“

„A proto by vás případná sebevražda nijak nezaskočila, kdyby na to přišlo?“ zeptal se Carl.

Pokrčil rameny. „Co já vím? Do druhých člověk nevidí.“

× × ×

Eriksenovi to v hlavě jen vřelo. Má před nosem dva vyšetřovatele, kteří se objevili právě o jednu poštovní zásilku dřív, než aby dovedl správně odhadnout, jaké jim má poskytnout informace. Neměl naznačovat, že ho Starkova přítelkyně bije, to s tím monoklem se mu nepovedlo. Mohli by si to ověřit. Kdepak, nesmí takhle vařit z vody.

Čím míň jim toho prozradí, tím je větší šance, že se na podvod nikdy nepřijde, ale na druhou stranu, kdyby teď naboural svou krycí historku a označil Starka za původce celého plánu a dirigenta akce, který v pozadí tahal za nitky, odvrátil by tím pozornost od sebe. Podařilo se mu natolik rafinovaně zmanipulovat Starkovy dokumenty, že by měl i potřebné důkazy.

Problém je, že by poukázal na své kumpány z Karrebækské banky a ti by mu jistě oplatili rovným dílem. Navíc by se mu přetěžko vysvětlovalo, proč policii postoupil dokumenty až teď. Zatracená práce. Proč se lépe nepřipravil a neměl pro nově se objevivší doklady nějaké vhodné vysvětlení? Copak by mohl tvrdit, že je našel až teď? A proč tedy policii neinformoval? No proč?

Prohlédl si oba muže před sebou. Jednotlivě si z nich hlavu nedělal, ale jejich kombinace ho zneklidňovala.

Znal ten pocit z práce na rozvojových projektech Danida, kdy procestoval ty nejzapadlejší kouty světa. Neustále kolem sebe měl spousty očí, které ho sledovaly a pátraly po jeho slabostech, i na těch nejprostších místech. A teď se cítil úplně stejně jako na rákosové rohoži v písku u plápolajícího ohně, obklopený ozbrojenými Somálci. Jeden poutá jeho pozornost a druhý číhá, kdy přebere štafetu. Vedou jednání za neustále se měnících podmínek. Tohle mu vlastně nikdy moc nešlo.

Právě mluvil dánský polda. Zjevně je nadřízený a může rozhovor kdykoliv ukončit. Proto se musí upnout na něho. Zato ten malý chlapík, který vypadá na Araba, by po něm mohl chňapnout. Měl přátelské oči a za jiných okolností by v něm jeho úsměv vyvolal pocit bezpečí, ale za tímto vstřícným zevnějškem tušil zvláštní a nedefinovatelnou nemilosrdnost. René zažil, jak klidně se pasoucí impaly zničehonic rozsápal zezadu zaútočivší lev. A přesně tak se cítil v jeho přítomnosti.

„Co já bych mohl vědět o druhých?“ zopakoval.

„Nezmínil se Stark někdy o nějakém místě nebo osobách, ke kterým by měl nějaký zvláštní vztah, tedy kromě domova?“ zeptal se kriminalista. „Kam by se mohl uchýlit v případě potřeby nebo tam spáchat sebevraždu?“

Co na to říct, lámal si hlavu René. Mám si něco vymyslet? Co by je přimělo, aby se spokojeně zvedli a odešli?

Pohlédl na Araba vedle sebe. Provrtával ho očima skrz naskrz a Reného přešla chuť na kreativní řešení.

„Bohužel ne. O svých potřebách a tužbách se moc nešířil.“

„Nebyli jste sice přátelé, ale nebyl jste někdy u Starka doma?“ ozval se Arab.

Eriksen zavrtěl hlavou. „Ne. Podle mě by se osobní a profesní život neměly míchat dohromady.“

„Takže o jeho úchylkách nám asi nic nepovíte.“

„Úchylkách?“ uchechtl se tiše. „Nějakou tu úchylku máme snad každý, ne? Jako příslušník dánského úřednictva určitě.“

Úhybný manévr na nich nezanechal sebemenší stopy.

„Myslím Starkovu sexualitu,“ doplnil Arab.

René zatajil dech a buňky mu zaplavila vlna adrenalinu. S touto otázkou nepočítal. Že by se z toho vykroutil? Nepodává mu ten přičmoudlík právě klíč ke svobodě?

Jen aby si nevšimli, jak jím ta otázka otřásla. To by nebylo dobré.

Rozhodl se, že udělá dlouhou odmlku, pak si pohladí knírek a posune si poloviční brýle na špičku nosu. Nadechl se o něco hlouběji a sepjal ruce na desce stolu, připraven spustit. Rutinně se připravil jako při tvrdém vyjednávání o rozpočtu.

„Nevím nic určitého,“ vyrukoval nakonec. Podíval se na Araba, nevinně se usmál a obrátil se ke komisaři. „A proto mi odpusťte, jestli vás zavedu do slepé uličky a Starka neprávem osočím. Jak jsem říkal, nesdíleli jsme spolu žádné důvěrnosti.“

Oba mu na to s trhnutím hlavou přikývli jako holubi, kteří si všimli roztroušených drobků na ubruse. Bylo na nich vidět, že se jim potrava, pro kterou si přišli, konečně dostala na dosah.

„Jsem hluboce přesvědčen, že v tomto ohledu měl jistou slabost. Abyste rozuměli…“ odkašlal si. „Vedl poměrně normální život, měl přítelkyni, a z toho jsem vycházel. Jenže když jsme spolu jeli na služební cestu, což se nestávalo příliš často, choval se na můj vkus poněkud nevhodně.“

Pan komisař se podivil. „Nevhodně?“

„Ano. Nevhodně pokukoval po malých chlapcích. Všiml jsem si toho hlavně v Bangladéši.“

Vyšetřovatelé se na sebe vážně podívali. Znamená to, že mu na to skočili? Podařilo se mu odlákat jejich pozornost nesprávným směrem?

No to si pište, že jo.

„Viděl jste ho, že by se nějakým chlapcům dvořil?“

Dej si pozor, René, nesmíš působit příliš jistě, pomyslel si Eriksen.

„Snad ano. Nejsem si jistý,“ pravil.

„Jak prosím?“

„Nebyl jsem s ním pochopitelně po celou dobu. Třeba jsem si zašel do obchodu a nechal ho na ulici samotného. No, a to pak člověk čistě náhodou zachytil takový záblesk jeho touhy po kontaktu.“

Arabáš se podrbal na holé kůži mezi kotletami a rašícím strništěm. „Nikdy jste ho neviděl, že by si je vodil na pokoj?“ přehlušil hlasité škrábání.

„Ne. Ale občas jezdil na služební cesty i sám.“

„Snažíte se naznačit, že Stark byl pedofil a na chlapečky. Nebyl s ním někdo ze zaměstnanců na služební cestě, kdo by to mohl potvrdit?“ zeptal se kriminalista Mørck.

René rozhodil rukama. Někdy tak dokládal svá tvrzení, a přitom tím neřekl víc, než musel.

„To sotva,“ pokračoval vzhledem k příhodné atmosféře dál.

„Pokud nebyl se mnou, jel sám. Ale klidně se poptejte na oddělení. Nebudu vám v tom bránit.“

× × ×

„Zajet na ministerstvo nebyl špatný nápad, Asade, ale moc jsi toho cestou zpátky nenamluvil,“ pronesl Carl, když scházeli po velkém otevřeném schodišti do sklepa.

„Ne, musím si to nejdřív nechat v hlavě proležet, Carle. Ten rozhovor s Eriksenem byl strašně divnej.“

„Rozležet, Asade.“

„Proč rozležet?“

„To je jedno, Asade. Máš pravdu, Eriksenovi padaly z huby dost divný věci.“

Asad se rozesmál. „Ještě že mu nevypadly i ty jeho kusadla. Všiml jste si, jak se mu kýval ten přední zub?“

Carl přitakal.

Vtom je Asad mávnutím ruky zarazil. Z Rosiny kanceláře na konci chodby se ozývaly zvuky, které je přinutily zastavit. Takové zvuky si člověk normálně nespojuje s odpolednem tráveným ve velevážené státní instituci skrznaskrz prolezlé policajty.

„Podle mě Rose už dopsala tu zprávu,“ odhadl situaci Asad a zakoulel očima.

Čert ho vem, jestli nemá pravdu.

Připlížili se blíž a pravidelné údery do zdi se smísily s hlubokým neartikulovaným sténáním a Rosiným zcela nepokrytým hekáním.

„To nebude video, oni to tam fakt dělaj, Carle,“ zašeptal Asad.

Carl pohlédl zpět ke schodišti na opačném konci chodby. To by byla vážně nádhera, kdyby se tu teď objevil někdo z kolegů. Byl by z toho skandál, který by se vlekl celé měsíce. Oprášily by se historky ze stanice City o Rosiných eskapádách na vánočním večírku a ještě by se pěkně přikrmily. Jejich těžce nabytá prestiž by přišla vniveč a Rose by se měla z čeho zodpovídat.

Oklepal se a s hrůzou si uvědomil, že se mu na čele perlí pot, a hýkání kromě toho vyvolalo zcela nevhodné a nepřehlédnutelné známky touhy v jeho trenýrkách.

„Tohle prostě v pracovní době dělat nemůžou,“ protestoval šeptem.

„Jak slyšíte, tak můžou.“

Carl pohlédl na Asada a zhluboka si povzdechl. V takových situacích se patrně ukáže, kdo chodil na policejní školu a kdo ne.

„ROSE!“ zařval a zabušil na dveře tak silně, až se sám lekl a vyděsil i ostatní.

Během milisekundy vše utichlo. A pak, po uplynutí zhruba stejné doby, se ozval šramot. Nebylo těžké si domyslet, co se uvnitř děje.

„Můžeš klidně vylézt, Gordone. My tě nezbijeme,“ zahuhlal a čekal, že se vyplíží celý zkormoucený, ale to se pochopitelně nestalo.

Rozcuchaný a s prohnaným úsměvem na rtech si to triumfálně vykračoval, nebyl ani za mák skleslý, spíš pyšný na své vítězství. Gordon skolil svou kořist během několika dní a očividně věděl, že mu to projde, což byla bohužel pravda. Carl by byl poslední, kdo by se na Bjørna obrátil s podobnou stížností. Tvrdě by se mu to oklikou vrátilo.

„Jen počkej, to si vypiješ,“ vysílal Carl signál na loudajícího se Gordona. Na tu nonšalanci, s jakou si ten pitomeček povytáhl kalhoty při zapínání pásku, Carl dlouho nezapomene.

Počkali ještě minutu a pak s Asadem vstoupili na scénu milostného aktu.

„A co vy tady?“ pronesla překvapivě tiše Rose za stolem. „Neměli jste jet rovnou domů?“

Carl se rozhlédl po místnosti. Po zemi se válely papíry smetené ze stolu, u zdi byly skopnuté boty a na stole stály dvě sklenice a láhev červeného vína.

„Tys pila v pracovní době, Rose?“ zeptal se Carl.

Překvapivě nevzrušeně pokrčila rameny. „Kapku, asi jo.“

„A Gordon tu je součást inventáře, nebo co? Protože s tím já rozhodně nesouhlasím.“

„Součást inventáře?! To ne, chraň pánbůh. Jen mi šel trochu k ruce.“

Zachichotala se a Asad za Carlem vyprskl smíchy.

Bezva, to se nám to dneska zase pěkně vyvinulo v zajímavý závěr dne.

„Poslyš, vrátili jsme se pro auto, abych Asada odvezl na kontrolu do nemocnice. A chtěl jsem ti říct, aby ses zítra ráno zastavila na ministerstvu a vyslechla Starkovy kolegy, jestli si nevšimli něčeho neobvyklého v jeho chování. Však víš, co myslím.“

„No dobrá,“ odpověděla. Tentokrát bez další reakce.

Sex má někdy na lidi neuvěřitelný vliv.

„To rád slyším, Asade, gratuluji.“

Carl objal Asada kolem ramen a přimáčkl si ho k sobě.

„Bylo to krátké vyšetření,“ řekl.

„Jo, a máš to za sebou. Úplně ses z toho dostal, no není to fantastický?“

Carl se ohlédl. Objal by každou sestru, doktora, vrátného nebo kteréhokoliv zdravotníka, který by mu v pulzujících chodbách Královské nemocnice přišel pod ruku. Před pár měsíci ohrožovala Asada na životě tekutina nahromaděná v srdci, ale oni se s tím dokázali vypořádat.

„Je jen otázkou času, kdy se vstřebají poslední hematomy a nervová spojení v obličejovém svalstvu, centrum řeči a pohybový aparát dolních končetin zase začne normálně fungovat,“ tvrdil doktor. Trocha cvičení samozřejmě není nikdy na škodu, ale v případě Asadova zaměstnání v kombinaci s každodenní procházkou na zdravém vzduchu se mu dostane dostatečné stimulace. Jednoduše řečeno, už do nemocnice nemusí chodit.

Proto byl Carl ve výborné náladě a nasměroval Asada do nemocniční jídelny, kde před něho postavil tác se zákusky a kávou.

„Jak jste se domluvil s tou knihovnicí z Dag Hammarskjölds Allé?“ zeptal se Asad s krémem až za ušima.

„Že nám zavolají, jakmile se kluk příště objeví.“

„Tak to si budeme muset pospíšit, Carle…“

Asad se zarazil, chytil Carla za paži a nenápadně ukázal do kouta.

Za stojanem se špinavým nádobím se nekrčil nikdo jiný než sám Marcus Jacobsen a zíral do hrnku v natažených rukou.

Jejich bývalý nadřízený, který se před víkendem rozloučil se starým životem.

A teď vypadal, jako by ten nový zvládal jen obtížně.

Celkem vzato to byl dokonalý den blbec, lepší než většina dnů na prd, napadlo Carla, když vkročil do svého domu.

„Dobrá práce,“ byla první slova, která řekl Mortenovi, když se rozhlédl po domě. Učiněný zázrak, že mu na odklizení stop po tak vydařeném a hojně navštíveném večírku stačilo jen pár hodin. Magnolievangen číslo 73 zářila čistotou, vymydlená jako nikdy dřív.

„Jak se má náš brouček na lůžku, všechno v pořádku?“ zeptal se Miky uprostřed obývacího pokoje, který lesknoucíma se rukama zpracovával Hardyho obnažená záda a bederní oblast substancí, která čpěla spíše efektivně než příjemně.

„No aby ne. Hardy souhlasil, že se do toho pustíme, nasadíme podpůrné přípravky a všechno, co k tomu patří. Měli jsme dneska vážnou poradu a shodli jsme se na tom, že Hardy dostane elektrický vozík. Co ty na to, Hardy?“ stvrdil svůj výrok plesknutím po Hardyho bílé zadnici.

„Já na to, že je prima, když tě někdo vezme po zadku, ale ještě lepší by bylo, kdybych to i cítil,“ zahuhlal.

Carl se předklonil a zahleděl se Hardymu do očí. Měl slzy na krajíčku, takže to byl i pro něj pohnutý den.

„Blahopřeju, kamaráde,“ dojatě ho pohladil po čele.

„Jo, je to bomba.“ Hardy se odmlčel, aby se vzchopil. „Mika se kvůli tomu fakt strašně nadřel,“ dodal roztřeseným hlasem.

Carl se otočil ke svalovci, který se zaťatými rty dál neochvějně masakroval Hardyho svaly. Skoro ani nevěděl, jak by to měl říct. Tak dlouho ho sužoval pocit viny, a teď by se mu mělo ulevit? O tom se ho snaží přesvědčit?

Povzdechl si a objal zpocený, nahý trup, který zápolil s Hardyho bezvládným tělem.

„Díky, Miko,“ řekl. „Nevím, jak to říct, ale díky, fakt děkuju tisíckrát.“

„Ty vole, Karlíku,“ ozval se ze schodů smích. „Snad jsi nepřešel k nepříteli? To jsem si mohl myslet, že v tomhle domě zůstanu jedinej, kdo nepojede na homoušským voze, haha!“

Neodolatelný Jesper. Vždycky někde na číhané, jako choroboplodný bacil.

„Máš zavolat mámě,“ pokračoval nerušeně dál. „Prý jestli nenavštívíš bábinu, tak jí dlužíš několik set tisíc. Co to máte za uhozenou dohodu, prosím tě? Na cos jí to skočil? Ty ses snad pomátl.“

Smál se, aby nenechal nikoho na pochybách. „A radši koukej udělat, co říká. Je pěkně v ráži, kvůli tomu s Gurkamalem.“

„Cože?! Co je s ním?“

„Nemluvila o ničem jiným než o tý pitomý svatbě, jak se bude vdávat v Indii a kdoví co ještě, a on to zase odložil. Jestli chceš něco vědět, tak podle mě z toho nikdy nic nebude.“

„Proč ne?“

„To já hergot nevím. Máma tvrdí, že je to kvůli těm problémům, který má od tý doby, co Gurkamala přepadli ve večerce, jenže vona nikdy nebyla nejbystřejší. Připadá ti, že by se s ní o ten svůj krcálek chtěl dělit? Ani omylem.“

Carl se zhluboka nadechl. Jen aby to neznamenalo, že se jim tu najednou objeví s vyšívanými kufry a patnácti banánovými krabicemi.

„Slyšels to o Hardym?“ odbočil Carl.

„No to si piš. Byl jsem tady, když se sem nasáčkovaly všechny ty machny z obce nebo vodkud že byly. Vydržely tu přes tři hodiny. Ale nezapomeň na bábrli.“

„Nemohl bys ji třeba navštívit místo mě, co říkáš, Jespere?“

„Ani vomylem. Vždyť už jí úplně přeskočilo. Sotva mě pozná.“

„Ale pozná, neboj. Moc bys mi pomohl.“

„Hm, jenže to nejde.“

„Jestli mi nepomůžeš dobrovolně, budu ti to muset nakázat.“

„Jo ták, ty mi budeš vyhrožovat? No ale to bys měl honem uvědomit tisk o závažný okolnosti, a sice že bábi je moc šáhlá na to, abych pro ni obětoval svůj drahocennej čas. Posluž si, Karlíku. Jen si tam jeď sám.“

Otočil se na podpatku a zakormidloval k ledničce. „Mimochodem, Karlíku,“ zahlásil s hlavou mezi mléčnými výrobky. „Byl jsem si dneska na půdě pro starý Action Many. Ty vole, co to tam máš za loďák? A proč je ta bedna zamčená?“

Carl zatřásl hlavou. Co to ten psychoinfantilní klacek mele?

„Nechápu, o čem to mluvíš,“ zavolal za ním. „O žádné bedně nic nevím. Bude asi tvojí mámy.“

20 )

Opět jeden z rozhovorů, kterému by se člověk raději vyhnul. Teis Snap si vychutnával večerní sklenku s výhledem na palmy a manželkou v negližé v pokoji za sebou. Rychlá milovačka na konci hektického dne jim oběma vždycky prospěje, dnešní večer nevyjímaje. Vyčistili si hlavu a uvolnili svaly i napětí v bederní oblasti. Proto na něho měl hlas v mobilním telefonu přibližně stejný účinek jako studená sprcha intimních partií.

Teis odložil svůj short drink. „Jak se mi po tom, cos způsobil, odvažuješ volat, René?“ zavrčel. „Nedohodli jsme se snad, že nás budeš informovat, pokud se rozhodneš prodat svoje áčkové akcie, a hlavně že nikdy neprodáváme mimo náš okruh?“

„Dohodli? Nedohadovali jsme se tolikrát, že už nikdo ani neví, na čem jsme se nakonec dohodli? V bance mi například řekli, že jste s Lisou na Curaçau. Tak si říkám, co tam asi tak děláš? Snad se je nepokoušíš přesvědčit, že ta zfalšovaná plná moc s mým podpisem je pravá? Nebo už se ti to dokonce podařilo? A taky mě napadá, jestli by nebylo od věci jim ráno, až banka otevře, zavolat a zeptat se jich, co to tam provádíš? Mohlo by to být zajímavý i pro úřady z Willemstadu. Pokud vím, tak ve městě nemají zrovna prvotřídní vězení, ale tobě je to asi jedno, co?“

Teis stáhl bosé nohy z hrany stolu. „Nikam volat nebudeš, na to zapomeň, René, je to jasný? Jsem v tomhle jedinej na tvý straně a nepřej si, aby se to změnilo.“

„Dobře, Teisi. Jen jsem se chtěl ujistit. Vzhledem k tomu, že jsme přátelé, tak bych tě teď rád požádal, abys dal moje akcie do obálky a poslal je kurýrní službou UPS, až se rozední. Čekám, že mi do deseti minut po odeslání zásilky pošleš na mail kopii účtenky. Jestli se neozveš do čtvrt na jedenáct tvýho místního času, tak zavolám do banky MCB, jasný?“ A třískl telefonem.

Teis oněměl. Samozřejmě věděl, jak bezohledně je René zvyklý nakládat se svým okolím, ale netušil, že by mohl sebrat nezbytnou odvahu a klást odpor i jemu, jak se právě ukázalo.

Za doprovodu cikád tupě zíral na telefon a pokoušel se ignorovat ženino mazlivé pobrukování uvnitř. Nakonec do sebe obrátil celý zbytek sklenice najednou. V Dánsku je sice noc, ale to se nedá svítit. Brage-Schmidt musí z postele ven, ať je kdovíjak starý.

Na druhém konci spojení nezaševelil zesláblý hlas jako obyčejně, ale mladší a rozhodnější pozdrav. Teis nejprve polkl. Snad nepřenechal Brage-Schmidt tomu zatracenému asistentovi a holce pro všechno i osobní rozhovory? To už by bylo příliš. Brage-Schmidt tomu Afričanovi v duchu imperiálně koloniální tradice neřekl jinak než „boy“, stejně jako všem svým předchozím sloužícím. Znamená to, že i ty nejšpinavější záležitosti a obchody půjdou za každou cenu touhle cestou?

„Aha, takže Eriksen se z toho snaží vykroutit,“ konstatoval asistent Braga-Schmidta. „To se dalo čekat, jen možná ne tak brzy a tak očividným způsobem. Ještě že jsme se na jeho takzvaný ústup připravili. Podle toho, jak se situace vyvíjí, bych se odvažoval tvrdit, že za pár dní to máme z krku.“

Teisovi splynulo veškeré okolí v jedno. Palmové ratolesti se narovnaly a zmizely ve tmě, zahrada utichla, po sýrově bílých Holanďanech, kteří mu seděli pod balkonem a počítali netopýry, nebylo ani vidu, ani slechu. „Našli jste toho kluka?“ zatajil dech.

„Ne, ale viděli ho.“

„Jenže to mi nezajistí, že ho chytíte. Kdo ho viděl? A kde to bylo?“

„Zolovi lidi. V sobotu ho zahlídli a málem ho chytili, takže teď s jistotou vědí, že se pohybuje stále ve stejné oblasti.“

„Hm. A proč by si to neměl rozmyslet?“

„Znají ho. Je to umíněnej šibal, takže všichni jsou ve střehu.“

„A co když ho nenajdou?“

„Jen klid. Pošlu na něj svý chlapy a to jsou profesionálové.“

„Jací profesionálové?“

„Dalo by se říct vojáci. Cvičení odmala, sotva se postavili na nohy, ti ho vystopujou a věc uzavřou.“

Uzavřou? Velmi neutrálně řečeno. Takhle si člověk navykne zabíjet? Jednoduše tomu dá jiné jméno?

„Jsou z východní Evropy?“

Hlas v telefonu se zasmál. „Ne, řekněme, že na ulici jsou trochu víc vidět, ale přestože jsou nápadnější, tak si jich nikdo nevšímá.“

„To mi budete muset vysvětlit. Rád bych v tom měl jasno.“

„Bývalí dětští vojáci, samozřejmě. Opravdoví profíci z Libérie a Konga, vklouznou kamkoliv a bez váhání kohokoliv zabijou. Svalnatý mašiny, který by měl mít člověk radši na svý straně.“

„Oni jsou v Dánsku?“

„Ne, ale jsou na cestě a mají s sebou garde, jednu pěkně nakynutou černošku, říkáme jí Mammy.“ Zasmál se. „Mammy, to zní sladce a mírumilovně, ale větší protimluv jsem ještě nezažil. Podobně jako ostatní se za občanské války ledacos naučila a řídí se jednoznačným heslem No mercy. Není to žádná mamička k pomazlení.“

Teisovi přeběhl mráz po zádech. Dětští vojáci. Nejhorší, co si dovedl představit. Do čeho se to zapletl? Stýká se s lidmi, kteří jsou skutečně schopní všeho? A on sám? Taky je všehoschopný?

„No dobrá,“ spokojil se s odpovědí. Nic lepšího ho v danou chvíli nenapadlo. „Ještě maličkost, co bude s Reném?“

„To vyřídím jinak. Naštěstí aspoň přibližně víme, kde je. Ale nejdřív je na řadě ten kluk. Okolnosti nám jiné pořadí nedovolují. Zejména v případě vraždy.“

„Jistě, chápu,“ odvětil, i když se zdráhal porozumět. „Mohl bych mluvit s Bragem-Schmidtem v naléhavé záležitosti, která se týká curaçaoských akcií? Rád bych to v nejbližších hodinách vyřídil.“

„On spí.“

„To rád věřím, ale asi bych nevolal v takovou hodinu z druhého konce světa, kdybych to nepovažoval za nutné. Potřebuju vědět, jak se zachovat.“

„Okamžik.“

Uplynulo několik minut, než se ozval chraplavý hlas Braga-Schmidta, sice podrážděnější než obvykle, ale jasný.

„Eriksenovi žádné curaçaoské akcie neposílej,“ pronesl stručně. Kdyby toho idiota napadlo zavolat na Curaçao a naznačit, že se jedná o podvod, musí Snap osobně úřady přesvědčit, že podpis, který stvrzuje pravost Eriksenova podpisu a správné datum, je v pořádku, stejně jako znění zbylého dokumentu. Řekne jim, že nemůže za to, jestli Eriksen své plné moci lituje.

„Zavolej Eriksenovi za deset minut deset místního času a řekni mu, že mu pošleš účet UPS za podanou zásilku s akciemi. Můžeš do balíčku eventuálně něco přidat, kdybys chtěl, aby ho celní správa byla nucena zadržet. Třeba mouku v malých igelitových sáčcích. A dál mu vysvětlíš, že kdyby chtěl dělat problémy, skončí to pro něj o to hůř. Určitě ho ještě zastihneš v práci, než půjde domů.“

× × ×

René celou noc nezamhouřil oko. Po rozhovoru se Snapem se mu hlavou honily dotěrné myšlenky, které ne a ne zaplašit. Postupně nabyl jistoty, že ho ostatní pomalu, ale jistě vyšoupli z rozhodovacího procesu a to ho trápilo. Jestli ho odstaví, riskuje, že ztratí kontrolu nad svým osudem, což by si za žádných okolností nepřál. Pokud mu ukradli akcie z Curaçaa, jsou schopni čehokoliv. Zavraždili Louise Fona, Mboma Ziema, Williama Starka a teď dokonce nějakého patnáctiletého kluka, takže by klidně mohli zabít i jeho. Kdyby mu ty akcie neukradli, uznal by svou chybu a těžil v této věci z upevnění vlastní moci.

Proto mu nebylo lhostejné, co se stane, až ráno ve Willemstadu otevřou banky, a nedokázal se klidně uložit ke spánku.

Nejdřív přecházel sem a tam po obývacím pokoji a každých pět minut pohlédl na hodinky. Když už se mu to začalo zajídat, slezl po příkrých schodech do sklepa a vytáhl z kotelny Starkův notebook.

Usadil se v pološeru a zahleděl se na obrazovku Starkova počítače.

K obsahu vedl přístup přes dva uživatele. První nebyl zaheslovaný a René ho už dávno pročesal. Druhý požadoval heslo, které se mu nepodařilo rozluštit, ač se o to dlouho pokoušel.

Znovu se podíval do svých poznámek. Obsahovaly nejrůznější informace o Starkovi, jeho přítelkyni a nevlastní dceři, které by mohly tvořit součást nějakého kódu. Pohrával si s nimi v nekonečném sledu kombinací a zkratek, přidával k nim čísla dopředu i dozadu, ale nakonec mu došly nápady.

William Stark byl nejsystematičtější člověk na oddělení a René si nedovedl představit, že by Stark použil heslo bez nějaké logické souvislosti se svou osobou. Jenže jaké?

Vrátil se zpět do přístupné části a prošel si Starkovu e-mailovou korespondenci. I zde řádně dodržoval přehledný systém, všechno měl logicky seřazené podle témat, témata pak dál podle adresátů a jednotlivé adresy v časové posloupnosti podle data.

Byl pilný jako včelička a veškerou pracovní korespondenci z ministerského serveru si zkopíroval do osobního počítače. Očividně proto, aby se své práci mohl věnovat i ve volném čase, jak jasně vyplývalo z časových údajů, kdy odesílal své odpovědi. Často po půlnoci či velmi brzy ráno. Moc toho asi nenaspal.

René se protáhl. Zato u něho se potřeba spánku hlásila velmi neodbytně, ale nemohl své touze vyhovět, protože už mu nezbývalo příliš mnoho času. Za tři hodiny by měl být na svém místě na ministerstvu a později by se měl rozhodnout, jestli zavolá na Curaçao. Doufal, že to nebude nutné, protože by se nerad dostal se Snapem a jeho kumpány do křížku dřív, než to bude nezbytně nutné.

Naškrábal si do bloku pár dalších poznámek, ke kterým ho inspirovala prohlídka Starkových souborů a složek. Něco málo o Starkově matce, několik podrobností ohledně léčby nevlastní dcery a nějaké šachové turnaje, kterých se Stark před lety zúčastnil.

Měl pocit, že v této souvislosti prošel většinu dokumentů. Ovšem kdo mu zaručí, že se řešení nachází právě zde? Někteří lidé užívají heslo spojené s nějakým významným výkonem, například když zlezli nějakou horu, jiní zase naopak s drobnostmi, které jim změnily život. Ve filmu Občan Kane je posledním slovem tiskového magnáta „poupě“ a celý film se točí kolem toho, kdo nebo co by to mohlo být, co za „poupě“ ho mohlo v nejniternějších myšlenkách doprovázet až na smrtelné lože. René zavrtěl hlavou, když si vzpomněl na hromadu harampádí, která skončila v plamenech, aniž si někdo všiml, že uprostřed stojí sáně s krásně vymalovaným jménem Poupě. Jistě v nich zažil nejšťastnější okamžiky svého života. Záhada byla vyřešena, ale skončila neodhalená v plamenech.

Takže co s tím tady? Kolik podobných příběhů, kratičkých vjemů, lidí, zvířat a věcí mohlo ve Starkovi zanechat silný dojem? Možností zkrátka existovalo až příliš.

Hypnotizoval prázdné políčko, jako by si žilo svým vlastním životem a mohlo by mu jen tak samo od sebe vyjevit heslo.

No tak dělej, honem, povzbuzoval se. Pokud teď nenalezne správné řešení, bude to muset vzdát. Rozhodně do toho nemůže nikoho zatahovat, aby se naboural do de facto neexistujícího počítače.

Jenže co by se mu tam v té virtuální krajině mohlo ukázat, potřebuje to vlastně vědět? Ta myšlenka ho zaujala. Jsou tam nějaké nebezpečné informace, nebo jen pár souborů s nahotinkami a pár mailů, do kterých nikomu kromě Starka nic není?

Protáhl si na obou stranách krční svaly a znovu se do toho pustil. Nejprve do prázdného políčka zadal jméno Starkovy matky, pak její rodné číslo a zkoušel to zepředu zezadu i ve všech možných kombinacích. Nakonec matku vyškrtl.

Pak zkusil jména šachových velmistrů, jako byli Ruy Lopez, Emanuel Lasker, Bobby Fischer, Jefim Bogoljubov, Bent Larsen, Anatolij Karpov a různé další odkazy z internetu, které se týkaly šachu. Turnaje, pojmy a terminologii v dánštině i angličtině, jednu po druhé názvy figur a nakonec různé kombinace známých tahů.

Bezvýsledně. Marná snaha. Jako by hledal jehlu v kupce sena.

Znovu zavrtěl hlavou, podíval se na hodinky, zaposlouchal se, zda manželka už nepřehodila nohy přes pelest, nenatočila hlavu k rameni a nezkontrolovala počasí venku. Opět se zahleděl do prázdného políčka pro heslo.

Co mělo pro Starka kromě práce nějaký význam? Pokud věděl, tak nic, až na šachy, přítelkyni a její dceru. Ale všechny tyhle vyloženě se nabízející přístupy už prošel.

Ale co ty méně očividné?

Přezdívky? Zvláštní data? První setkání? První polibek? Na čem mu záleželo?

Zahleděl se na jména Malene a Tilde Kristoffersonových a zkusil je snad podesáté zpřeházet a znovu nakombinovat. Příliš mnoho možných řešení.

Co pro něj bylo nejdůležitější? Ze všeho nejdůležitější? Podle všeho asi přece jen dceřina nemoc. Snažili se ji vyléčit. To bude ono. V posledních letech se Stark nezajímal o nic jiného než o nemoc nevlastní dcery, jak si pamatoval z několika málo příležitostí, kdy s trochu rezervovaným obdivem nad Starkovou vytrvalostí vyslechl jeho vyprávění o snaze tomu ubohému děvčeti pomoct.

Zahleděl se znovu do poznámek, kývl hlavou a napsal do políčka heslo „MorbusCrohn“, aniž si dělal nějaké naděje.

A vtom se to stalo. Pole uživatele se otevřelo a na obrazovce se jako pták Fénix z popela zrodil virtuální psací stůl s portrétem bezstarostné Tilde. Žádné číslice, pomlčky nebo něco podobného. Jednoduše „MorbusCrohn“ — a voilà, ocitl se v zemi zaslíbené.

Vyvalil oči, a vtom nad sebou zaslechl šoupání bačkor o podlahu v koupelně a nabroušené třísknutí dveřmi hned po ránu. Zbývá mu tedy sotva patnáct až dvacet minut, než bude muset laptop zaklapnout a předstírat, jako by právě vstal. Jinak se ho žena bude donekonečna vyptávat a plácat o věcech, do kterých jí nic není, a bude neskutečně otravná.

Prolétl složky na ploše. Byly pěkně seřazené podle přesného časového rozmezí mezi lety 2003 a 2008, ze kterého pocházely obsažené dokumenty. Několik složek otevřel, ale obsah mu nepřipadal nijak zajímavý; jednalo se především o nepřeberné množství vědeckých výzkumů, dále o korespondenci s lékaři a rodinnými příslušníky pacientů, výsledky Tildiných vyšetření, výpisy ze zdravotních karet, rozhořčená odvolání a snažné prosby. Měl jediný cíl, pochopit nemoc nevlastní dcerky a něco s tím udělat. Nic nového pod sluncem, tedy pro Reného.

Klikl proto na název DOKUMENTY, aby zjistil, zda neobsahují nějaké kompromitující složky či popřípadě nenapoví, jestli Stark o podvodném projektu s Bakay věděl. Protože jedna věc je, že se lidé obecně pozastavovali nad Starkovým zmizením, ale René se podivoval spíš tomu, proč nezmizel už v Kamerunu, jak se domluvili. Proč se vrátil domů předčasně? Něco se tam muselo stát, a podle toho, jak Starka znal, zřejmě zareagoval tak rychle a nepředvídatelně na základě nějaké předchozí zkušenosti, kterou měl v záloze.

Hledal náznaky, které by ho dovedly k odpovědi na jeho otázku.

Manželka nahoře rozrazila dveře do koupelny o něco jemněji než v předchozím případě a bačkorové fandango vystřídalo cupitání bosých nohou, takže bylo načase skončit.

Zavřel několik ikon a rychle si prohlédl zbývající složky v DOKUMENTECH. A vtom mu padl zrak na neoznačenou složku.

Snad by mohl obětovat pět minut a otevřít ji. Objevilo se nejméně dvacet dalších složek, všechny pěkně označené, aby uživatel pochopil, kde se ve Starkově světě nalézá a s jakými tématy bude mít co do činění.

Některé byly označeny jmény afrických států, jako například Tanzánie, Mosambik, Keňa nebo Ghana, jiné se skrývaly pod záhadnějšími názvy, jako například Kntkt, Predks, Kontrk, pol1, pol2, pol3 a tak dále.

René se zarazil. Do mnoha zmíněných zemí už delší dobu žádnou zahraniční pomoc neposílali a část z nich v posledních letech spadala do kategorie, ve které jim dělalo obrovské problémy vymoct si řádnou zpětnou vazbu.

René si náhodně zvolil složku pod názvem „Kntkt“. Obsahovala seznam Starkových kontaktů. René je rychle prošel. Mnohá jména byla červeně přeškrtnutá a nahrazená jinými, a to v poměrně velkém časovém rozpětí před Starkovým zmizením, ale René je všechny poznal.

Zavrtěl hlavou a otevřel další složku, „Kontrk“, která působila o něco komplexněji.

Svraštil obočí, zatímco manželka nad ním třískla dveřmi šatní skříně. Dnes jí zase nebude nic po chuti.

Smlouvy v ní obsažené patřily k důvěrným materiálům, které se z ministerstva jen tak nevynášely. Když otevřel první z nich, aby si ověřil, zda obsahuje plné znění, ke svému úžasu zjistil, že se jedná pouze o dodatek ke smlouvě.

Ale proč by měl existovat dodatek? To je zvláštní, pomyslel si a otevřel další. I zde se jednalo pouze o dodatek, nikoliv o smlouvu samotnou. Posléze, když je pootevíral všechny, zjistil, že se Starkovi podařilo vypracovat dodatky k nejméně pětadvaceti ministerským smlouvám. Každý z nich obsahoval údaje o zvláštním převodu peněz, a to pouze ve spojitosti s úctyhodně rozsáhlými projekty, za jejichž rozpočet zodpovídal Stark.

René rychle sečetl částky, a když překonal hranici dvou milionů dánských korun, nabyl jistoty, že kromě něho pracovali na ministerstvu i jiní prohnaní chlapíci.

Nemohl tomu uvěřit. Jeho nejspolehlivější a nejčestnější spolupracovník William Stark naprosto systematicky defraudoval prostředky ze zahraničních projektů a okradl stát o dva miliony dánských korun!

René se usmál a manželčina příchodu ani jejího automaticky spuštěného kdákání si nevšímal. Věci konečně nabraly správný směr.

Během jediného dne se mu podařilo naznačit policii, že Stark byl pedofil, a zároveň odradit Teise Snapa od krádeže jeho curaçaoských akcií. A ještě toto, věc nejdůležitější: našel chlapa, na kterého by mohl shodit podvodný projekt s Bakay, pokud by se z něho měl někdy zodpovídat. Naprosto důvěryhodného vzorňáčka, který už ministerstvo beztak obral o pěknou sumičku. Jednoduše našel morálně veskrze pochybnou osobu, která měla právě z těchto důvodů nanejvýš dobrou záminku, aby zmizela z povrchu zemského.

Nadále mu přeje štěstí.

21 )

„Co by tomu Rose řekla, kdybychom se vydali za Malene Kristoffersenovou bez ní?“ zeptal se Asad.

Carl mrkl na impozantní vchod věznice Vestre Fængsel, kolem níž právě projížděli. Kolik idiotů se mu svého času podařilo vyexpedovat za její ošklivé zdi? Nebylo jich málo. Je to k vzteku, že se zase dostanou ven.

„Rose? Ta má dost práce na ministerstvu a kdoví kde ještě, takže bych řekl, že to asi přežije,“ odbyl ho Carl. Po včerejší scéně s Gordonem neměl na nějaké zvláštní zacházení vůči její osobě náladu. Navíc kašle na to, co si Rose myslí. Má na práci důležitější věci.

Od té doby, co navštívili kancelář pro evaluaci rozvojové pomoci, se nemohl zbavit dojmu, že se věci odvíjejí příliš rychle. Že měl s návštěvou vedoucího kanceláře Reného E. Eriksena počkat, dokud se jim nepodaří případ osvětlit z několika stran.

„Řekni mi ještě jednou, Asade, proč si myslíš, že se Eriksen z naší návštěvy radoval? Všiml jsem si, jak to s ním zacloumalo, když ses ho zeptal na Starkovu sexuální orientaci, ale čistá radost to podle mě nebyla.“

„Copak nevíte, co se stane, když plácnete velblouda po zadku, Carle? Rozběhne se s nataženým krkem za tím, co podle něho leží v udaném směru jako cíl, a když natáhne krk, tak se dostane rychleji z místa.“

„Jistě, to nepochybně. A co se mi tím snažíš naznačit?“

„Jako by Eriksen dostal po zadku, když jsem naťukl Starkovu sexualitu. Jako by najednou věděl, kam peláší, a natahoval se, že mu nohy sotva stačily.“

„Myslíš, že skrývá něco, čeho by se rád zbavil?“

„Ne, vy to nechápete. Vypadá to, jako by zničehonic zahlédl cíl, který tam předtím nebyl.“

„Jaký cíl?“

„No, to je právě to, na co nemůžu přijít.“

„Chceš tím naznačit, že nám lhal?“

„To nevím. Ale najednou se vytasil s historkami, které mohl dát k lepšímu už dřív. O malých klucích a jak se na ně Stark díval a kýho náboženství.“

„A kýho výra, Asade.“

„Víra? Jak to, že ne náboženství? A proč víra?“

„Výra, to je pták. S náboženstvím to nemá co dělat.“

Asad se na něho prohnaně zazubil. „Aha, už chápu. Vážně trefný výraz, haha. Ale zpátky, řekl bych, že se Eriksen tvářil jako někdo, kdo se chystá vytasit s dobrou historkou.“

„A?“

„No ale podezřívat kolegu z pedofilie přece jen není nic hezkýho, nemyslíte?“

Carl odbočil na Sjælør Boulevard, takže tam za chviličku budou. „To ne, taky mě to napadlo. Nějak mi v jeho hlase chyběla aspoň trocha studu.“

Dům v ulici Strindbergsvej byl typickou ukázkou stavebního vkusu své doby. Mansardová střecha, sem tam nějaká ta ozdůbka, aby budil impozantnější dojem, než na jaký stačily stavební výdaje. Na každém podlaží často žila jiná rodina, aby se o kodaňskou vysokou daň z nemovitosti podělilo více osob s příjmy. Malá zelená oáza na předměstí Valby, která splňuje touhu bydlet v krátké vzdálenosti od centra v kombinaci se základním snem, aby se od něho člověk dostal co nejdál.

Malene Kristoffersenová je přijala, jako by se právě vrátila z dovolené. V chodbě měla nevybalená zavazadla a pokožku zdevastovanou částečně samoopalovacími přípravky, částečně intenzivním sluněním na tureckých plážích, ale přesto byla připravená vzbudit u kolegů v práci závist. Navzdory panujícím nižším teplotám v domácích zeměpisných šířkách na sobě měla lehoulinký pestrobarevný hábit, jistě přivezený z jihu. Vypadala v něm rozkošně, ale možná by nemusela tak tlačit na pilu, i když Asad byl nadšený.

„Dnes jsme zůstaly doma. Někdy to tak po kontrole v nemocnici děláme, když je Tilde trochu unavená,“ vysvětlila. „Právě spí, takže se musíte spokojit se mnou.“

Asad horlivě přikyvoval. „Rádi vás navštívíme ještě jednou, pokud to bude nutné,“ pravil a připitoměle se přitom usmíval.

To byl celý on.

„Jsem vám velmi vděčná za to, co děláte,“ řekla.

Začala moc pěkně, neobvyklou replikou, se kterou se Carl při své práci bohužel často nesetkával.

Pousmál se. „Je to velmi nepříjemné, když někdo zmizí, a bohužel je to často dost beznadějný úkol, když se má po tak dlouhé době najít vysvětlení.“

„Já ale přesto pořád doufám. William je báječný muž.“

Asad s Carlem na sebe pohlédli. Tady to nebude snadné.

„Byli jsme u něho v práci a mluvili s jeho nadřízeným a několika kolegy,“ řekl Carl. „Především proto, abychom se dozvěděli něco víc o tom, co dělal v Kamerunu. Nesvěřil se vám o té cestě, než odjel?“

„Ale ano, nechtělo se mu tam jet. Tilde byla v nemocnici a nebylo jí dobře a William by byl radši zůstal doma, aby mě i Tilde podpořil. To je celý on,“ smutně se usmála a tím svou odpověď zdůraznila.

„Takže mu nařídili, aby odjel?“

„Ano, a oznámili mu to těsně předtím. Vlastně ze dne na den, pokud si dobře vzpomínám.“

„A důvod té cesty?“

„Podezřívali jednoho z místních spolupracovníků, že se vypařil s částí zahraniční pomoci.“

„Domorodce?“

„Ano, ten chlapík se jmenoval Louis. Louis Fon. William se s ním několikrát setkal a podle něj jinak odváděl dobrou práci. Moc té historce asi nevěřil. Tenhle Louis prý Williamovi poslal nějakou divnou esemesku, se kterou si lámal hlavu. Každopádně seděl před odjezdem celý večer u Tilde v pokoji a pokoušel se pochopit, co to má znamenat, ale asi to byl jen nějaký nesmysl.“

„Neukázal vám ji?“

„Ale jo. Tilde je na takové věci šikovná, ale ani ona na to nepřišla.“

„Poté co William přijel do Yaoundé, jste s ním už nemluvila?“

„To ne, ale zavolal mi, jakmile přistál v Douale, tak to dělal vždycky. Stěžoval si na horko a znovu litoval, že nemohl zůstat doma.“

„Ale o tom, že by se chystal hned druhý den vrátit zpátky, se nezmínil?“

„Ne.“

Carl zaslechl, jak se Asad poškrábal ve strništi. Nepochybně mu v arabských mozkových závitech jen praštělo.

„Je mi trapné ptát se vás tak přímo, ale co byste řekla na podezření ze sebevraždy?“

Bez váhání se usmála. „To u Williama opravdu nepřichází v úvahu. Byl se svým životem spokojený a měl rád svou práci. Jediné, co ho tížilo, byl Tildin stav. Nikdy by nikoho takhle na holičkách nenechal, a nás už vůbec ne.“

„A mezi vámi dvěma to klapalo?“

Přikývla. Nejprve překotně, pak o něco pomaleji. Jako by v ní ta otázka probudila nastřádané a možná dlouho nevyužívané síly. Neotřáslo to s ní, ale v duchu se patrně dostala tam, kde nebyl žal dále vítaný.

„My dva jsme byli spřízněné duše, jestli to dokážete pochopit.“ Obrátila se ke Carlovi nepříjemně prudce, vzhledem k tomu, v jaké milostné situaci se nacházel.

Asad výhrůžně poposedl na okraj židle. Byl připraven pronést úvodní repliku své šokové terapie. „Na pracovišti nám bylo naznačeno, že William mohl mít jisté sklony či záliby, o kterých možná nevíte. Netušíte, co by to mohlo být?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. William mluvil vždycky o všem velmi otevřeně. Záleželo mu v podstatě jen na třech věcech. Především na Tilde, pak na mně a nakonec na práci.“ Usmála se, jako by mu nebylo co vytknout. „Ale jak jste to myslel?“

„Mluvil o všem otevřeně, říkáte?“ Carl neznal nikoho, kdo by dokázal tak jako Asad vypálit tak oslnivou větu, že se ještě dlouho po ukončení rozhovoru vznášela u stropu. „I o těch nejintimnějších otázkách? Sexuálních fantaziích a tak podobně?“

Přišlo jí to k smíchu, Starkovy sexuální touhy asi byly zcela obyčejné a pro ni předvídatelné, ale pak se zarazila. „Co myslíte těmi fantaziemi? Co je s nimi? Vy snad žádné nemáte?“

Tady se Asad usmál možná až příliš povýšeně, vzhledem k větě, která následovala. „Ale mám, jen si nepředstavuju malý holky a kluky.“

Byla v šoku. Vtáhla spodní ret do úst a zbledla tak rychle, jak to Carl ještě nezažil. Chytila se za cíp sukně a zatáhla za něj tak silně, až látka praskla. Na chvilku oněměla, ale kývala hlavou ze strany na stranu jako metronom, takže se asi pokoušela promluvit.

Nakonec pomalu rozvázala a každé slovo dopadlo jako vyťatý políček. „Vy se mi tu snažíte namluvit, že Williama podezříváte z pedofilie? Co si to dovolujete, vy grázle? Co? Odpovězte, chci to slyšet přímo z té vaší nevymáchané huby, slyšíte?“

Následovala biblická scéna, kdy Asad nastavil druhou tvář. Mohlo by to získat rychlý spád.

„No tak se to pokusím říct já,“ vložil se do hovoru Carl. „Nikdy jste neměla ani sebemenší náznak pochybnosti o Williamových sklonech? Netrávil třeba dlouhé noci u počítače nebo nepodíval se někdy nějak zvláštně na nějaké dítě?“

Oči se jí zalily slzami, mohlo to být zlostí, ale podle řeči jejího těla asi sotva. Zvolna zavrtěla hlavou. „William byl úplně obyčejný chlap.“ Několikrát polkla, aby zabránila pláči. „Ano, proseděl celé noci u počítače, ale to bylo kvůli práci. Nemyslíte, že ženská jako já moc dobře ví, jak svýmu mužskýmu nakouknout do nejtajnějších koutů mysli, počítač nevyjímaje?“

„A co externí harddisky? Dneska už nebývají tak velké. Lehce je schováte do kapsy. Neměl nějaký?“

Zavrtěla hlavou. „Proč jste vlastně přišli? Nestačí vám, že žiju v nejistotě, co se Williamovi přihodilo?“ Chtěla říct víc, ale místo toho se trochu pootočila, aby skryla křečovitý výraz ve tváři. Polykání již nestačilo zabránit dalšímu návalu pláče. V takových situacích vycházel najevo její pravý věk a vrstva kůže na obličeji se zdála tenčí. Zhluboka se nadechla a otočila se zpátky k nim. „Ne, žádné takové harddisky neměl, v elektronice se nevyznal, nebyl technický typ. Fungoval naprosto analogicky, ve všech směrech. Vždycky šel rovnou k věci a stál oběma nohama na zemi, jasný?“

Carl kývl na Asada a ten vytáhl z kapsy fotografii.

„Znáte tohoto chlapce? Vím, že je mu na té fotce špatně vidět do obličeje, ale nepoznala byste třeba něco z toho, co má na sobě, nebo něco jiného?“ zeptal se a ukázal jí Marcovu fotografii ze záznamu bezpečnostních kamer.

Svraštila čelo, ale nic neřekla, zatímco Asad podrobněji popisoval, jak Marco vypadá a že byl ve Starkově domě. „Nepřipadá vám podivné, že se chlapec jeho věku o Starka po tolika letech zajímá?“

„Jistě, to je samozřejmě zvláštní. Ale možná to znamená něco úplně jiného než…“

Asad se zakousl a nepustil. „V době Starkova zmizení nemohl být moc starý.“

Pochopila narážku a hned vystrčila drápy, a tak Carl do Asada jemně šťouchl a vzal si slovo.

„Otázka zní, v jakém mohl stát k Williamovi vztahu, když mu tehdy mohlo být něco kolem dvanácti třinácti let. Nic vás nenapadá?“

„Podle mě byste si hlavně měli nechat ty vaše hnusný narážky, slyšíte? William nebyl žádnej pedofil, byl…“

Zarazila se, jako by jí kroky, které se ozvaly v chodbě, odstřihly od napájení.

Všichni tři se otočili ke dveřím, ve kterých se objevila rozespalá blonďatá hlava a nestačila se divit.

Carl se na dívku pokusil usmát a Malene natáhla paži v navyklém gestu, aby k sobě dceru mateřsky přivinula, a doufala, že její slova nezaslechla. Ale Tildin jednoznačný výraz nenechal nikoho na pochybách.

„Jak ti je, broučku?“ zeptala se Malene.

Na to neodpověděla. „Kdo je to?“ zeptala se kysele.

Asad se zvedl jako první. „Jsme od policie, Tilde. Jmenuji se…“

„Našli jste Williama?“

Zavrtěli hlavou.

„V tom případě byste měli radši jít.“

Matka rychle začala něco vysvětlovat, ale Tilde už svůj ortel vyřkla.

„Jste opravdu tak pitomí? William takový nebyl. Copak jste ho znali?“

Ani jeden neodpověděl. Co můžou odpovědět takovému dítěti, jako je ona, která v zoufalství vykřičela své jméno na všech plakátovacích plochách ve městě?

Dívka se chytila třesoucíma se rukama za břicho. Malene chtěla vstát, ale Tilde se na ni podívala tak, že bylo všem jasné, s kým mají tu čest. Znala všechny odstíny bolesti na světě. Bodavou tělesnou bolest, duševní trápení i vědomí, že ji v budoucnosti žádná markantnější změna k lepšímu nečeká. A přesto nevyběhla z místnosti a nenechala dospělé, aby se dál vzájemně osočovali. Zůstala na místě, i když ji všechno uvnitř nabádalo se vzdát. Stála neochvějně a pevně na nohou a každému zvlášť se zahleděla do očí. „William pro mě byl jako vlastní táta. Zbožňovala jsem ho, vždycky si na mě udělal čas a byl se mnou, i když mi bylo hodně zle. Zeptejte se všech mých známých a všichni vám potvrdí, že ani mně, ani nikomu z mých kamarádů nikdy nijak neublížil.“ Zahleděla se do země. „A strašně mi chybí. Tak už mi řekněte, proč jste tady, už jsem se uklidnila. Našli jste ho?“

„Ne, Tilde. Ale myslíme si, že někdo ví, co se mu stalo.“ Carl jí přistrčil chlapcovu fotografii. „Včera se objevil na bellahøjské policejní stanici tenhle kluk s tvým letákem v ruce. A měl u sebe i tohle.“

Kývl na Asada, který vytáhl z kapsy africký náhrdelník a opatrně ho položil na čajový stolek před ní.

Zamrkala, jako by ji přerušovaný kontakt s okolím dokázal před vnějším světem ochránit a ještě najít nové východisko. Dlouho se nedokázala z nekonečného stavu vymanit, takže se Malene mezitím podařilo vstát a obejmout ji, aniž by si toho dívenka všimla. Vnímala jen ozdobný řetízek.

Carl se podíval na Asada, který se od něj odvrátil. Všichni věděli, co se s Tilde děje. Člověk, který nezažil, jaké to je být zničehonic převálcovaný smrtí blízké osoby, buď nikdy nikoho neztratil, nebo nikdy nic hluboce neprožíval. Všichni čtyři přítomní tu měli s pocity vyvolanými takovou situací své vlastní zkušenosti a ty Asadovy jistě nepatřily k nejjednodušším.

„Odkud měl ten řetízek, nevíte?“ zašeptala Tilde nakonec.

„To nevíme, Tilde. Nevíme, kdo to je ani kde je. Doufali jsme, že bys to mohla vědět ty.“

Sklonila se nad fotografií a zavrtěla hlavou.

„To o něm si myslíte, že s ním William dělal ty věci?“

„Nic si nemyslíme. Jsme od policie a naším úkolem je řešit záhady. A právě teď se věnujeme Williamovi. Celé to začalo tímhle.“

Carl před ní rozložil letáček. Tilde se roztřásly rty a očima těkala od náhrdelníku na plakátku k ozdobě, která ležela před ní, a zpět.

„Musíme si ho bohužel zase vzít s sebou, ještě ho neviděli naši technici. Třeba na něm najdou něco, co by nám napovědělo, kde se v posledních letech nacházel.“

Zamávala v sebeobraně rukama a po obličeji se jí rozkutálely slzy, ale přikývla. „Chodila jsem za školu, abych je rozvěsila. Nakonec mi žádný nezbyl, ani jeden jediný, který bych si nechala.“ Svěsila hlavu. Všechny naděje vkládané do letáků se nevyplněné vrátily zpět. Pak se vymanila z matčina objetí a odešla z pokoje. Kroky na schodech nebylo téměř slyšet.

„Byli jako…“ Malene zkřížila prsty. „William jí vstoupil do života těsně předtím, než začala chodit do školy. Byla tehdy velmi osamělá, nikdo nedovedl pochopit, proč má tak často bolesti, a děti si s ní nechtěly hrát. Příchodem Williama se to změnilo, i o to se postaral.“ Vzdychla. „To kvůli Tilde jsme se pár let před Williamovým zmizením sestěhovali, protože ho milovala upřímně jako vlastního otce, kterého nikdy nepoznala, a protože tu pro ni vždycky byl, když jí bylo špatně. Tilde si taky postavila hlavu, že se máme z Williamova domu vystěhovat, protože tam bez nevlastního otce nemohla bydlet.“

„To ji napadlo, abyste tam nechali všechno oblečení i svoje věci?“

Přikývla. „Ano, to byl její nápad. Jen si pomysli, říkala tenkrát, až se William jednou vrátí domů, tak uvidí, že jsme takhle pořád součástí jeho života.“

„Až se William vrátí domů?“

Pohlédla na Carla se slzami v očích. „Tak to říkala. Nikdy neřekla jestli. Nikdy nebyl oficiálně prohlášený za mrtvého a dům pořád stojí, náklady s ním spojené pokrývají úroky z Williamova jmění, takže pro ni nebylo tak těžké držet se jejího až.“

Carl neměl chuť se dál vyptávat, ale Asad byl jiného názoru. „Na co sázel?“

Malene se zamračila. „Jak to myslíte?“

„Ze začátku platil za Tildinu léčbu daleko víc, než si mohl dovolit. Máte pro to nějaké vysvětlení?“

„Patrně si nechal vyplatit část dědictví nebo něco na ten způsob.“

Asad svraštil tmavé obočí. Zjevně toho začínal mít dost. „Ne, tak to nebylo, můžeme to dosvědčit. Celé dědictví mu bylo vyplaceno až po matčině smrti.“

„To nechápu,“ zavrtěla hlavou, očividně zaskočená.

„Jednalo se celkem o zhruba dva miliony. Proto se ptáme, jestli nesázel.“

Opět zavrtěla hlavou. „William jednou dostal od Tilde k narozeninám stírací los, ale vůbec netušil, co mu to vlastně dala. Na takové ty věci, které baví většinu lidí, moc nebyl. A nedovedu si představit, že by hrál nějaký jiný druh her. Na sázení byl svým založením příliš opatrný.“

„A co ty dva miliony?“

Pohlédla na Asada s prosbou v očích.

Carl se zhluboka nadechl. „Můžeme vyloučit, že by se dopouštěl nějaké hospodářské kriminality? Řekla byste, že ani k tomu neměl dostatečné schopnosti?“

Malene neodpověděla. Byla zdrcená.

Cestou domů jim krajina za okny ubíhala jako film a každý se věnoval svým vlastním problémům. Carl myslel na záhadného chlapce, který se kdesi venku potuluje. Asadovi dělal starosti René E. Eriksen. Naznačoval nepravděpodobnou historku, a tím budil těžko definovatelnou nedůvěru vůči své osobě.

„Musíme si s ním znovu promluvit, Asade,“ navrhl Carl, ale Asad neodpověděl.

Tenhle jeho nový zvyk nebyl nic příjemného.

22 )

Když Marco předešlého večera přelezl plot na staveniště, zajistil si přímou cestu do nitra budovy, aby se mohl rychle a nepozorovaně pohybovat tam i zpět mezi vrchními podlažími a přízemím. Alfou a omegou pro dobrého zloděje je riziko spojené se psy a hlídači.

Pak si zapamatoval, kde si dělníci v různých sektorech nechávají pracovní nářadí a stavební materiál, aby věděl, kde se nemá ukazovat při jejich příchodu na další směnu.

Ve třetím patře si našel místečko v závětří, sesbíral zbytky kartonů a udělal si z nich hnízdečko, odkud měl dobrý výhled prázdnými otvory pro okna v betonových zdech. V koutku, za kterým budou za pár měsíců jezdit nahoru a dolů výtahy, mohl ležet nerušeně, dokud nepřijde ranní směna, a pak se rychle vytratit, až si dělníci zajdou na přestávku dolů do stavebních buněk.

Na staveništi zřejmě nepracovalo mnoho lidí mimo běžnou pracovní dobu, což bylo pro Marca výhodou, protože večer, v noci a o víkendech se mohl pohybovat mezi patry jakžtakž svobodně, stačilo, aby ho nenačapali náhodní kolemjdoucí, jak se protahuje mříží a přelézá přes plot u restaurace Hereford Beefstouw. Noční hlídač se psem až sem nahoru do betonové krajiny, kde si Marco zařídil útočiště, rozhodně nikdy nechodil.

Byla to obrovská budova, které seškrabali celou fasádu a odstranili všechny vnitřnosti, takže zbyly jen sloupy, schodiště a oddělená podlaží. Studený, šedý beton, kam oko dohlédlo, a záplava provizorních výtahů a nářadí, obkroužená pracovními buňkami, poskládanými na sobě jako dílky stavebnice Lego.

Měl odtud výhled nejen na ospalé probouzení zábavního parku Tivoli do další sezony, ale i na náměstí před radnicí, bulvár H. Ch. Andersena, pěší zónu Strøget a z opačné strany na pěkný kus ulice Vesterbrogade. Dokud bude jakžtakž teplo, je to pro něho skvělé místo pro život, protože odtud může nejlépe sledovat loupeživé výpravy Zolova gangu v centru města.

Dodávka přijela jako obvykle toto úterý ráno v devět hodin a vysadila Zolovy jednotky, tentokrát ve složení Miryam, Romeo, Samuel a šest dalších. Chvilku schůzovali na obrubníku a pak se rozprchli uličkami Vestergade, Lavendelstræde a Farvergade, aby se z postranních ulic dostali do různých úseků Strøgetu.

V následujících hodinách přijde spousta chudáků o věci, na které si nedávali dobrý pozor. Když takhle z výšky pozoroval, jak se jeho bývalí přátelé vmísili do proudu městského života jako bakterie do krevního řečiště, přepadl ho stud, že se téhle špinavosti kdy účastnil.

Tady ze své pozorovatelny si nejdřív rozmyslí, jak nejlépe udeří. Možná by se měl pokusit dostat některé členy rodiny na svou stranu, aby je to nestrhlo všechny, až Zolu s otcem udá. Tady odtud jednoznačně a jasně viděl, jak by mohl jednotlivé členy vyselektovat a třeba se je pokusit přesvědčit. Mohli by mu prozradit, koho Zola přiměl, aby mu pomohl Marca najít, a kdy už mu podle nich dají pokoj. Až se bude cítit v bezpečí, odváží se k Eivindovu a Kajovu bytu, aby si vyzvedl své peníze a dostal se pryč z Kodaně. Věděl o tom, že v Jutsku jsou města jako Århus a Ålborg, která leží dostatečně daleko, ale zároveň jsou dost velká a jsou v nich takové instituce, aby se mohl dál vzdělávat a začlenit se do dánské společnosti.

Ale to je prozatím hudba budoucnosti. Když ho teď policie viděla a když na policejní stanici Bellahøj nechal ty věci, neměl by počítat s tím, že po něm budou pátrat i oni? A co když ho opravdu hledají a nakonec ho najdou? Nebude se moct ničím prokázat, a skončí tedy v uprchlickém táboře? Má vůbec co nabídnout, aby tomu předešel?

Jistěže nemá.

Čím víc o tom přemýšlel, tím si byl jistější, že policii nemá co nabídnout. Pravděpodobnost, že se tělo Williama Starka nadále nenachází na místě, kde ho našel, nebo že Zolovi kumpáni po zločinu zahladili všechny stopy, je příliš velká.

Rozhlížel se kolem dokola po betonové džungli, kručelo mu v břiše a cítil se odříznutý od světa a opuštěný.

Opírala se o mříž před kostelem svatého Ducha pro Miryam typickým způsobem, kdy nikomu svou opatrně nataženou rukou a odhalenou pokroucenou nohou nevadila ani nikoho neodpuzovala. Miryam měla ojedinělý dar zaujmout něčí pozornost úsměvem a jediným pohledem si získat přátele. Její oči vyprávěly o utrpení i o vůli ho přestát. Takhle na lidi působila. I policie ji obcházela, aniž zasáhla. Kdyby dostala možnost uplatnit se v jiné profesi, jistě by zastávala nějaké významné místo.

Jenže když se jí Marco ukázal a v naději na radostné shledání rozpřáhl ruce, něžné oči jí zkameněly a úsměv zmizel z tváře.

„Jdi si po svých, Marco,“ řekla. „Všichni tě hledají a nepřejí ti nic dobrého, na to můžeš vzít jed. Nechci s tebou mluvit. Jdi pryč a už se tu ve městě nikdy neukazuj.“

Marcovi klesla ruka. „Nepomohla bys mi, Miryam? Postarám se, aby nás spolu nikdo nezahlídl. Zůstanu v pozadí a bude stačit, když mi dáš znamení, až si budeš jistá, že už mě dál nehledají.“

„Ach jo, nebuď hloupej, proč jsi najednou takovej? Nepřestanou s tím, dokud tě nedostanou, Marco. Tak koukej vypadnout! A jestli se ke mně ještě jednou přiblížíš, půjdu pro ostatní. A možná to udělám tak jako tak.“

Vstala, s obtížemi si narovnala chromou nohu a tvářila se, že odchází, zatímco mu podávala hrst drobných. Marco zacouval a chránil se napřaženýma rukama. Počítal s tím, že proti němu bude zaujatá a bude mu odporovat, ale ne s tím, že by ho chtěla udat nebo mu nutit jidášský groš. Všichni ostatní ano, jen ne ona.

Zastavil se a chtěl si vybavit její mírné oči. Zkusil si vzpomenout, jak ho hladila, když se toho nedočkal od své vlastní matky.

Pak beze slova zmizel.

O pět ulic dál se musel opřít o okap a rozbrečel se. Neplakal od té doby, co ho Zola poprvé zbil. V těle se mu usadil nepříjemný pocit, jako by snědl zkažené jídlo. Břicho mu zkroutily křeče, jako by se mu chtělo zvracet. Z nosu mu teklo víc než z očí. Rozklepaly se mu ruce a nohy.

Takže nejen ostatní, ale i Miryam. To nečekal.

Nejradši by zavřel oči a nechal svět za víčky zmizet. Ulevil by si a naplno vykřičel své zoufalství, ale netroufal si. Nestane se tak snadnou kořistí. Není žádné malé, prostoduché zvířátko, které si neuvědomuje přítomnost predátora. Pochopil souvislosti.

Míjela ho nějaká žena, která se zastavila, položila mu ruku na rameno a sklonila se k němu, aby mu viděla do očí. „Copak se stalo, chlapče?“ zeptala se. A místo aby se k ní přitiskl a nabral si trochu z její lidskosti, tak se odtáhl, setřel si slzy a řekl: „Nic.“

Později si přál, aby jí byl poděkoval, ale v tu chvíli ho to nenapadlo, protože myslel jen na jedinou věc: kterýkoliv člen klanu se pro něj od této chvíle stává lovnou zvěří.

Přežije díky nepřátelství k nim. Nebude dál okrádat obyčejné lidi, ale rodinný klan, což nejsou žádní obyčejní lidé, takže odteď jim vyfoukne, co si usmyslí. A až se je dost naotravuje, nacpe si kapsy i břicho a půjde dál.

Romea se Samuelem našel v plné práci v přístavu Nyhavn v houfu rozjařených Švédů s rozpálenými tvářemi. Takže Samuela přece jen povýšili, žebrotu už pověsil na hřebík.

Chvíli je pozoroval z odstupu, jak zdánlivě náhodně vrážejí do lidí, rychle jim sáhnou do kapsy nebo do tašky a ukradený předmět svižně předají tomu druhému. Dařilo se jim to převážně zcela nenápadně, jen málokdy se museli za svou neohrabanost omlouvat.

Marco znal všechny jejich způsoby chování. Věděl, kdy se podívají stranou, kdy se ohlédnou, a naprosto přesně dokázal odhadnout, kdy změní směr chůze.

Samuel zboží odebíral, takže se loudal vzadu, dokud Romeo nebodoval. Jakmile si všiml, že něco má, vykročil rychle dopředu, jedním pohybem prostrčil ruku podšívkou kapsy a přitáhl si zboží k sobě.

Vnitřní kapsu už měl naditou, takže dnes jim zřejmě štěstí přálo. Za chvilku Samuel Romeovi posunkem naznačí, že si udělají přestávku, aby mohl nakradené věci uložit, a v tu chvíli nastane Marcův čas, kdy může udeřit.

Následoval Samuela na jedno z posledních míst, kde bylo s výjimkou hlavního nádraží možné odložit si tašku, aniž by člověka považovali za teroristu. V knihovně zvané Černý diamant byly uzamykatelné skříňky umístěné za dveřmi v přízemí, hned vedle toalet, takže lidé jako Samuel mohli nejdřív v klidu a míru vyprázdnit kapsy do igelitové tašky, než všechno uložili do skříňky.

Z knihkupectví v hlavní hale sledoval, kdy Samuel opustí toalety a umístí tašku s kořistí do boxu. Jakmile Marco zjistí do kterého, stáhne se do ústraní. A až Samuel odejde, vrátí se tam a trochu si pohraje se zámkem na skříňce.

Samuelovi chvilku trvalo, než v kapse bundy nahmatal klíč. Nepochybně ten klíč nedal z ruky, aby měl vždy k dispozici prázdnou úložnu.

Zašel do prostoru se skříňkami, ústícímu do ulice, uprostřed pravé stěny se předklonil a odemkl si skříňku skoro až u podlahy.

Dobře že jsem to viděl, pomyslel si Marco a opět se stáhl do kouta.

O minutu později už byl Samuel na cestě zpět do Nyhavnu.

Tam na něho čeká Romeo s dalšími oběťmi.

Studenti měli studijní volno, proto byla kavárna plná mladých lidí, kteří soustředěně seděli za svými notebooky. Venku, na druhé straně prosklených stěn, mžourali lidé do slunce, opalovali se a užívali si příjemné atmosféry v přístavu. O kluka jako on se nikdo nestaral.

Marco se zahleděl na skříňky. Pokud se nemýlí, Samuel používá číslo 163. Zámek byl jednoduchý, ale kdyby do něj vrazil špatný klíč a pokusil se jím otočit násilím, určitě by ho zlomil, to už zažil. A neměl ani žádné náčiní, kterým by mohl vylomit dvířka, ani odvahu požádat o pomoc na informacích a nakukat jim, že si klíček někam založil.

Klouby prstů zaťukal na dvířka. Nebyly ze solidního materiálu, ale kdyby do nich kopl, jen by se vyboulily dovnitř a nadělalo by to strašný hluk.

Zkrátka a dobře si musí obstarat klíč.

Samuela dostihl u náměstí Kongens Nytorv. Aby si Samuel nevšiml, kdo ho okradl, musí Marco způsobit nějaký povyk a shon. Vybral si jednoho přehnaně potetovaného vazouna, který se ubíral stejným směrem, kus za Samuelem, odhodlán vrhnout se do víru dění v Nyhavnu, do pastí na turisty a podivných náleven. Určitě se tam chystal setrvat, dokud se den nenachýlí ke konci a jeho naditá šrajtofle, lákavě vykukující ze zadní kapsy džín, úplně nesplaskne. Pochopitelně za předpokladu, že nebude mít smůlu a ještě předtím nenatrefí na někoho takového, jako je Romeo.

Marco za něj neslyšně vklouzl jako řízená střela a několikrát roztáhl prsty levé ruky a zase je sevřel v pěst, aby nad rukou získal dokonalou kontrolu. S pružností kočky se prosmýkl za oběť, aby tělem zakryl, co se chystá udělat v tom okamžiku, kdy chlapa mine a vytáhne mu peněženku z kapsy. Bylo to prosté.

Marco se zastavil a počkal, až chlapík ujde pár kroků. Pak se sehnul a předstíral, jako by peněženku zvedl ze země, dohonil muže a zatahal ho za rukáv.

„Tady máte,“ řekl a strčil mu peněženku do ruky. „Támhleten vám ji ukradl. Viděl jsem, jak se ji chystá hodit někomu za vámi, ale dostal jsem se k ní první.“

Chlap se zamračil a zahleděl se, kam Marco ukazoval. Ani nestihl poděkovat, skočil po Samuelovi a málem ho povalil na zem.

Marco nerozuměl tomu, co bývalý kamarád volal, ale zcela jistě by mu to nepomohlo, protože okradený se do něj pustil hlava nehlava a Samuel si musel chránit obličej rukama.

Marco uměl okrást ležícího člověka, většinou se jednalo o násosky válející se po zemi a na tom nebylo nic těžkého, ale teď musel počkat, až boxujícího hromotluka od Samuela odtrhne hulákající hlouček, který se kolem výstupu shromáždil. Samuel měl jen pár vteřin na to, aby se zvedl a odpotácel se na okraj sroceného davu.

Neotesanec za ním vykřikoval, že by ho měli zabásnout, ale lid dal přednost milosti před spravedlností a Marco se protáhl k Samuelovi právě v okamžiku, kdy se chystal zmizet a prodíral se houfem pryč. Tehdy mu Marco sáhl do kapsy. Pokud si Samuel vůbec něčeho všiml, veškerou pozornost mu nepochybně překryl a zablokoval instinkt, kteří řeší stresové situace útěkem.

Chtěl jen co nejrychleji zmizet.

Na poděkování ani nálezné od chlapíka, který pořád ještě stál uprostřed hloučku a dštil kolem sebe oheň a síru, Marco nečekal.

Obsah skříňky v Černém diamantu mu byl dostatečnou odměnou.

Nahoře v Domě průmyslu vysypal obsah igelitové tašky na betonovou tvárnici. Chvíli na množství věcí jen mlčky zíral. Na mrtvém staveništi, které se kolem něho rozprostíralo, působily tak živě. Na chladném, šedém betonu se vyjímaly všechny odstíny hnědé a červené. Marco vítězoslavně vytahal z peněženek hotovost, aniž zašilhal po kreditních kartách nebo občankách, a najednou se mu v rukou sešlo více než devět tisíc dánských korun v pěti různých měnách.

Pocit vítězství mu na chvilinku udělal dobře a dovolil mu se s ulehčením zasmát. Rozjařená ozvěna se odrazila od hrubých zdí, ale pak mu zrak opět padl na kupu peněženek, mobilních telefonů a hodinek.

A jako mávnutím proutku ho jásot v duši přešel. Nad hlavou se mu vyčítavě tyčily temné betonové zdi a rozsvícená okna hotelu Palace na protější straně náměstí a neonová reklama na noviny, blikající na budově nakladatelství Politiken, mu připomínaly žalující oči a pichlavé světlo pátrajícího reflektoru. Má před sebou majetek cizích lidí. Kožené peněženky a podbízivé telefony, které nejsou jeho, a bez ohledu na to, kdo je ukradl jako první, si Marco uvědomil, že si nemůže přivlastnit peníze, které sebrali Romeo se Samuelem, aniž by se stal jejich spoluviníkem.

Ošklivý pocit. Téměř tak nechutný jako šlápnout do psího exkrementu. Marco nic neznamená, právě teď není vůbec nikdo. Jen obyčejný zloděj jako ostatní, a přestože devět tisíc je hodně peněz a mohly by mu vystačit nadlouho, jednoho krásného dne by se mohlo lehce stát, že mu dojdou a on bude muset zase krást.

Jak si mohl myslet něco jiného?

Teprve tehdy si uvědomil, jak nemožné se pro něj všechno jeví.

A nenávist, která v něm doutnala od prvního dne, kdy ho Zola přinutil na ulici krást, znovu vzplanula a usadila se v něm s touhou po pomstě, která byla silnější než kdykoliv dřív.

Je zloděj a zlodějem zůstane, dokud bude Zolův gang na světě. Zolova chapadla ho svírají, ať se hne kamkoliv.

Sevřel ruce v pěst a zahleděl se do betonového stropu nad sebou. Vzpomněl si na mrtvého Starka s prázdnými očními důlky, na Tildin jemný hlas a na policistu, který se jmenoval Carl a určitě by se s ním rád setkal. Všechny ty stíny nad ním a všechny temné stíny minulosti by mohly najednou zmizet, pokud udělá to, co udělat má.

Není co řešit. Zola a jeho klan musí pryč.

23 )

„Snad jste si nemysleli, že vás přivítám s fanfárami a slavobránou?“ zeptala se Rose a bodla Asada stočeným archem papíru. „Od Carla se člověk naděje ledasčeho, ale do tebe bych to teda neřekla. Moc dobře jste věděli, že Malene je moje. A ona mi zavolá zrovna ve chvíli, kdy jsem byla na ministerstvu, aby mi pověděla, že jste k nim vpadli a úplně je rozložili. Co to mělo znamenat?“

„Ale ono to bylo trochu jinak, Rose,“ pokusil se namítnout Asad, připraven sbalit si modlitební kobereček i jižní ovoce dřív, než Rose vypálí další větu.

Carl se přistihl, že se pousmál, i když to bylo nespravedlivé. „Vynadej radši mně,“ řekl. „Asad říkal, že bys tam měla jet s námi, jenže to prostě nevyšlo.“

Odfrkla si. „Vynadat vám? A k čemu by mi to asi tak bylo? Jste paličatej jako mezek.“ Vzala ho za ruku a vrazila mu do ní lejstro. „Když jste se beze mě tak snadno obešli, tak se obejdete i teď, protože já padám. Zatím si můžete nastudovat, co jsem zjistila.“

„Haha, jen je nešetři, Rózinko,“ ozvalo se z opačného konce chodby.

Rose bezvládně klesly ruce podél těla, když se objevil Gordon. Bylo nad slunce jasnější, že o jeho pomoc nestojí, ale on nerušeně pokračoval dál.

„Podle mě to hraničí se šikanou, když ti tvůj nadřízený brání ve výslechu kontaktní osoby.“

Rose se na čele udělala vráska. Ne že by si nevěděla rady, spíš naznačovala hranici, kterou by neměl nikdo překročit.

„Nech toho, Gordone,“ zarazila ho rozhodně, jenže tenhle pitomec byl s to pochopit jen extrémně krátká sdělení.

„Typický pro starší generaci kriminalistů,“ pokračoval nerušeně dál. „Neřekla bys, že jsou celkově chodícími příklady nezralého mužského šovinismu?“

„Ach jo, vlezte mi všichni na záda!“ utrhla se na ně a na odpověď nečekala. Zmizela ve své kanceláři a třískla za sebou dveřmi. Typická dohra v Rosině provedení ódy na spravedlnost.

Carl se obrátil na provinilce. „Jsi drzej, tvrdit o mně, že jsem nezralý a mužský šovinista, a ještě ke všemu mě označit za starší generaci, to sice snesu, ale jenom jednou, rozuměli jsme si?“

Trotl se tvářil, jako by se nechumelilo. Je úplně padlej na hlavu, nebo se snad chce prát?

„Být tebou, tak bych teď radši kejvnul, Gordone,“ ozval se suše Asad.

Mladík přikývl, ale jen malounko.

„Pak se tě musím zeptat, jestli jsi už včera jasně nepochopil, že jsi nejenom dalece překročil hranice na cizím území, ale že bysme radši vypustili třináct zdivočelých hyen, než abysme tě tu dole dál snášeli?“

Neodpověděl. Měl na věc vlastní příjemné vzpomínky.

„Aha, takže nic? V tom případě bych navrhoval, abys za okamžik, až ti s Asadem dáme nakládačku, rychle utíkal za Bjørnem a vyklopil mu, jak příšerně se tady ve sklepě chováme.“

Carl sáhl po cigaretě a jediným plavným pohybem si ji zapálil. Blažil ho pohled na uskakujícího troufalce, jehož obličej na okamžik zmizel v hustém oblaku dýmu.

Gordon se chystal protestovat, ale koutkem oka zahlédl Asada, jak si začal vyhrnovat rukávy. I když narážku pochopil a neprodleně vycouval ze dveří jako spráskaný pes, neodpustil si z bezpečné vzdálenosti v půlce chodby vmést jim do tváře, kam by si přál, aby ho políbili.

Jestli se ten kluk brzo nevzpamatuje, mohl by přijít k úhoně.

Carl rozložil papír, který mu podala Rose. „Projekt na podporu Bakaů,“ stálo tam tučně vytištěné písmem Times New Roman o velikosti třicet. Snad aby nikdo nezůstal na pochybách.

„Sedni si a poslouchej, co napsala, Asade, a pokus se přitom něco udělat s tím výrazem ve tváři. Rose bude brzo zase v pohodě. Ví stejně dobře jako my, že nemůžeme zburcovat celej batalion pokaždé, když jdeme za lidma do terénu.“

„Cože chceme zburcovat?“

Carl ukázal na řádky. „Zapomeň na to. Tady stojí, že Rose někdo doporučil, aby zavolala nějakému úředníkovi do Yaoundé. To je hlavní město Kamerunu, kdybys to náhodou nevěděl.“ Ne že by to Carl před dvěma minutami věděl.

„Jedná se o jistého Mboma Ziema, kterého naši lidé v oblasti zmiňují jako kontaktní osobu pro spolupráci s dánským ministerstvem zahraničí v souvislosti s rozvojovým projektem Bakaů a pár dalšími podpůrnými projekty v zemi. Jenže Mbomo Ziem se už na projektu pravděpodobně nepodílí a místo něj Rose zastihla pana Fabrice Pouka, který jí prozradil, že bakaovský projekt stále aktivně pokračuje, letos posledním rokem. Podle jeho názoru běží vše podle plánu, až na pokus o sabotáž jistého Louise Fona. Rose tu píše, že projekt odstartovali na pomoc ohroženého kmene Pygmejů v džungli Dja v jižním Kamerunu výsadbou banánových plantáží a kultivací půdy s ohledem na nové druhy sazenic. Bylo to nutné, protože pytláci a všeobecný úpadek jim v průběhu let zničili jejich přirozený způsob života.“

Carl odložil dokument na stůl.

„To je všechno?“ zeptal se Asad. A Carl ho chápal. Na to, kolik měla času v době jejich nepřítomnosti, toho vskutku mnoho nebylo.

„Ne, počkej. Je tu ještě něco na zadní straně, připsala to tam rukou. LFon9876. Co by to tak mohlo být?“

„Vypadá to na skypovou adresu.“

„Skoč za ní a zeptej se jí.“

„Já?“

Carl mlčel, což byla dostatečná odpověď.

Za pět minut byl Asad celý zpocený zpátky.

„Jejda, ta mi dala, co se do mě vešlo. Ale je to tak, adresa na Skype. Právě to jí zabralo tolik času, než ji našla, podrobností vás ušetřím. Říkala, že by měla patřit Louisi Fonovi v severním Kamerunu. Zkusila tam zavolat, ale nikdo neodpovídal.“

„No tak to číslo už asi neexistuje, ne?“

„Skype asi nebude vaše silná stránka, Carle. Na takové číslo můžete volat, jen když má volaný zapnutý počítač. A nejen to, měl by být taky v dostatečné vzdálenosti, aby stihl hovor během vyzvánění přijmout.“

„Vždyť já vím, jen jsem si říkal…“

Asad se rozzářil. „Haha, kdepak, mě neoblafnete, ukážu vám to. Pojďte se mnou, zavoláme ode mě. Mám to připravené.“

V Asadově skříni na košťata stál na psacím stole mezi čajníkem, zeleným glazovaným stojánkem na vonné tyčinky, hromadami spisů a spoustou jiné veteše největší monitor z celé policejní stanice se zamrzlým obrázkem šedohnědého domku omazaného jílem, jakých je na Blízkém východě nespočet. V takovém by si Carl strávit penzi rozhodně nepředstavoval. Žádné barvy, rostliny ani veranda, na jejíž zábradlí by si mohl natáhnout nohy. Jenom jedno okno a jedny dveře, to vše v barvě fekální hnědi.

Carl na výjev ukázal prstem. „Znáš ten dům?“

Asad se usmál, zavrtěl hlavou a zmáčkl jednu z kláves. Dům zmizel.

„Nejdřív zapneme reproduktor, Carle. Posaďte se před obrazovku, otevřete si Skype, ukážu vám, jak se to dělá. Jestli budou mít na druhém konci taky kameru jako já, měli byste se i vidět.“

Za půl minuty uslyšeli bublavé vyzvánění, nesmírně otravný zvuk.

„Dejte jim chvilku,“ stačil Asad poznamenat, než se podle zvuku na druhém konci cosi událo.

Carl si upravil sluchátka a Asad živě gestikuloval, aby si koukal pospíšit. Ale co by po něm ještě mohl chtít?

Znenadání se na obrazovce objevila tvář mladé černošské ženy, která se naklonila příliš blízko ke kameře a spustila záplavu slov, kterým Carl ani za mák nerozuměl. Proto řekl pouze „helou“ s britským přízvukem, který by mohl považovat za neodolatelný asi jen jeho učitel angličtiny před třiceti lety na slatinách u Brønderslevu.

„Allo,“ opáčila žena a byli zase tam kde předtím.

„V Kamerunu se mluví francouzsky?“ zeptal se šeptem Asada.

Ten přikývl.

„A ty?“

Zavrtěl hlavou.

Pak Carl přerušil spojení.

Uběhla dobrá půlhodina, než z Rose vymáčkli, že mluví výborně francouzsky a navíc za jistý objem blíže nespecifikovaných protislužeb přijímá jejich omluvu.

Za méně než dvacet vteřin se představila, žena se vzdálila od monitoru, a odkryla jim tak pohled do prostoru, kam ze všech stran pronikalo slunce.

„Budu průběžně překládat,“ vysvětlila Rose ženě a těm dvěma za sebou.

Žena Louise Fona zjevně držela smutek. Více než pěti různými způsoby jim vysvětlila, do jak svízelné situace se dostala, když její muž zmizel. Že si mohla pro dobré slovo oči vyplakat.

„Měli jsme se tak dobře. Louis měl spoustu práce, nic nám nechybělo a on svoji práci zbožňoval. Kromě mě a našich dětí mu na ničem nezáleželo víc, než aby se Bakaové měli dobře.“

„Co myslíte, že se stalo?“ zeptala se Rose.

„To nevím.“ Vytáhla ramena až k uším a do dveří za ní strčili špičaté čumáky dva opelichaní psi s vysoko zdviženými krysími ocásky. „Nejdřív jsem si myslela, že ho zabili pytláci, ale teď si spíš myslím, že to byl někdo jiný.“

„Proč si myslíte, že ho někdo zabil, a koho jiného podezříváte?“

„Já si to nemyslím, to říká náš Nganga. Promluvily muří nohy. Louis tu s námi už není.“

„To je mi líto. Kdo je Nganga? Šaman nebo čarodějnej doktor?“

„Ochránce našich duší a těl.“

Podívali se na sebe. Taková profese by u soudu asi neobstála.

„Ale pak jsem dostala trochu peněz od Louisových rodičů, takže jsem se vydala do Dja a Somoloma, abych se podívala, jestli po něm něco nezůstalo. Ngangu to velice rozzlobilo.“

„Takže jste nezjistila, co se s ním stalo?“

Zavrtěla hlavou. Byla rozčilená a v její tváři se zračilo pohnutí, to jí ovšem nezabránilo pořádně nakopnout psa, který se k ní zatoulal příliš blízko.

„Děly se tam divné věci, to bylo jediné, na co jsem přišla. Pygmejové byli nespokojení, protože se jejich projekt zastavil. Nejdřív jim naslibovali sazenice a že si nově osázejí plantáže, pak dostali peníze za zpozdné a teď ke konci už nedostali v podstatě nic. To tvrdili všichni. Byli na Louise i na Dány hrozně naštvaní a já vlastně taky. Ale po nějakém čase mi z Dánska poslali trochu peněz. Tím se všechno malinko zlepšilo.“

Opřela se o stůl, který měla za zády, se zamyšleným výrazem ve tváři.

„Zeptej se jí, na co myslí, Rose,“ vyzval ji Asad.

Přikývla. I ona si toho všimla.

„Všimli jsme si, že jste se zamyslela. Napadlo vás něco, co bychom měli vědět?“

„Je ne sais pas. Asi to nic neznamená, ale přesto mi to přišlo zvláštní…“ Na chvilku se odmlčela a Carl s ostatními se podivovali nad tím, jak je ten svět malý. Jako by čichali vůni linoucí se z hrnce na kamnech vedle mlčící ženy. Skoro se mohli dotknout jejích vlasů a mladistvých rtů. V Asadově krcálku téměř cítili vůni slaměných rohoží a zatuchlý vzduch.

„Přišlo mi zvláštní, že ten člověk, který se podepsal pod přiznání peněžité náhrady pro mě, když se Louis nevracel, byl v Somolomu v ten stejný den, kdy Louis zmizel. Řekli mi to lidi ze Somoloma.“

„Tentýž den? A byl to Dán?“

„Oui, oui. Musel to být Dán.“

„Nevzpomenete si, jak se jmenoval?“

Následovala dlouhá odmlka, během níž se temná duše Afriky hrozila zmocnit Asadovy pseudoblízkovýchodní špeluňky. Žena mlčela, jako by se jí slabiky rozložily v ústech a nedokázala z nich opět poskládat celé slovo.

„William Stark?“ navrhl Carl zezadu.

Vzhlédla a zakroutila hlavou.

„Ne, to ne. Nevím, jak se jmenoval. Vzpomínám si jedině na to, že v tom jméně byla spousta R.“

Carl zachytil Asadův více než ostražitý pohled a vtom mu v kapse zalomozil telefon.

To si vybrali správný čas.

„Prosím,“ utrhl se do telefonu, aniž se předtím podíval na displej. „Právě se mi to nehodí. Zavolejte za půl hodiny.“

„Dobrý den, Carle. Ehm, promiňte, že ruším, tady Lisbeth, mluvili jsme spolu v brønshøjské knihovně, jestli si vzpomínáte.“

„Ajajaj,“ zasténal nepříliš promyšleně. Takhle to dopadá, když ženský hlas trefí do černého.

„Nevím, jestli se vám to zrovna hodí. Ale máme tu v knihovně na Dag Hammarskjölds Allé zase toho chlapce.“

24 )

Marco se podíval na časomíru v počítači. Ukazovala 18.10, takže do zavírací doby mu zbývalo ještě dost času. Ale proč se knihovnice shromáždily za pultem a střídavě se dívaly na něho a na hodinky, jako by měl posledních pět minut?

Sledují vážně jen jeho?

Pootočil monitorem, aby se mu v něm odrážely jejich postavy. Snad nedaly hlavy dohromady?

Nejvíc se měl na pozoru před tou nakrátko ostříhanou brunetou, které říkali Lisbeth. Ta byla snad všude. Nejdřív tady, pak v Brønshøji a pak zase tady, a všude se na něj dívala takovým zvláštním způsobem. A díky tomu je tady Marco zřejmě naposledy.

Otočil si monitor zpátky k sobě a znovu se dal do hledání. V Kodani se takhle jmenovalo příliš mnoho policistů, a navíc právě zjistil, že se může psát stejně dobře s C jako s K. Proto se do toho pustil znovu od začátku. Když neznal příjmení ani služební zařazení, zdálo se mu nejpříhodnější hledat přes Google obrázky a zadat do vyhledavače slova „Carl“ a „policie“, což vedlo k tomu, že se mu zobrazilo moře fotografií švédského krále a jeden snímek policisty v uniformě, který se jmenoval Carl Åge, ten se ale hledanému Carlovi vůbec nepodobal. Tisíce irelevantních odkazů s irelevantními osobami. Rozšířil tedy vyhledávání o pár slov. Kombinace výrazů „kriminální“, „Kodaň“, „policie“ a „Carl“ mu přineslo už méně výsledků, ale přesto jich bylo stále příliš mnoho.

Na webových stránkách bulvárních novin se tedy začetl do zpráv o aktuálním vyšetřování a dospěl k výrazům jako „komisař“, „inspektor“, „vyšetřování“; po několika minutách se mu na obrazovce zjevil hledaný muž v souvislosti s případem známého lékaře Curta Wada, zapleteného do provádění ilegálních potratů, kterých se dopouštěl se svými spolupracovníky z kliniky. Marco se s ulehčením usmál, protože ten, kterého hledal, se v bundě zapnuté přes knoflík kysele usmíval na fotografa v doprovodu punkově vyhlížející černovlásky a pomenšího, velmi snědého muže. K posledně jmenovanému cítil Marco zvláštní pouto. Zaujalo ho něco v jeho očích, jak klidně se díval, a dále jeho tmavé kudrnaté vlasy a barva pleti.

Carl Mørck, Rose Knudsenová a Háfiz al-Asad, stálo na titulku pod fotkou, takže teď už zná policistovo plné jméno. Zjevně to byl zdatný vyšetřovatel, každopádně to o něm psali v novinách, stejně jako to, že se specializuje na staré případy.

Marco chvíli zíral do stropu se zvláštním pocitem v nitru. Že by měl opravdu takové štěstí? Nepotřebuje snad právě takového člověka?

Četl dál, otevřel si další stránky, které o něm pojednávaly, ale ne všechny poskytnuté informace ho uklidnily. Mimo jiné se tam o něm psalo, že byl za podivných okolností postřelen na Amageru a následně byl nějakou dobu na nemocenské a že je mezi kolegy pověstný svým zvláštním temperamentem.

Marco vznětlivé povahy velmi dobře znal. Před těmi je lepší mít se na pozoru.

Strčil ještě jednou do monitoru, aby se mu v něm ukázal odraz Lisbeth, jak si šeptá s kolegyněmi a všechny po něm pořád pokukují. V Marcovi se okamžitě probudily všechny instinkty, a proto se otočil k východu a tam uviděl mužského zaměstnance knihovny, který špatně skrýval zájem o místo, kde Marco seděl.

Uráželo ho to a bylo mu to nepříjemné. Proto se zvedl a přesedl si k vedlejšímu počítači. Pokud nebude moct odejít protějšími prosklenými dveřmi, pak využije výhody, že se knihovna nachází v přízemí. Vyskočit oknem na parkoviště za knihovnou zvládne levou zadní, pokud mu nic jiného nezbude.

Zašel si k regálu a naslepo sáhl pro jakousi knihu, usadil se zpět za zvolený počítač a předstíral, že si v knize něco ověřuje a srovnává to s otevřenými internetovými stránkami.

Třeba je to, čeho si před chvilenkou všiml, jen náhoda. Proč by se o něj měli zajímat? V knihovně se vždycky choval příkladně.

No ale co tedy? Nezapomněl si nějaké věci na polici nad elektroměrem, které tam mohli najít?

Zavrtěl hlavou. Ne, nic tam teď nemá, pokud si dobře pamatuje.

Vyhlédl ven na parkoviště. Zdálo se, že za zeleným křovím je klid. Občas někdo zaparkoval nebo vyjel z našikmo namalovaných pruhů parkovacích míst a zpravidla se přitom usmíval. Za takových vlahých květnových večerů zalilo celé Dánsko neuvěřitelně jasné a průzračné světlo. To měl taky Marco na pobytu zde nejradši.

Opět se obrátil k obrazovce před sebou a usmál se sám pro sebe. Našel něco použitelného. Policista se jmenuje Carl Mørck a zabývá se starými případy. Ať už má vůči policii jakékoliv předsudky, každopádně se s tím, co ví, musí obrátit jedině na Mørcka. Kéž by se mu podařilo vyhnout přiznání, že nemá státní příslušnost a rodina z něho vychovala kriminálníka. Marco se zamračil. Nebude to jen tak. Jestli má uspět, musí přijít na způsob, jak mu všechno sdělit, aniž by se s ním osobně setkal.

Tudíž mu chybějí informace, které by ho k němu zavedly blíž.

Marco několik minut surfoval. Skutky Carla Mørcka byly pro novináře zřejmě tučným soustem, protože nejednomu z jeho případů věnovala média úctyhodnou pozornost. Aféra zmizelé poslankyně parlamentu, případ žhářství, únos, vrah z parku Søndermarken, případ tajného spolku, který prováděl ilegální potraty, a spousta dalších. Jeho oddělení se jmenovalo oddělení Q.

Marco si nasadil sluchátka a pustil si několik krátkých televizních vstupů s Mørckem, jeho snědým asistentem a tou zvláštní kolegyní.

Mørcka odhadl snadno, ale asistenta, který se jmenoval Asad, o něco hůř. Vlastně na něho díky těm videozáznamům získal zcela jiný názor, než jaký si udělal z fotografií na internetu. Na první pohled se sice zdál být přívětivý a veselý, ale v jeho očích a mimice bylo něco nedefinovatelného, co Marca znepokojovalo. V příliš ostražitých očích mu číhalo cosi temného.

Něco skrývá a nechce se o to s nikým dělit. Pod usměvavými dolíčky je ostrý jako břitva, pomyslel si Marco. Je příliš ostražitý, než aby se k němu mohl beztrestně přiblížit kapsář, takže tomuhle chlapíkovi se Marco raději vyhne, pokud to bude jen trochu možné.

Po dalších několika minutách, kdy bezvýsledně pátral po osobních informacích o Mørckovi, si v Googlu otevřel mapy a vytiskl si obrázek zalesněné oblasti, kde se skrýval před rodinným klanem těsně po útěku. Vyzvedl si vytisknutou mapu a zakřížkoval místo, kde podle jeho odhadu leželo zakopané tělo Williama Starka. Potud bylo vše v pořádku.

Knihovnice se opět podívala na hodinky a poté k místu, kde seděl. Ne přímo na něho, ale přesto to bylo dost zjevné.

Co má pořád s těmi hodinkami? Do zavírací doby je času dost. A proč se ten chlap nehne od vchodu? Nemá tam co dělat, pokud Marca nešálil zrak.

Knihovnici přelétl přes tvář nový výraz, když zaslechli, jak z ulice vjelo bránou na parkoviště auto a prudce zabrzdilo na jeho nejvzdálenějším konci. Jen nepatrná změna v obličeji postačila, aby se jí tvář vyjasnila a ulevilo se jí.

Marco instinktivně vycítil, že musí zvednout ruku a sáhnout po bezpečnostním zámku na okně, u kterého seděl.

Naproti u pultu se jim zřejmě jeho pohyb nepozdával, protože knihovnice zneklidněly a Lisbeth překvapivě bezdůvodně kývla na muže u vchodu, načež on jí kývnutí oplatil a jakoby náhodou se vydal do míst, kde Marco seděl, a předstíral, že kontroluje regály, kolem kterých prochází.

Na parkovišti někdo zabouchl dveře od auta tak silně, až skla v oknech zadrnčela, a od brány se rozběhly dvě postavy. Za jednou se vzdouvala rozepnutá bunda, druhá upalovala jaksi bočně, jako krab po pláži.

Byl to Mørck se svým asistentem.

Marco sledoval všechny strany naráz a přitom pomalu a s rozmyslem, nakolik mu to situace dovolila, odjistil petlici na okně. Mezi ním a maníkem od vchodu nebylo víc než pár metrů, ale Marco zůstal ještě vteřinu sedět. Chtěl si být naprosto jistý, že nevyskočí dřív, než oba policisté zaběhnou za roh budovy — už tam budou, teď.

Zhluboka se nadechl, smutně se podíval na knihovnici Lisbeth, opřel se do okna a skočil.

× × ×

„To snad není možný, on vyskočil oknem? Proč jste mu v tom nezabránili?“

Carl se prohnal kolem pultu a vyhlédl z okna ven. Spatřil jen samá zaparkovaná auta, nic jiného tam nebylo.

Lisbeth ukázala na skuhrajícího mladíka na židli.

„Bent se za ním chtěl vrhnout, ale podvrkl si kotník dřív, než se stihl přehoupnout přes okenní rám.“

Carl kývl mladíkovi zlostně na pozdrav. Zatracená dnešní dánská mládež, nemá žádnou fyzičku.

„Co ten kluk dělal?“ zeptal Asad.

„Jen seděl u počítače a surfoval po internetu. Vytiskl si jednu stránku, možná tam ještě je.“

Carl se vydal ke stolu. Nic tam nebylo, ani na podlaze ne.

„Koukni se támhle do toho koše na odpadky, Asade,“ řekl a posadil se k počítači. Kolik drahocenného času strávil v životě před logem Googlu a snil o době, kdy internet byl jen elektrický impulz v něčí hlavě?

„Můžeme se podívat, jestli stihl vymazat historii vyhledávání,“ řekla Lisbeth, plným poprsím se naklonila Carlovi přes rameno a pravou rukou s pěkně nalakovanými nehty se dotkla klávesnice.

Když Carl ucítil vůni jejího parfému, opatrně, ale zhluboka nasál vzduch od nozder. Byl skoro tak těžký jako Monin a velmi se mu podobal. Taková vůně vyšle signál do všech žláz, aby se polepšily.

„Určitě to znáte, stačí zmáčknout tenhle trojúhelník,“ a sama to hned udělala a přitom se naklonila ještě blíž.

Carlovi šla všechna policejní práce stranou.

To snad dělá schválně, podivil se a všemi smysly se upínal na oblast kolem ramene.

„Podívejte,“ řekla, uvolnila andělské sevření a Carl ji v pohybu s radostí následoval. „Hned se dozvíme, co ho zajímalo. A vy byste nám možná mohl vysvětlit proč, pane Mørcku.“

Tupě zíral na obrazovku a pak se rázem probudil.

„Divnej kluk,“ ozval se Asad zezadu.

Carl se zahleděl na slova a sjel až na začátek, kde hledání ještě nemělo jasnou souvislost. Od začátku do konce to působilo velmi systematicky a týkalo se výhradně jeho osoby.

„Teď ví, kdo jste, Carle.“

„Jo, tebe nevyjímaje.“

„Měl byste si dávat lepší pozor na to, co se kolem vás děje, Carle.“

„Přece se nebudu bát nějakýho malýho kluka.“

„To není jen tak nějakej kluk, Carle, jen se podívejte. Chce o vás vědět všechno. Možná ví víc, než by bylo záhodno.“

„Jak to myslíš?“

„Jen jsem chtěl říct, že někdy pobízí velbloud svého pána, a ne naopak.“

Carl přikývl. K čemu mu to hergot bude dobrý?

„Podívejte na to poslední zadání,“ řekla Lisbeth. „Byl v mapách na Googlu. Určitě si vytiskl něco odtamtud.“

Carl zvolil hledané heslo a ocitl se na další stránce s kolonkou pro zadání.

„Můžu vidět, kterou oblast hledal?“

Opět se k němu sklonila. „Stačí, když zopakujete totéž. Zmáčkněte ten trojúhelníček na liště vyhledávání.“

Stačí říct. Ne že by měl něco proti dalšímu božsky měkoučkému dotyku — kdyby bylo po jeho, zůstala by tam ještě chvilenku viset.

Prohlédl si zadání.

Stálo tam Kregme.

„Divný slovo, jako ta hmota v krémovým dortu,“ řekl Asad.

Lisbethin smích zněl Carlovi v uších jako něžný dotyk na kůži. Zahleděl se jí na rty. Co se to tu ksakru děje?

„Vy bydlíte až v Kregme, Carle? To je pěkně daleko.“

„Ne, já bydlím v Allerødu. Netuším, proč to město hledal. Třeba tam bydlí on nebo tam možná chce jet?“

„Vy bydlíte v Allerødu? To je legrační.“

„Aha, vy tam snad bydlíte taky?“ řekl a zneklidněl, jestli se brzy vydá domů stejnou cestou jako on.

Usmála se. „Ne, ve Værløse. To je od Allerødu coby kamenem dohodil.“

„Kdy končíte?“ zeptal se a v tom momentě by si nejradši ukousl jazyk.

Co to tu hergot tropí? Proč se zeptal tak idiotsky? Ještě aby se zeptal, jak pojede domů.

„Jak se dostanete domů?“ zaslechl ozvěnu svého hlasu.

„Že byste mě svezl?“ Zasmála se nahlas. Takže to nemohla myslet vážně.

Carl se nadechl až od podlahy. Kromě snahy pochopit nekonečnost vesmíru byl ženský humor tou nejobtížnější věcí na světě.

Podíval se na Asada. Trochu se šklebil. Na co asi myslí?

„Co byste tomu řekl, kdybychom se spolu zašli najíst?“ pokračovala. „Mám trochu hlad a vy byste mi přitom mohl povědět, co všechno o tom chlapci víte. Zvědavosti je těžké poručit. Co vy na to?“

× × ×

Čekal na ně na druhé straně ulice, schovaný za zelenou dobíjecí stanicí pro elektromobily a za automobily, zaparkovanými před bývalou budovou Červeného kříže.

Branou odtud viděl na zaparkované policejní auto. Za chvíli k němu dojdou a odjedou. Chtěl vidět, co podniknou.

Proto ho překvapilo, když z hlavního vchodu knihovny vykročili policisté společně s knihovnicí, a ještě víc ho udivilo, že se Carl Mørck rozžehnal se svým pomocníkem a pak knihovnici doprovázel k bráně a dále k náměstí Malý Triangl.

Když došli ke kavárně Dag H, kde Marco tolikrát vypomáhal se zametáním chodbičky mezi stolky a židlemi a dalšími drobnými pracemi, vešli dovnitř a usadili se ke stolku, kam nebylo z ulice vidět.

Marco zvažoval, jestli nemá učinit další krok podle svého plánu hned teď. Kdyby bylo v kavárně příliš mnoho, nebo naopak málo hostů, riskoval by, že ho objeví, ale vypadalo to, že je jich tam tak akorát.

Počkal dvacet minut, pak vešel kolem baru dovnitř a kývl obsluze za ním na pozdrav.

Naštěstí nikoho z nich neznal.

Seděli úplně vlevo vzadu před stupínkem se dvěma křesly. Lokty se opírali o stůl a měli hlavy tak těsně u sebe, že to vypadalo, jako by se znali opravdu velmi dobře.

Mørck působil jinak, než jak ho Marco znal. Nakvašený výraz v jeho obličeji zmizel a kupodivu ho vystřídalo chlapecky přihlouplé chování, ke kterému se dánští muži uchylují, když se chystají flirtovat. I v tomto případě bylo zarážející, že na to ta žena přistoupila. Takže spolu něco mají.

Lepší už to být nemůže.

Marco se rozhlédl po kavárně. Okamžiky, jako je tento, kdy se ze všech koutů ozývá tlumený hovor, jsou pro práci zloděje nejpříhodnější. Propletené prsty, důvěrný hovor, vtipkování v kruhu přátel. V bezstarostné atmosféře se kapesním zlodějům pracuje nejlépe. Kabelky odložené na zem, kabáty a bundy přehozené přes opěradlo židle, mobilní telefony na kraji stolu.

Marco se narovnal a jako stín proklouzl uličkou mezi barem a prosklenou chladicí skříní se zákusky. Kdyby se mu podařilo usadit se do křesla na odpočívadle přímo za Mørckem, aniž by si ho knihovnice všimla, mohl by mu vytáhnout peněženku z kapsy bundy, kterou si přehodil přes opěradlo židle za sebou.

Zabralo mu to několik minut, než se protáhl kolem sloupů a ostatních hostů a konečně se na kýžené místo vmáčkl. Bylo to jen pár metrů chodbou, ale tak se při této technice postupovalo a kromě toho se člověk samozřejmě musel dostat na místo dřív, než mu ho někdo obsadí.

Když se usadil zády k Mørckovi, dostal se k nim dost blízko na to, aby ucítil intimitu, která se mezi nimi zrodila. Právě mluvila knihovnice, Mørck nehybně naslouchal, omámen kouzelným práškem okřídlené víly a odtržen od tohoto světa.

Za chvíli žena jakoby náhodou položí svou ruku hned vedle té jeho, a jestli ji za ni vezme, může Marco zajásat a sáhnout Carlovi do náprsní kapsy. Ničeho si nevšimnou.

Za dvě minuty už stál na schodech k toaletám a peněženku otevíral. Chtěl ji potom vrátit zpátky, ale v tu chvíli přišel číšník a zeptal se ho, co by si dal, a tak dlouho by se tam stejně neodvážil vysedávat. Mørck s knihovnicí už si objednávali dezert.

Podíval se na Carlovu peněženku. Byla to úzká náprsní taška, kterou vlastnili muži bez sebemenšího ponětí o nejnovějších trendech na módních molech v Milánu nebo New Yorku. Sešlostí věkem se rozpadala ve švech. Byla vytvarovaná do perfektního odlitku těla, které se na ni v průběhu let tisklo. Oblýskaná, ošoupaná a naprosto nepoužitelná pro současné formy placení. Kdy naposledy viděl peněženku bez přihrádek na platební karty a doklady, kde byly karty spolu s drobnými a bankovkami zapnuté v kapsičce na zip?

Marco několikrát přeložil svůj list papíru, aby ho vměstnal mezi Mørckovy staré účtenky a umolousané vizitky cizích lidí. Vlastní ten chlap očividně nemá.

Tak, a teď nezbývá než počkat, říkal si Marco, když tu ucítil ťuknutí do ramene. Pomalu zvedl hlavu ke svému bývalému zaměstnavateli, který vyšel ze své sklepní kanceláře.

„Co tady děláš, Marco? Neřekl jsem ti snad jasně do telefonu, že už tě tu nechci vidět? Přitahuješ lidi, o které tady nestojím, takže bys to měl respektovat. Myslel jsem, že jsme se dohodli.“

Munthe byl v pohodě, ale měl na věc svůj názor a byl ochoten ho bránit zuby nehty. Marco mu bezesporu udělal čáru přes rozpočet.

„Jen jsem si potřeboval odskočit, Munthe. Myslel jsem, že to snad nevadí.“

Tvářil se přitom velice nevinně.

A pak radši šel. Ale všiml si, že Munthe už si odvázal zástěru.

A nemýlil se. Za deset minut se jako každý den po práci vydal do vedlejšího obchodu, aby tam vyzvedl ženu, takže se Marco mohl vrátit na schody k toaletám.

Bylo odtamtud vidět k jejich stolu, takže Marco sledoval, jak jim číšník přinesl účet a položil ho před Carla, který teď horečně prohledával všechny kapsy.

Gestikuloval jako postava z němého filmu. Nechápal, byl rozčilený, intenzivně hledal a styděl se. V několika vteřinách předvedl celou škálu emocí. Pak ho knihovnice vzala za ruku a uklidnila ho. Ať si s placením nedělá starosti, i když je to pro něho nepříjemné.

V zaujatém rozhovoru prošli těsně kolem něho a Marcovy prsty provedly to, v čem vynikaly nejlépe.

25 )

Přesně ve dvanáct hodin vstoupila k Eriksenovi do kanceláře jeho sekretářka s výpisem oskenované zprávy, že zásilka UPS už je na cestě.

Podrobně si potvrzení prohlédl. Psalo se tam o bublinkové obálce o rozměrech 320 × 455 milimetrů a hmotnosti 600 gramů, což působilo přiměřeně.

Opřel se do křesla a představil si, jak v rukou třímá oněch šest set gramů váhy neskutečného bohatství. Až ty akcie dostane, čeká ho skvělá budoucnost. Jestli se mu je podaří co nejlépe prodat, společně s akciemi Karrebækské banky mu nezajistí pouze uspokojivou budoucnost, ale jednoznačně ho katapultují z jeho dosavadní, životu nepřející společenské vrstvy do nedozírných výšek, ve kterých se neodmyslitelnou součástí každého dne stávají ženy a luxus. Dá sbohem manželce a rozloučí se s dětmi, které už ho stejně odepsaly. Opustí malé, nevzhledné auto a malý, nevzhledný domek. Dá vale příšerné zimě a rozžehná se s nesnesitelnými kolegy. Oželí levné supermarkety Netto, Fakta a Aldi, kde prostál hodiny ve frontě spolu s lidmi, v jejichž blízkosti sice bydlel, ale neměl chuť se s nimi stýkat.

Za branami budoucnosti ho čeká věčné léto a on byl připraven rozrazit ta vrata dokořán.

Rozhlédl se po kanceláři a vysmál se policím nacpaným projekty, se kterými se roky lopotil, a k ničemu to nebylo. Už se těšil, jak se na to všechno vykašle. Ke všemu se obrátí zády a celý ten namyšlený humbuk rozmetá jedním výsměšným uprdnutím.

Zasmál se způsobem, který jeho manželce naháněl husí kůži. Kruci, jak ten se zachechtá, až ji pohladí po hlavě a navždy se s ní rozloučí.

Jak tam už drahnou chvíli seděl, blažený výraz mu zatuhl ve tváři, až ho to zabolelo. Náhle dovnitř opět vstoupila sekretářka a podala mu složku dokumentů.

„Ta, kterou jste mi položil na stůl, je sice rozpočet zavodňovacího projektu v Burkině Faso, ale ne za letošek, i když je to na ní napsané. Mohla bych vás s dovolením poprosit o odpovídající obsah?“

René rozčileně zavrtěl hlavou. Nestávalo se často, že by něco zaměnil.

„Příště si to lépe ověřím,“ pronesl suše.

Renému E. Eriksenovi došly souvislosti.

Obsah složky nesouhlasil, znělo mu v uších. Pohlédl na účtenku k zásilce UPS.

Kdo mu zaručí, že balík opravdu bude obsahovat to, co v něm očekává?

Snapův hlas nezněl nijak nadšeně. Byl vzhůru od šesti hodin od rána místního času, což nebyla po dvou dnech časového posunu, který nemohl nechat v klidu odplynout, žádná legrace.

„Dostal jsi účtenku, jak jsi chtěl, víc pro tebe udělat nemůžu,“ řekl. „Až ti balíček dojde, dozvíš se, co v něm je, jasný?“

„A co když v něm moje akcie nebudou?“

„Ale budou, René. A už mi dej pokoj, ať mi z těch pár dní tady v Bounty ráji něco zbude.“

René ho úplně viděl. Požitkář s lehkou nadváhou, získanou vysedáváním v kanceláři, který je přesvědčený, že má od narození právo být první v pořadí všude tam, kde se něco dobrého rozděluje.

Jenže to se šeredně mýlil, protože tentokrát to nebude na Reného účet.

„Teisi! Klidně zavolej Bragu-Schmidtovi a řekni mu, že jestli mě podrazíte, tak vás udám pro podvod. Našel jsem zaručenej způsob, jak se ochránit, abyste mě nestáhli s sebou.“

„Nech toho, René. Jsme do toho namočení všichni tři a na tebe ukazuje asi tisíc a jedna věc, takže se z toho nevyvlíkneš. A kromě toho si uvědom, jak úzce jsme za ty roky spolupracovali.“

René by se rád zasmál, ale nedařilo se mu to, protože v něm dřímal potlačovaný hněv. „Fajn, ale víš co, Teisi? V tomhle se šeredně pleteš. V očích nadřízených institucí jsi mi několikrát dobře poradil s investicemi, a proto jsem si taky koupil akcie Karrebækské banky a tím ji podpořil, ne? A protože jsi mi dlužil službičku z dob studií, tak jsi mě informoval o výhodných kurzech. To je legální a přesně toho se taky dopátrají. A jestli máš na mysli curaçaoské akcie, tak ty nejsou na jméno, tím mi vyhrožovat nemůžeš, takže co ti vlastně zbylo? Bankovní převody? Korespondence? Asi těžko, viď? Telefonní hovory, no, to jistě ano. Přátelsky jsem se ti snažil rozmluvit podvod, ze kterého jsem vás se Starkem podezříval, ale který se potvrdil teprve teď. Našel jsem důkaz usvědčující Starka z podvodu až teď. No jo, mám to černé na bílém. A takhle se to ode mě dozví policie, když to bude nutný.“

„Blafuješ, René, a to se k tobě nehodí. Nezapomeň, že já si žiju volně jako pták a ty se klepeš v díře jak ustrašenej zajíc, protože už takovej zkrátka jsi. A dej mi s tím vším pokoj a uklidni se. Kopeme za stejnej tým a za pár dní se to stejně přežene.“

Jo, vodkráglujou malýho kluka, pomyslel si Eriksen. „Zeptám se tě ještě jednou, Teisi,“ řekl nakonec. „Blufoval jsem já někdy? Nepřenechával jsem to vždycky radši tobě?“

„Nech toho!“ Nebylo to poprvé, co se na něj Snap rozkřikl, jen od posledka uplynulo už hodně vody. Dokázal si představit, jak asi Snap zbrunátněl.

„Neriskuj, René! Jestli nám budeš vyhrožovat, tak si dej dobrej pozor, ať už jsi kdekoliv.“

A praštil mu telefonem.

× × ×

Teis Snap se zahleděl na svůj zaklapnutý mobilní telefon a vyšel z ložnice, kde zanechal ženu, aby jim zabalila kufry. Nechtěl se před ní vyjadřovat příliš drsně.

„Co je?“ zeptal se hlas na druhém konci.

„Balík odešel a před dvěma minutami mi volal Eriksen. Něco čuje.“

„Hleďme. No a? Až to odpálíme, nestane se nic horšího, než že poletí taky.“

„Proto volám. Nemůžeme čekat, až toho kluka dostaneme.“

„Proč?“

„Protože se chystá zařídit se po svým a na to, aby lhal, je moc pravdymilovnej. Nudný lidi nejsou na komedii dělaný, podle mě to na nás nehraje.“

„Co chystá?“

„Sestavil materiál, podle kterého všechna vina padne na Starka a na nás. Musíme se Reného zbavit dřív, než se odhodlá to použít, což by mohl snadno udělat, až zjistí, co je v tom balíčku. Nemyslím, že by ho balík novin psaných papiamentsky uspokojil jako náhrada za to, co čeká.“

„Neposlals to doufám expres?“

„Ne, jistěže ne, ale i tak už to brzo dostane. Ale poslyš, nemohli byste toho kluka už konečně odstavit? Je mu kurva patnáct a hledají ho všechny známý firmy ve městě. Tak v čem je problém?“

„Uvidíme.“

Jenže tolik trpělivosti Teis neměl, na to znal Eriksena příliš dobře. Byl to dříč, který na univerzitě vypracoval všechna zadání, aniž si kdy stěžoval. Dosáhl nejlepšího hodnocení, protože byl chytřejší než ostatní a uměl si učitele omotat kolem prstu. Kdepak, Teisovi se čekat nechtělo.

„Mně je jasný, jak to má jít po sobě, aby to dávalo smysl. Nejdřív musí umřít ten kluk, aby ho Eriksen mohl jakoby zabít a pak kvůli tomu teprve spáchat sebevraždu. Ale musíme to vymyslet nějak jinak. Nemohli bysme Eriksena unést a zabít ho, až ten kluk umře? Chci říct, že pokud na Eriksena hodíme vraždu dítěte, tak se asi nikdo nebude divit, že na pár dní zmizel, než se ke svému činu odhodlal. A okamžiky smrti si budou vzájemně odpovídat, co ty na to? Nemusíme přece zbytečně přidělávat policejním technikům práci, ne?“

Na druhém konci spojení se na chvíli rozhostilo ticho.

„Hm, snad,“ ozvalo se váhavě. „Ale v tom případě to musíme provést dřív, než dostane ten balík.“

„Pro mě za mě klidně hned. Eriksen bývá každej večer doma, jestli se nepletu. Na nic jinýho se kvůli ženě nezmůže.“

Ve sluchátku se ozval smích. Obzvláště nevhodný a zlý smích, který Teisovi kupodivu neudělal dobře. Ovšem pocit, že právě vydal starého kamaráda katovi, podkreslil dokonale.

„Ale jestli má ženu, tak ji budeme muset vzít taky, ne?“ zazněla otázka.

Teis zavrtěl hlavou. „Tu krávu? Pro mě za mě ji klidně vystřelte na měsíc, stejně jinam nepatří. Nemůžu ji vystát.“

„Dobře. Takže platí. Rozjedu to a zavolám lidem, kteří odstranili Starka. Jedno pěkný malý domácí přepadení kvůli krádeži. Nebude to pro ně premiéra, jen s tím rozdílem, že tentokrát sbalí obyvatele domu.“ A pak se ozval tón uvolněné linky.

Teis zaklapl mobilní telefon a pohlédl na dveře do ložnice, odkud zaslechl zaklapnutí kufrů, které žena mezitím sbalila.

Podíval se na hodinky. Vypadalo to dobře.

Mají dobrý čas.

× × ×

Eriksen přišel domů o něco později než obvykle, ale dělal jakoby nic. Přestože se s ním žena nerada líbala kvůli jeho zubům, které se jí hnusily, i když věděla, že s paradontózou se nedá nic dělat, letmo ji políbil na nakvašenou tvář. Pak si zdříml a večeři si donesl ke stolku u televize. Zapnul ji a zvolil zpravodajský program TV 2 News. Žádným velkým rozhodováním se při rutinních úkonech nezdržoval, vše probíhalo jako kdykoliv předtím. A kromě urážlivých výroků Larse von Triera o nacismu se díval i na stejně nezajímavé zprávy o stejně nezajímavých kravinách jako jindy. Koho zajímá návštěva královny Alžběty v Irsku? Možná tak nějakého Ira, ale jeho rozhodně ne, ani jeho manželku, která věrná svému zvyku něco dělala v prádelně a přitom rozebírala problémy: s úklidem, dceřiny hádky s manželem, knoflíček u košile, který nebyl po posledním praní k nalezení, a u toho věčně žehlila všechno, co by se mohlo jen trochu nakrabatit.

Ještě že už to bude mít brzo za sebou, pomyslel si a klesl do polštářů. V tom okamžiku se po místnosti rozletěly střepy ze dveří na zahradu a adrenalin vymrštil Reného do vzpřímené polohy, večeři ze stolku vyklopil na koberec. Přes rozbitou výplň dveří se dovnitř protáhly postavy v kuklách, beze slova se na něho vrhly a tvrdě ho udeřily ze strany do hlavy. Když padl pozadu na pohovku a s třesoucíma se nohama na ní zůstal ležet, zaslechl, jak jeden druhému anglicky říká, že teď je na řadě jeho žena.

Ještě jednou ho silně udeřili, on ale neomdlel, i když se mu v hlavě rozsvítily hvězdičky. Paže měl bez vlády, nohy ho neposlouchaly, ale zůstal při vědomí.

Co se to děje, pomyslel si a pokusil se pohnout, zatímco se muži rozprchli po domě.

Seshora se ozýval rámus, jako by zpřevraceli všechen nábytek, rozpárali záclony a povlečení, ale z prádelny, kde se nacházela manželka, nebylo slyšet nic.

„Is she downstairs, Pico?“ zavolal jeden z nich shora.

René byl zoufalý. Kdo by nečetl o vykrádání domácností, novodobé metle lidstva? Neproměňovalo se tak neochvějné bezpečí všedního dne do podoby extrémního béčkového filmu? Příběhy o násilném konci obyčejných lidí v jejich vlastním domě už dávno nebyly žádnou fikcí a René dostal strach. Když se někdo chvástal, měl plnou hubu keců a přitom mu z kapsy čouhala naditá peněženka, a že takových bylo, zaručeně se našly i nějaké pochybné existence, které mu pomohly jeho břímě odlehčit. Ale René přece není žádný vejtaha.

Co mi můžou chtít ukrást, přemítal. Vždyť přece nic nemám. Televize je stará, manželčiny šperky jsou jen cetky, akcie Karrebækské banky mám uložené v bance Nordea…

A tu se Renému zadrhl proud myšlenek.

„Jestli nám budeš vyhrožovat, tak se nezapomeň mít na pozoru,“ nechal se slyšet Teis.

Renému přeběhl mráz po zádech.

Chtějí je vykrást? Nebo je chtějí dokonce zabít?

S obtížemi otočil hlavu k prádelně, když ze schodů seskočil ten chlap, který předtím volal na druhého.

„What the hell!“ zařval kdosi za vteřinu z prádelny.

Co se to tam děje, honilo se Renému hlavou, když naslouchal strašlivému řevu doprovázenému tupými údery. Na chvilku vše utichlo a pak opět došlo k potyčce.

Pomyslel si, že takový osud své ženě opravdu nepřál, když tu náhle někdo vší silou třískl dveřmi od prádelny.

René opět ucítil půdu pod nohama a jemný tlak polstrování na zádech. Povytáhl krk a sáhl si do týla, jestli nekrvácí. Krev mu ulpěla na konečcích prstů jen v tenké vrstvě, a proto si přitáhl ruce pod sebe a vzepřel se na nich. Pokoj se mu zatočil před očima.

Toužil po jediném, dostat se ven a pryč odsud.

„Kam jdeš?“ zaječel mu někdo za zády, když se po střepech potácel ke dveřím do zahrady.

Otočil se a zíral do očí metajících blesky v obličeji roztřeseném vzteky a bílém jako stěna.

„Proč jsi mi nepřišel na pomoc?“ vřískala žena v zástěře zbrocené krví, s milovanou žehličkou, z jejíž špičky odkapávala krev, v ruce.

„Jen klid, ty posero, ti už se nevrátí,“ třásl se jí hlas, zatímco se rozhlížela po chaosu způsobeném vloupáním. „Toho prvního jsem práskla po hubě, ještě než mě zmerčil, a ten druhej nedopadl o moc líp. A cos dělal ty, zatímco já jsem je zahnala na útěk?“ zeptala se a postoupila o krok blíž k němu.

René instinktivně zavrtěl hlavou. Nic jiného by mu stejně nepomohlo.

„Nic, viď?! Ale kdo to teda byl, René?“ zeptala se mrazivým tónem. „Ty to určitě víš, protože oni věděli, jak se jmenuju.“

„Ujišťuju tě, že o ničem nevím. Jsem z toho stejně otřesenej jako ty. Prostě sem najednou vpadli.“

„Stejně si myslím, že to víš. Kdyby ten druhej neměl hroší kůži a svýho kumpána neodtáhl, i když ho pálil ksicht po žehličce, však já bych z něho dostala, co to mělo znamenat.“

V bačkorách opatrně překročila střepy a sáhla po telefonu.

„Můžu je popsat, protože jsem jim strhla kukly,“ zasmála se. „Malí špinaví cikáni to byli a takoví patří za mříže.“

Ale René si to takhle nepředstavoval. Velká klapačka jeho ženy ani její mizerně podložená podezření, kdyby se u nich měla zastavit policie, na něho nesmí nijak poukázat, takže jí to jednoduše zakázal. Hnusné oko zákona na něm nesmí ulpět jediný hloupý den předtím, než navždy dobrovolně zmizí do exilu. Jestli někomu zavolají, tak jedině sklenáři, a pak si nechá přivézt pořádné prášky na spaní pro tuhle ženskou, co mu tu nadává, že jí vzal telefon z ruky a položil ho. Pro tu, která mu tu spílá pro neschopnost, zbabělost, křivý skus a zkažený dech.

Když na něho naplila víc než dost ze své nejošklivější slovní zásoby, odkráčel po schodech nahoru do dívčího pokoje.

Nehodlal jít spát, protože by stejně neusnul, i když to byla už druhá probdělá noc za sebou. Chtěl o samotě zavolat Snapovi a konfrontovat ho s proběhnuvšími událostmi.

Podíval se na hodiny. Pokud správně počítal, ve Willemstadu je něco ke třetí odpoledne. Do zavírací doby bank v Curaçau tedy zbývá ještě půlhodinka.

Zmáčkl tlačítko volaných hovorů a rychle našel číslo hotelu.

„Je mi líto, bohužel. Mijnheer a mevrouw Snapovi se před pár hodinami z našeho hotelu odhlásili,“ sdělil mu portýr. „Chtěli stihnout letadlo do Dánska.“

„Letadlo?“

„Ano, KLM do Amsterdamu, odlet v 15.30.“

Poděkoval a slušně se rozloučil, promnul si kůži na obličeji a zavolal do banky v ulici Santa Rosaweg ve Willemstadu, aby se zeptal na své akcie.

„Goedemiddag, Mr. Eriksen. Ano, vše proběhlo bez potíží. Byla nám doručena vaše plná moc a obsah schránky jsme předali panu Snapovi.“

Všechno je, jak má být, uzavřel bankovní úředník.

Ovšem René E. Eriksen byl jiného názoru.

26 )

Boy proseděl ve vykotlaném stromě víc než šedesát hodin, než ho hoši od Mammy našli.

Dali mu prostě na vybranou. Buď mu useknou obě ruce a rozpárají mu břicho, nebo se k nim přidá a stane se jedním z nich.

Měl možnost volby? V houští ležela nafouklá těla celé jeho rodiny. Všechno, co znal, bylo spálené na prach.

Za pouhé čtyři týdny se z něj stal stejný dětský voják, jako byli ostatní. Drsný a bezohledný, který se bojí jedině toho, že ho zezadu zapíchnou jeho vlastní lidé.

Vlastní lidé! Stejní chlapci jako ti, kteří povraždili jeho báječnou rodinu, usekli hlavu jeho psovi a zbavili ho veškeré lidskosti.

A zatímco se Hutuové, Tutsiové, Mobutové a Kabilové i různé pijavice ze všech koutů světa pokoušeli vymazat státní hranice a navzájem se vyhladit, naučil se Boy spát s kalašnikovem v náručí a snít o krvi takzvaného nepřítele, kterou byl schopen bez zaváhání prolít.

Nebýt Mammy a jejího zcela osobního projektu, ostří nože by se jednoho krásného dne obrátilo i proti němu samému.

Elitu si vybírala velice pečlivě. Utvořili kolem ní kruh a chránili ji. Nikdo neuměl profitovat z nastalé situace tak jako Mammy, a bylo-li něco dobré pro ni, měla se dobře i její osobní stráž. Tak si je dovedla udržet.

Když v roce 1999 v Kongu konečně zavládlo to, co se velmi přibližně dalo nazvat mírem, měla Mammy kolem sebe shromážděných více než třicet plně vyškolených zabijáků a s tímto syrovým materiálem si mír zrovna nepřála. K čemu by jí proboha tihle bezohlední chlapci jinak byli, když už se nebude dál zabíjet?

Jenže Mammy se nedala jen tak snadno odradit. V době navazující na africké konflikty se našli zajímaví lidé, kterým se zdálo, že z mírové situace nevytěží tolik, kolik si představovali. Lidé, kteří měli dříve značné příjmy a teď o ně přišli. V takových záležitostech viděla Mammy budoucnost svou i svých chlapců.

Stala se tudíž vyhledávanou instancí, pokud někdo potřeboval někoho zavraždit, a takhle se Boy setkal s Bragem-Schmidtem.

Nikdo Boyovi neřekl, proč si Brage-Schmidt přeje odstranit těch pět francouzských obchodníků z Bois de Boqueteau, a Boy ani nic vědět nepotřeboval. Bez ptaní Francouze vystopoval na hranici s Namibií a jednomu po druhém jim ve spánku usekl hlavu.

Brage-Schmidt byl spokojený, vyplatil Mammy bonus ve výši sto tisíc dolarů a potom se zeptal, jestli by za dalších sto tisíc nezařídila, aby za něj Boy řešil problémy nastálo. Mammy váhala, protože Boy byl její miláček. Ale když Brage-Schmidt slíbil, že se k Boyovi bude chovat jako k vlastnímu synovi a zajistí, aby mu udělali nové zuby místo těch, které mu vytloukli v boji, a navíc mu poskytne vzdělání a dohlédne na to, aby se naučil jazyk a různé další dovednosti, tak se ho po dalším kole vyjednávání vzdala.

Boy jim za to byl oběma neskonale vděčný a od té doby nezabíjel.

Rozhodně ne osobně.

Boy Zolovi do telefonu za nepovedené vloupání k Eriksenům domů strašlivě vynadal. Teď se na chvilenku posadil a zvažoval celou situaci.

Mammy se dvěma svými nejlepšími chlapci už je na cestě do Dánska. Za pár minut by měla zavolat, pokud letadlo přistane na letišti v Kastrupu včas. Mammy se vždycky přesně držela dohody.

Sotva se stačil podívat na hodinky, už mu zvonil mobilní telefon.

„Čekám briefing, zlato,“ pronesla hlubokým hlasem.

„Jak dlouho tu můžete zůstat? Už jste se rozhodli?“ zeptal se.

„Asi osmapadesát hodin. Nejpozději v sobotu ráno máme další práci v Bruselu.“

„Fajn. Vím, jak jste dobří, takže to vyjde. Ale musím tě varovat, ten kluk má za ušima. Nebude tak lehké ho najít.“

„Mám popis a fotku. Čím je tak zajímavý?“

„Kdyby to člověk nevěděl, musel by si myslet, že vyrostl v buši. Já jsem se do vykotlaného stromu schoval z nouze, ale tenhleten dokáže předvídat, jinak by ho jeho rodina už dávno dostala. Je to kanálová krysa, Mammy. Holub na střeše.“

Zasmála se. „Ale tebe jsme přece nakonec taky našli, Boyi. Tvrdíš, že po něm jdou jeho vlastní lidi a hromada dalších z východní Evropy?“

„Jo, a několikrát se jim ho podařilo zahlídnout.“

„No dobrá. Za půl hodiny budeme v hotelu Square. Za hodinu tam přijeď a ukážeš nám, co máš.“

Pokoj byl malý, ale byl z něho hezký výhled. Mammy seděla v křesle potaženém kostkovanou látkou a celé ho hezky vyplňovala. Trochu si polepšila, řekla by o sobě s jistou dávkou hrdosti.

Boy kývl na pozdrav oběma chlapcům černým jako bota, kteří se povalovali v basketbalových dresech v navršených polštářích na posteli a sledovali zprávy na NBC. Muselo jim být něco kolem dvaceti, ale jejich obličeje přesto chvílemi působily prastaře, byli poznamenaní a tvářili se skepticky vůči všemu, za čím se hnali normální lidé. Boy ten stav znal. Štěstí pro ně znamenalo dobře se vyspat a vysouložit si mozek z hlavy. A pak samozřejmě sám hon za obětí.

„Byli jsme se večer projít po ulici,“ pravila Mammy. „A máš pravdu v tom, cos mi o Dánech napsal. Ty lidi nás jednoduše nevidí. Stačí, abysme šli s odstupem kousek od sebe a lidi si nás ani nevšimnou. To je dobře, Boyi.“

Poplácala ho po stehně. Long time no see.

„Vypadáš dobře, Boyi. Brzo už ti bude třicet, kolik z tvých starých kamarádů se toho dožilo?“ Zaklonila hlavu a zašilhala na své dva lovecké psy, kteří leželi v posteli. „Hej, vy dva, koukněte na něj. Taky to můžete dotáhnout tak daleko, když budete dělat Mammy radost, OK?“

„OK, Mammy,“ odpověděli sborově. A opět upadli do limbu.

Boy se usmál a předal jí mapy těch částí Kodaně, ve kterých byl Marco viděn, kde předpokládali, že se zdržuje, a kde by se navíc dalo předpokládat, že se bude pohybovat v budoucnu.

Mammy přikývla. Její staré moudré oči klouzaly po hlavních dopravních tepnách na mapě, hustě zastavěných oblastech s malými uličkami, po nádražích a zelených plochách. Překvapivě rychle do sebe nasála topografii neznámého teritoria se všemi jeho zákoutími.

Když skončili, ujistila ho, že kluk už je bezmála mrtvý a pracovat pro Braga-Schmidta jí bylo vždy potěšením.

Boy přikývl. Výjimečné poděkování pro něj bylo tou nejlepší odměnou.

„Chyťte toho kluka a všichni budou spokojení,“ řekl a obrátil se k hochům na posteli. „Je to had, ale vy už ho dokážete přišpendlit k zemi.“

Mladíci se opřeli o lokty. Jako všichni vojáci brali briefing vážně. Někdy to byla jediná pojistka proti napadení ze zálohy a rychlé smrti. Tady v Kodani čelili nebezpečí případného věznění a jim neznámým reakcím v chování místních obyvatel.

Proto se soustředili.

„Držte se Zolových lidí, se kterými spolupracujeme.“

Boy jim hodil dva listy papíru s fotografiemi Zolovy bandy a jejich hadí oči do sebe všechno hltavě nasály. Tyhle dva hochy vybrala bezesporu dokonale.

„Až Zola nebo někdo jiný kluka obklíčí, buďte připraveni věc převzít. Nebudou vás nutně informovat, tak se jich držte.“

Přikývli.

Velkým okem v síti by ptáček frnknul.

27 )

Carl se probudil s pocitem nezvyklého dotyku slunce na kůži a vůně nasládlého parfému a sexu.

Roztáhl chřípí a nasál do sebe prostopášnou vzpomínku na bezprostřední radovánky. Panebože, pomyslel si za pevně sevřenými víčky, sáhl pod peřinu a najednou si připadal hrozně nahý s napůl ztopořeným přirozením a zadkem pevně přitisknutým k měkké ženské kůži.

Opatrně otevřel oči a hleděl rovnou do stropu na dvoubarevnou štukaturu a slabě prosvítající lampu pod hedvábným šátkem.

Ajajaj, pomyslel si a okamžitě věděl, že se mu situace nekontrolovaně vymkla z rukou.

„Jsi vzhůru, Carle?“ zavrkala Lisbeth pod peřinou.

Odváží se přiznat?

Otočila se, zavrtala mu obličej s broskvovou pletí do podpažní jamky a lehce mu čechrala chlupy na prsou a šimrala ho v pupíku.

„Viď, že to nebylo naposledy?“ zašeptala a hladila ho přitom od vnitřní strany stehen až k podbřišku.

Jémine, pomyslel si a snažil se nevzdychnout.

Po pravdě řečeno byl dočista zmatený. Milování s ní bylo fantastické. Naprosto bez zábran i navzdory chybějícímu tréninku, jak sama přiznala. Bůh mu byl svědkem, že kdyby víc trénovala, utahala by ho k smrti.

„Moc se mi to v noci líbilo. Co ty si o tom myslíš?“ zeptala se a otřela mu nos o nos. Bylo to příjemné. Jiný způsob něhy, než na jaký byl zvyklý.

„Já bych řekl, žes byla báječná a krásná, Lisbeth, a zůstalo ti to doteď,“ pravil Carl a myslel to vážně.

Přesto se jí neodvážil podívat do očí a radši je zase zavřel, protože pociťoval morální kocovinu. Co to tu vlastně tropí?

„Nevíš, kolik je hodin?“ zeptal se, jako by si s chutí ještě pár hodin pospal.

„Je osm, ale tak brzo snad do práce nemusíš?“

Zachichotala se a sklouzla mu rukou níž. Už teď začala zhluboka oddychovat.

„Cože, osm?!“ vyjekl a vymanil se jí z objetí. „Za dvacet minut mám schůzi. Zatraceně, zrovna dneska. Je mi to opravdu moc líto, Lisbeth, ale musím běžet.“

Vyhnul se příležitosti se na ni podívat, oblékl si kalhoty a bosýma nohama vklouzl do bot.

„Promiň, fakt se omlouvám,“ řekl, letmo ji políbil a zmizel, aby mu nestihla položit nevyhnutelnou otázku, jestli se ještě někdy sejdou.

Kde hledat odpověď?

Zatraceně, říkal si, když se snažil rozpomenout, kde včera večer zaparkoval auto. Pokud si pamatoval, líbali se pod kvetoucí třešní poměrně blízko místa činu u patrových družstevních řadovek z padesátých let jménem Syvstjernehusene, kde kdysi dávno vyšetřoval vraždu. Líbali se jako smyslů zbavení a přitom se osahávali jako puberťáci. Bylo to nádherné, ale k čertu, kam se poděla ta třešeň?

„Necháme auto o pár ulic dál,“ říkala. „Sousedi se až moc dobře znají s mým bývalým mužem.“

A zatímco si připadal jako idiot a pročesával vedlejší ulice s přízemními domky Højlundshusene, tížilo ho špatné svědomí kvůli Moně. Proč k ní vůbec něco cítí, když ho odkopla v ten nejnevhodnější okamžik? A proč je mu tak mizerně a má výčitky svědomí? Lisbeth není žádná náhodná známost na jednu noc. Je roztomilá, chytrá a srdečná.

Že by právě proto?

Přešel dalších pár vyasfaltovaných cest a všiml si, že rozkvetlé třešně jsou v těchto končinách pohříchu oblíbené. Co by tomu Mona řekla, kdyby ho viděla, jak tu zmateně pobíhá jako malý kluk a hledá auto? Jak by se jí líbilo si k němu přičichnout?

Jak by se asi cítil, kdyby udělala totéž co on?

Při pomyšlení na to radši rychle zavřel oči. Ouha, a je to tady, tu máš čerte kropáč, v tom bude ten příslovečný zakopaný pes.

Protože kdoví jestli právě tohle neudělala?

Carl zvedl oči a uvědomil si, že se oklikou vrátil zhruba tam, odkud vyšel. Každopádně viděl zelené závěsy ložnice, za kterými mu před několika hodinami bylo úplně putna, co si o něm a o tom, co dělá s nějakou cizí paní, pomyslí Mona.

A tady má auto. Ani ne padesát metrů od Lisbethina domu. Jak jim pro všechno na světě mohlo trvat tak dlouho, než ušli takový ždibec cesty?

Zašmátral po klíčkách v kapse bundy a ucítil hroudu, která tam neměla být.

Jeho peněženka.

Carl se zakabonil. Zkusil se zamyslet, jestli byl včera takový lajdák a nepodíval se pořádně do všech kapes, když ji začal postrádat.

Ale vždyť přece prohledal úplně všechno, takže co se stalo? Bylo to dost divné. Že by si z něj Lisbeth vystřelila? Aby jí zůstal dlužný? Myslela si, že tím věci prospěje, a proto spolu skončí v posteli? Že by si tak zajistila úlovek a on jí sedl na lep?

Zavrtěl hlavou. To by musela být blázen.

Otevřel peněženku a očekával, že v ní najde lístek se vzkazem jako: „Promiň, drahoušku. Ale aspoň můžeš zaplatit příště.“ Nebo jen: „Jsem do tebe blázen, zavolej. Tady je moje číslo.“

Zazubil se, když uvnitř mezi účtenkami objevil neznámý kus papíru. Hm, jsem dobrej polda, pochválil se. Na mě si jen tak někdo nepřijde, haha.

Jenže s tímhle vzkazem nepočítal. Ani v nejmenším.

Byla to vytištěná satelitní fotografie města Kregme, uprostřed níž někdo udělal křížek.

„Tady zakopali tělo Williama Starka,“ stálo vedle něho nepravidelným tiskacím písmem. „Zabil ho Zola.“

A pod tím byla připsaná adresa. Také v Kregme.

Uběhla dobrá hodina, než Carl vyzvedl Asada a konečně dojeli k lesíku, který se rozkládal mezi jezery a okreskou na jedné straně a větrolamy z živých plotů a poli na straně druhé.

„Tady to fakt smrdí,“ mumlal si Asad pod vousy a s útrpným výrazem sledoval zemědělský stroj, který se točil po poli a rozprašoval mrvu. V tom s ním Carl nesouhlasil. Pocházel ze severní strany fjordu a dobře věděl, že takhle smrdí peníze, že totiž lahodný zápach hnoje je pachem peněz. Jestli je zemědělec co k čemu, tak si hlavně musí obstarat fůru sraček.

„Je to tu dost otevřené,“ prohlásil a rozhlížel se po silnici, která se směrem z kopce ztrácela v malém údolí.

Zahleděl se na mapu, kterou našel v peněžence. „Jak daleko se máme vydat, co myslíš?“

Asad se poškrabal ve strništi. „Maximálně pětasedmdesát metrů. Možná sto.“

Jak může být maximálně pětasedmdesát metrů sto?

„Hm, možná. Rozhodně musíme začít tady od toho vykousnutí mezi stromy, které vidím támhle naproti.“ Carl ukázal na díru v křoví u silnice a na tentýž bod na mapě. „Logicky tudy museli projít, jestli s sebou od silnice táhli mrtvolu. Mohli tu zaparkovat a otevřít kufr směrem k hřebeni kopce a z projíždějících aut by si nikdo nevšiml, co tu dělají, leda že by jel do kopce třicítkou. A to mi věř, že tohle ve Vidlákově nikdo nedělá.“

„Jakej Vidlák? Ono mu to tady patří?“

„Přesně tak,“ řekl Carl a nevěřícně zavrtěl hlavou. Padejte odsud, tady je Vidlákovo? Kde si vlastně, boreček, myslí, že je?

Opatrně se zanořili do porostu, připraveni zaznamenat každou zlomenou větvičku a převracený kámen. Těch tu bylo překvapivě mnoho, takže křovím se zjevně nedávno někdo prodíral.

„Vypadá to, jako by se tu přehnalo celý stádo,“ řekl Asad a ukázal na hromádku listí zašlapanou do země.

Carl přikývl a zahleděl se na černé mraky, kupící se na nebi. Chystá se na déšť? Po tolika dnech, kdy pražilo slunce, by to bylo opravdu idiotské načasování.

„Podle mě nejsme dost daleko, Carle. Pořád ještě vidím skrz stromy auta. Takže je na nás ze silnice vidět.“

Carl kývl a zahleděl se přes koruny stromů. Možná by měli zavolat psovoda. Bez psů to půjde těžko.

Zanadával si a uznal, že ač mu gumové holínky připadaly jako směšný kus obuvi, příště kousne do kyselého jablka a natáhne si je. V botách má jako po tsunami.

„A to se podívejme,“ zavolal Asad ze strany. „Fakt bych řekl, že jsem to našel. Ale žádnou mrtvolu tu teda nevidím, ať se dívám, jak se dívám.“

Carl se zamračil a protáhl se křovím k díře. Byla v ní sypčejší a sušší půda než jinde a větve křovin byly tu i onde polámané. Před špičkami Asadových sešlapaných bot ležela na vrstvě suchého listí kupička hlíny. Takže se tu rozhodně někdo od minulého podzimu hrabal v zemi.

Carl vytáhl z kapsy vytištěnou mapu z Googlu a marně pátral, jestli kolem nich není něco, co by na mapě dokázal lokalizovat: vysoký strom nebo díra v podrostu, cokoliv.

„Je to vážně tady?“

Asad přikývl. „Pokud se tu ovšem nepotlouká liška s parukou z pravých lidských vlasů na hlavě, jinak by támhleto mohl být dostačující důkaz.“

Ukázal dolů do prohlubně. A měl pravdu. Ležely v ní vlasy. Zrzavé.

„Drž se zpátky, Asade. Jestli budeš chtít něco říct, tak mi nejdřív dáš znamení, jasný?“

Vydali se přes zahradu k domu, ve kterém měl podle vzkazu na mapě údajně bydlet jistý Zola.

Asad přikývl. „Než se zeptám, tak vyskočím do vzduchu a zatančím, to vám slávosvatě slibuju, Carle.“

„Svatosvatě, Asade. Svatosvatě — a pěkně potichoučku a bez výskoku, buď tak laskav, díky.“

Carl zazvonil u dveří a přitom si prohlížel okolí. Stáli ve zcela běžné čtvrti řadových domků na obyčejném maloměstě v místě, kde severní část ostrova Sjællandu neobývali jen lidé se třemi auty v garáži.

A když už je řeč o autech, před domem stála žlutá dodávka, která nebyla kromě poznávacích značek nijak speciálně označená, takže někdo by měl být doma, i když to v okolí působilo jako po vymření.

„Test DNA prozradí, jestli ty vlasy, které jsi našel tam nahoře, odpovídají vzorkům ze Starkova domu,“ řekl Carl a poklepal si na kapsu s igelitovým sáčkem. „Znamená to průlom. Ale co je to prosím tě za kluka, že o tom tolik ví?“

„Každopádně tu někdy byl, ne?“ pravil Asad s frňákem vraženým do škvíry na dopisy přímo ve dveřích.

„Vidíš něco?“ stihl ze sebe Carl vypravit, než se dveře rozletěly dokořán.

Otevřel jim dosti velký chlapík a nedůvěřivě se na Carla a klečícího Asada zahleděl, připraven působit jim potíže.

„Co tady chcete?“ chladně se zeptal odměřeným hlasem, jaký by si člověk spojoval spíš s recepčním nadnárodní společnosti nebo zaměstnancem finančního úřadu těsně před zavírací dobou.

Carl vytáhl průkaz. „Potřebujeme mluvit se Zolou,“ prohlásil a počítal s tím, že se chlap ušklíbne a sdělí mu, že Zola není doma.

„Okamžik, podívám se,“ odpověděl a za dvě minuty už byli v obývacím pokoji, který by každého interiérového architekta dohnal k slzám. Volba neobvykle tmavých barev způsobila, že se stěny se všemi svými huňatými koberci, podobiznami v životní velikosti, nejrůznějším vúdú a celým tím tingltanglem hrozily na člověka co nevidět zřítit. Pompézní a mystické zároveň, nesporně velmi odlišné od spartánsky zařízených komůrek s palandami, kolem kterých prošli chodbou.

Zola vešel do pokoje v doprovodu gigantického vlkodava bez vodítka a s úsměvem na rtech, který se nesnoubil s portréty na zdech.

„Čemu vděčím za tu čest?“ zeptal se anglicky a nabídl jim místo.

Carl se v krátkosti vyslovil a přitom si muže před sebou prohlížel. Měl dlouhé vlasy, výrazné oči a pěstěný vzhled. Na sobě pestrobarevnou halenu připomínající módní styl hippies a volné kalhoty. Učiněný guru dob minulých.

Reakci na to, že v blízkosti domu byla pravděpodobně zakopaná mrtvola a jeho si vytipovali za člověka, kterého se na to vyptají, jim Zola zůstal dlužen. Ale když se Carl zmínil o chlapci a o tom, jak blízko se k němu dostal, podivil se a naklonil se k nim blíž.

„To mnohé vysvětluje,“ pronesl. „Držíte ho ve vazbě?“

„Ne. Co by to mělo vysvětlovat?“

„Proč se s těmi otázkami obracíte na mě? Marco je nebezpečný psychopat a nikomu bych nepřál, aby mu zkřížil cestu.“

„Říkáte, že se jmenuje Marco?“

Pootočil se a kývl na hromotluka stojícího po jeho boku, aby se sklonil, a něco mu zašeptal do ucha. Pak obr zmizel.

„Ano, Marco odjakživa bydlel s námi, ale před půl rokem utekl. Není to příjemný chlapec.“

„Jak se jmenuje celým jménem? A kolik je mu let? Mohl byste nám poskytnout jeho kompletní údaje? Jako rodné číslo a tak podobně,“ poznamenal suše Asad.

Carl pohlédl na svého pomocníka, který už měl v pohotovosti poznámkový blok. Soudě podle toho, jak mu hrály svaly na čelisti, jednoznačně nemohl Zolu vystát. Ale čeho si na rozdíl od Carla všiml?

Zola se pousmál. „Nemáme dánskou státní příslušnost a nikdo z nás rodné číslo nemá. Bydlíme tu jen přechodně, domy patří naší společnosti.“

„Jaké domy?“ zeptal se Carl.

„Tenhle a ten sousední. Marco se příjmením jmenuje Jameson a je mu patnáct. Zvláštní kluk, naprosto nezvladatelný, i když jsme se pro něho pokusili udělat maximum.“

„Co děláte v Dánsku?“ rýpl si Asad.

„Ech, obchodujeme s mnoha věcmi. Nakupujeme dánský design a prodáváme ho v zahraničí. Dovážíme koberce a sošky z Afriky a Asie. Jsme stará obchodnická rodina, vypomáhají nám všichni ze širšího příbuzenstva.“

„Vy jste příbuzní?“ zeptal se Asad udiveně a nasadil polemický tón. Hlavně aby chlapa nepokousal.

„Jsme rodina, tedy někteří z nás, ale během let se k nám přidali i další lidé.“

„A odkud tedy jste?“ zeptal se Carl.

Zola se k němu klidně otočil. Zdálo se, jako by měl dilema a nevěděl, před kterým z nich se má mít víc na pozoru.

„Pocházíme ze všech možných koutů světa,“ pravil. „Já jsem z Little Rocku, někteří jsou z amerického středozápadu, je tu pár Italů a Francouzů. Každý odněkud.“

„A vy jste jejich pánbůh,“ řekl Asad a pohodil hlavou směrem k fotografiím chlapíka, které byly zvětšené na velikost plakátu a rozvěšené po stěnách.

Zola se usmál. „Ani v nejmenším. Jsem jen hlava rodinného klanu.“

Do místnosti vstoupil muž v doprovodu obřiska, které je pustilo dovnitř. Stejně jako Zola měl náznakem rysy latinskoamerického původu a snědou pleť. Hezký muž s havraními vlasy, hnědýma očima a lícními kostmi, které by v jiné situaci svědčily o mužné síle a rozhodnosti, tady tomu tak ovšem nebylo.

„To je můj bratr,“ řekl Zola. „Musíme pak probrat nějaké obchodní záležitosti.“

Carl mu kývl na pozdrav. Byl trochu přihrblý a svalnatý. Měl přátelské, ale příliš pokorné oči. Kdyby se způsob, jakým se díval, dal označit za rozklepaný, tak to bylo přesně ono.

„Jste hlava rodinného klanu a přitom nejste příbuzní? Jak tomu mám rozumět? Vedete společnou domácnost nebo sektu?“ zeptal se Asad. A poznamenal si něco do bloku. Z Carlova úhlu pohledu to vypadalo jako holý nesmysl.

„Ano, příteli. Něco na ten způsob. Od každého trochu.“

„Ten Marco,“ zeptal se Carl. „Má nějaké příbuzné? Mohli bychom s nimi mluvit?“

Zola pomalu zavrtěl hlavou a pohlédl na muže vedle sebe. „Bohužel, matka utekla s jiným a otec je po smrti.“

× × ×

Došlo k tomu, čeho se Zola už dlouho obával. Marco je udal.

Všechno, čeho se snažili vyvarovat, se stalo skutečností. A na rozdíl od toho, jak byl zvyklý se běžně tvářit, se cítil ve stresu.

Ani trochu se mu nelíbilo, jak ten Arab koulel očima a prohlížel si jeho četné fotografie ověnčené květinami na stěnách. Hnusilo se mu, jak pečlivě studoval stříbrné nádobí a zlaté svícny. A kromě toho, že mu ten slizoun lezl na nervy, na něm Zolu znepokojovalo ještě něco jiného, co však tomu Dánovi chybělo.

Hm, co mi zbývá, přemítal, zatímco přitakával gádžovým stupidním otázkám a unavenému vystupování.

Zbavíme se jich, nebo radši vypadneme, ptal se sám sebe, zatímco se ho policista vyptával na Marcovy rodinné příslušníky a jestli by si s nimi nemohli promluvit.

„Bohužel.“ Pohlédl na bratra. „Matka utekla s jiným a otec je po smrti.“

Tak, brácho, dalo se mu vyčíst z očí, když se na staršího bratra podíval. Přišels o kluka, ale můžeš přijít o mnohem víc.

Pak se obrátil na Dána. Viděli Starkův hrob a nejsou hloupí. Uvědomili si, že možná sedí tváří v tvář vrahovi. Sám pro sebe pokýval hlavou. A taky že jo. Jestli se mě zeptáte na něco kompromitujícího, tak zvážím, jestli vás nemám umlčet jako Starka a ostatní. Místa, kam vás zakopat, je tu dost, kdyby na věc přišlo.

„Pátráme po jednom muži a máme podezření, že ležel zakopaný tady na kopci. Jak vidíte, měl výrazně zrzavé vlasy a právě takové jsme našli v hlíně hrobu. Co byste mi k tomu mohl říct?“ zeptal se Dán.

„Nic zvláštního. Je to hrůza. Co na to říct?“

„Podívejte se prosím na tu fotografii. Nic vás nenapadá?“

Zavrtěl hlavou a pokusil se odhadnout, čím se zabývají Arabovy ruce pod stolem.

„A co tohle?“ zeptal se Arab, vytáhl igelitový sáček a uhodil jím o stůl. „Je vidět tady na fotce, ale ze skutečné věci možná získáte hmatatelnější dojem.“

Nad Zolou se stáhla mračna. Měl před sebou náhrdelník, který na sobě podle Hectorova vyprávění nosil Marco. Jak se k němu dostali? Lhali, když tvrdili, že Marca nemají ve vazbě? Mají ho přesto někde v záloze?

Zola zaklonil hlavu a pokusil se racionálně uvažovat. Že by to ve skutečnosti bylo východisko? Damoklův meč by se obrátil proti Marcovi?

Vykouzlil na tváři spokojený výraz úlevy a luskl prsty. „Už si vzpomínám. Marco takový nosil na krku.“

Arab poklepal na letáček s hledaným Starkem. „Je to ten stejný náhrdelník, podívejte!“

Zola přikývl. „Moc dobře vím, že nás Marco nenáviděl. Připadali jsme mu moc semknutí a svatouškovští, nikdy se mezi nás nechtěl zařadit. Používá násilí a je nebezpečný. Nemám pravdu?“ řekl a zachytil bratrův pohled. „Vzpomínáš, jak na nás několikrát vytáhl něco ostrého nebo těžkého?“ Pak se otočil ke komisařovi. „Je to hrozné takhle to říct, ale s takovou povahou, jakou má on, by mě nepřekvapilo, kdyby někoho zabil a později by se to snažil použít proti nám.“

Znovu se obrátil ke svému bratrovi. „Co myslíš? Bylo by to možný?“

Odpověděl, ale trochu zdráhavěji a po delší odmlce, než bylo obvyklé. Že by na něho nebylo stoprocentní spolehnutí?

„Jo,“ řekl. „Ale jestli byl nahoře v lese mrtvej chlap, mohlo k tomu dojít různým způsobem. Každopádně je zvláštní, že už tam není, pokud tam teda opravdu byl.“

Zola přikývl a obrátil se k Dánovi. „Nemohly tam po tom člověku, který ho zakopal, zůstat nějaké stopy? Já si osobně myslím, že ho Marco odstranil, aby zakryl zločin, který spáchal.“

Opět ho přerušil Arab. „Tady pan Mørck chlapce viděl. Není moc velký. Pochybuju, že by to dokázal.“

„Hm, možná. Jinak nevím. Je silnější, než vypadá.“

Zola opět pohlédl na plakátek a dostal nový nápad.

„Něco mě napadlo,“ řekl bratrovi. „Marco si v pokoji schovával různé věci. Nedošel bys pro tu krabici, kde měl svoje věci? Třeba by se tam našlo něco, co by pánům pomohlo dostat se dál.“

Bratr se zamračil, ale jen zlehka.

Dělej, ty pitomče, zaimprovizuj trochu, hypnotizoval ho Zola. Ať klidně přinese cokoliv nebo i nic, na tom nezáleží. Jde jen o to, aby získali čas a vzbudili u policistů dojem, že Zola je typ člověka, který v zájmu odhalení pravdy udělá maximum.

Uběhlo šest nebo sedm minut, než se bratr vrátil a hodil jim na stůl ponožku.

„Třeba bude k něčemu dobrá. Našel jsem ji u něj ve skříni.“

Zola pokývl hlavou, dobře to vymyslel. Při posledním výprasku zbili několik chlapců do krve. Tahle musela patřit Samuelovi, teče z něho krev jako z vola i při sebemenším dotyku, ale na tom nezáleží.

Kdo by z ponožky poznal, kdo ji měl naposledy na sobě?

× × ×

„Co si o tom myslíš, Asade? Neuniklo mi, s jakým zájmem sis prohlížel všechno to stříbrné náčiní.“

„Jo, a taky stůl z kafrového dřeva, perské koberce, křišťálové lustry, japonský sekretář, jeho rolexky… o tom hnusným zlatým řetězu kolem krku ani nemluvě.“

„Proklepneme si je, buď klidnej, taky jsem si toho všiml.“

„A ta historka s ponožkou,“ poklepal si na kapsu, kam si ji uložil. „Věříte tomu? Myslíte, že by to byl suvenýr ze Starkovy vraždy?“

Carl se podíval okýnkem ven do krajiny, kde se míhaly čerstvě rozkvetlé stromy. Co si teď počne s Lisbeth? Měl by se do toho pustit a zopakovat si včerejší noc, nebo z toho má vycouvat? Což o to, chuť by byla, ale od rána si na ni vlastně ani nevzpomněl, až teď před deseti minutami. Zamračil se a pohlédl k potemnělé obloze, která stále visela nad krajem. Kdy se konečně spustí ten zpropadený déšť?

„Vážně tomu věříte?“ ozvalo se opět vedle něho.

„Hm,“ řekl a pocítil, jak se mu nepříjemně stáhl žaludek a hrudník, až mu bylo na zvracení. „Já nevím. Ukáže nám to analýza DNA. Teď jde v prvé řadě o to, abysme toho Marca Jamesona našli.“

Několikrát polkl, naklonil se nad volant, aby si trochu ulevil, ale píchání v žaludku se mu přemístilo pod žebra a jako tenisový míček se mu usadilo pod osrdím.

Co to jenom je, pomyslel si a pokusil se soustředit na cestu před sebou.

„Co se děje, Carle?“ dělal si starosti Asad. „Není vám dobře?“

Carl zavrtěl hlavou a snažil se zaostřit. Vrací se mu ta zatracená panická ataka? Nebo je to něco horšího?

Prolétli kolem prodejny SuperBrugsen v Ølstedu a místních pochybných existencí ve Skævinge, Carl se soustředil hlavně na dostatečné okysličování krve a Asad se vytrvale dožadoval řízení.

Když Carl konečně zajel ke krajnici a vytáhl nohy z místa řidiče, ocitli se opět v polích, nad kterými se vznášel pach kravského hnoje. Ale Carl myslel na jediné.

Na Monu.

Za půl hodiny budou zpátky na stanici a dneska je středa.

Monin pravidelný návštěvní den ve zvláštní vazbě.

28 )

René Eriksen se toho nezvykle chladného rána nacházel přesně v 9.25 na třetím terminálu kastrupské příletové haly a čekal.

Měl jasný cíl, a sice donutit Teise Snapa, aby mu vydal jeho curaçaoské akcie. Mělo by to jít hladce, protože veřejný skandál by bylo to poslední, o co by Snap stál, a Eriksen byl připraven ho nešetřit.

Míjely ho hordy spálených Dánů v sandálech a espadrilách, které vítali členové rodiny polibky a máváním dánskými vlaječkami. Kde ten blbec sakra vězí? Snad nevystoupil v Amsterdamu? Nehodil všechno za hlavu a nedal přednost projížďce po kanálech a lívanečkům poffertjes, místo aby se vrátil domů a dal věci do pořádku?

Nebo našel pro akcie, které mu nepatřily, kupce?

Eriksen měl vztek. Proč nevěděl, jestli je onen balíček UPS v pořádku? A pokud nebyl a pokud se Snap neozve, jak potom dopadne celý jeho časový plán?

Zhluboka nabral dech, pokusil se nevnímat další přitroublé a připálené navrátilce z dovolené a pohrával si s klíčky od auta v kapse kalhot.

Nač tu má tvrdnout, když ten zmetek nepřiletěl?

Právě když se chystal obrátit a odejít, objevil se Snap i s manželkou a táhli za sebou zavazadla.

Žena ho spatřila jako první, usmála se a ukázala na něho, ale Snapovi do smíchu nebylo, když uviděl, kam míří prstem.

„Co tady děláš?“ byla jeho první slova.

„Panebože, René, snad na nás nečekáš?“ zeptala se. „To je škoda, žes musel tak dlouho čekat, ale Teisův kufr nevyjel na pás.“ Dloubla do manžela. „Půl hodiny jsi byl bledý jako stěna, brouku, haha.“

Přesunuli se k průchodu do druhého terminálu a René zhurta spustil.

„V tom balíčku, cos mi poslal, žádné akcie nebyly. Kde jsou?“

Snap se zatvářil překvapeně, ba téměř šokovaně, a samozřejmě by měl být překvapený, pokud by akcie do balíčku vložil, jenže vůbec to tak nevypadalo. Kdepak, šokoval ho spíš fakt, že to René tvrdil už teď. Nebo že se tu vůbec ukázal. Že by proto? Asi ano.

„Teď ti nějak nerozumím, René.“ Teis vzal Reného pod paží a odtáhl ho kousek dál od manželky. „Co tím chceš říct? Přece jsi ho ještě nemohl dostat. Čekáš jinou poštu?“

Něco v tónu jeho hlasu znělo falešně. Příliš křečovitě svíral aktovku a celé jeho vzezření bylo jaksi disharmonické.

„Máš mě za vola, Teisi? Myslíš, že nevím, kdo mě včera přepadl?“ Pootočil se a ukázal na náplast přes pohmožděný zátylek. „Jen mi pěkně ukaž, co máš tady v té aktovce?“

Teis vytáhl rukojeť kufru a zavrtěl hlavou. „Pojď, Liso, jdeme. René má asi otřes mozku.“

Jenže René ho chytil za vypasené nadloktí. „Nikam nepůjdeš, dokud mi neukážeš, co máš v té aktovce, ty hajzle.“

Snap se obrátil na manželku. „Nerad bych, abys toho byla svědkem, Liso. Vezmi naše zavazadla domů taxíkem, já si stejně musím ještě něco vyřídit ve městě. Vrátím se večer, drahoušku.“

René jim dopřál polibek na rozloučenou a pokusil se na paní Snapovou přátelsky usmát, ale víc po něm chtít nemohli. Jakmile vycupitala s oběma kufry Samsonite z jejich zorného pole, chystal se spustit.

„Ty jsi ale idiot, René,“ předběhl ho Teis. „Vždyť ti kouká z očí, žes ten balíček ještě nedostal, a cos to blábolil o nějakým přepadení? Hezky mi řekni, co se stalo. Kdo to byl a kde k tomu došlo?“

Tak takhle si to představuje. Hraje si na svatouška a ještě si nad tou napomádovanou hrůzou na hlavě přeleštil svatozář?

„Otevři tu aktovku, Teisi,“ řekl a hmátl po ní. „Chci vidět, cos tam schoval.“

Snap mu ji vytrhl. „Tak na to zapomeň. Nepřeskočilo ti, jak jsi dostal tu ránu do palice? Jdi domů za ženou a dej si na den voraz. Evidentně to máš zapotřebí.“

„Otevři ji, nebo tady ztropím virvál.“

Teis Snap přimhouřil oči a ošklivě se ušklíbl. „Ty a ztropit virvál!? Dovol, abych se zasmál, ty ubohá nicko. Co bys tu chtěl asi tak vykřikovat? Přišels o rozum, René?“

„Otevři ji, nebo tě kopnu do té tvé vypasené holeně.“

Snap odevzdaně zakroutil hlavou a podal mu diplomatku.

V tu chvíli Renému došlo, že první kolo prohrál, přesto ale rozepnul zip a zanořil ruku mezi křížovky, časopisy a výtisk novin Financial Times.

Svatá prostoto, tak proto Teis tak nezvykle dlouho čekal na zavazadlo, dokud se konečně neobjevilo. Šlo o ten kufr, který teď jeho žena veze do Karrebæksminde a který nechtěl přenechat v opatrování přepravní společnosti Novia.

Jak to, že ho to nenapadlo?

„V tom případě máš dvě možnosti, Teisi. Buď nelžeš a akcie mi doručí, nebo lžeš a tvoje drahá Lisa převáží velmi zajímavý obsah ve vašich kufrech. Pokud platí to druhé, radil bych ti, abys mi akcie neprodleně vydal, jinak půjdu na policii a oznámím to.“

Snap nevypadal, že je skutečně otřesený, ale byl. René znal své Pappenheimské.

Otočil se na podpatku a pohlédl na hodinky. Bylo 10.10.

Den sotva začal.

29 )

„Už je vám líp, Carle?“ zeptal se Asad, který se opíral ramenem o veřeje.

„Trochu,“ odvětil mdle Carl.

„Nedal byste si šálek čaje?“

Carl čistě instinktivně ucukl. „Ehm, ne, díky.“ Zavrtěl hlavou. „Mně už není pomoci, ale Rose by si možná dala, ne?“

V sebeobraně před sebe napřáhla obě ruce a zhnusený výraz v její tváři jasně napovídal, že by do sebe radši obrátila na ex litr rybího tuku.

„Radši poslouchejte,“ povytáhla jedno obočí. Aha, chystá se je náležitě poučit. „Dostala jsem zprávu od přepravní firmy Maersk ohledně těch kontejnerů v Kaliningradu, který jsme identifikovali na Anweilerově pohlednici. Tak to sedí. Datování souhlasí, zrovna je přeložili na nábřeží, aby je mohli vybrat. A podle techniků snímek nikdo neupravoval, takže Anweiler je nevinný, jak celou dobu tvrdím. Konec případu.“

V Asadově fyziognomii došlo k mírné proměně. Sice měl nadále zkřivenou jednu polovinu obličeje, ale tentokrát jaksi v protilehlém směru. Zjevně zadržoval dech a spodní ret úplně vtáhl do jednoho koutku úst. Ten chlap se nemohl udržet smíchy.

„Neruším, Asade? Co tam tak stojíš a směješ se pod fousy? Vyšťoural jsi něco na tu Zolovu bandu?“

„Ne, Carle, bohužel nic. V lucemburském obchodním rejstříku je zapsaná jako importní a exportní firma, podle mě zcela legální, a řádně tam odvádí daně. Z toho, co jsem se dočetl, přiznal za rok 2010 zdanitelný příjem dva a půl milionu dánských korun.“

„Hm, a kolika lidem z toho vyplácí mzdu? Moc jich být nemůže, co myslíš?“

Pokrčil rameny. „Podle mýho to jsou kriminální živly. Ještě jsem s nima neskončil.“

„No a čemu se teda směješ?“ ozvala se Rose.

„Ech, to byla jen taková hloupost, vtip týdne, neříká se to tak? Rose, speciálně ty to oceníš. Právě jsem se doslechl, že Sverra Anweilera zadrželi ve Flensborgu. Měli v autobuse narvaných padesát kilo hašiše, takže skončil zase za mřížema. Padesát kilo omamných látek, no co byste tomu řekli, není to vtipný? Dostane nejmíň deset let, takže by udělal líp, kdyby zůstal v tom svým Kaliningradu, jestli chcete něco vědět, haha.“

Carl svraštil čelo a pohlédl na Rose. Asi sotva by si přála takový konec.

„Ach tak. V tom případě mě přešla chuť vám napsat dodatek k hlášení,“ povzdychla si. „Jinak jsem vyhlásila pátrání po Marcu Jamesonovi,“ pronesla suše. „Možná by se hodila nějaká novější fotografie, než je ta, co jste dostal v Kregme, Carle. Je mu na ní sedm, i když si dovedu představit, že s novější fotkou pro kluka s takovým zázemím se nikdo neobtěžoval.“

Hodila snímek Carlovi pod nos a měla pravdu. Byl jim víc ke škodě než k užitku.

„No jo, Rose, je to tak, tak se toho drž. Možná bys mohla využít své nově nabyté zkušenosti z vyšetřování od domu k domu a poohlédnout se v oblasti, kde byl Marco viděn. Navrhuju, abys pročesala okolí knihovny v Dag Hammarskjölds Allé a možná se vydala i k obchodní čtvrti mezi ulicemi Classensgade, Nordre Frihavnsgade a náměstím Triangl a do přilehlých oblastí. Zeptej se prodejců, jestli ho tam nezahlídli. Máme jméno i fotografii, i když není nejkvalitnější. Nespěchej, jen tak se člověk ve většině případů dobere nějakého výsledku.“

Ani se nepohnula, jako by sbírala síly k masivnímu protestu, ale najednou se uvolnila a napjaté svaly ve tváři vystřídal téměř radostný úsměv.

„Fajn, máte štěstí, že zbožňuju procházky v dešti. Ale taky pro vás mám jeden drobný úkol. Zatímco jste byli pryč, seshora nám vzkázali…“ pokračovala nerušeně, „že se máte hlásit u Bjørna, Carle. Mám vám to vyřídit. Gordon si na vás stěžoval.“

Dvě otravné mouchy jednou ranou, napadlo ho, když zahlédl paní Sørensenovou, jak zavírá dveře od kanceláře Larse Bjørna. Mumie vystoupila z hrobky a horor začíná. Kývl paní Sørensenové na pozdrav a přidal k tomu ten nejvlezlejší úsměv, jakého byl schopen. Na oplátku se mu podle očekávání dostalo jen staropanensky upjaté a přezíravé reakce.

Na kurz asertivity, o kterém kdysi tolik básnila, nějak fofrem zapomněla, pomyslel si.

„Nepřehánějí to tam vevnitř trochu?“ zeptal se a ukázal na Bjørnovy dveře, ačkoliv z babizniných sevřených rtů neočekával sebemenší odezvu.

Přimhouřila jedno oko a nad druhým zvedla obočí. Zareagovala klasicky.

„No, každopádně jsem se díky nastalým změnám nezačala o nic míň těšit do důchodu,“ odpověděla.

Nesporně překvapivé prohlášení. Copak se s vlčicí Ilsou z oddělení A dostali tak daleko, že by se spolu mohli na něčem shodnout?

„Kdyby si ten pacholek uvnitř nechal aspoň tu školní kravatu a chodil slušně oblečený, ale to ho ani nenapadne.“

Pacholek? To myslela Larse Bjørna?

Zakoulela očima. Tak strašlivého opovržení jsou schopny jen pubertální dívenky. Rozdíl spočíval pouze v tom, že se jí přitom podařilo působit ještě smutněji než obvykle.

„Víte o tom s Jacobsenem?“

Poněkud váhavě přikývl. „Jo, viděli jsme ho s Asadem předevčírem v Královské nemocnici. Nevíte, jestli není nemocný?“

„Proboha, to ne,“ zarazila se, možná šokovaná svým sentimentálním výlevem. „Ne, není. Jde o jeho ženu, Marthu,“ hlesla tiše. „Chodí na radiologii na ozařování. Určitě tam byl kvůli ní, aby ji podpořil.“

Marcusova žena se jmenuje Martha? To je zvláštní. Mar a Mar, jako duo provazochodců v cirkuse nebo komická dvojice z éry němého filmu.

„To je mi líto. Nevíte, jestli je to vážné?“ zeptal se.

Přikývla.

Carl si představil Marcusovu ženu. Byla drobná, atraktivní, vždycky sršela energií. Ten typ, o kterém by člověk řekl, že ji nic nerozhází.

„Znáte se?“

„Ne, neznáme, ale znám Marcuse a ten mi kurva chybí,“ odtušila s hromadou složek přitisknutou na beztak plochém poprsí.

Carlovi spadla čelist. Paní Sørensenová mluví sprostě?! A cítí něco k živé bytosti, která není kočka. Jaké biblické zjevení.

Vtom se otevřely dveře od Bjørnovy komnaty a vysunuly se odtud Gordonovy dlouhé končetiny, klátící se jako třtina ve větru.

„Cos mu to nakukal, ty troubo?“

Jen se usmíval. Zjevně takhle instinktivně reaguje v jakékoliv situaci.

Carl se kolem něho vmáčkl dovnitř a ztěžka dosedl naproti Bjørnovi.

„No,“ zahájil Carl, aby mohl udávat tempo rozhovoru. „Uznávám, že jsem na toho blbečka zařval. A není divu, když se s Rose oddávali činnosti, která se dá popsat slovem na tři písmena a jedno z nich je, aspoň podle mé zkušenosti, poměrně málo používaná souhláska. Takže ano, s radostí přiznávám, že ty chodící štafle nemůžu ani vystát, a navíc už ho u sebe dole nechci vidět.“

Bylo to k vzteku, ale Carlův výlev neudělal na dosazeného šéfa mordparty žádný dojem, takže na něho klidně mohl vypálit i zbytek. Stejně to je ten typ člověka, co tu už z povahy věci jen sedí a čeká na další urážku.

„A pak bych taky rád, Larsi, abys mi do oddělení Q nestrkal prsty. Funguje fantasticky, tak jak je, a vzhledem k tomu, že sis ho v nějakém světlém okamžiku kupodivu vymyslel ty sám, měl bys uznat, že se věci ujali schopnější. Takže se prosím nic měnit nebude, pane policejní inspektore. A pro dnešek se poděkuju!“

Vzepřel se na opěrkách židle do stoje a přejel prstem po Bjørnově psacím stole. Uznale pokývl nad chybějící vrstvou prachu, tolik typickou pro šťastné dny s Marcusem, a zamířil ke dveřím.

S rukou na klice se mu dostalo tak klidné a přesně mířené reakce, až to zabolelo.

„Gordon je na cestě na oddělení Q. Bude dělat spojku a každý den mi podá hlášení, na čem pracujete, s jakým pokrokem v příslušných případech počítáte a dále jaké máte výdaje. A nakonec bych si přál, aby se zúčastnil výslechu Reného E. Eriksena na ministerstvu. Je to jasný?“

Na Carla dopadla plnou vahou únava. Nasál do sebe vše negativní, co se v této místnosti nacházelo, a uložil si to na těžko přístupném místě. Ten pocit se mu rozložil dokonce i do nohou, které mu ztěžkly jako olovo.

Začal zhluboka dýchat a pokoušel se o chytrý protitah nějakou výstižnou poznámkou. Marně hledal východisko, kterým by udělal na šéfa dojem a kterému by se nedalo nic vytknout. Jenže se cítil úplně prázdný, mohl se zahryznout akorát tak do špatné karmy, a tak raději mlčel.

Udělalo se mu příliš zle, než aby odporoval.

Krucinál, jak mu ten Marcus chybí.

„Nejdřív se pokus zjistit, jestli mezi Zolou a Williamem Starkem není nějaká spojitost, Asade. Zola se Starkem, jak víme, oba poměrně často cestovali, třeba v tom najdeme nějakou shodu. Nekoupil od něj Stark někdy něco nebo nenašlo se něco u něj doma, co by eventuálně mohlo pocházet od Zoly? Třeba nějaký účty? Starka může ke Kregme nebo Frederiksværku poutat nějaká minulost. Však víš, co máš hledat. Já zařídím, aby někdo pořádně prohledal ten hrob v Kregme. A pak bys případně mohl, když už se tím stejně budeš zabývat, poodhalit pozadí těch Zolových obvinění z vraždy, která se vztahují na Marca. Zjisti, kam ten kluk chodil do školy a jestli nedělal problémy. A místních se zeptej, jestli se někdy k něčemu nepřipletl, k nějakému násilí nebo jiné formě kriminality.“

„Můžu si vzít auto? Do Kregme je to docela daleko.“

„Jaký auto? Nemyslel jsem to tak, že tam máš jezdit. Pár telefonátů na místní služebnu a do školy bohatě postačí.“

Asad přikývl. „Sedl jste mi na lep jako velbloud, kterýmu slíbí za ženu dromedára…“

Plácal se do stehen a hýkal smíchy.

Carl nechápal.

Cestou dolů po schodech minul první patro a ani si toho nevšiml.

Předpokládal, že analýza DNA z nalezených vlasů a podrobná technická analýza hrobu v křoví stěží povede k něčemu jinému než k tomu, že se s jistotou dozvědí, jestli tam William Stark skutečně ležel. Hmatatelné důkazy, jako jsou poznámky s usvědčujícími informacemi, lístky z čistírny označené datem, nedopalky cigaret se vzorkem DNA, otisk stopy a tak podobně, patří především do špatných detektivek. A kdyby prozřetelnost nakrásně nějaký takový důkazní materiál na místě činu zanechala, vlivem času a proměnlivých povětrnostních podmínek by už stejně dávno zvětral. Tak k čemu nějaká analýza ohledání místa činu?

Navíc Carlovi napovídal instinkt, že Starkovo tělo tam opravdu bylo. Kudy se tedy za takového předpokladu vydat?

Musejí najít toho chlapce, to zaprvé. Vyhlásili po něm pátrání, byť s nedostatečným popisem a špatnou fotografií, ale přesto. Chlapec, který se potuluje po ulici sám, není úplně obvyklý zjev. Malí přistěhovalci chodí vždy ve skupině, ty je vidět všude, ale Carl věděl, že kluk, který chodí do knihovny a čte, vleze na policejní stanici a za neexistujícího kamaráda ohlásí zločin a ještě ke všemu uteče z domova, kde má všechno pod palcem jistý Zola, zkrátka že takový kluk se naučil spoléhat jen sám na sebe.

Tenhle profil osobnosti bych milerád probral s Monou, pomyslel si smutně a představil si, jak na něho odněkud z druhého patra volá svým krásným altem.

Nakrčil obočí. Srdce najednou jako by mu přeskočilo pár tepů. Sice to přímo nebolelo, ale zatočila se mu hlava a hmátl do vzduchu ve snaze najít pevný bod a opřít se o stěnu vedle schodiště.

Zatraceně, aby mě tak někdo viděl. Proč se mi to musí stát zrovna na nejfrekventovanějším místě celé policejní budovy, pomyslel si a svezl se po stěně dolů, až kostrčí narazil na schod.

Rozdýchej to, ale pomalu, říkal si, jenže v hlavě se mu pořád dokola honily všechny možné myšlenky spojené s Monou jako ve zlém snu, ve kterém se nedalo nic zastavit ani s něčím začít.

Co se to s ní vlastně poslední dobou stalo? Dala se dohromady s dalšími psychology a byla k zastižení jen přes sekretářku. To je jí nějaký klient milejší než prohodit pár slov s Carlem? A co tím ta sekretářka myslela, že u ní byl někdo jiný než klient? Když to nebyl klient, tak kdo teda, sakra? Byla mu snad nevěrná v pracovní době? Stal se jí psací stůl oltářem lásky, jako pro Gordona a Rose? Vzrušovalo ji to víc, než když s ním…

Carl si otřel zpocené čelo. Ucítil pach smrti a rozkladu. Všechno směřovalo k jedinému. Má doma ochrnutého Hardyho. Hardyho, který pláče, když slyší ozvěnu výstřelů v baráku na Amageru.

„Krucinál fagot,“ procedil nahlas mezi zuby a pokusil se vstát.

Než se s Monou setkal a měl v úmyslu požádat ji o ruku, třásl se po celém těle. Ale proč se neroztřásl po tom nešťastném setkání? Nebylo s ním něco v pořádku? Nebo mu to v mezičase došlo?

Silně ho zabolelo na prsou. Zavřel oči a pokusil se soustředit. Nepřesunula se mu bolest do levého nadloktí? Ne, bohudíky ne, tak to nebude krevní sraženina.

Seber se, ty pitomče, domlouval si. Žádnou trombózu nemáš. Ale stále se nemohl zbavit toho nepříjemného pocitu.

Co když měla Mona pravdu, napadlo ho. Že spolu jen spali? V podstatě by se to tak dalo říct, ve skutečnosti to tak nějak bylo, tedy čistě statisticky vzato, ale on to tak rozhodně nevnímal. A jestli ona ano, tak proč o to nestála, lepší něco než nic, ne? Proč tvrdila, že si sebe navzájem nevybrali, když to nebyla pravda? Nepočkal si snad na ni, zatímco byla několik měsíců v Africe s Lékaři bez hranic? Proč hergot fix nevytáhl ten prstýnek, dokud byl ještě čas?

Zhluboka se nadechl, opřel se rukama o kolena a zpola se narovnal. Pokoušely se o něj mdloby, ale pancíř, který mu svíral hrudník, trochu povolil a bolest se stala téměř příjemnou, asi jako zanícená záděra, kterou člověk nemůže nechat na pokoji. Mírná bolest, která mu napovídala, že je naživu a mohl by se úplně narovnat a pokračovat.

A najednou na všechny tělesné pocity zapomněl.

Došlo mu, jak to všechno je.

Jeho pocity se týkaly těla a s hlavou, kam patřily, neměly nic společného. O to tu šlo.

Jako by ochladl a znecitlivěl. Hardyho boj u něj doma se stal rutinní záležitostí, nečekaný odchod Marcuse Jacobsena v něm nevyvolal skutečnou reakci. Proč ho to nerozčílilo nebo nezdrtilo? Proč nevyletěl z kůže, když Mona ve vteřině zničila, co mezi nimi bylo? Zničila jeho životní okamžik, kdy ji chtěl požádat o ruku a nabídnout jí to, po čem podle jeho názoru všechny ženy touží. A proč se nedovedl pořádně ohradit, když Rose souložila v kanceláři? Proč při výslechu odpadal? Je mu snad už všechno jedno, nebo v tom vězí něco jiného, nad čím nemá kontrolu?

Nebo byl takový odjakživa?

To bude ono. Pochybuje o sobě.

Zatraceně, kolikrát o tom slyšel lidi za ty roky tlachat. Zlatý důl pro psychoanalytiky, nejlepší zbraň kancelářských despotů, univerzální medicína kurzů osobního rozvoje: příliš o sobě pochybujete.

Carl se nahrbil a chytil se za bedra, aby se protáhl a získanou špetku sil využil k alespoň trochu normálnímu pohybu.

Podíval se vzhůru do nekonečně se tvářícího prostoru točitého schodiště a rozhodl se nechat Laursena na pokoji. Proč by se namáhal lézt do horního patra? William Stark v tom hrobě byl. Stačí poslat vlasy technikům a nechat je, ať udělají zbytek. To je úkol pro Rose, protože jemu se chce zase jen zpátky dolů a hodit si nohy na stůl. Jeden záchvat strachu za den se dá skousnout. Dva už si žádají kafe a cigáro.

Couvl o tři kroky zpět na odpočívadlo ve druhém patře a málem se srazil s Monou.

Civěl jako puk s otevřenou pusou, bylo to k vzteku. Nezaslechl předtím cestou nahoru její hlas? Vždyť ho mohla vidět, jak se tu vozí nahoru a dolu po stěnách schodiště.

Do háje zelenýho.

„Ahoj Mono,“ řekl tak netečně, jak jen mu to visící čelist dovolila. „Jdeš vedle do vězení?“

„Ahoj Carle, jsi nějaký pobledlý, je všechno v pořádku?“

Přikývl. „Mám jen trochu napilno. Však víš, ve sklepě máme omezený přístup ke světlu, haha. Ale koupil jsem si samoopalovák.“

Fakt idiotská poznámka.

„Ne, právě se odtamtud vracím,“ odpověděla konečně na jeho dotaz. „Při rozhovoru s tím hrubiánem se mě musel zastat vedoucí oddělení dozorců. Je to nepolepšitelnej psychopat, co nemá žádný hranice. A nechtěla jsem, aby mě zase osahával jako posledně.“

Pokývl hlavou. Nebylo divu, že to zkusil, když je tak k nakousnutí.

Zamračila se. V obličeji se jí udělaly jemné vrásky, kterých si dřív nevšiml. Když se otočila ke světlu, najednou bylo vidět, jak se jí uvolnila kůže na krku, a její rysy se na okamžik zdály být neuchopitelné. Nevypadala staře, jen znenadání tak nevysvětlitelně zestárla, a on si toho vůbec nevšiml.

„Jsi v pohodě, Mono?“ zeptal se opatrně.

Hořce se usmála, ale dál se nedostali, protože ho letmo pohladila po tváři, omluvila se, že spěchá, a klapot jejích vysokých podpatků se vytratil v labyrintu policejní budovy.

Carl zůstal na místě, i když kolem něho proudili kolegové s jízlivými poznámkami a špatně skrývanou škodolibou radostí.

Nejzávažnější jsou ty otázky, které se člověk zdráhá vyslovit, a právě ty teď v Carlovi probublávaly na povrch jako jedovaté plyny.

Bylo evidentní, že by ho radši nebyla potkala. Jako by si byla jistější, když se od něho držela dál. Snad proto, že jí v jeho přítomnosti nebylo dobře, nebo proto, že jí nebylo dobře už předem ze sebe samé, a ona si to nechtěla v jeho přítomnosti připomínat?

Najednou se cítila stará a on ji brzdil v okamžiku, kdy si musí pospíšit se seberealizací, dřív než bude pozdě? To je ten problém? Nebo pro ni jen nebyl dostatečně přitažlivý? Nebo to bylo něco konkrétnějšího, protože došlo na jeho rozvod s Viggou? Příliš se jí přiblížil? Čekala, že se o ni bude ucházet, a chtěla tomu předejít?

Zavrtěl hlavou. Tyhle myšlenky nikam nevedly.

Společná budoucnost s Monou vypadala definitivně bledě.

Vtom mu zazvonil telefon.

„Za půl druhé hodiny máte schůzku s Reném E. Eriksenem u něj v kanceláři,“ řekla Rose.

„Tak to sotva, Asad nemůže a já…“

„Asi jste mi nerozuměl. Máte tam zajít s Gordonem. Vy jste s Bjørnem nemluvil?“

Proboha. Copak to dneska neskončí?

„A taky mě požádala vaše bývalá žena, abych vám připomněla, že jste se na něčem domluvili a že máte jednou týdně navštívit její máti. Prý jste už pět neděl ve skluzu, takže jestli za ní nezajdete hned dneska odpoledne, tak jí dlužíte pět tisíc a ona si pro ně večer přijde. Už prý matce volala a řekla jí, že jste na cestě. Ale to byste mohl stihnout, za půl druhé hodiny do Bagsværdu a zpátky na ministerstvo, to podle mě dáte. Já se mezitím postarám, aby byl Gordon na fleku, až tam dorazíte.“

Carl dvakrát naprázdno polkl.

„Co to tady vyvádíš? Vypadáš jako zombie, Carle, jsi bílej jako stěna,“ ozvalo se shora ze schodů. Byl to Laursen v celé své kuchařské parádě, opásaný zástěrou.

Jak mu to má vysvětlit, když ho každou vteřinou očekává bývalá tchyně, paní Karla Margretha Alsingová, v domově Bakkegårdenu a už se ho nemůže dočkat?

„Panebože, ještě že jdete,“ zaradoval se lapiduch na oddělení dementních pacientů. „Museli jsme ji přestěhovat, protože kouřila a chytla jí od toho peřina. Všechno má ohořelé, fakt všechno. Kdybyste viděl ty tapety. Jsou černý jak bota.“

Na okamžik otevřel dveře do starého pokoje. Nezbylo tam téměř nic použitelného.

„Flirtovala s hasiči, takže se k hašení málem nedostali. Měla na sobě jen spodní kalhotky, nic víc, nutno dodat.“

Carl si povzdechl. Má přesně pětadvacet minut, než se bude muset vydat zpět. Takového času.

„Snad se vám zatím podařilo ji přiobléct,“ pokusil se o úsměv.

Přikývl, o to se postaral. Možná proto vypadal tak strhaně a rychle se klidil pryč, když hosta doprovodil na místo.

„Nesmíte kouřit na pokoji, Karlo,“ zabědoval ošetřovatel. „Vždyť víte, aby to zase nedopadlo špatně. Kouřit můžete jen na zahradě, tak buďte tak hodná a típněte to, nebo vám ty cigarety zabavíme,“ rozloučil se. Neříká jí to dnes už nejmíň podvacáté?

„Ahoj, drahouši,“ pronesla, jako by si Carl odskočil sotva na pět minut. Královna kodaňského nočního života ho přijala v draze pořízeném, dnes však prošoupaném kimonu. Loktem se bořila do opěrky křesla a z natažených prstů jí volně visela cigareta. Vychutnávala si ji nonšalantním způsobem, jakým všechny postarší dámy s přemrštěným povědomím o svém sociálním statusu s oblibou provádějí rituál kouření. Nezvedala ruku k ústům, ale hlavou se nakláněla k napřažené cigaretě. Dlouze a s rozkoší potahovala krvavě rudými rty, než se k němu opět obrátila, zahalená v modrošedém oblaku nikotinového kouře.

„Jsem tu dneska jenom na skok, chvátám zpátky do města. Za pětadvacet minut musím frčet, ale pověz mi, jak se máš, Karlo?“ zeptal se a čekal nekonečnou litanii o novém pokoji, nábytku, který by jí, ruku na srdce, ani ve snu nenapadlo si někdy pořídit.

„Nóóó,“ protahovala odpověď pod ztěžklými víčky. „Vede se mi vcelku dobře, jen mám děsně vyschlou číču.“

Carl pohlédl na hodinky. Zbývalo nekonečných čtrnáct set vteřin.

30 )

Vzhledem k okolnostem se měl Marco dobře. Většinu dne proseděl ve své skrýši na staveništi, na hlavě měl pracovní helmu, kterou si přivlastnil, a čekal.

Konečně se zbavil svého tíživého vědění. Policista Carl Mørck dostal zpět svou peněženku, a pokud proběhlo vše, jak doufal, našel v ní Marcův vzkaz a policie teď už ví, že Williama Starka zabil Zola, a zná místo, kde ho zakopal.

Kdyby se po celém staveništi nepohybovali řemeslníci a on by neriskoval, že bude odhalen, a kdyby po něm nepásly nejhorší kriminální živly ve městě, seděl by si tu s klidem v duši a užíval by si prvotřídního rozhledu z třetího patra rozestavěné budovy.

Za ním se ozývaly výkřiky z atrakcí v Tivoli. I navzdory podmračenému počasí se lidé plní života s chutí bavili. Kopali nohama v osmdesátimetrové výšce na nejvyšším kolotoči světa nebo se rozhodli pro volný pád ze Zlaté věže. Děti jako on se tam měly báječně, zkoušely, kam až mohou zajít, jak velkou mají odvahu. Marco nic takového nepotřeboval.

V jeho životě bylo výzev až až.

Rodinný klan byla jedna věc, ale ten znal. Jenže jak se vyrovnat s neznámými protivníky? S těmi, kteří ho viděli oknem a které od posil, připravených Marca okamžitě polapit, oddělovalo jen pár tlačítek mobilního telefonu?

Věděl, že jestli ho chytí, bude ho to stát život. Jestli je mu jich tolik na stopě, přijde to Zolovi draho. A pokud si Zola dovolil tak velký výdaj, mermomocí se chce ujistit, že ho Marco nebude dál ohrožovat. Situace je vážná, a jestli byla v Kregme policie, je pozdě prosit o smír. Kostky jsou vrženy. Vroucně doufal, že je policie zatkla.

Vjezdem z Radničního náměstí přiváželi toho dne už nejméně dvacátý náklad betonových tvárnic a oceli. Ocelová konstrukce směrem na bulvár H. Ch. Andersena a k Tivoli už získávala konečný tvar a již nyní se budovalo páté patro nad hrubou stavbou, která byla původně Domem průmyslu. Proto se Marco zdržoval v nejzazším koutě patra směrem k ulici Vesterbrogade, protože tady se tento týden pracovalo nejméně.

Když stavbaři odešli domů, vylezl jako jezevec ze své nory do přední části budovy a sledoval dění na náměstí před radnicí. Měl odsud skvělý výhled na místo, kde Zolova dodávka vyzvedávala ostatní.

Políra ve žluté reflexní vestě si všiml, až když stál téměř u něho, protože hluk jeřábu, který zvedal mřížové konstrukce nad budovu, přehlušil zvuk jeho kroků.

„Hej, ty tam! Jak ses sem dostal?!“ zaburácel mužský hlas betonovou budovou. „To je tvoje, ta knížka a pár dalších věcí u výtahové šachty?“

Marco zavrtěl hlavou. „Ne. Jsem tu s tátou. Já vím, že sem nahoru nesmím. Už jdu dolů, promiňte. Jen jsem neodolal tomu výhledu.“

Chlap se mu zahleděl na helmu, trochu se zamračil, ale pokývl hlavou. Asi si nedovedl představit, že by ta knížka patřila takovému klukovi, jako je on. „Vyřiď tátovi, že za to je vyhazov, tahat si rodinu na plac, jasný!?“

„Ano, vyřídím. A ještě jednou se omlouvám,“ řekl Marco a cítil polírovy oči v zádech, dokud nedošel ke schodům. Tenhle chlap už mě tu rozhodně nesmí nikdy zmerčit, říkal si a kýval na pozdrav všem dělníkům, kterým cestou dolů vběhl do rány.

Nesmím kolem hlídače, říkal si a namířil si to přes celé spodní patro do rohu k restauraci s tím podivným názvem Hereford Beefstouw. Schoval si helmu za hromadu palet, jak byl zvyklý, a přelezl přes plot jako veverka.

Když se ocitl v dešti na ulici, bylo něco po třetí hodině. Takže dodávku dnes z výšky neuvidí, ale bohudíky ho ten hlídací pes nahoře objevil dostatečně brzo, takže mu nehrozí nebezpečí, že se potká se členy rodinného gangu, kteří budou za dvě hodiny postávat opodál, aby je dodávka naložila a odvezla.

Jenže v tom se Marco přepočítal. Ještě ani nepřešel po přechodu v ulici Jernbanegade na druhou stranu ulice, když se nad proudem cyklistů v nepromokavých oblečcích a zacákaných chodců, mířících domů, rozlehl výkřik.

„Murderer!“ zavolal někdo anglicky. Nemohl se přeslechnout a navíc ten hlas znal.

Zastavil se uprostřed přechodu a snažil se zjistit, kde Miryam je.

„Konečně víme, proč tě všichni hledáme. Chris nám to prozradil, jsi vrah!“ rozkřičela se.

Marco se rozhlížel po kolemjdoucích. Polovina si ho zle přeměřovala, druhá polovina se otáčela k hromadě kol odstavených před divadlem Dagmar Teatret.

Objevil ji v zástupu lidí pod stříškou u plakátu zvoucího na premiéru filmu Strom života. Vlasy smáčené deštěm se jí lepily na tváře, šaty měla promoklé a z očí jí jasně čišela směsice zklamání, nenávisti a strachu.

Marco vstoupil do vozovky u obrubníku a rozhlédl se. Je tu sama?

„Rozhlížíš se po ostatních, ty srabe, ale já jsem tady sama. A stejně tě dostanou, ty vrahu!“ Otočila se k zástupu, sepjala ruce a přitiskla si lokty k tělu. Byla očividně strašlivě unavená, musela být na ulici už dlouhé hodiny a Marco věděl, že ji bolest v noze dohání k šílenství.

„To se tu nenajde nikdo, kdo by ho zadržel? Zabil člověka. Dělejte, pomozte mi!“ křičela, ale když ji lidé uviděli, nikdo ji nebral vážně.

Marco byl v šoku. Třemi skoky přeběhl chodník a chytil ji za ramena. „Nic jsem neudělal, vždyť mě znáš. To Zola, ten to byl, Miryam.“

Jenže slovy nic nezmohl. Na nic takového by si ani nedovolila pomyslet. „POSLOUCHEJ MĚ, HERGOT!“ zakřičel a zatřásl s ní. „To já jsem policii požádal, aby k vám zajeli. Copak nechápeš, jak to je?“

Miryam se mu vysmekla. Z výrazu jejího obličeje vyčetl, že jí ublížil. „Vrahu,“ zašeptala tentokrát tiše. „Podle policajtů chceš svalit vinu za vraždu na Zolu. Utekl jsi od nás a zradil nás. Vrazil jsi svýmu dobrodinci i nám všem kudlu do zad.“

Marco zavrtěl hlavou a cítil, jak se mu v koutcích očí hromadí slzy. Vážně tomu věří? To jim Zola nakukal? Ten hajzl.

„Miryam, za to, že jsi chromá, může Zola. Tu nehodu, která se ti stala, naaranžoval on, je ti jasný…“

Ruku, která ho udeřila, neviděl, ale zmocnila se ho beznaděj z její zrady. Bolelo ho to víc než štípající tvář.

Osušil si oči a chtěl ji pohladit po tváři a rozloučit se, ale všiml si, jak jí náhle zaplály oči, které upírala kamsi za jeho záda.

Instinktivně se otočil a uviděl Pica s velkou náplastí přes čelist, jak se proplétá davem, zručně odstrkuje lidi a nehodlá Marca spustit z očí.

Marco okamžitě zareagoval, přiskočil k dívce, která právě zvedala jízdní kolo do stojanu, a hrubě ji odstrčil, takže spadla na řadu odstavených kol. Když se zmocnil jejího kola, omluvil se.

Vmžiku byl v sedle a prokličkoval mezi rozzlobenými chodci a vjel do vozovky dřív, než se dívka rozkřičela. Jenže Pico to předvídal, vběhl doprostřed silnice a chmatal po něm.

Marco slyšel, jak mu supí v zádech, ale neslyšné kroky za sebou nevnímal. Pronásledovaly ho dlouhé a rychlé nohy v teniskách Adidas a lidé se zastavovali a sledovali honičku z bezpečí chodníků. Bez hlesu a ochoty zasáhnout.

Marco trhl řídítky, přehoupl se předním kolem přes obrubník, projel kolem reklamního sloupu a uháněl přes náměstí, které bylo díky vozíkům párkařů, kavárně pod širým nebem a spoustě slunečníků poseto různými nástrahami a hemžilo se to tam jako v mraveništi. Mířil směrem k pestrobarevné budově kina Palads.

Slyšel, jak Pico volá: „Zastav, Marco, nic ti neuděláme, chceme se s tebou dohodnout.“

Kdepak dohodnout, místo kola by ho svázali do kozelce a za deset minut by ho šoupli do dodávky. Ať si trhnou!

Marco svíral řídítka a šlapal do pedálů, co mu síly stačily, a Pico si za ním prorážel cestu mezi lidmi. Těsně za Marcem vykřikla nějaká paní, kterou Pico srazil k zemi, a to bylo zlé.

„Zbláznil ses?“ zaječel někdo na Marca a kdosi jiný se mu pokusil vrazit špičku deštníku do drátů předního kola.

Najednou se před ním objevil Romeo s ohnivě rudou popáleninou na tváři. Stál s rozpaženýma rukama na kraji náměstí mezi cyklistickými stojany, připraven se obětovat a skočit Marcovi rovnou pod kola.

V lidském životě má čas největší význam v okamžiku, kdy už se ho moc nedostává. Teprve tehdy si lidé uvědomují jednotlivé vteřiny a právě tak se teď vedlo i Marcovi.

Hned za Romeem byla ulice, po které proudily autobusy a auta, a Picovi za sebou unikal jen o vlásek. Co teď? Najede přímo na Romea a strhne ho s sebou, nebo má radši vrazit předním kolem rovnou do stojanů? Protože když to udělá, přeletí přes řídítka a spadne pod autobus. Ale koneckonců proč ne? Aspoň to bude mít rychle za sebou, pomyslel si ve zlomku vyměřeného času s křečovitým výrazem ve tváři a slzami tekoucími proudem.

„Pomoc!“ zavolal, až se mu vrátila ozvěna odražená od okolních budov a mokré obličeje smáčené deštěm se po něm ohlédly, jak si do krve odřel kotníky o pedály a řetězy odstavených kol a pak se i s bicyklem vrhl krkolomným saltem do silnice.

Lidé za ním řvali hrůzou a těsně před ním se ozvalo skřípění brzd a kvílení pneumatik. Pak ucítil silnou ránu a byl pryč.

„Slyšíš mě?“ zeptal se hlas, který Marco nepoznával, ale dokázal ho vnímat. Opatrně přikývl, ale neodvažoval se naplno otevřít oči. Teprve když ho někdo pohladil po tváři a zeptal se, jak se jmenuje, vrátil se do reality.

„Jmenuju se Marco,“ slyšel sám sebe z velké dálky. „Marco Jameson.“

„Rozumíš dánsky?“

Cítil, jak se usmál, a zároveň přikývl. Pak otevřel oči a pohlédl do milého, ale vážného obličeje. Neřekl právě své jméno?

„Cítíš nohy, Marco?“

Přikývl. Cítil je. To nebylo dobré.

„Kde tě bolí?“

Na to nedovedl odpovědět. Za zády řidiče sanitky totiž stál Romeo a díval se přímo na něj.

„To je můj brácha,“ řekl Romeo. „My se o něho postaráme. Náš táta je doktor. Za chvilku je tu.“

Marco úpěnlivě prosil očima svého zachránce a vrtěl hlavou. „To není pravda,“ zašeptal.

Záchranář přikývl. „Aha. Ale podle mě bysme ho měli pořádně vyšetřit. Rentgen nikdy neuškodí.“

„Díky,“ zašeptal Marco. „To byla jeho vina, že k tomu došlo. Jmenuje se Romeo, a prosím vám, zavolejte policii, protože mě chce zabít.“

„Policie přijede každou chvíli, Marco, jen klid, tak hrozné to snad nebude, co říkáš? Lidi říkali, že to byla nehoda. Pořádně ses nerozhlédl, Marco,“ pravil saniťák v kruhu přikyvujících čumilů.

A Romeo zmizel.

„Určitě jsem v pořádku,“ řekl za minutu nebo dvě a vzepřel se na loktech. Potřeboval zjistit, jestli ho Pico odněkud nesleduje, ale nic tomu nenasvědčovalo. Očividně neměl chuť setrvat na místě do příchodu policie a Marco byl stejného názoru. Zdržoval se v zemi nelegálně, takže by ho neměli obvinit z krádeže jízdního kola ani ničeho jiného.

Na schodech hned vedle hlavního vchodu do budovy kina Palads uviděl připravená nosítka.

„Srazil mě autobus?“ zeptal se záchranáře.

Lidé se nad tím pousmáli, takže nesrazil.

„Můžeš poděkovat řidiči autobusu, že to tak dobře dopadlo. Stihl rychle zabrzdit,“ přisadil si jeden z přihlížejících.

Marco přikývl. „Je mi dobře. Rád bych se posadil, jestli můžu.“

Záchranář byl na pochybách, ale přikývl a podal mu ruku. Někdo z okolostojících zatleskal.

„Potřeboval bych si zajít na záchod, šlo by to? Jsou hned tady v kině.“

Zaváhali, ale když se na ně zeširoka a naléhavě usmál a když zjistili, že má normální velikost zorniček, souhlasili.

„Pomůžu ti dovnitř,“ řekl druhý záchranář. „Můžeš mít otřes mozku nebo i něco horšího.“

Marco se usmál, jak nejpřesvědčivěji dovedl.

„To ne, jsem úplně v pořádku. Bude to chvilka, je to hned támhle.“ Ukázal.

„Poslyš,“ řekl první záchranář vážným hlasem. „Počkáme tady venku a ty se hned vrátíš, jasný, Marco?“

Přitakal a opatrně vstal. Sice ho bolelo pravé koleno, rameno a holeň, ale jinak se mu zřejmě nic nestalo.

„Za dvě minuty jsem zpátky,“ řekl, vyšel po schodech do foyeru a v zádech cítil spoustu pohledů.

Rychle se rozhlédl kolem. Hned vlevo byla kavárna a jistě i vchod k malým promítacím sálům. Naproti němu nalevo bylo občerstvení s toaletami, uprostřed se v pokladně prodávaly lístky, takže napravo od vchodu musely být velké kinosály. Otázkou zůstávalo, kudy by se mohl dostat rovnou ven z budovy. Kdyby chtěl jít přes kinosál, musel by nejdřív obelstít biletářku a pak se vydat ztemnělým sálem k nouzovému východu. Ale kdo mu zaručí, že se opravdu dostane na opačnou stranu budovy?

Jak si tím mohl být jistý? Právě že nemohl. Ještě jednou se rozhlédl po vstupní hale a velmi dobře si uvědomoval, že mu už brzy vyprší čas.

Pak v nejzazším koutě té části, která vedla kolem toalet, vytušil světlejší místo a rozkulhal se tím směrem. Byly tam prosklené dveře.

Zaručeně požární východ, napadlo ho a uvědomil si, že dveře budou zamčené a otevřou se automaticky pouze v případě požáru.

Nahmatal kliku, stiskl ji až dolů a zatáhl. A najednou byl venku, na opačné straně budovy, a přímo před nosem měl zastávku Vesterport Station. Zatracené štěstí. Bez zaváhání kulhal dál přes ulici a dolů na nástupiště, počkal si půl minuty na další spoj a během minuty se svezl na hlavní nádraží. Vystoupil směrem na Tietgensgade a odtud se vydal pěšky na náměstí Polititorvet k hlavní policejní stanici. Přitom si zrekapituloval poslední události a proč k nim došlo.

Něco se muselo zvrtnout, když byla policie v Kregme, protože tam určitě byli. Zola se zjevně vymlouval a obrátil obvinění proti němu, pochopitelně, jak jinak. Takže teď mají na Marca spadeno i kvůli vraždě.

Uvědomil si, jak se při tom pomyšlení roztřásl, a zraněné koleno, rameno a holeň se přihlásily. Měl dilema, nutně si s policisty potřeboval promluvit, ale neodvažoval se.

Když se ocitl před budovou policie, vylekal se jejího impozantního vzhledu. Byla velká, mocná, jednolitá a svými římskými oblouky připomínala vězení. Tam rozhodně nevstoupí, spolkla by ho jako malinu.

Nezbývá mu než počkat, dokud ven nevyjde někdo, komu by se odvážil jít v ústrety.

Po hodině čekání, kdy nezahlédl vycházet ven nikoho jiného než muže v bleděmodrých košilích od uniformy, s pistolí za pasem a chůzí milicionáře, se to chystal vzdát.

Co teď, říkal si a chystal se opustit parkoviště, když vtom z prostředního oblouku vykročila žena v doprovodu vysokého, hubeného muže, který nevypadal ani trochu nebezpečně.

S tím nudným šátkem kolem krku vypadá jako úředník, pomyslel si a sledoval ty dva, jak se přibližují k místu, kde stál.

„Gordone, ty máš jít jinudy,“ řekla žena chlapíkovi a ukázala opačným směrem. „Ministerstvo zahraničí je u Asijského náměstí, nezapomněls náhodou?“

Vtom ji Marco poznal. Vždyť to je ona, ta, co spolupracuje s Carlem Mørckem a tím přistěhovalcem.

Marco se protáhl za zaparkovaný automobil.

„Hele, Rose, jen jsem chtěl…“

„Nemám čas, Gordone. Před chvilkou viděli u Paladsu kluka jménem Marco. Policie přijela těsně potom, co zašel dovnitř do budovy, takže ji teď prohledávají. Jdu tam a ty máš schůzku, kterou nesmíš zmeškat. Takže padej.“

Marco zadržel dech. Jdou po něm úplně všichni.

Nechal Rose projít kolem, vytrhl zpoza stěrače lístek s pokutou a na okraj napsal vzkaz.

Pak ji doběhl až na desetimetrovou vzdálenost a tento odstup si udržoval.

Když došla ke vchodu do Tivoli naproti hlavnímu nádraží, naskytla se mu příležitost.

Chodci proudící z protějšího nádraží a zastávky autobusu se mísili s lidmi čekajícími ve frontě u pokladny a s těmi, kteří ze zábavního parku vycházeli. V nastalé tlačenici byla nucena zpomalit a přitáhnout si tašku těsně k boku a právě v tom okamžiku vystrčil Marco ruku a odhodil své břímě.

Jestli si ten lístek přečtou, dozví se, do kterých skříněk si Samuel s ostatními ukrývají na přestupní stanici kradené věci. A taky se dozví, že každý den v pět odpoledne se všichni členové klanu scházejí se svým lupem u dodávky naproti zámečku Tivoli. Zjistí, co je Zolova horda zač a čím se Zola ve skutečnosti zabývá, pomyslel si a připadal si jako malé děcko, kterým už nechtěl být. Chtěl být dospělý a toužil se rozloučit s dobou, na kterou by nejradši co nejrychleji zapomněl. Nechtěl být dál zranitelný a bezbranný, ale pomstít se, zvednout hlavu a osvobodit se.

Tady a teď nepochybně byl zranitelný a bezbranný. Všichni ho naháněli a neměl nikoho, absolutně nikoho, na koho by se mohl obrátit.

Kdyby šel přes Tietgensgade kolem náměstí Kvægtorvet a po ulici Gasværksvej dál pryč z centra podél jezer, asi by mu nehrozilo, že potká někoho ze Zolových nohsledů, a dříve nebo později by došel k jachtařskému přístavu v Nordhavnu, který znal jako své boty. Třeba se mu tam podaří najít nějakou opuštěnou loď, kde by si mohl lízat rány a rozmyslet si, kdo by mu mohl pomoci.

Nahoře na cestičce vedoucí kolem jezera vlaze a chladivě pršelo, což bylo zpočátku příjemné. Na druhém konci se do vytrvalého deště odvážil už jen jeden pejskař a zamilovaný páreček. Nebylo to úplně normální.

Marco zahlédl nějaký pohyb v rákosí a zastavil se, když vtom odtud na otevřenou vodní plochu vylétl v patách za labutí matkou houf mláďat. Napočítal jich sedm, tiše se usmál a přehlédl celé jezero Sankt Jørgens Sø až k planetáriu těsně za ním. U sta hromů, dovedl by si představit, že by v tom ráji uprostřed města někdy bydlel.

Usmál se nad křehkými, čerstvě vylíhnutými pípajícími tvory a otočil se k paní s jezevčíkem právě ve chvíli, kdy jí pes proběhl mezi nohama a vrhl se do vody přímo na malé nedochůdče v rákosí, které se ještě cpalo kachní dobrotou.

Marco vykřikl, stejně jako paní. Labutí matka se na vodě otočila, ale netušila, co se chystá, a proto Marco skočil.

Voda byla studená, ale sahala mu jen ke stehnům, když udeřil plochou dlaní do vody a syčící labutí samice rozepjala křídla a zvedla se z vody. Další ranou zasáhl psa pěstí do zad těsně předtím, než stihl stisknout zuby, a labutí mládě mu vyklouzlo jako rtuť rozlitá po stole.

Majitelka psa se sice nad Marcovým brutálním zásahem hlasitě rozhořčovala, ale on sám byl se sebou spokojený, dokud nezahlédl dva policisty v černých bundách, jak k nim plným tryskem pádí od planetária. Takže celý výstup viděli a poznávají ho.

„Z cesty,“ zavolal a odstrčil spílající paní.

Za dvě minuty už pelášil v čvachtajících botách a celý zpocený neznámými ulicemi. Čtvrť vypadala odtažitěji než Østerbro. Vchody byly vybavené zvonky na domácí telefon a byla tam jen hrstka obchodů — kde se tady má schovat?

Za chvíli se po něm začnou shánět i motorizované hlídky. Hlavní dopravní tepny kolem této části Frederiksbergu budou jistě sledované, proto kličkoval uličkami, dokud si nebyl jistý, že může na chvíli zastavit a nabrat dech.

Celý udýchaný se opřel o strom a přečetl si název ulice. Steenstrups Allé, stálo na ceduli. Na konci ulice rozeznal starou budovu rozhlasu, takže ten dům o kus dál vpravo musí být Forum a za ním je vchod do metra. Kdyby se mu tam podařilo nepozorovaně proklouznout, dostal by se rychle pryč, ale kam?

Jediný, kdo ho napadl, byla Tilde. Kdyby se mu podařilo s ní spojit, možná by mu uvěřila a porozuměla a všechno by dál tlumočila policii.

Za rohem u Fora v ulici Rosenørns Allé hučel dopravní ruch a autobusové zastávky v obou směrech byly plné lidí. Vše na ulici svědčilo o tom, že právě skončil pracovní den a všichni cíleně prchají k domovu. Zdálo se tam být vše v pořádku a bezpečno.

Marco pohlédl na skleněné pyramidy, které do podzemní spleti kolejišť propouštěly světlo, a dál za ně na vstup do metra. Nezaznamenal žádné známé tváře, ale ani žádné neznámé, které by ho zneklidnily. Proto vykročil kupředu a bez zaváhání prošel kolem volně stojícího výtahu na prostranství a zamířil k eskalátorům.

Stínu, prokmitnuvšího se kolem světelného poutače u vstupu do metra, si sice všiml, ale až příliš pozdě si uvědomil, že se muž blíží k němu.

Co si počnu, pomyslel si ve zlomku vteřiny.

Cesta k nástupišti vedla přes změť různých úrovní. Nejprve tu byly schody, po kterých se vrhl dolů, pak odpočívadlo obtáčející skleněnou stěnu výtahu, dalších pár schodů na úroveň, kde bylo možné si zakoupit jízdenky a odkud vedly jezdící schody na další odpočívadlo, a další eskalátory, než se člověk dostal na dno šachty.

Možná by muže za sebou mohl přelstít, počkat na něj v podlaží s automaty na jízdenky a pak se vydat zpátky po druhých schodech nahoru, až jeho pronásledovatel sejde dolů. Kdyby se mu podařilo dostat se zpátky ven na ulici, nějak už by ho setřásl.

Jenže chlap čekal na prvním odpočívadle, vytáhl z kapsy mobilní telefon a snažil se odhadnout další Marcův krok.

Zavolá posily, napadlo Marca. Nezbývá mu než pokračovat dál dolů.

Kromě nich dvou nebyli v hale kupodivu žádní další lidé a před ním se otvírala jen sterilní šedá šachta, která končila v hloubce na nástupišti s automatickými skleněnými dveřmi nad kolejištěm.

„Marco, stůj,“ ozval se muž se slovanským přízvukem v rezonujícím betonovém silu, když Marco znenadání vyrazil k pravému ze dvou blyštících se příkrých eskalátorů, které vedly dolů do dalšího úseku.

Než stihne zareagovat, třeba proběhnu až dolů na nástupiště a na druhém konci zase nahoru, pokud to vůbec jde, pomyslel si o vteřinu dřív, než se za ním muž vrhl bezmála po hlavě dolů po levém eskalátoru. Marco sbíhal plnou rychlostí po pohyblivých schodech, na konci zabočil a pokračoval po dalším schodišti vedoucím na peron. V tomto posledním úseku vedly schody vedle sebe a oddělovala je od sebe jen nízká skleněná přepážka a pohyblivé pásy madel. Zaslechl za sebou spěšné kroky a stačil se otočit právě v okamžiku, kdy ho pronásledovatel dostihl a natáhl se po něm přes jedoucí pás.

Marco se pokusil odrazit natahující se paže pěstí, ale muž se naklonil přes zábradlí a najednou byl tak blízko, že k Marcovi zavanul jeho zkažený dech. Chytil Marca vzadu za krk takovou silou, že si připadal jako ve svěráku.

Marco věděl, že lidé čekající dole na metro si jen těžko všimnou, co se děje. I kdyby si nakrásně všimli, nebudou se do ničeho vměšovat. Soustředili by se na přijíždějící vlak bez strojvůdce, který právě vklouzával do prostoru nástupiště za skleněnou stěnou. Tak to tu zkrátka chodí, jak dobře věděl. Za pár vteřin se otevřou dveře ve skleněné stěně a zároveň i dveře vlaku a všichni budou fuč. Opakované volání o pomoc, když ho pronásledovatel přetáhl přes pásy zábradlí k sobě na své schody, proto Marcovi nebylo nic platné. Chvíli kolem sebe mlátil rukama nohama bez sebemenšího efektu, ale pak se jednou nohou opřel o běžící pás a mocně se od něho odrazil s tím výsledkem, že to oba, útočníka i jeho samého, vymrštilo přes zábradlí do prázdného prostoru.

Poslední tři metry pádu, kdy rotovali dolů, Marco křičel.

Když dopadli na zem, něco pod ním prasklo, jako by se přelomilo jedno nebo dvě žebra. Každopádně pod ním muž zůstal ležet s vyraženým dechem a sténal.

Marco vyskočil na nohy a vletěl do otevřených dveří vlaku, zatímco muž se chytil za hrudník a pokusil se zvednout na lokty. Poslední, co Marco viděl, byl jeho rozhněvaný a bolestí stažený výraz v obličeji a mobilní telefon, který si přikládá k uchu.

Uvnitř vozu se po něm všichni otočili, ale nijak předešlé události nekomentovali. Neutěšovali ho, i když měl slzy na krajíčku, ani mu nespílali.

Sklopil si sedačku a posadil se uprostřed bokem do uličky, takže velkým oknem viděl záplavu světel v betonovém tubusu. Netušil ani, kterým jede směrem a kde skončí. Věděl jen, že čím později vystoupí, tím větší mají šanci svolat své šiky na místo.

Na místo?! Vždyť ani netuší, kam jede. Odkud se ten člověk vlastně vzal? Čekal tam celý den schovaný za tabulí s mapou metra? A komu to teď volal?

Marco si mnul ruce a všechno mu splývalo dohromady. Zvuk elektromotorů, které ho vezly do neznáma. Oznamovací tón v reproduktorech a hlas, který mu prozradil příští stanici, Frederiksberg. Cestující seděli netečně ve studeném světle zářivek a jeho odraz ve skleněných dveřích další stanice ho varoval, že se musí nějak rozhodnout, co si teď a tady počne.

Vystoupí, nebo se pokusí dojet do Vanløse a odtud se vydá do ulice Strindbergsvej, kde bydlela Tilde? Mohl by to vůbec udělat?

Sledoval pohyb na nástupišti, když vklouzli do skleněného tubusu. Zdál se tam být klid. Lidé se soustředili na střed skleněných dveří, než se otevřou. Studenti na cestě domů. Reklama na brýle, informační tabule a automat na jízdenky, jinak nic zvláštního nezaznamenal.

Marco se postavil do dveří a rozhlédl se. Pořád nic.

A tak vystoupil, protože se rozhodl. Chce pryč z otevřeného prostoru, zpátky do své věže. Dělníci si právě balí fidlátka a za chvilku tam bude klid. Proto teď musí ven na ulici a pryč odsud. Půjde po Falkoner Allé, pak po Frederiksberg Allé, zbytek cesty do centra ujde pěkně v klidu a pohodě a přijde z nejbezpečnější strany Kodaně. Mělo by to vyjít, jen když na něho nahoře nebude nikdo číhat.

Rozhlédl se na obě strany a vybral si schody vedoucí opačným směrem od centra Frederiksbergu. Kdyby na něho čekali, určitě by předpokládali, že zvolí cestu, kde má největší šanci vmísit se mezi co nejvíce lidí. Právě proto šel jinudy.

Na krátkém úseku ho čeká asi čtyřicet schodů a bude venku, v otevřeném prostoru.

Urazil sotva třetinu cesty, když tu se na druhém konci dlouhých schodů objevily dvě hlavy s očima na stopkách a instinktivně Marca přiměly k běhu.

Na opačném nástupišti stál vlak s otevřenými dveřmi. Bohužel jel zpátky na Forum, ale co mu zbývalo? Poslední pasažér už byl uvnitř a Marco přeskočil zbývajících pět schodů a s živou ozvěnou kroků pronásledovatelů v uších se vklínil do skleněných dveří, které metro vzápětí uzavřely do skleněného tubusu. Vlak ještě chvíli stál, než se zavřely i vnitřní dveře, a dva muži se slovanskými rysy a frustrovaným výrazem ve tváři tloukli zvenku na sklo ochranné stěny.

Před měsícem se ještě zaručeně procházeli po takových městech, jako je Libava nebo Palanga, a snili o zlatém Západě. Teď se ale jejich sen rozplynul, což na nich bylo jasně vidět. Marcovi došlo, že na jeho hlavu je vypsaná velká odměna a všichni kriminálníci z celé Kodaně jsou mu v patách.

Natáhl se přes několik vlhkých sedadel, když cestou zpět projížděli stanicí Forum, a opatrně povystrčil hlavu, aby se podíval, jestli je jeho pronásledovatel ještě na místě.

Byl tam, opíral se vsedě o tabuli a zaťatou pěst si tiskl k hrudníku. Byl ostražitý, ale zraněný a trpěl. Stále s mobilním telefonem v ruce.

Na stanici Nørreport Station vyjel Marco po eskalátoru k nejvzdálenějšímu východu, připraven vyrazit k botanické zahradě a parku Østre Anlæg, pokud by na něho nahoře čekali, a tam se schovat.

Vyhlédl si jednu paní a za tou se v poslední části schodů držel tak těsně, až ji to obtěžovalo. A právem. Kdyby se k němu přiblížili příliš, strčil by do ní, aby na ně spadla.

Venku na ulici byl klid a vše působilo všedním dojmem. Přestalo pršet a ze všech stran začali proudit lidé cestou z práce.

V tom davu se ztratím, řekl si Marco a vydal se ulicí Frederiksborggade směrem k ulici Nørre Farimagsgade, vstříc houstnoucímu davu lidí. Poslední kus cesty odtud pojede pro jistotu autobusem.

Teď, když věděl, s kým má tu čest.

31 )

Když autobus zabočil za budovu kina Palads, kde Marco před chvilkou málem přišel o život, vynořily se ze všech koutů stíny. Muži, kteří stáli bez hnutí u semaforů. Další, nečinně stojící v proudícím davu, a konečně poslední, kteří tam zkrátka jen tak byli.

Jsi paranoidní, Marco, namlouval si a pokoušel se na nejposlednějším sedadle trochu narovnat. Přece mu nemůžou chtít ublížit úplně všichni.

Když autobus zpomalil a šinul se kolem vchodu do Tivoli naproti hlavnímu nádraží, těsně před stanicí si všiml skupinky živě diskutujících mužů. A přestože mezi nimi nebyly známé tváře, zneklidněl. Nech toho, domlouval si, ještě jednu stanici a jsme za Tivoli, a tam už určitě budu v bezpečí, přemítal.

Ale přesto se přikrčil, a zatímco autobus stál na zastávce, napjatě skupinku za sebou pozoroval. Až na dva černé hochy působil zbytek východoevropským dojmem. Kostnatí muži vypadali, jako by drsné časy, které měli za sebou, nebyly zdaleka poslední.

Marco se podíval dopředu, aby měl přehled, kdo nastupuje. Vypadalo to na mírumilovnou směsici lidí.

Zhluboka si oddychl a uvědomil si tlak v těle, způsobený nehodou ze začátku dne. Bolelo to, ale přesto měl být zač vděčný. Vždyť je stále naživu!

Autobus už se rozjížděl, když si Marco všiml stínu rychle se pohybujícího po chodníku. Někomu to ujede, napadlo ho a podíval se po mladém černochovi v zeleném basketbalovém trikotu, který mu zíral přímo do obličeje a pak zmizel vzadu.

Marco se na sedadle otočil a viděl ho sprintovat za autobusem jako dorážejícího psa. Běžel lehkým, houpavým a zatraceně rychlým krokem.

Marco okamžitě vstal, nastražil všechny smysly a postavil se ke dveřím. Bohudíky měli na odbočce do Tietgensgade zelenou, takže si autobus udrží od šakala za nimi odstup.

Vyskočil na stanici u Glyptotéky a přeběhl ulici Tietgensgade těsně za autobusem, mezi troubícími auty. O kus dál se zpoza rohu vyloupl černý hoch a už byl v půlce cesty, takže Marco hmátl do kapsy pro bankovky a odkulhal k zadnímu vchodu do zábavního parku.

Strnul. Vchod byl zavřený.

Podíval se po blížícím se běžci a zároveň zaznamenal modře blikající majáček na opačném konci bulváru H. Ch. Andersena. Hlídkový vůz stál očividně před restaurací Great China a razil si cestu mezi jedoucími vozidly přímo k němu.

Marco se ocitl v kleštích. Když poběží směrem na Radniční náměstí nebo na druhou stranu k mostu Langebro, pronásledovatel ho tak jako tak dostihne. Pokusí-li se přeběhnout bulvár H. Ch. Andersena, vběhne přímo do náruče policii. Zbývá poslední východisko, skočit přes plot do Tivoli.

Vyšvihl se na plot hned vpravo vedle zavřené mřížové brány, kde byly obloukovité díly plotu od sebe oddělené sloupkem a člověk se přes něj mohl snadno přehoupnout. Odtud dobře viděl, jak policejní automobil zabrzdil uprostřed cyklostezky a jak se jeho pronásledovatel při pohledu na modře blikající světlo zarazil. Alespoň nějaký pozitivní efekt to mělo.

Uvnitř parku se nejprve rozhlédl a pak se rozhodl pro schody vedoucí okolo kolotoče se zvířaty všech velikostí. Takový už kdysi viděl v Itálii, ale nikdy se na něm nesvezl. Vlastně nikdy nic takového nevyzkoušel, uvědomil si, když křižoval po cestičkách tam a zpátky, kolem dětí ječících nadšením v loďkách na jezírku nebo na skluzavkách, s pusou zamazanou od zmrzliny, kterou jim koupili táta s mámou. Marcovi se udělal v krku knedlík. Ještě nikdy se v té změti šťastných a bezstarostných tváří necítil tak opuštěný.

Viděl, jak se všude možně za plotem sjíždějí další modré majáčky, ale tady uvnitř, kde teď právě je, ho nedostanou, protože zná cestu kolem zadního traktu Divadla pantomimy k té části staveniště zasahující do Tivoli jako své boty. Dostat se odsud dál podél zadních traktů restaurací k spleti ocelových traverz a betonu je pro mladíka jménem Marco hračka.

Staveniště bylo již z větší části opuštěné. Kolem stavebních buněk u vjezdu se ještě ochomýtalo pár řemeslníků, ale tady nahoře, kde se usadil a vyhlížel na město, mu dělal společnost jen vítr.

Připadal si jako jestřáb, který krouží sám nepovšimnut nad poli a neujde mu sebemenší pohyb.

Bylo mu jasné, jak jsou blízko. Přímo pod ním hledají sebemenší stopu, která by jim napověděla, kam a jak se mu podařilo zmizet. Policejní vozy nakonec odjely, ale z těch takový strach neměl.

Daleko víc ho vyděsil ten černý mladík, toho se bál. Nenaháněl mu strach tím, jak se tvářil, protože Marco nedokázal odhadnout, co v sobě skrývá, ani svým šlachovitým tělem a jistotou, s jakou se pohyboval. Děsil ho proto, že Marco nechápal, co tady takový člověk vůbec pohledává.

U schodů do haly hlavního nádraží stáli dva mladí Afričané. Ale když zavřel oči a soustředil se, uvědomil si, že za nimi stála ještě černoška, která všechno bedlivě pozorovala. Vypadalo to, jako by právě oni celou skupinu řídili. Muži kolem nich každopádně působili zdrženlivěji.

Co ti tady v Kodani pohledávají? To by ho opravdu zajímalo. Kdo na něho mohl poštvat partu Afričanů?

Zola to podle jeho názoru být nemohl. Dobře si pamatoval, jak se ještě v době, kdy bydleli v Itálii, chtěli ke klanu připojit dva Afroameričané, ale se zlou se potázali. Kdepak, u Zoly nebyli černoši vítáni.

Ale kdo to tedy mohl být?

Marco si vzal knihu, kterou již několikrát celou přečetl. Byla to ta, kterou ukradl v rodinném domku onoho prvního rána po útěku. Když si v ní četl, slova jako by ho hned od první stránky konejšila. Už jen jméno hlavní postavy, Nicky, ho rozveselilo. Žena se silnou vůlí se dokázala postavit moci, i když neměla fyzickou převahu. Nebyla platným členem společnosti, ve které žila, a přesto…

Odložil knihu a svraštil obočí.

Zespodu nebylo téměř nic slyšet, a právě to mu rozpumpovalo adrenalin v krvi. Na staveništi bývá obyčejně velký hluk, ale po pracovní době by nemělo být slyšet nic.

Jenže bylo.

Přesunul se naproti k výtahové šachtě a napjatě poslouchal. Zvuky nezmizely, ale naopak zesílily. Nebyly to obyčejné kroky, spíš vrzání, jako když člověk přejíždí vlhkým prstem po plastu.

To jsou oni, napadlo ho, prostě to věděl.

Byli tady, a jestli to jsou ti černoši, tak s takovými se ještě nikdy nedostal do křížku.

Vrzání se teď jasně ozývalo ze dvou stran. Jedno se linulo přímo z výtahové šachty a druhé od schodů. Tím mu odřízli všechny ústupové cesty.

Zaslechl, že prohodili pár slov. Nebylo to francouzsky?

Rozhlédl se. V tom velkém prostoru se neměl kam schovat, kromě několika zřejmých míst, která okamžitě prověří.

Proč jen vylezl až sem nahoru, do čtvrtého patra? Na to, aby skočil dolů, to bylo příliš vysoko.

Tady mě můžou bez problémů zabít, ale já se budu bránit, ať si nemyslí, přesvědčoval sám sebe, celý rozpálený a udýchaný.

Dobře mířenou ránu železnou tyčí, kterou sebral z podlahy, by nikdo nepřežil. Pevně ji sevřel oběma rukama a napřáhl směrem ke schodům jako rytíř Jedi svůj světelný meč.

Nechtěl plakat. Ti, kteří se tváří tak drsně, ho nesmějí takhle vidět. Musí vydržet, až na něho udeří. Nesmějí spatřit, co Zola dokázal z lidí vymáčknout, když si je posadil proti sobě. O ničem takovém referovat nebudou, až s ním skončí.

Jako první se na schodech objevil ten, který neběžel za autobusem. Marco mu neviděl do tváře, protože stál proti slunci, ale jeho žluté tričko se nedalo přehlédnout. Lakers 24, stálo na něm.

„Hello, kiddie,“ pravil zastřeným hlasem. „Pojď sem ke mně!“

Udržoval si odstup a kynul Marcovi prsty, aby k němu přistoupil, ale ten couval směrem k Vesterbrogade. Čím blíž k hraně se dostanou, tím větší má Marco šanci strhnout ho s sebou. Tenhle manévr již dnes jednou použil.

Marco zvedl oči. Za černochem se jako bonbonek točilo pruhované ruské kolo v Tivoli a děti i dospělí výskali radostí a nadšením. Než se gondoly ve tvaru horkovzdušných balonů dotočí, Marco zemře a nikdo už se nedozví, kdo byl a čím se mohl stát.

Tohle žalostné zjištění mu nakonec přece jen vehnalo slzy do očí.

„Chudáčku!“ politoval ho černý mladík. Zatím ještě nevytáhl zbraň, ale Marco věděl, že k tomu brzy dojde.

Když bude mít štěstí, mohl by ho překvapit, vyrazit k výtahové šachtě a skočit do ní. Věděl, že druhý černý čeká o patro níž, ale kdyby se Marcovi podařilo propadnout o dvě patra dolů a teprve v předposledním patře zaklesnout tyč napříč šachtou, možná by vyvázl se zdravou kůží. Možná.

Ustoupil o krok stranou, ale protivník mu četl myšlenky a odřízl mu cestu.

Nezbývalo tedy nic jiného než počkat.

Teprve když proti sobě stanuli na vzdálenost několika kroků, uviděl mu Marco zřetelně do obličeje. Byl starší než Marco, ovšem sotva o víc než o pět šest let, přestože mu obličej brázdily vrásky. Přes nos se mu táhla ostrá bílá jizva a levé oko měl zpola zavřené. Připomínal válečníka, ale nebyl zuřivý ani zlý či agresivní. Působil spíš jako tesař, kterému zbývá doklepnout poslední hřebík. Byl klidný, odhodlaný dokonat své dílo chladně a bez emocí.

A právě tehdy vytáhl nůž.

Marco se po něm několikrát ohnal tyčí, ale věděl, že kluk za chvíli nůž zvedne a vrazí mu ho vší silou do prsou. Protože právě k tomu byl tenhle nůž uzpůsobený. Měl krátkou tvarovanou rukojeť a dvojité ostří.

Kdyby ta tyč nebyla tak těžká, ohnal by se po něm nebo by vržený nůž odpálil jako při baseballu, jenže Marcovi nezbývaly síly, a proto ustoupil na samou hranu budovy a čekal.

Ve vteřinách, které považoval za své poslední, zaslechl, jak v pravém odbočujícím jízdním pruhu silně zatroubilo auto na jiného řidiče. Zvuk se k nim nedonesl přímo z ulice, ale spíš rezonoval jako zpotvořená fanfára, zatroubená těsně vedle Marca.

Otočil hlavu a objevil shoz na suť, kterým se řemeslníci zbavovali stavebního odpadu. Marco zatnul zuby, uskočil a mrštil železnou tyč po útočníkovi, ta se odrazila od země a vylétla mu směrem k holením. Marco se chytil okraje shozu a skočil do něho nohama napřed.

Ještě zaslechl chlapíkovo klení a pak se pustil.

Plastové dílce byly do sebe volně zasazené a každý přechod mezi nimi o malinko zpomalil Marcovu rychlost. Říkal si, že tudy ho ten hajzl nedohoní, na to je příliš velký.

Ale vtom za sebou zaslechl lomoz.

Panebože, polekal se, zatímco se cestou dolů do krve rozdíral o stavební odpad. Přece jen mě dostane. Jak se sem vůbec vešel?

V díře pod sebou zahlédl světlo a hned poté propadl až dolů a přistál v rohu kontejneru s vyhozenou izolací, na hromadě plastových obalů.

Zíral do dunící roury a po celém těle ho začala svědit skelná vata.

Odvalil se na stranu a sáhl po prkně z šalování, na jehož konci vyčnívaly ostré hřebíky. Jakmile chlapík proletí shozem na suť, namíří mu prknem na hlavu a uhodí ho.

Ale tak daleko se černý lovec nedostal. O kus výš musel uznat, že je přece jen moc velký, a z plastové trouby se vyřinul proud nadávek a klení jako falešné noty z klarinetu.

Marco si hmátl za krk a stáhl si odtud skelnou vatu a izolaci Rockwool, zatímco schodištěm zaduněly kroky druhého pronásledovatele.

Vyskočil z kontejneru, přelezl plot a napůl oslepený kamennou vlnou, která se mu usadila i na řasách, se vydal přes Radniční náměstí. Kvůli izolačnímu materiálu, který se mu dostal na kůži, ho škrábalo v krku a svědilo celé tělo.

Teprve na druhé straně u pěší zóny v ulici Strøget se odvážil ohlédnout. Na chodníku, asi v polovině velkého staveniště, stála ženská velká jako almara a černá jako noc, která z něj nespouštěla oči.

Proto zapomněl na pochroumanou nohu a dal se do běhu.

Když dorazil k Frederiksholmskému kanálu a mostu Marmorbroen, vedoucímu k jízdárně Christiansborgu, málem zešílel z toho, jak ho mravenčila kůže. Oblečení mu pokrývala huňatá vrstva izolačního materiálu, a když se poškrábal, bylo to ještě desetkrát horší. Podíval se dolů na tmavou vodu v kanálu a napadlo ho, že voda by mu ostré jehličky z oblečení možná vypláchla. Proto seskákal po schodech na molo s kotvištěm malých motorových člunů a skočil do vody.

Jednou rukou udělal pár temp a druhou si přejel po šatech. Voda byla studená, ale trochu se mu ulevilo.

Uprostřed mostu se zastavila nějaká paní a zeptala se ho, jestli je všechno v pořádku. Přikývl a potopil se, aby ze sebe smyl další vrstvu milionů bodavých jehliček. Když se znovu vynořil, nahoře nad kanálem u jednoho ze zaparkovaných aut stálo několik mladíků v obleku a smáli se mu. Jeden si dokonce poklepal prstem na čelo, aby mu dal jasně najevo, za jak velkého blázna ho považují.

Vtom si Marco všiml rychle se blížící postavy v ulici Rådhusstræde.

Jděte si po svých, zabědoval Marco, když si na něho muži na nábřeží začali ukazovat, ale už bylo pozdě.

Na druhém konci kanálu u mostu Stormbroen zachytil muž v zeleném basketbalovém dresu jeho stopu a dávno věděl, jak nejlépe vykonat svou misi.

Marco se ocitl v pasti a idioti na břehu otevřeli dveře auta a přibouchli je za sebou, v blažené nevědomosti, že Marcovi právě zatloukli hřebíček do rakve.

Co teď? Nic.

Ať už se pokusí doplavat kamkoliv, mladík ho podél kanálu všude dostihne. A jakmile se pokusí vylézt z vody, gepard do něj bleskově zatne zuby. Jedinou šanci viděl v tom, že se schová za jednou ze zakotvených lodí a bude doufat, že to zpropadené slunce brzy zapadne.

Znovu se potopil, tentokrát pod dlouhou řadu lodí, a protáhl se k místu, kde chlapík právě stál. Pravděpodobně poběží ke schůdkům a seběhne po nich dolů, takže Marco by měl podplavat tolik lodí, kolik dokáže, a dostat se od něj co možná nejdál.

Kdyby se za ním navzdory všem předpokladům přesto vrhl do vln, Marco by mohl tiše a opatrně podplavat vždy jednu loď za druhou, dokud by se nedostal až ke Stormbroenu, a tam by se mohl pokusit nenápadně vynořit.

Kéž by se dostal na nějaké frekventované místo, mezi mnoha lidmi by mohl mít šanci.

Jenže mladík do vody neskočil. Místo toho seběhl na molo a pomalu kráčel podél kolíků od jedné uvázané lodi ke druhé.

Marco zřetelně slyšel, že nepospíchá. U každé lodi se zastavil a tiše naslouchal, chtěl se ujistit, jestli Marco nevylezl a neukrývá se na dně některé z nich nebo se křečovitě nedrží boku lodi či jestli se nepotopil a nevypouští bublinky nad hladinu.

Pomalu se blížil. Stmívalo se a na vodě i kolem ní se tvořily tmavé stíny.

Nakonec byl od Marca na vzdálenost jediné lodi, a tak se Marco potopil, jenže současně za sebou zaslechl plesknutí.

Po několika horečných tempech vyplaval opět na hladinu a spatřil černochův téměř neviditelný obličej tak blízko sebe, že se bez prodlení otočil a ze všech sil plaval pryč.

Chvilku se odstup mezi nimi zvětšoval, ale pak Marcovi došly síly a černý plavec si udržel stabilnější tempo.

Vyhlídkovou loď, která se blížila z otevřeného prostoru přístavu zpátky do kanálu, zaslechli současně. Oba se na chvíli ve vodě zastavili, aby získali přehled o situaci, které budou čelit.

Loď měla ostrou špičku, pohybovala se velmi rychle a mířila přímo na ně, takže to bylo dosti závažné. Marco plaval jako o život dál směrem ke kamennému mostu. Levý ze tří otevřených oblouků pod mostem byl zatarasený motorovým člunem, zbývající dva byly volné.

Když se pokusím proplavat pravým obloukem, poplave za mnou, přemítal Marco v nasáklém oděvu, těžkém jako olovo. Když si vyberu ten prostřední, převálcuje mě loď okružní plavby.

Instinktivně zvolil pravý oblouk a doufal, že se mu jím podaří proklouznout dřív, než k nim loď dopluje, a proto na hosty na palubě volal, že je v nouzi.

Intuice mu ale napovídala, že tak daleko se asi nedostane. Zaslechl plácnutí mocného tempa, které pronásledovatele vyneslo až těsně k němu a umožnilo mu stáhnout Marca pod hladinu dřív, než se stačil nadechnout. I navzdory tmě a kalné vodě Marco zřetelně spatřil bělmo muže, který se ho snažil utopit a pevně ho svíral. Viděl ho víc než jasně. Za sílícího řevu motoru a lodního šroubu se k nim blížila výletní loď a Marco polykal andělíčky a kopal nohama ve snaze dostat se nad hladinu.

Uvolnil si jednu ruku, čímž se mu podařilo vykroutit ze sevření aspoň natolik, že vrazil protivníkovi prsty do očí.

Když ho Marco zasáhl přímo do zorniček, černoch otevřel pusu a vypustil oblak bublinek,

Současně se oba vznesli jako korkové špunty nad hladinu, černošský chlapec byl krátkodobě oslepený a Marco nabral zoufalými tempy přímý kurz k prostřednímu mostnímu oblouku.

Loď se ocitla tak blízko, že k němu zřetelně doléhaly opilecké popěvky a pokřikování uzavřené společnosti.

Zároveň se za ním ozval srdceryvný ryk pronásledovatele, kterému se z jednoho oka řinula krev a mísila se s vodou, proudící Marcovým směrem.

Marco se opět potopil.

Pod vodou rozeznal jasně bleděmodrý kýl, který rozhrnoval vodu nad ním. Sebral síly k mocnému tempu, které ho vyneslo na druhé straně lodi, kde se zachytil jakéhosi madla, upevněného ve výšce ponoru po celé délce lodi.

Trhlo mu to ramenem a vytáhlo ho to na hladinu. Proti své vůli nahlas vykřikl, aniž si toho někdo z pasažérů všiml.

Snad to tak bylo lepší. Lovec na druhé straně mohl nabýt dojmu, že loď Marca zasáhla. Nebylo by to špatné, kdyby si to myslel.

Marco se nechal táhnout vodou s vědomím, že vyvázl.

Dokonce se usmíval, když daleko za sebou uviděl nad rozvlněnou hladinou vykukovat černou hlavu.

Nabízela se otázka, zda neviděla i ona jeho.

32 )

Carl se s Gordonem setkal u Eriksena v předpokoji. Čahoun měl na nohou farmářky, kolem krku šedý šátek a sametové kalhoty. Snad si nemyslí, že ho v tom ohozu bude někdo brát vážně?

„Tak jste to přece jen stihl,“ zahlásil idiot s takovou dávkou arogance, kterou by nejlépe vyléčilo pár na holou.

To vypadá na opravdu zábavný výslech.

Eriksen vypadal podivně unaveně. Ne jako člověk, který dřel celý den, spíš jako kdyby dřel celou noc a ještě navíc se mu stala nehoda.

„Co se vám stalo?“ zeptal se Carl a kývl na náplast, kterou měl Eriksen za krkem.

„Ech,“ vypravil ze sebe a chytil se za postižené místo. „To nic není, taková hloupost. To se stane, když člověk rychle sbíhá ze schodů před domem.“

Gordon potřásl hlavou. „No jo, člověku se zvrtne noha a už se válí na zemi.“

„Přesně tak,“ odpověděl Eriksen a důvěrně se na idiota zaculil.

Carl protáhl koutky úst. Jestli si ten pitomeček myslí, že bude vyslýchanému vkládat slova do úst, tak to nebude snadné.

„Můžu vám sdělit, že jsme mluvili s družkou Williama Starka, Malene Kristoffersenovou, a s její dcerou,“ řekl Carl. „A jakékoliv podezření z pedofilie, které jste na něho posledně uvalil, rezolutně odmítly. Jsem si pochopitelně vědom, že za těchto okolností se podobné reakce nejbližších členů rodiny dají očekávat, ale nenašli jsme nic, co by vaše podezření potvrdilo. Nechcete se k tomu nějak vyjádřit a třeba svoje tvrzení nějak rozvést?“

„Nevím,“ odpověděl Eriksen a zamyšleně našpulil rty. „Člověk něco zahlédne a třeba si to špatně vyloží. Koneckonců já jsem s tím nezačal, to vy jste to téma nadnesli a člověk si pak hned začne ledacos domýšlet.“ Potřásl hlavou. „Nemám nic konkrétního a pochopitelně mě mrzí, jestli vás to svedlo na scestí.“

Carl koutkem úst nasál vzduch. Nebylo mu nejlépe a navíc ho mátla Eriksenova proměněná role. Jako by se mu od jejich posledního setkání něco stalo. Jako by velbloud natáhl krk po novém, lákavějším cíli.

„Máte zajímavou kancelář,“ pravil Gordon zcela bez souvislosti a rozhlédl se kolem. „Myslel jsem, že ministerstvo zahraničí sídlí v prastaré budově.“

No to mě podrž! Snad si nemyslí, že jsou novináři z časopisu Bydlení?

Carl se donutil k omluvnému úsměvu. „No, Gordon nám brzy zakončí právnická studia a třeba by práce ve státní správě byla pro něho to pravé. Trošku si sonduje terén.“

Dlouhé bidlo se zatvářilo překvapeně. „Ale kdepak, to vůbec ne, já…“

Carl po něm blýskl očima tak výhrůžně, že by to porazilo vola, což ho donutilo zmlknout. I přes naprostý nedostatek sebekritiky a stejně olbřímí porci velikášství musel trotl definitivně pochopit, kdo tady udává tón. Už bylo načase.

„Rádi bychom se dozvěděli něco bližšího o projektu, na který se jel Stark do Kamerunu podívat,“ řekl Carl. „O co přesně se jednalo? Něco už jsme slyšeli, ale rádi bychom si poslechli i vaši verzi.“

Eriksen svraštil obočí. Byla mu ta otázka nepříjemná, nebo se jen zamyslel?

„Vlastně je to docela prostý projekt, který reaguje zejména na skutečnost, že většina přírodních národů na světě trpí pronikáním civilizace na jejich území. V tomto případě se to týkalo kmene Pygmejů, kteří se nazývají lidé Baka a žijí v části konžské džungle se zeměpisným názvem Dja, je to v nejjižnější části Kamerunu. Jedná se o jednoduchý podpůrný projekt, jehož cílem bylo vynahradit intenzivní devastaci přírodních zdrojů, způsobenou pytláky a obchodníky se dřevem, které je jejich prales vystaven. Vlastně se ten přírodní národ, který dosud žije v dosti primitivních podmínkách v chatrčích z travin, nedokáže sám dál uživit, pokud jim někdo významnou měrou nepřispěje a nezajistí sazenice a rozumné životní podmínky. Proto je poměrně zásadní, čím se projekt zabýval.“

„Říkáte zabýval? Projekt už dál nepokračuje?“

„Ale ano, jenže se chýlí k závěru.“

„Hm. A jakým způsobem se tedy Pygmejům pomáhalo?“

„Zaprvé — a to především — se vysazovaly banánovníkové plantáže a zajišťovala se kultivace půdy v okolí jejich vesnic.“

Carl se na něho dlouze zahleděl, než položil následující otázku. Dobře si všiml, jak se Gordon vedle něho nedočkavostí vrtí na židli, takže výrostkovi tiše položil dva prsty na stehno a štípl ho. Ten naštěstí jen překvapeně vypískl. Eriksen si toho nevšiml, protože byl příliš zaujat Carlovým zkoumavým pohledem.

„Ale my jsme se dozvěděli, že projekt se zastavil už před drahnou dobou,“ řekl Carl. „Pokud víme, tak tam nemají žádné další banánové plantáže ani pole. Můžete to nějak vysvětlit?“

Eriksen si sáhl za límec košile a podrbal se. Pravděpodobně to mělo působit jako náhodné a nonšalantní gesto, ale bylo nasnadě, že tím chlapem něco otřáslo. Podle Carlova názoru k tomu měl v tomto okamžiku zjevně nějaký pádný důvod.

„To nechápu,“ řekl. „Z toho, co říkáte, jsem v šoku. Nadále Pygmejům vyplácíme příspěvky a budeme v tom na každý pád ještě rok pokračovat.“

Carl si v duchu prošel šest známek toho, když někdo při výslechu lže. Několik ukazatelů bylo nanejvýš výmluvných. Eriksen měl ruce položené naplocho na stole před sebou, jako by se jimi bál pohnout. Najednou se Carlovi upřeně zahleděl do očí, aniž přitom mrkl. Několikrát polkl, vyschlo mu v krku. Takže do plného počtu zbývalo už jen ochromení a zlost, čímž by byla sbírka kompletní. Ale tak daleko ho Carl dohnat nechtěl, protože pak už by mu neřekl vůbec nic.

„Promiňte, že jsem vám tu informaci takhle naservíroval,“ omluvil se Carl. „Ale potřebovali bychom pochopit, jak je možné, že projekt, za který zodpovídá vaše oddělení, se natolik zvrtl.“

Eriksen se ohradil. Nerozzlobil se, ale byl rozhořčený. Další příznak lži. „Řeknu to tak, jak to je. Projekt na podporu Bakaů byla Starkova práce. Byl neuvěřitelně šikovný v delegování práce do cílové země, což bylo v zásadě i naším záměrem. Byl to jednoduchý projekt svého druhu, který pokud se dobře připraví, tak potom běží sám od sebe.“

„Aha. Netvrďte mi, že projekty průběžně nekontrolujete.“

„Samozřejmě že ano, ale v tomto případě se to odehrávalo spíše na lokální úrovni. Nebyl to, jak říkám, žádný velký projekt.“

Carl opět pohlédl na Gordona. Bez ohledu na to, co na tom hrombidlu Bjørn viděl, musí zkrátka tu svou nevymáchanou hubu držet na uzdě, dokud Carl nepovolí. Tvářil se ublíženě, ale kdoví jestli mu jeden pořádný štípanec dokáže zacpat kejhák. Carl byl každopádně připraven uštědřit mu jich ještě několik.

Otočil se ke své oběti, která si špičkou jazyka zvlhčila rty. Byl připraven se bránit, ale proč vlastně?

„O jak velkém projektu se tady bavíme? Kolik peněz na něj bylo vyčleněno?“

Eriksen povytáhl obočí a zavrtěl hlavou. „Nevím to přesně z hlavy, ale každopádně ne víc než padesát milionů ročně.“

Carl se odtáhl. Padesát milionů ročně! Za takovou sumu by milerád vlastnoručně sázel banány odsud až k Novosibirsku. Kolik policejní práce by se za takové peníze dalo pořídit? Kolik pochůzkářů by dostalo zaplacené přesčasy, ba co víc, enormně by stoupl počet ušetřených hodin náhradního volna.

„Ale po víkendu vám seženu přesná čísla,“ dodal Eriksen. „Náš člověk, který na tom teď dělá, je na dovolené.“

Carl přikývl. „Ještě se k tomu vrátíme, děkuji. A kromě toho jsme byli informováni o tom, že lokální koordinátor projektu, jistý Louis Fon, zmizel pár dní před Starkem. Neříká vám to nic?“

Mělo by, pomyslel si Carl, protože jinak není něco zásadním způsobem v pořádku.

„Ano,“ přitakal. „To byl taky zvláštní případ, nikdy se to nevysvětlilo. Jenže takhle už to v Africe chodí. Lidé zmizí, ale někdy se zase po čase objeví. Je tam příliš mnoho lákadel i četná nebezpečí, spousta věcí se odehrává naprosto náhodně a někdy se vyvinou i zcela nečekaným směrem. Bavíme se tu o druhém největším kontinentu, kde je zároveň v mnoha věcech i největší bordel na světě.“

Na to mu Carl neskočí. Kdyby se vyjádřil konkrétněji a pokusil se své tvrzení upřesnit nebo i kdyby tvrdil pravý opak, a dokonce by popřel, že o tom muži kdy slyšel, nic by proti tomu nenamítal. Ale vytasit se s takovým všeobecným blábolem, to může znamenat jen dvě věci. Buď něco skrývá, nebo je naprosto a zcela nekompetentní. Čemuž Carl navzdory všemu nevěřil.

„Hleďme,“ odtušil Carl. „Zvláštní historie, nebude to v té oblasti asi jediný případ, to chápu. Ale přesto mě v té souvislosti zaujala skutečnost, která je podle mě přinejmenším stejně podivná, totiž to, že jste byl v Somolomu tentýž den, kdy Fon zmizel na druhém břehu řeky. Proč jste tam zrovna tehdy byl?“

Tentokrát se Eriksen opanoval. Pokud ho to šokovalo, rozhodně na sobě nedal nic znát.

„To je pravda, ale mělo to svůj důvod. Byl jsem tam zkontrolovat, jestli všechno probíhá tak, jak má. Naskytla se mi příležitost, protože jsem měl do jižního Kamerunu tak jako tak namířeno kvůli projednávání jiných projektů, ze kterých z neznámých důvodů bohužel také sešlo, protože přešly pod režii Evropské unie. Jednalo se o čištění pitné vody, kontrolu lesního hospodářství a tak podobně.“

„A v Dja bylo podle vašeho názoru všechno v pořádku?“ zeptal se Carl.

Eriksen zavrtěl hlavou. „Ne, dobře jsem si všiml, že se věci právní cestou vlečou, a snažil jsem se sehnat Louise Fona, aby mi podal vysvětlení.“

Gordon už se neudržel. „Takže proto se tam Stark vydal?“

Carl by ho nejradši na místě zabil, ale místo toho ho znovu přetáhl po stehnu. Co to k čertu tropí?

Eriksen přirozeně přitakal, když mu Gordon rovnou vložil odpověď do úst. „Ano, přesně tak. Stark se tam vydal pár dní po mně, aby to prověřil trochu podrobněji. Já sám jsem na to bohužel tehdy neměl dost času.“

Carl zvažoval situaci. Je René E. Eriksen opravdu tím typem úředníka, který sám nic nedělá, všechnu práci přehraje na své podřízené a jen sklízí slávu za vydařené projekty, a pokud ztroskotají, tak se k nim nezná? Pokud tomu tak je, pak zůstávají ve hře všechny scénáře, včetně toho, že William Stark využil situace. Protože celkem vzato šlo o to, že Stark zmizel po poslední návštěvě v zemi, a podle Carlova odhadu zmizela v nepravých kapsách i setsakramentská hromada peněz ze státních prostředků na zahraniční pomoc. Něco by mohlo naznačovat, že si kapsu namastil i Stark, ale zrovna tak se na tom cirkusu mohli podílet i jiní. Lidé, kteří možná měli zájem vypařit se s celým obnosem.

Carl vyšpulil spodní ret. Jednou za čas má každý právo na to střelit od boku. „Myslím, že Stark nebyl bez poskvrnky a část prostředků si ulil stranou pro sebe,“ řekl.

Eriksena jeho slova kupodivu nepřekvapila. Naopak spíš zvážněl a zamyslel se. „Máme revize toho projektu, nedovedu si představit, že by jim to uniklo.“

„Jezdí revizoři do Afriky kontrolovat počty palem na banánové plantáži?“

„Ale kdepak, prosím vás, kam bychom přišli, to se děje velmi zřídka.“ Zde si dovolil trochu se usmát. Carl ale neměl dojem, že by bylo čemu.

Padesát milionů ročně, hergot.

„Takže případné nepravosti jste mohli nakonec odhalit jen vy a Stark. Neměli jste tedy trochu příliš velkou moc, co myslíte?“

Eriksen se dlouze odmlčel a zíral do vzduchu se semknutými rty. Výraz v jeho obličeji nebyl prázdný, ale spíš takový neutrální, jako když se člověk ocitne v situaci, kdy je mu naprosto jasné, že už nic nezmůže.

„Bylo by to příšerné, kdyby se vaše domněnky potvrdily,“ odpověděl konečně. „A v tom případě je to na moji zodpovědnost.“

„Každopádně vás musíme požádat, abyste věc podrobněji prozkoumal.“

Pokývl hlavou a svraštil obočí. „Jistě, samozřejmě. Projdu to všechno s pověřeným kolegou na dovolené. Hned mu zavolám. V pondělí odpoledne vám podám zprávu.“

Opustili téměř paralyzovaného Eriksena v nastalém úředním zmatku, z čehož měl Carl vlastně docela radost.

Motiv zmizení nějaké osoby byl nejjistějším klíčem k tomu, jak odhalit, co se vlastně seběhlo, a Carl měl najednou pocit, že se k tomuto odhalení přiblížili.

Kráčel zabraný do vlastních myšlenek, když ho Gordon přerušil.

„Upřímně řečeno si myslím, že už jsem dost starý na to, aby mě někdo štípal do stehna,“ procedil mezi zuby. „Až spolu příště někam půjdeme v pracovní záležitosti, podle mého názoru bysme se měli chovat jako výrazně zralejší jedinci. Dovedu si představit, že se mnou souhlasíte.“ Podal Carlovi ruku. „Domluveno, co říkáte?“

Carl se zahleděl na schody, k jejichž vršku se blížili. Jedno diskrétní šťouchnutí a nějaké to salto mortale ze schodů dolů by mu velmi snadno mohlo přivodit nějakou tu zlomeninku krčního obratle. Nesmírně lákavé pomyšlení.

Podíval se na vytrčenou pazouru a zastavil se. „Poslyš, Gordone. Až se trochu otrkáš a doděláš školu, obstaráš si pěknou právnickou praxi v nějakém vzdálenějším provinčním městečku a budeš řešit drobné rozmíšky bytových družstev o udržování sklepních prostor. Ale než se tak stane, s vděčností budeš vzpomínat na dobu, kdy tě s sebou Carl Mørck vzal k výslechu a zabránil ti ho dočista posrat, je to jasný?“

Gordon spustil ruku. „Vy jste ale dětina,“ řekl. „Však se to taky o vás říká.“

Carlovi se málem zadřely všechny bezpečnostní ventily najednou. Ještě slovo a bouchly by mu saze přímo uprostřed státní instituce.

„A kromě toho jsem si u něho v kanceláři zapomněl šátek,“ pokračoval Gordon. „Takže klidně jděte, vrátím se o něco později.“

Otočil se a odtáhl. Přesně z téhle strany ho Carl viděl nejraději.

× × ×

Eriksen se cítil pod psa. Kladli mu tak šíleně nepříjemné otázky na tělo. Odkud to všechno vědí? Že Fon zmizel. O plantážích banánovníků, které nikdo nevysadil. Jestli vědí tohle, určitě toho budou vědět ještě daleko víc. Každopádně měl po celou dobu takový neodbytný pocit.

Nebýt toho idiota, kterého s sebou přivlekl místo Araba, možná mu Mørck mohl nečekaně položit otázku, která by ho zaskočila.

Ale třeba se už dávno prozradil, nebyl si jistý. I když si velmi kontroloval mimiku, občas se na něj tenhle Mørck podíval, jako by mu viděl až do žaludku. Jako by znal celý příběh a jen čekal, až ho dokončí.

Sakra, to byl den, ale už toho má tak akorát dost. Musí dořešit pár záležitostí a pak vypadne. Výnos z prodeje akcií Karrebækské banky mu převedli na účet, takže mu stačí obstarat si nové papíry. Na Vesterbro se najdou opravdoví machři, Snap se dávno chlubil svými známostmi. René odhadoval, že by to mohlo trvat tak den, a pak se vydá ze Teisem Snapem a bude po něm požadovat svůj právoplatný podíl na akciích z Curaçaa. Posunul si brýle na čelo a promnul si oči. Až si to vyřídí se Snapem, měl by odsud vypadnout co nejdál. Do Amsterdamu nebo Berlína, to už je jedno. Jen aby tam bylo relativně snadné změnit si vizáž. Když ho nechají den dva na pokoji, mělo by to klapnout. To úplně postačí.

Ozvalo se zaklepání na dveře a někdo stiskl kliku.

Eriksen zatajil dech. Jeho podřízení by sem jen tak nevpadli. Že by se vyšetřovatelé vrátili?

Dovnitř strčil hlavu ten mladý kretén a Mørck ho bude nejspíš následovat. Čeho se domákli? Mluvili s lidmi z přední kanceláře? Ne, co blbne, nic na něho nemají, nic nevědí.

„Promiňte, chtěl jsem se ještě na něco zeptat,“ řekl maník. „Měl byste minutku?“

Eriksen si nasadil brýle zpátky na nos. Proč se vrátil sám? To má být nějaký trik?

„Přemýšlel jsem o tom, co jste řekl. Můj táta taky pracuje ve vyšší úřednické funkci a vždycky říká, že jestli se někde extrémně přísně dbá na cestovní výdaje, tak je to ve státní správě. Je mi pochopitelně jasný, že na ministerstvu zahraničí se bude jezdit do ciziny častěji než kde jinde, ale stejně je s podivem, že jste se Starkem jeli do tak vzdálené oblasti, jako je Afrika, v odstupu pouhých několika dnů. Muselo to být nekřesťansky drahý. Vím, že Bakay měl na starosti Stark a vy jste tam měl na práci něco jiného, ale proč jste se toho šetření, kvůli kterému jste tam Starka poslal, neujal sám? To by byla jedna věc, a pak by mě ještě zajímalo, co to bylo za důležité projekty, které se vám stejně nepodařilo dořešit? Nemohl se jich ujmout Stark, když už tam byl? Abyste mi rozuměl, nebyly si ty cesty značně podobné? A konečně — vážně jezdíte na služební cesty takhle nekoordinovaně? Nemáte v rozpočtu zvláštní kolonku na cestovní výdaje, kterou bychom mohli vidět? Moc rádi bychom se na ni v pondělí spolu s ostatními dokumenty podívali.“

Eriksen během celé promluvy ani nedutal. Ten kluk je od pohledu pitomec, ale položil mu relevantní otázky. Vysvětlit kontrolorům důležitost právě těchto dvou cest ho stálo spoustu času. Byly nehorázně drahé, ale už je to dávno. Nicméně by mu vůbec neprospělo, kdyby se v tom někdo začal vrtat.

Ignoroval mladíkovu samolibost a opětoval jeho úsměv. „Pochopitelně máme přesné instrukce, za jakých podmínek se naše cesty mají uskutečňovat, a přirozeně máme i detailní přehledy všech cest a hlášení o cíli té které služební cesty a pokyny, z kterého konta se na ni mají čerpat prostředky a proč. Suma sumárum, samozřejmě je v pondělí můžete vidět.“

Tvářil se, jako by zabodoval, a to také udělal, neboť nikdy neměl v úmyslu jim zmiňované seznamy ani další dokumentaci předložit. Ptáček se jednoduše chystal frnknout.

Mladík mu podal ruku a chystal se opustit kancelář, když tu varovně vztyčil ukazováček do vzduchu. „Hohó, málem bych zapomněl, tentokrát si ho už ale musím vzít s sebou.“ Sehnul se, zvedl ze země šedý šátek a rozloučil se.

Eriksen se dlouho díval na dveře, než se ujistil, že už ho nečeká další nemilé překvapení tohoto druhu.

Neváhal ani na okamžik.

Po této návštěvě se definitivně rozhodl, že tohle je poslední pracovní den, který na ministerstvu stráví.

× × ×

Už když si dlouhé bidlo vykračovalo sklepní chodbou, vytušil Carl z jeho připitoměle šťastného výrazu ve tváři, že je něco zásadně špatně.

„Mám ho, Carle,“ smál se a zamával šátkem ve vzduchu. „Je vám jasný, že to byl jen trik, že jo?“ pokračoval a svalil se před ním do židle. „Nechtěl jste mě pustit ke slovu, tak jsem si musel najít nějakou záminku, abych se tam mohl vrátit.“

„Cos to řekl?“ Carl si uvědomil, že se mu chvěje chřípí. „Ty sis dovolil vrátit se tam sám a vyptávat se ho v mé nepřítomnosti?“

„Jo, je mi líto, jestli mi to neschvalujete. Ale že to s ním zamávalo, Carle. Řekl jsem mu, že je nelogický, aby dva lidi z ministerstva jeli do stejné oblasti ve stejné době a přitom měli s lidmi z jedné kanceláře tak úzké vztahy. Sice se usmíval, když jsem se o tom zmínil, ale myslím, že má safra o čem přemýšlet. No jo, vážně si myslím, že jsem na něco kápnul.“

V Carlovi se v tom okamžiku něco zlomilo. Nebylo to jen kvůli tomu pitomci a zmatku, který kolem sebe nadělal, ale zkrátka propadl čirému zoufalství, ať už přišlo odkudkoliv. Duši mu zahltil pocit, který se navenek projevil tím, že se kousl do rtu, srdce mu vynechalo a po těle mu vyrazil pot.

„Vypadni, ty idiote,“ rozkřikl se, popadl kraj stolu a celý ho i se vším, co na něm leželo, převrhl na Gordona.

Ten padl pozadu na zeď, ale hned se vytáhl do vzpřímené polohy. Zíral na Carla, jako kdyby zešílel, pak ustoupil stranou a vyklouzl ven.

„A tentokrát budeš držet hubu, ty nebetyčnej idiote,“ řval Carl z plna hrdla za mizejícím mladíkem.

Carl pohlédl na převržený psací stůl a záplavu rozházených spisů a protokolů po celé podlaze.

Pak ho píchlo u srdce a zalapal po dechu, ale bezvýsledně. Zaplavil ho pocit, že se dusí, a nedokázal ho potlačit. Zatínal křečovitě prsty, pažemi si pevně objímal trup a nohy se mu třásly, jako by vystavil své tělo extrémnímu chladu.

„Co se děje?“ slyšel Rosin hlas, zatímco se svezl ze židle na zem, kde zůstal sedět s nohama rozhozenýma do stran.

Zaznamenal, že vešla dovnitř a hned se ho zeptala, co ho bolí. Už však nevnímal, jak ho dovlekla ke zdi a opřela ho o ni.

Když se dotkla jeho ramene, najednou uslyšel sám sebe mocně vzlykat a ucítil mohutný pohyb, stoupající mu ve vlnách hrudníkem vzhůru.

„Co se stalo, Carle?“ zeptala se tiše a přitáhla si jeho hlavu k sobě.

Neodpověděl jí hned. Její kůže, vůně a oddechování ho donutily zadržet dech. Něčí blízkost, strach a všechno to nevysvětlitelné vyplnilo veškerý prostor.

„Nemám zavolat pomoc?“

Zavrtěl hlavou a pláč se změnil v bezhlesé, přerývané výdechy.

„Už se vám to někdy stalo?“ zeptala se.

Pokusil se zavrtět hlavou, ale nesvedl to.

„Jistým způsobem možná,“ vykoktal ze sebe a nevěděl, jestli je to pravda.

Požádala ho, aby se zaposlouchal do vlastního dechu a zavřel oči. „Nepotřebujete teď svět kolem sebe, Carle,“ pronesla klidně a pevně ho k sobě přitiskla.

„Zůstaneme tu, dokud se vám neudělá líp. Nikam neodejdu, ano? Jsme jako rodina, ať už se nám to líbí, nebo ne.“

Přikývl a zavřel oči.

Kromě vědomí, které se soustředilo na fakt, že se s ním o klid podělila žena, ne jen jejich Rose, se zaposlouchal do zvuku vlastního dechu a okolní svět vytěsnil.

33 )

Boy se celý den připravoval k odjezdu.

Strávil v zaměstnání u Braga-Schmidta pěkných pár let a nestěžoval si, ale časy se mění.

A proto měl doma v pokoji na konzulátu na posteli položený kufr s vybranými obleky z velké průchozí šatny a hned vedle kufřík na cennosti, kde měl uschované šperky a hodinky. Letenku na zítřejší večer měl již zakoupenou.

Z dobrého důvodu své rozhodnutí s Bragem-Schmidtem neprobíral, nedalo se nic dělat. V nejlepším se má přestat.

Strávil u něj podnětný čas, kdy ho Brage-Schmidt lidem často představoval jako svého tajemníka a osobního asistenta, ale ve skutečnosti mu v pozadí dal volnou ruku řešit problémy a úkoly, které se naskytly. Následkem toho docházelo k vydírání přehnaně odvážných obchodních partnerů, k falešným obviněním konkurence i mezi konkurenty, k dohodám o pašování drahokamů s dodavatelem záchranných vest do letadel. Nebo když tehdy před pěti lety zainteresoval Mammy a pár jejích kluků do fiktivního vyloupení Karrebækské banky, aby se tím zakryl fatální nedostatek likvidity, o četném vyhrožování úředníkům a lidem v pojišťovnictví v několika zemích ani nemluvě. Kdepak, ve spojení s Bragem-Schmidtem byl povětšinou schopen dodat vše. A někdy to vedlo k vraždě a únosům, provedeným lokálními i globálními subdodavateli.

A teď by měl ve vlastním zájmu a pro dobro obchodních styků sám provést jednu akci. Jen protentokrát a pak podle plánu rychle zmizet.

Celý den sledoval pohyb Mammy. Na několika místech v Kodani rozmístili vábničky ve formě takzvaných „postižených“ na vozíčku, kteří by po Marcovi chňapli, kdyby se přiblížil. Na Østerbro zmlátili několik odbojných Ukrajinců, kteří odmítli poslechnout, a na všechna nádraží příměstských vlaků a několik frekventovaných autobusových zastávek nasadili muže, kterým přislíbili almužnu deset tisíc eur, pokud chlapce chytí.

Dnes ho málem lapili. Jednoho z dětských vojáků to stálo dvaceticentimetrovou tržnou ránu v boku, než ho vyprostili ze shozu na suť, a druhý chodil s tak zarudlýma očima, že si musel vzít sluneční brýle, aby nebudil pozornost. Málem ho dostali, což bylo úžasné, jenže to taky bylo všechno.

Protože tenhle chlapec byl motýlím křídlem v Jižní Americe, které může způsobit vichřici v Japonsku. Mohl postrčit první kostičku domina, až by nakonec nezůstala stát ani jediná. A Boye přešla chuť nadále se té hry účastnit. Přistoupil ke svým opatřením z principu, protože principů ho Brage-Schmidt naučil vážit si víc než čehokoliv jiného.

Jestli toho kluka chytí, bude všechno v pořádku. Jestli ne nebo jestli do toho mezitím stihne zatáhnout policii, pak Boy nemá tušení, kam to povede. Zola ho ujišťoval, že Marco nemůže vědět nic zásadního, ale proč by teda dneska byli za vedoucím kanceláře Eriksenem policajti? Dostali se příliš blízko a Boy měl ode dneška své vlastní plány.

Brage-Schmidt mu samozřejmě nebude stát v cestě, ale revoltující Eriksen a hlavně Teis Snap by mu mohli zkřížit plány. Snap byl jediný, kdo na něho měl přímé spojení, a jestli ho neutne, mohla by se z něj lehce stát gumová hadička, kterou připevní odsouzenci do žíly.

Podívá-li se na věc střízlivýma očima, pak se pokus o atentát na Eriksena naprosto nezdařil, a chlap teď někde sedí na všech svých dánských akciích a dává si zatracený pozor. Boy před chvílí volal k nim domů a vydával se za kolegu, aby se od manželky dozvěděl, že ta sketa nepřišla po práci domů a ona teď neví, kde je.

Boy proto počítal s tím, že už zmizel, a dobře tak.

Ani Zola nebyl skutečný problém. Neměl Boyovo číslo, protože ho měnil pokaždé, když spolu domluvili. Ani se nikdy osobně nesetkali, to on vždycky volal Zolovi a ne naopak.

Zola byl nafoukaný a sebestředný trouba, který jako lumík neochvějně míří do propasti. Otázkou zůstává pouze to, kdy a jak k tomu dojde.

Ale Teis Snap je na rozdíl od nich zcela jiný případ. Je to slabošský typ, který by se mohl zhroutit, a to by bylo zlé, vzhledem k tomu, že má až příliš dobrý přehled o jednotlivých nitkách v jejich síti a mohl by ukázat všemi směry, kdyby se něco zvrtlo — a to se mu nepochybně stane. Hazardoval s prostředky své banky. Přepočítal se, když se rozhodli přihrát lano někomu z ministerstva. To jemu Eriksen vyhrožoval, protože se mu vyhrožovalo nejlépe. Navíc u sebe měl v tomto okamžiku zlatý poklad, po kterém Boy pásl, a sice hromadu akcií na majitele, za které by kdejaký idiot vyzískal dvoucifernou milionovou částku. V eurech, dlužno podotknout.

A ty akcie měl Boy rozhodně v plánu si vzít s sebou.

Dlouhá štěrková cesta, vedoucí alejí k domu Teise Snapa v Karrebæksminde, byla pečlivě upravená a ležela kousek stranou od rušných oblastí. Tady se člověk usadil, když si kolem sebe přál volný prostor, koně a pozemky: pozemky za ceny, kterým se přiblížil pouze tehdy, pokud si mohl svou extravaganci dovolit vyjádřit i ve formě budov a dobře vybaveného vozového parku.

Boy tam nikdy předtím nebyl, ale záhy si uvědomil, že pokud nechce riskovat, aby si cestou k usedlosti všimli jeho auta, musí zaparkovat za přístavky, aby ho nebylo ze dvora vidět.

Vystoupil a nastražil uši. Jestli mají psy, zbaví se jich jako prvních. Boy nenáviděl nevypočitatelnost, kterou oplývala zejména vesnická psiska. No, vlastně nenáviděl všechny psy, až na svého vlastního.

Celkem tu byly čtyři budovy. Křídově bílé, krásně zrenovované hospodářské budovy a stavení, ze kterých na sto honů čišelo, že pán domu nechává o všem rozhodovat svou ženu. Čekal sterilní a okázalé prostředí, ale místo toho spatřil černá kola od vozu zavěšená ve štítu a spoustu laťkových roštů pro upevnění růžově kvetoucího klematisu.

Boy monitoroval prostranství na dvoře. Kromě černého džípu a neodmyslitelného bílého coopera se stahovací střechou tam toho nebylo mnoho, co by upoutalo jeho pozornost, ale i tak to stačilo.

Nakrčil obočí a s prstem namířeným na mosazný zvonek se zamyslel, co si počne, kdyby měli návštěvu.

Pak zvonek zmáčkl a čekal.

Manželka se jmenovala Lisa, a ač se to zdá neuvěřitelné, byla Snapovou první ženou. Brage-Schmidt to dříve vysvětloval věkovým rozdílem, ale podle fotografií musel hrát určitou roli i vzhled.

Zaslechl ji uvnitř, ale neotvírala. Asi si ho prohlížela na obrazovce bezpečnostní kamery. Každopádně kamera mířila přímo na něho.

„Jsem osobní asistent pana Braga-Schmidta,“ představil se a pohlédl do kamery.

Možností je několik, pokud slyšela, co řekl. S největší pravděpodobností stejně neotevře, a to pak bude muset dům obejít a vymáčknout okno. Však on už se dovnitř nějak dostane.

„Aha, a máte s manželem domluvenou schůzku?“ ozval se hlas v reproduktoru, který nebyl schopný lokalizovat.

„Pan Snap není doma?“ Alespoň si udělá jasno. „V tom případě se vrátím později,“ pokračoval. „Domluvili jsme se sice na teď, tedy vlastně jsem tu měl být už před deseti minutami, takže možná bude někde za rohem. Počkám na něj venku, je hezky a navíc mám čím se pokochat, máte tu tolik krásných květin.“

Zůstal stát tiše na místě, zlehka se usmíval a položil si jednu ruku v rukavici přes druhou v místě posledního knoflíku na saku. Pokorným a zdrženlivým postojem připomínal zřízence pohřební služby, který při posledním rozloučení se zemřelým postává vždy někde v pozadí. Takové věci se člověk naučí od dobrého učitele.

Za dvacet vteřin mu otevřela, a sotva se stihla představit, chňapl po ní a zlomil jí vaz. Proběhlo to bez hlesu a bezbolestně, zaručeně si toho ani nevšimla.

Vynesl mrtvolu do ložnice, podepřel ji hromadou polštářků tak, že seděla trochu nakřivo s odvrácenou hlavou, a zapnul televizi.

Pak se porozhlédl po domě a vůbec nespěchal. Věděl, jak se dostat na dno lidských skrýší a nic přitom nerozházet. Otevírat a nadzdvihovat se dá mnoha způsoby, ale konečky prstů to jde zpravidla nejlépe. Za půl hodiny dům pročesal, ale nenašel, co hledal. Podle očekávání to trochu komplikovalo situaci.

Poté co smazal záznam z bezpečnostní kamery nad hlavním vchodem, objevil na černém, naleštěném jídelním stole ve velké místnosti, zabírající polovinu půdorysu domu, zapnutý laptop paní domu. Nezajímala se pouze o živé květiny, jak se ukázalo z načtených stránek jedné aukční síně. Měla slabost i pro malbu s florálními motivy, o čemž svědčily zdi přeplněné obrazy s květinovými zátišími.

Snapovo ospravedlnění vraždy manželky a jeho následné sebevraždy měl zformulované ani ne za pět minut. Jednoduché jako facka: Snapova kriminální činnost nabrala takové obrátky, že nad ní ztratil vládu. Odpovědnost za podvody a Starkovu vraždu padá výlučně na vedoucího kanceláře Reného E. Eriksena.

Vytiskl dokument a zvažoval, jestli ho nemá podepsat, ale nakonec se rozhodl počkat a přeložil list papíru v půlce.

Pak se vydal nahoru do ložnice, usadil se v květovaném křesle u toaletního stolku obloženého flakony s parfémy a navoněným dopisním papírem s obálkami, připravenými na výlevy své paní. Otevřel okna dokořán, tupě se zahleděl daleko do polí zmáčených deštěm a čekal.

Ostrá halogenová světla Snapova mercedesu avizovala jeho příjezd téměř o minutu dřív, než skutečně zabočil na dvůr.

Zaslechl ho šramotit v přízemí. V předsíni skopl boty a odhodil tašku na zem. Pár soust v kuchyni a pak se konečně vydal nahoru po schodech.

Do ložnice vstoupil s talířkem v jedné ruce a sklenicí v druhé. Dveře za sebou přibouchl kolenem.

„Jak ses měla, miláčku?“ zeptal se a odložil svou nálož na noční stolek. Otočil se k židli stojící vedle postele a začal se svlékat. „Já nijak zvlášť. Volal jsem Bragu-Schmidtovi kvůli Renému, choval se totiž dneska ráno jako blázen. Má se na co těšit.“ Zasmál se a ve spodním prádle a s napůl přetaženým horním dílem pyžama přes břicho se k ní otočil. „Co tam vidíš, vnímáš mě vůbec?“

S úsměvem naklonil hlavu na stranu, jak se snažil přijít na to, proč žena jeví o jeho příchod domů tak malý zájem.

„Ty se na mě zlobíš? Vždyť jsem říkal, že přijdu pozdě. Proč máš vůbec okna dokořán, je tu zima jak v morně,“ řekl a vydal se kolem postele. Právě si dopnul poslední knoflíček na pyžamu, když se s Boyem střetli pohledem.

Leknutím zavrávoral. Boy nikdy nikoho v životě neviděl takhle se leknout.

„Pozor, ať neupadnete,“ řekl Boy, když Snap klesl do nohou postele jako podťatý. Na rtech mu bylo vidět, jak se mu splašil dech.

„Kdo jste?“ vykoktal ze sebe a pohlédl na svou ženu.

Znovu se zachvěl.

O pár minut později se coby vzlykající lidská troska odtáhl od mrtvého těla své ženy a s obtížemi se pokusil podívat Boyovi do očí.

„Jste jedním z těch dětských vojáků, které si najímá Brage-Schmidt? Jak to, že mluvíte dánsky?“ A když Boy neodpověděl, opět se roztřásl. „Kdo vás poslal? Brage-Schmidt by to nikdy neudělal, proč by to taky dělal? Nikomu nic neřeknu a on to ví.“

Boy se pousmál. A Snap si to očividně vyložil jako provokaci.

„Čemu se k čertu smějete? Jen to vyklopte, co chcete? Chcete milion? Chcete jich deset? Dám vám deset.“

Boy zavrtěl hlavou. „Přišel jsem si jen pro váš podpis a hned zase půjdu.“

Snap to nechápal. Všechno se v něm proti té větě vzbouřilo. Rozklepaly se mu ruce a nekontrolovaně třásl hlavou.

Jaký podpis, čišelo z něho. Ten chlap mu zabil ženu kvůli nějakému pitomému podpisu?

Boy rozložil na toaletním stolku před Teisem Snapem list papíru.

„Stačí, když to tady podepíšete.“ Ukázal na polovinu čisté stránky.

„Co stojí na druhé straně? Nic nepodepíšu, dokud to neuvidím.“

Boy klidně vstal a upravil si bundu. „Tady to podepište, jinak dopadnete stejně jako vaše paní. Počítám do deseti. Jedna, dva, tři, čtyři…“ Pak vytáhl propisku a podal ji Snapovi.

„Pět, šest, sedm…“

Snap si ji vzal.

„Co jste jí provedl?“ řekl a rozvzlykal se ještě jednou potlačovaným pláčem.

„Pište,“ odpověděl mu Boy a ukázal na volné místo. A Snap podepsal. Rozechvělým, nesouměrným rukopisem, přesně jak se na dopis sebevraha sluší.

„Díky,“ pronesl Boy. „A teď mi předejte curaçaoské akcie, abych už mohl jít.“

„Ale říkal jste…“

„Dělejte. Lisa je měla s sebou v kufrech, jenže ty jsou prázdný.“

„Jak to víte? Řekl jsem to jen Bragu-Schmidtovi. On vám to prozradil? To on má tohle všechno na svědomí?“

„Dejte mi je a já vás nechám být. Vaše žena si zlomila vaz při pádu ze schodů. Řekněte to policii a oni vám uvěří.“

Snapovi se nekontrolovaně vyřinuly z očí slzy a to nebylo dobře. Když lidé v takové situaci zkolabují, člověk nikdy neví, co je napadne a jestli budou jednat racionálně, což v tomto případě znamenalo „bojovat na život a na smrt“.

„Dejte mi ty akcie. Kde je máte? Prohledal jsem celý dům. Nemáte někde schovaný sejf?“

Zavrtěl hlavou. „Proč si myslíte, že vím, kam je Lisa schovala? Jak to mám vědět?“

„Jestli mi to hned neřeknete, bude vás to bolet, a věřte mi, že vím, jak na to.“

Zhluboka se nadechl. „Jakou mi dáte záruku? Jak můžu vědět, že mě…“ Rozvzlykal se znovu.

„Protože sám dobře víte, jakou mají peníze moc. Proto.“

Snap zvedl hlavu a rychle si osušil slzy. Ozval se v něm profesionál. Až moc dobře věděl, co peníze zmůžou, a právě teď se ocitl uprostřed obchodního jednání.

„Chci mluvit s Bragem-Schmidtem,“ řekl.

Boy vytáhl mobilní telefon a zvolil číslo. „Zavolám mu, až mi řeknete, kde jsou. Něco za něco. Čeká, až mu zavolám.“

Snap zbledl. Při pomyšlení, že by mu partner vrazil nůž do zad, zaťal pěsti, až mu zbělely klouby na rukou. Chvilku se zdálo, že se na Boye vrhne, ale Boy by to jen uvítal. Zpřelámal by mu všech deset prstů a pak by se vidělo, jestli by Snap nebyl povolnější.

„Kde jsou ty akcie?“ zeptal se opět Boy.

Snap ukázal na toaletní stolek. „Sedíš si na nich, ty hajzle.“

Boy odhrnul květovaný závěs a otevřel zásuvku, která se za ním skrývala. Byly tam. Pěkně složené a převázané stužkou.

Vtom se Snap s výkřikem a napřaženými pěstmi na Boye vrhl.

Byla to poslední věc, co ve svém životě udělal.

Boy zaparkoval na obvyklém místě a ještě chvíli zůstal sedět v autě. Kochal se pohledem na třpytivé kapky deště, které se rozstřikovaly o přední sklo. Po tom zvláštním dánském jarním deštíku se mu bude stýskat, až ho u paty pohoří Ruwenzori, kde měl v úmyslu se usadit, zastihne první pořádný liják, kdy se z černočerných mraků řinou na prst tlusté proudy deště.

Zbývá mu pouhých pár hodin, než se vydá na cestu, a nemá důvod k nespokojenosti. Dostal to, pro co se do Karrebæksminde vydal. Dopis na rozloučenou zanechal na nočním stolku a akcie má uložené v aktovce na sedadle spolujezdce. Dobře to rozdělil.

Usmál se, vzal si aktovku a vystoupil z auta. Přibouchl za sebou dvířka a jako obvykle se k domu Braga-Schmidta vydal zezadu.

Jako vždy si dával dobrý pozor, aby ho nikdo neviděl.

34 )

Hned ráno po příchodu do práce mrskla Rose Carlovi na stůl pokutu za parkování.

„Haha,“ rozesmál se Asad. „Jak můžeš dostat pokutu za špatný parkování, když ani nemáš auto, prosím tě? Ty jsi fakt číslo, Rose.“

Pokrčila rameny.

„Našla jsem ji před hodinou v kabelce, když jsem hledala tramvajenku. Netuším, jak nebo kdy se mi tam dostala.“

Carl si dal s reakcí na čas. Navzdory všemu mezi nimi díky včerejšímu kolapsu vzniklo jakési pouto, které se nedalo jen tak ignorovat.

„Za ten včerejšek Rose, víš… Rád bych ti poděkoval.“

Rozhostilo se hrobové ticho. Ne proto, že by ji dojal, spíš ta poznámka zněla na pracovišti zcela nemístně.

„Dobře,“ řekla a několikrát si rukou pročísla vlasy. Měla je i tak dost rozcuchané, kdyby někoho zajímal Carlův názor. „Takže už je vám líp?“

„Ano, díky, mnohem líp.“

A to stačilo. Rose nebyla zrovna sentimentální typ. Kdyby se někdy měla poddat citům, tak to rozhodně nebudou něčí cizí.

Carl pokýval hlavou. Intimní okamžik byl fuč a zase nastal všední den.

„Dvě věci,“ pravila. „Obešla jsem soukromé podnikatele v okolí náměstí Triangl a ukázala jim Marcovu fotku. Nikdo ho neznal. Pár se jich sice ošilo, když jsem jim ji ukázala, ale nic mi neřekli. Víc nemám. Nadýchala jsem se čerstvého vzduchu, ale bolí mě nohy, takže díky.“

„Co to má společného s tou pokutou za parkování?“ zeptal se Carl.

„Nic. To je jiná věc. Pořádně si ji prohlídněte,“ opáčila a ukázala na lístek. „Koukněte na ty tiskací písmena!“

Carl s Asadem zaostřili. Měla pravdu, někdo tam něco připsal.

„No to mě podrž,“ podivil se Carl, když si přeslabikoval text:

ZOLA KRADE. JEHO LIDI SCHOVÁVAJÍ LUP DO SKŘÍNĚK V ČERNÉM DIAMANTU. CHODÍ TAM ČASTO A VYBÍRAJÍ JE VE ČTYŘI. SRAZ MAJÍ KAŽDÝ DEN V PĚT U ZÁMEČKU TIVOLI. MARCO

Asad zakoulel očima. „Tak dlouhý prsty, jako má ten kluk, by se mi hodily, když mě svrbí na zádech,“ shrnul. „Ten se dostane fakt všude.“

Měl pravdu. Marco byl stínem mezi stíny.

„Věříme ještě Zolovi tu jeho povídačku, že Marco zabil člověka?“ zeptal se Carl.

Asad sklonil hlavu a podíval se na něj zpod naježeného obočí. Co k tomu dodat?

„Taky tomu vlastně nevěřím,“ vylezlo z Rose. „Ale nemůžete pustit ze zřetele, že před pár lety byl ve věku těsně před pubertou, což mají pedofilové obzvlášť v oblibě. Mohli ho k tomu dohnat, těžko říct. Třeba ho do toho vztahu nutil Zola.“

„Zeptám se ještě jednou, Rose. Myslíš, že by tenhle kluk, který se s námi vší silou snaží navázat kontakt, zabil dospělého člověka, zakopal ho, zase ho vykopal a pokusil se za to shodit vinu na vlastní rodinu?“

Rose zavrtěla hlavou. „Hergot, to ne, jen bysme neměli zavírat oči před dalšíma eventualitama, ne?“

„Proč se nám teda neukáže? Tuším, žes to byl ty, Asade, kdo mi to jednou nějak vysvětloval. Tvrdils, že to asi bude tím, že nemá povolení k pobytu a zdravotní pojištění.“

Asad povytáhl obočí a uhnul hnědýma očkama několikrát stranou. Carl zhola nic nepochopil.

To byla Rose, snažil se mu naznačit koutkem úst.

Carl se obrátil k Rose. „Tak tys to tvrdila, jak mi tady nápověda naznačuje.“

„Carle,“ oslovil ho Asad. „Podívejte se na to písmo. Copak takhle píše patnáctiletý kluk?“

„Ani náhodou,“ odpověděla Rose. „Píše stejně dětsky jako ty, Asade.“

„No právě. Vždyť to povídám. Píše jak malej kluk, jako já.“

Proč je z toho Asad tak nadšený?

„Takže většinu už víme, ne?“ usoudil Asad.

Carl nakrčil nos. „Většinu čeho?“

„No, neměl u sebe kartičku pojišťovny, takže si myslíme, že žádnou nemá. A proto se domníváme, že nebude dánské národnosti. Taky na to moc nevypadá. Ne jako já.“

Asad zachrochtal smíchy. „Haha. Má pěkně oříškový odstín pleti a černé kudrnaté vlasy — na rozdíl ode mě, že? Podle písma mu moc nebude, ale na druhou stranu zase píše dánsky docela dobře. Ale proč? Protože je tu podle mě už dlouho. Jenže nemá dánské občanství, stejně jako většina Zolových lidí, jak jsem se dozvěděl. Takže je tu ilegálně. Nebydlí tu spolu s ostatními jen tak občas, když jsou tu obchodně. Jsou tady nastálo, a proto by byli posuzovaní jako ilegální přistěhovalci. Podle mě s námi nechce mluvit kvůli tomu.“

Rose přikývla. „On se nás bojí, Carle, a my na něho poštveme celý policejní sbor.“

V nové budově Královské knihovny zvané Černý diamant nemuseli čekat dlouho, Asad byl s těžkým srdcem nucen odložit nakousaný sendvič uprostřed hostiny.

Dovnitř nakráčel mladík s igelitovou taškou v ruce, nejevil žádný zájem o literární kvality místa a zamířil přímo k poslední řadě skříněk hned vedle toalet, aby si tam odložil své břímě. Nebyl na něho pěkný pohled, nebyl jako Marco. Byl o něco starší, měl světlejší pleť a byl neobyčejně vybraně oblečený, v tmavém obleku a bílé košili, jak by si člověk sotva představoval kluka živícího se pouliční kriminalitou.

„Mohli bychom se podívat, co máte v té tašce?“ zeptal se Carl a ukázal mu svůj průkaz.

Během zlomku vteřiny si mladík uvědomil, do jakého maléru se dostal, a uskočil směrem k východu, kde stál Asad a k jeho velkému překvapení mu nastavenou dlaní ve výšce prsou zatarasil únikovou cestu tak důrazně, že spadl na zadek.

„Odkud to máš?“ zeptal se Carl o pár minut později, otočil se z předního sedadla, obrátil igelitovou tašku a vysypal zlodějovi, který seděl na zadním sedadle vedle Asada, do klína hromádku mobilních telefonů, hodinek a peněženek.

Pokrčil rameny. „Don’t understand,“ odpověděl.

„No jo, Carle, nemluví dánsky, tak to bude těžký,“ pravil Asad. „Vyvezeme ho za město a odděláme ve Faeledu jako ty druhý dva. Mimochodem, půjdeš s náma dneska slavit? Venku je pěkně, pořádně to roztočíme.“

Carl vyvalil oči, ale nebylo to nic ve srovnání s maníkem na zadním sedadle.

„Však víš,“ řekl Asad. „Vlastně jsem si říkal, že dva tisíce za toho idiota vzadu by mohly stačit. V anatomickým ústavu právě shánějí čerstvý těla.“

S takovou fantazií měl radši psát detektivky.

„Chci mluvit s advokátem,“ vykoktal ze sebe mladík.

Asad se usmál. „Radši koukni kápnout božskou, a to hned. My tě pak pošleme do vězení, který snad nebude plný skinheadů.“

Mladíka se zmocnilo těžko skrývané zoufalství a jeho stav se nezlepšil ani za půl hodiny, kdy si pro něj přijel policejní anton.

Za další hodinu opět slavili úspěch.

Tentokrát to byl o něco exotičtěji vypadající a lépe stavěný mladík, který se protáhl dovnitř létacími dveřmi. Opět v černém obleku, ale bohatší o tak pronikavě pátravý pohled, že okamžitě zaujal Carlovu a Asadovu pozornost.

„Jestli se vydá ke skříňkám u toalet kolem stolů zadem,“ zašeptal Carl, „zmáčkneme ho každý z jedné strany.“

Hoch odmítal vypovídat, a kdyby neměl po kapsách několikery dámské hodinky, museli by ho pustit.

Teď tu před nimi seděl ve výslechové místnosti ve druhém patře a pokukoval po nich.

„Tady vedle máme tvýho kamaráda Samuela,“ řekl Carl. „A u skříněk jsme rozestavili pár strážníků, takže vás pochytáme jednoho po druhém. A když už tam nic nebude, chytneme zbytek, až si pro ně později odpoledne přijede dodávka k radnici.“

Trochu se narovnal, ale stále nic neříkal. Sterilní prostředí ani osoby sedící naproti němu či želízka na něho očividně neměly žádný vliv. Takovým mladým hochům jako on už nescházelo mnoho měsíců další kriminální praxe, aby s nimi bylo skutečně těžké pořízení. Vězení díky nim praskala ve švech, ale ještě horší bylo, že většina z nich zůstávala na svobodě.

Carl si vzal Asada stranou. „Uvidíme, co řekne zítra ráno při soudním výslechu, ale divil bych se, kdyby se později neobjevilo pár kousků, co budou ochotní spolupracovat.“

„Ještě tu chvilku zůstanu,“ řekl Asad. „Třeba se mi ho podaří přesvědčit, aby rozvázal.“

Carl to nechtěl vidět. O Asadových schopnostech v tomto směru bohužel nepochyboval.

„Poslyš, Asade, postup znáš. Koukej být opatrnej, jasný?!“

„Jasně, Carle. Ale co že znám? Postup?“

„Zapomeň na to, to se tak říká.“

Vtom někdo zaklepal na dveře a Carl otevřel.

Pro smilování boží, byl to Gordon.

„Nebudete už hotoví?“ zeptal se. „Máme dalšího a potřebujeme si s ním promluvit.“

Jaképak my?

Vstřícné jednání se v kanceláři Larse Bjørna příliš nepěstovalo, jak Carl rychle pochopil.

„I když toho Marca považuješ za korunního svědka ve věci zmizení Williama Starka,“ prohlásil Bjørn, „tak si zkrátka nemůžeš dovolit zpunktovat tak velkou pátrací akci, Carle. Abys věděl, škrtám ti za to z rozpočtu tři sta tisíc na výplaty. Snad tě to do budoucna poučí a necháš si svoje dispozice potvrdit od nadřízených. Tímto ukončuji po chlapci pátrání.“

Carl se kousl do horního rtu. „Dobře, ale já to považuju za naprosto imbecilní rozhodnutí, a to hlavně proto, že se blížíme vyřešení celého případu, Bjørne. Ale protože se chystáš zasahovat i do mého rozpočtu, bude lepší, když začneš rovnou tím, že na hodinu vyrazíš Gordona. Nevím, jestli to odpovídá přesně položce tří set tisíc, ale zbytek si můžeš doplatit z kasičky na kafe tady od vás nahoře.“

Ani to na Larse Bjørna nijak nezapůsobilo, ba právě naopak, vesele se usmál.

„Ne, Carle, Gordona tě nezbavím. Možná se při výslechu vedoucího kanceláře na ministerstvu zachoval trochu neohrabaně, ale on za to nemohl.“

„Pardon?“

„No, vždyť jsi ho předem pořádně nezasvětil do situace, jak říká.“

Carlovi se nahrnula do hlavy všechna krev. Každopádně mu zčervenaly tváře. „Co se mi to tu hergot snažíš namluvit? Zkušený policejní komisař by měl informovat takový nedochůdče, jako je Gordon, o případu, do kterýho mu vůbec nic není? Uvědomuješ si, že jsme jen krůček od rozluštění záhadného zmizení Williama Starka a že se tu velmi pravděpodobně jedná o vraždu nebo něco stejně hroznýho? A ten zatracenej idiot Gordon se našeho hlavního podezřelého vyptával tak okatě, že mu muselo dojít, že mu nedáme pokoj, dokud se nedobereme jádra problému.“

„Ty už ses jádra dobral.“

„Co?“

„Jádra problému. Jestli nedokážeš zaučit nováčka, tak nejspíš nebudeš tak úžasný, jak si o sobě myslíš.“

Carl vstal. Za starých dobrých časů si člověk do této kanceláře chodil pro povzbuzení, aby mohl lépe pokračovat v načaté práci. Dnes si odsud člověk odnáší chuť vyzkoušet, jak dlouho by padal jistý šéf z okna ve druhém patře na dlažbu před vchodem. Čert aby to všechno spral!

Když za sebou přibouchl dveře Bjørnovy kanceláře a naštvaně prosupěl kolem aplaudující paní Sørensenové, někdo na něho zavolal, aby počkal. Úplně si zapomněl zaflirtovat s Lis.

Podle očekávání našel slintajícího Gordona u Rose ve dveřích.

„Ke mně, hned,“ zařval na mladíka a zašermoval mu prstem před nosem, aby naznačil směr do své kanceláře.

Fracek se osmělil zeptat, co po něm Carl chce, ale ten ho nechal trochu vydusit. Roztřídil si všechny složky na stole, naházel je na hromadu do rohu, hodil si nohy na stůl a zapálil si cigaretu, kterou do sebe pomalu nasával.

„Máš dvě možnosti, Jacku Danielsene,“ řekl nakonec. „Buď si sbalíš svých pět švestek a podíváš se, kde nechal tesař díru, nebo začneš být k užitku. Co si vybereš?“

„Podle mě se určitě…“

Carl uhodil pěstí do stolu. „Co si vybereš?“

„To druhé, řekl bych.“

„Řekl bys?“

„Jo, beru to druhé.“

Mussolini měl vybraný způsob, jak učarovat masám, a Carl ho teď využil. Vystrčil bradu a spodní ret, vypnul prsa a vrazil si pěst v bok. „Omluv se!“ zařval.

Gordon zkoprněl, byl celý zmatený a trochu vystrašený a nevěděl si rady. Ale omluvil se.

„Dobře, takže jsi v oddělení Q na zkoušku. Teď si tě proklepneme, a jestli pořádně neodpovíš, tak tě stejně vyrazím. Chci vědět, jaký vztah máš k Bjørnovi.“

Zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. „Žádný. Je to nejlepší kamarád mýho táty.“

„A to se podívejme. Tím se ledacos vysvětluje. Kámoši z internátní školy, to si dovedu představit. A tys tam taky chodil, nemám pravdu?“

Přikývl.

„Dobře. Bjørn dlužil tvýmu tatíčkovi službičku a nasadil mi blechu do kožichu, abys mu donášel. K smrti rád kontroluje lidi, abys rozuměl. Typický pro všechny šprty a přizdisráče.“

V klukovi přece jen zaplál vzdor. „Asi nevíte, o čem mluvíte. Bjørn je tady ze všech nejdrsnější.“

Carl se zarazil. Co to ksakru mele?

„Bavíme se o stejným chlapovi? O tom vzorňáčkovi s nažehlenýma pukama? Nic drsnýho na něm nevidím, to mi teda vysvětli.“

„Zkuste ho přimět, aby si vyhrnul rukávy, a uvidíte jizvy, jaký jste ještě neviděl. Myslíte, že byste vydržel měsíc nekonečnýho mučení, co? Lars Bjørn teda jo, a to není zdaleka všechno, co bych vám o něm mohl vyprávět.“

„Tak spusť.“

Zaváhal, ale z mladické pýchy neodolal pokušení.

„BCCF určitě znáte, ne?“

„Dám se podat!“ Carl mu ukázal prázdnou dlaň. „Není to náhodou Bjørnovsky civilně ctižádostivá figura?“

„Nevíte, co mluvíte. Je to Baghdad Central Confinement Facility, Saddámem Husajnem zvané vězení Abú Ghrajb.“

„Snad mi nechceš tvrdit, že tam pracoval?“

„Ne, nepracoval.“

Carl přiostřil. Tohle hergot není žádná vědomostní soutěž, tohleto. „Tak už to vyklop. Co má Bjørn společnýho s Abú Ghrajbem?“

„Co byste řekl? Proč si myslíte, že jsem vám předtím říkal, abyste ho přiměl vyhrnout si rukávy?“

Carl se zahleděl do země a zabubnoval prstem do stolu. To, co slyšel, se mu vůbec nelíbilo. Ani trochu.

„A dál, Gordone?“

Zvedl hlavu a s překvapením zjistil, že se kluk červená.

„Vidím, žes mi teď řekl víc, než by bylo Bjørnovi milé, nemám pravdu?“

Přikývl.

„A neměls to o něm vůbec vědět, že jo? Náhodou jsi to doma zaslechl, je to tak?“

Opět přikývl.

„Dobře, Gordone. Takže jsme zpátky ve hře. Vím toho na tebe dost na to, abys od policie vyletěl rovnou ke všem čertům. Prozatím nad tebou držel ochrannou ruku Bjørn, ale podle mě mu to asi dlouho nevydrží, jestli za ním půjdu a na tvůj popud ho požádám, aby si vyhrnul rukávy. Dáš mi v tom za pravdu?“

„Jo,“ ozvalo se velmi zdrženlivě.

„Takže, ode dneška poreferuješ Bjørnovi o oddělení Q jen to, co budu chtít já, abys mu řekl, je to jasný?“

„Jo.“

„Takže jsme domluvení.“

Carl vstal, napřáhl ruku a vší silou ji Gordonovi stiskl, až mu víčka zatančila riverdance.

„A teď mazej nahoru a řekni Bjørnovi, že jsme jen krůček od vyřešení děsně napínavýho případu a že ten Carl Mørck je podle tebe fakt génius.“

Nevěřícně zakoktal. „To myslíte vážně?“ Zrozpačitěl.

„Jo, a nezapomeň to vyřídit doslovně: že jsem fakt génius. A pak zavoláš vedoucímu kanceláře Renému E. Eriksenovi a požádáš ho, aby se po práci krátce zdržel. Rádi bychom si s ním ještě jednou promluvili.“

„A proč? Uvidíme ho v pondělí.“

„Protože mám neodbytný pocit, že ten chlap toho ví víc, než je ochoten přiznat, a momentálně asi nemá nic lepšího na práci než vyprodukovat nějaký pádný důvod, proč se ty dvě služební cesty, jeho a Starkova, v rozmezí několika dnů, nedaly spojit dohromady.“

„Netušíš, jestli technici něco našli v tom hrobě u Kregme?“ zeptal se Tomase Laursena.

Ten si pro jistotu znovu otřel prsty do zástěry. Žalostné, vidět kdysi nejlepšího policejního technika v umaštěné zástěře se zbytky remulády.

„Docela dost. Zbytky vlasů. Kůže. Vlákna z oblečení. Pár nehtů.“

„Takže mají spoustu DNA?“

Přikývl. „Za pár dní se dozvíš, jestli souhlasí s DNA, kterou získali na domovské adrese Williama Starka.“

„No, to souhlasí, na to nepotřebuju čekat. Stačí mi, že vím, že v tom hrobě ležel člověk. Jsem si naprosto jistý, že je to ten, kterýho hledáme.“

Laursen přikývl. „Škoda, že už tam to tělo není. Nevíš, kde by mohlo být?“

„Ne, ale mám takovej dojem, že se to jen tak nedozvíme. Člověka ti nezakopou a zase nevykopou jen proto, aby ho uložili na místo, kde by ho mohl zase někdo najít. Podle mýho názoru už je úplně na cucky a někde pěkně hluboko pod vodou.“

„Asi máš pravdu, nebylo by to poprvé.“

Ještě jednou si utřel ruce do zástěry a začal zpracovávat hroudu těsta před sebou. To byla žhavá novinka a slavila velký úspěch. V policejní budově měli od rána poslední výstřelek módy, a sice čerstvý chleba. Vážně se strašně snažil, aby kantýna přežila.

„Ještě jednu věc, Tomasi. Vím toho o Bjørnově minulosti v Iráku dost, ale mám pocit, že bys mi k tomu mohl něco doplnit. Je to tak?“

Nechal hnětení a zamračil se. „Podle mě by ses ho na to měl zeptat sám, Carle. Mně po tom nic není.“

„Takže něco víš?“

„Přeber si to, jak chceš.“

„Věznili ho tam. Nevíš za co a kdy?“

„Neptej se, Carle.“

„Nemohl bys mi přinejmenším říct kdy? Nebylo to těsně před pádem Saddámova režimu?“

Zakomíhal hlavou ze strany na stranu.

„Takže o něco dřív.“

Žádná odpověď.

„Rok?“

Laursen praštil těstem o stůl. „Nech toho, Carle. Na tohle jsme příliš dobří přátelé, nemyslíš?“

Carl přikývl a nechal ho na pokoji, ale jemu samotnému to pokoj nedalo.

Asad právě dole někoho vyslýchá. Miláček oddělení Q bez policejního vzdělání, zaměstnaný na hlavní stanici z milosti Larse Bjørna, jak vše nasvědčuje. Zaměstnaný mužem, který se stal Carlovým dočasným šéfem a který byl za Saddáma Husajna držen v nechvalně proslulém iráckém vězení.

Carl se zastavil uprostřed schodiště.

Zatraceně, Asade! Co ty jsi vlastně zač, pomyslel si.

Našel ho před výslechovou místností. Usmíval se od ucha k uchu.

„Co tady venku děláš, Asade?“ zeptal se ho Carl.

„Mám přestávku. Neměli by mě mít celou dobu na očích, nemyslíte? Měli by mít možnost se nad sebou a svou situací trochu zamyslet. Snadněji pak rozvážou. Nakonec se prokecnou a vyrukují se vším všude.“

„Se vším všudy, Asade. Kdo je uvnitř?“

„Romeo. Ten chlapík s popáleninou, co se nám nechtěl představit.“

„A tys to z něj dostal?“

„Jo, ale nebylo to jen tak.“

Carl zvídavě naklonil hlavu. „Jak, Asade?“

„Jen pojďte se mnou dovnitř a hned vám to ukážu.“

Romeo seděl na židli. Neměl želízka, netvářil se nijak naštvaně, nezabarikádoval se za projevovaný odpor k úřadům a vyšším instancím, na který člověk jinak obvykle narazil. Seděl tu spořádaný mladík v černém obleku.

„Pozdravte pana komisaře Mørcka, Romeo,“ pravil Asad.

Zvedl hlavu. „Dobrý den.“

Carl kývl na pozdrav.

„Povězte tady panu Mørckovi, co už jste řekl mně, Romeo.“

„Co konkrétně?“ ozvalo se lámaně.

„To o Zolovi a Marcovi.“

„Nevím proč, ale Zola chce Marca zabít. Všichni ho hledáme. Nejen my. Pomáhá nám spousta dalších, Estonci, Litevci, Bělorusové, Ukrajinci, Afričani. Hledáme ho všichni.“

„A proč mi to říkáš?“

K Asadovi se obrátila k smrti unavená tvář. Jak to, že Asad není taky tak k smrti unavený?

„Protože jste mi slíbil, že můžu zůstat v Dánsku.“

Asad se podíval na Carla s vítězoslavným výrazem ve tváři, který hlásal, jak prosté to je.

„To mu nemůžeš jen tak slíbit, Asade,“ řekl Carl za tři minuty venku. „Zítra ho zavřou a možná dají na samotku, jestli toho opravdu tolik ví, jak tvrdí. A co pak, až ho pustí z izolace? Jak ho pak ochráníš a dodržíš svůj slib?“

Asad pokrčil rameny. To nebyla jeho věc, jak Carl viděl. Trochu drsný přístup na Carlův vkus.

„Zeptal jsem se ho, jestli neznal Williama Starka, a neznal. A pak jsem se ho taky zeptal, jestli Marca u nich doma nevyužívali k nějakým sexuálním praktikám, ale to naprosto odmítl. Ničemu takovému, ať už je jinak nutili k ledasčemu, vystavováni nebyli.“

Carl potřásl hlavou. Vcelku užitečné informace.

A účel světí prostředky, jak se říká, když si lidé chtějí umýt ruce.

35 )

Marco v životě tolik nemrzl jako oné noci.

Držel se boku vyhlídkové lodi, když přistála u kostela Holmens Kirke a v přístavu Nyhavn, ale neodvážil se pustit a vylézt ven, protože se stále nacházel v centru města, kde se zdržovali Zolovi lidé. Proto se nechal lodí odtáhnout ledově studenou vodou přes přístav Inderhavnen dál kanálem kolem opery a pustil se, teprve když proplouvali kolem Malé mořské víly. Doplaval ve tmě ke břehu a byl tak promáčený a zbědovaný, že ho poslední turisté začali vytahovat z vody a chtěli rychle zavolat sanitku, zatímco ostatní si ho fotili digitálními fotoaparáty s bleskem, jako by z vody na břeh lezlo nějaké bájné zvíře. Vskutku větší zážitek než celá Malá mořská víla.

„Go away,“ rozkřikl se Marco a odstrčil je od sebe, aby mohl odkulhat přes areál kolem přístavu Frihavn, rovnou do přístaviště Svanemøllehavn.

Tentokrát nebylo tak snadné najít na zakotvených lodích přístřeší. Teplý májový víkend rozproudil majitelům plachetnic krev v žilách a na zbídačeného, roztřeseného chlapce, který ve tmě vkročil na molo, se upřelo příliš mnoho očí najednou. Rozhodně tu nebyl vítán.

Když se probudil v malém zastřešeném motorovém člunu, byl ještě mokrý, ale mírný větřík a ostré světlo ho vylákaly ven.

Zamžoural do slunce a konstatoval, že ještě nebude tolik hodin, takže se stihne zastavit u Kaje a Eivinda doma, než půjdou do práce.

Posledních čtyřiadvacet hodin Marcem otřáslo. Ti dva černí hoši se mu dostali až na kůži. Když zavřel oči, jasně viděl toho s nožem přímo před sebou a toho druhého s vypoulenýma žlutobílýma očima, vytřeštěnýma pod hladinou.

Marco chtěl pryč, protože si tu netroufal zůstat déle. Nejen pryč z Kodaně, ale z Dánska vůbec. Chtěl odjet vlakem do Švédska a pokusit se začít znovu od nuly. Ve spoře osídlené a rozlehlé zemi, dlouhé jako cesta z Kodaně do Říma, by se mělo dát zmizet. Často slyšel lidi na ulici mluvit švédsky a zas tak moc se to od dánštiny nelišilo, takže se to jistě naučí. I to.

Podle toho, jak se věci za poslední den vyvinuly, ztratila pomsta na Zolovi na významu. Šlo mu o holé přežití.

Než došel k Eivindovu a Kajovu bytu, stihl uschnout a byl pevně rozhodnutý setrvat, dokud nebude mít peníze v ruce. Tentokrát mu v tom nezabrání.

Několikrát zabušil na dveře, než mu Eivind přišel otevřít. Nebyl si ani v nejmenším podobný, byl zarostlý, celý bledý a shrbený, ale bohudíky nebyl nepřátelsky naladěný jako posledně. Spíš se zdálo, jako by se skoro zaradoval, když Marca uviděl.

„Proboha, Marco,“ zvolal. „Kde ses toulal, chlapče? Dělali jsme si s Kajem starosti. No jen se na sebe podívej, vypadáš příšerně. Pojď dovnitř, vezmeš si na sebe něco jiného. Tak pojď už.“

Marco si trochu oddychl. Rozechvěly se mu rty. Tak rád se sem vracel. Bylo to tak osvobozující, slyšet pár vřelých slov a vidět Eivindův úsměv.

„Slyšíš, Kaji?“ zavolal Eivind. „Marco se zase vrátil, jaký štěstí nás to potkalo!“

Pak Marco uslyšel, jak vzadu za ním vklouzl klíč do zámku a někdo s ním otočil.

Instinktivně se obrátil a uviděl Eivinda s klíčem v ruce a zcela novým výhrůžným výrazem ve tváři, nahrbeného kupředu, jako by se na něho chystal zaútočit.

Marco se neprodleně otočil ke dveřím do kuchyně, ale vtom ho překvapila tak silná rána do hlavy, že upadl na zem.

„Klekni na něho, Eivinde,“ zavolal Kaj, padl na kolena u Marcovy hlavy, přitáhl si ho za paže a cosi mu omotal kolem zápěstí.

Marco se pokusil zaostřit, ale v hlavě se mu rozzářily hvězdičky a všechno přes ně viděl jaksi zamženě a zpotvořeně.

Marně se pokusil instinktivně přitáhnout paže k tělu a přetočit se o kousek na bok, ale místo toho zaslechl svist kolem ucha a potom přišla rána.

„Au,“ vykřikl a rozvzlykal se. „Co to děláte? Nic jsem neprovedl. Hned zase zmizím, jen jsem si chtěl vzít…“ A utržil další ránu.

Ucítil, jak se mu Eivindovo kostnaté koleno zarývá do žeber, takže sotva popadal dech.

„Ano, máme ho,“ zaslechl nad sebou Eivindův hlas. „Hned si pro něj přijeďte, pospěšte si.“

Marco je konečně oba uviděl úplně zřetelně. Eivinda, jak mu obkročmo sedí na hrudníku a v ruce drží mobilní telefon, a Kaje u své hlavy, jak mu svírá předloktí. Kaj nevypadal dobře. V obličeji byl oteklý a zmlácený a na krku mu vystupovaly podlitiny jako černá delta na jemné pleti.

Marco se nehýbal, cítil, jak mu tečou slzy, a díval se Eivindovi do zoufalých očí. Eivindovi, kterého měl tolik rád.

I ten ho zradil.

Snad byly na vině slzy nebo jeho křehkost a bezmocný vzhled, ale najednou ho Eivind uviděl takového, jaký opravdu byl. Jejich chlapec, kterého naučili lépe dánsky, hrát karty, psát a uvěřit, že i jeho čeká světlá budoucnost.

Opravdu ho takhle v tom okamžiku vnímal. A místo hlubokých rýh, které do starého obličeje vyryla zlost a frustrace, se Eivindovi roztřásly koutky úst, povytáhl obočí a nakonec mu vytryskly slzy, které si hledaly cestu mezi stařeckými rysy.

„Nevím, cos jim udělal, Marco,“ řekl hlasem zkřiveným pláčem. „Ale jestli nám úplně nezmizíš ze života, oni se vrátí a my už to podruhé nezvládneme. Proto tě musíme vydat. A chraň tě pánbůh, aby ti neublížili.“

Kaj pro něho neměl tak velké pochopení. „Doufám, že s tebou naloží jako se mnou, chápeš? Zničili nám život. Netroufáme si jít ani do práce. Je to tvoje vina, rozumíš?“

Zavrtěl hlavou. Mýlí se. Tak to přece nebylo, vůbec to nebyla pravda, ani náznakem.

Marco zavřel oči a trochu se pohnul, aby Eivind pochopil, že se nikam nechystá, jen když mu sundá koleno z hrudníku.

Za pět minut tu budou, říkal si Marco, protože oni jsou všude kolem. Lidé z Pobaltí, Afričané, Zolovi lidé, nezáleží na tom, kdo z nich se objeví, protože výsledek bude stejný. Zola dokázal všemi deseti, čeho je schopen a co by si přál, a jeho lidé rovněž.

Otočil hlavu na stranu, jak nejpomaleji mohl, a prohlédl si stěnu nad sebou, jestli by mu neskýtala nějakou možnost záchrany. Nebylo jich mnoho.

Hned nad ním visela polička s lampičkou, ležely tam semišové rukavice a oválná miska s drobnými mincemi a klíčem od sklepa. Znal tu poličku jako své boty. U kolena měl kabel vedoucí k lampičce a vedle nohy mu stály galoše a přezůvky, které Marco nosíval. Nic, co by mohl v této situací použít.

Ucítil, jak pro Eivinda začíná být poloha na Marcově hrudníku nepohodlná, protože si trochu poposedl, vytočil kolena do stran a holeněmi se téměř dotýkal podlahy.

Marco ani nedutal. Za chvilku se Eivind znovu pokusí najít si pohodlnější polohu a Marco musí být připravený, protože další šanci už nedostane.

Dýchal zhluboka a nádechy prohluboval, aby se mu podařilo napnout břišní a hýžďové svaly, aniž by si toho Eivind všiml, a zároveň si trochu přitáhl paže k sobě a Kaj ho sevřel ještě pevněji. Vše záviselo na Kajovi, aby ho ani na okamžik nepustil.

V okamžiku, kdy se Eivind dotkl špičkami bot podlahy, vzepjal se Marco vší silou bedry ze země a s ohromujícím výsledkem trhl rukama k sobě. Ohromující byl i zvuk, který vydali oba staří pánové, když do sebe narazili lebkami nad ležícím Marcem.

Eivind se skulil na stranu k poličce a celý její obsah se na něho sesypal. Kaj se zvrátil dozadu a zůstal ležet na zádech s nohama pod sebou. Oba hlasitě naříkali, ale Marca nezastavili. Kopl Eivinda do ramene takovou silou, že se svalil na zem.

Marco se jich zbavil a vyskočil na nohy.

Kaj se ho pokusil chytit za nohu, ale Marco mu paži odkopl, až plácla o stěnu.

Vtom zaslechl, že na chodník před domem vjelo auto. Když zabouchli dveře, byl už v kuchyni, kde s tlukoucím srdcem zjistil, že dveře ke schodišti jsou zamčené a chybí v nich klíč. Proto ze špalku vytrhl nůž, vylezl na kuchyňskou linku, odjistil západku na okně do dvora a skočil.

Z bytu zaslechl rány na dveře a žalostné pokusy Kaje s Eivindem vstát a otevřít jim.

Se svázanýma rukama nebylo lehké vyšplhat na přístavek pro kola a neupustit přitom nůž, ale teprve když přeběhl další dva dvory a vklouzl do labyrintu postranních uliček, odvážil se zastavit a přeříznout provaz kolem zápěstí.

Urazil po ulici přesně dvacet metrů, když na jejím opačném konci zaznamenal členy gangu z Pobaltí. Ještě si ho nevšimli, ale za pár vteřin ho zmerčí.

Proto se stáhl na nejbližší schodiště, vedoucí pod úroveň ulice, a zády se přitiskl k modrým dveřím masážního salonu, do kterých tloukl patou.

Otevřete, otevřete, volal v duchu do taktu úderů.

Zaslechl blížící se kroky, někdo běžel po chodníku k místu, kde stál, a z druhého konce ulice někdo něco křičel.

No tak, otevřete už, prosím, otevřete!

Vtom za dveřmi zaslechl nějaký zvuk.

„Kdo je to?“ zeptal se někdo zevnitř špatnou dánštinou.

„Pomozte mi, jsem ještě kluk a jsou mi v patách,“ zašeptal.

Během chvilky pleskání běžících nohou do dlaždic na chodníku zesílilo a bylo stále hlasitější a pak někdo otevřel dveře tak prudce, že Marco vpadl pozadu dovnitř.

„Zavřete, zavřete,“ zaprosil vleže na zádech s pohledem upřeným na nenalíčený a rozespalý obličej ženy asijského původu.

Žena ho vyslyšela a pět vteřin nato proběhl muž venku okolo.

Říkala si Marleen, ale zcela jistě se jmenovala úplně jinak. Tahle ženština ho zatáhla na modře pruhovanou pohovku pod tabulkou s ceníkem masáží, napsaným v rozličných jazycích, kde mu dovolila, aby se posadil, nabral dech a poplakal si.

Za chvíli přišly další dvě dívky, které byly stejně jako ta první v nočních úborech, a rozhodně nebyly připravené čelit výzvám dnešního dne.

„Proč utíkáš?“ zeptala se poslední příchozí a pohladila ho po tváři. Měla jemné rysy, voněla těžkým parfémem, ale tvář měla zbrázděnou hlubokými vráskami a spoustou malých jizviček po neštovicích, její tělo mělo podivné proporce a vpředu jí nepřirozeně trčela mocná ňadra.

Marco si osušil oči a pokusil se jim vysvětlit svou situaci, ale evidentně z toho nic nepochopily, s výjimkou pár chlapů z východní Evropy, kteří se jim teď proháněli pod okny a pokřikovali na sebe. Tato informace je zjevně zneklidnila, stáhly se do kouta a tam si něco šuškaly.

„Poslechni,“ řekla ta, která ho předtím utěšovala. „Nemůžeš tu s námi zůstat. Za dvě hodiny si přijde jeden chlápek vyzvednout peníze a za nic na světě tě tu nesmí najít. Skončilo by to špatně nejen pro tebe, ale i pro nás.“

„Jo,“ dodala třetí. „Dáme ti najíst a měl by ses umýt, ale pak budeš muset jít. Ven můžeš jen zadním vchodem, ale pokusíme se tě dostat dvorem a přes jeden byt na ulici Willemoesgade. Tam už si budeš muset poradit sám.“

Zeptal se, jestli by mu nemohly zavolat taxík, ale natolik mu vyjít vstříc nechtěly. Jejich pasák jim každý den kontroloval hovory v mobilním telefonu a neměl by nabýt dojmu, že pracují mimo otevírací dobu. A kdo jiný než zákazník by potřeboval taxi?

Marcovi jich bylo líto. Byly to dospělé ženy, bydlely tu samy, ale zacházelo se s nimi stejným způsobem, jako to dělal Zola s nimi. Nedovedl to pochopit. Proč jednoduše taky neutečou?

Udělaly, co slíbily. Zavedly Marca přes dvůr a po zadním schodišti do druhého patra na opačné straně nemovitosti, kde bydlel muž, který jim dovoloval chodit přes jeho byt. Byl to jejich starý zákazník, který by pro ně udělal cokoliv, jak tvrdily.

„Máš u nás napříště extra jemný zacházení, Benny,“ slíbila mu jedna z prostitutek. Tak asi proto.

Rozhodně vypadal spokojeně.

Marco Willemoesgade znal. Obešel ji obchod od obchůdku v marné snaze najít práci, takže mu přinejmenším místní obchodníci nebudou nepřátelsky naklonění, pokud ho vůbec poznají. Problémem byl ale supermarket Irma nahoře na rohu, kde se neustále měnili kluci v příjmu vratných láhví a člověk nikdy nevěděl, odkud pocházejí, takže Marco radši přešel na protější chodník a cílevědomě kráčel k průhledu do Østerbrogade.

Chystal se vstoupit do velmi nebezpečného teritoria. Ale možná by si mohl mávnout na taxík hned tady a teď a nechat se zavést na letiště. Odtud by se mohl vydat dál vlakem do Švédska a byl by volný.

Opřel se o zeď domu a sáhl do kapsy. Z částky, kterou vzal Samuelovi z igelitové tašky, mu zbývalo sotva pět tisíc korun. S tím malým jměním se dostane daleko. Za chvíli bude léto a počasí je příjemné. Co víc by si mohl přát? Když bude spát pod širým nebem, nebude ho to nic stát. A až se dostane o něco výš do Dalarny nebo Jämtlandu, najde si, jak věděl, nějaký opuštěný dům nebo chatu, které jejich majitelé navštěvují jen zřídka. Však ono to půjde, i když ho hryzalo pomyšlení na tu spoustu peněz, ukrytou u Kaje s Eivindem za pelestí, až ho to zabolelo. Musí začít zase od začátku, a kdoví jestli se to povede i tentokrát?

Projel kolem něho už několikátý obsazený taxík a Marco se rozhodl přejít na druhou stranu ulice a jít podél jezera Sortedamsø směrem k náměstí Triangl. Tam stály taxíky každopádně v několika řadách a čekaly ve frontě.

Ale tak daleko se nedostal.

Napříč přes chodník pěkný kousek před sebou uviděl zaparkovanou Chrisovu dodávku. Chlapíci z Pobaltí pravděpodobně zavolali Zolova věrného zbrojnoše poté, co si je přivolal Eivind, a teď tu dodávka stála a čekala na svůj náklad, ať už živý, nebo mrtvý.

A tím nákladem měl být on.

Marca zamrazilo. Kdyby sebral odvahu, doběhl by k vozu a rozpáral mu pneumatiky Kajovým a Eivindovým kuchyňským nožem, který má pod svetrem.

Podíval se na cestu Sortedam Dossering vedoucí kolem jezera. Možná by se měl vydat tudy, i když by to mohlo být nebezpečné, kdyby mu někdo odřízl cestu. Z jedné strany z ní vedlo jen málo odboček a na druhé straně by neměl nic než vodu. Kdepak, to by nebylo optimální. Buď se vrátí zpátky na Malý Triangl, nebo zůstane, kde je, a počká si na volný taxík.

Marco nespustil dodávku z očí. Její přítomnost symbolizovala vše špatné v jeho životě. Kolikrát v ní seděli vzadu na zemi a vezli se jako dobytek na porážku, aniž měli možnost to odmítnout? Jak často v ní ležel vyčerpaný a snil o tom, že už nikdy nezastaví? Ale stejně vždycky dojeli na místo. Pokaždé, zas a znovu, končili v jejich vězení v Kregme. Vyspali se, najedli a druhý den už byli zase pryč, takový měli život. Jak to auto nenáviděl!

Marco se zarazil. Není to jeho otec, kdo právě vyšel z obchodu za dodávkou? A těsně za ním sám Zola? Tolik dychtí po tom, aby ho našli, že sami osobně prohledávají oblast a chodí dům od domu? Museli zešílet, jednoduše se pomátli na rozumu.

Schoval se za stromy a plný nenávisti je sledoval, jak vcházejí do dalšího obchodu. Lidem jako Zola a jeho otec by vůbec neměli dovolit se přiblížit k dětem.

Cyklistu, blížícího se ze směru od Trianglu, viděl dobře. Na pohled poměrně běžný typ muže, i když se k němu kolo zjevně nehodilo.

Marco se v duchu usmál. Však já vím, že je kradený, pomyslel si a srovnal si velikost kola, stáří a barvu s jezdcem v jeho sedle. Jednoduše mu v životě nemohlo patřit. Jak jen si proboha mohl myslet, že by někoho přesvědčil?

Ale vtom se chlap přehoupl přes obrubník a namířil si to přímo na Marca, který stačil uběhnout sotva pár kroků, než ho muž dostihl a vjel na něho.

Ostatní cyklisté z pruhu pro jízdní kola mu spílali, že je blázen, ale Marco věděl své, takže se instinktivně skutálel stranou k zemi a chlap chmátl do prázdna. Marco bleskurychle vytáhl zpod svetru nůž a bodl muže do kotníku. Chlap zařval, vzepjal se v sedle a spadl z kola. Marco vyskočil a utíkal, co mu síly stačily.

„Tudy ne, Marco,“ zavolal někdo z druhé strany ulice. Marco zvedl oči a zjistil, že skoro všichni na ulici zírají přímo na něho a že se k němu plnou rychlostí blíží muž, který vyběhl z ulice Ryesgade, vzdálené jen sto padesát metrů od něho.

Rozhlédl se kolem sebe. Od stanice Østerport se blížil vůz taxislužby s rozsvíceným zeleným světlem, takže byl volný. Proto se Marco vrhl přes ulici, aby ho zastavil, zatímco cyklista se zvedl a chlapík na druhé straně zamířil přímo k němu.

„Je tu další,“ zavolal zase někdo.

Marco se ohlédl přes rameno a spatřil svého otce s rukama složenýma před ústy, jak na něho volá jako do megafonu. Chystal se znovu zavolat, když tu se k němu zezadu přiblížil Zola a strčil do něho tak silně, že zavrávoral a skutálel se přes cyklistický pruh do vozovky.

Marco uslyšel křik lidí a uviděl, jak ze své dráhy vybočil autobus a jeho otec pod ním zmizel, ale zároveň musel čelit dalšímu nebezpečí, které se blížilo z ulice Classensgade. Byl to strašlivý okamžik. Právě mu otce srazil autobus, on sám byl ze tří stran obklíčený a z obrubníku zuřivě mával na taxík.

Za volantem seděl přistěhovalec, který sice nebyl majitelem vozu, ale rád dával na odiv, že ho řízení cizího automobilu uspokojuje, pokud se jedná o vůz s koženými sedadly a zrychlením, které ostatním vytře zrak.

„Jeď,“ zavřískl Marco a všechno v jeho organismu se zhroutilo.

Dva pronásledovatelé dostihli vůz a tloukli do něj pěstmi, ale řidič jim ukázal vztyčený prostředník a sešlápl plyn až k podlaze.

Když se proto prohnali kolem místa nehody, Marco v té rychlosti svého otce ani nezahlédl, viděl jen spoustu krve vytékající zpod autobusu a zdrcený hlouček lidí, který se během okamžiku seskupil na chodníku.

Než superb proletěl přes Triangl, ještě stačil zahlédnout řidiče za volantem autobusu s hlavou v dlaních a pak zachytil Zolův pohled, od kterého se nemohl odtrhnout. Ledově chladný Zola čněl nad seběhnuvším se houfem lidí, kteří zřejmě nezahlédli, co udělal.

Tohle tě taky čeká, čišelo Zolovi z očí.

„Hnusná nehoda. Na můj vkus se to stává trochu často. Lidi jezdí jak prasata.“ Řidič se podíval na Marca do zpětného zrcátka. „Kam to bude, šéfe?“

Marco seděl se zakloněnou hlavou a lapal po dechu, protože kdyby ji narovnal, pozvracel by se. Otec se ho pokusil varovat, a Zola ho proto zabil.

Otec se ho snažil zachránit. Jeho táta.

Marco si vybavil jeho oči. Měly zelenohnědou barvu a dovedly se vřele usmívat. Za časů dávno minulých, jak si uvědomoval. Ale před chvílí ho varoval. Tak jaký měl význam čas mezitím?

Teď je mrtvý a Zola z toho vyklouzl. A ten chlap na předním sedadle po něm chce vědět, kam má jet?

Ještě před pěti minutami by mu řekl na letiště. Včera by byl řekl k Tilde domů.

Dnes si ale není jistý…

Zola zabíjel zcela plánovitě a teď Marco viděl i to, jakým způsobem a s jakou lehkostí. Naprosto chladnokrevně. Tak nějak to muselo proběhnout i tehdy, když přivodil Miryam doživotní invaliditu, uvědomil si Marco. Takhle cynicky zabil Williama Starka a určitě i další. A zabil by tak i jeho samého. Bez kouska citu a porozumění.

„Hej, kámo, slyšels? Kam to bude? Máš čím zaplatit?“

Marco přikývl a přes opěradlo mu podal dvě stě dánských korun.

„Fajn. Za dvě stovky se můžeš ještě chvilku rozmejšlet.“

Marco zavrtěl hlavou. Nebylo třeba. Rozhodl Zolův bezohledný výraz. Marco zůstane a dokončí svou misi. Zola za to zaplatí, nezáleží na tom, kolik to bude.

„Šli po tobě, ti povídám. Nějaký drogy nebo tak, vo tom bych něco věděl. Je to v prdeli, člověk si nemůže trochu přivydělat, aby je vrcholně nenasral, co? No, tak jak? Kam tě mám hodit?“

„Znáte Hereford Beefstouw? Tu restauraci u Tivoli?“ zeptal se Marco.

„Hele, jsem taxikář. Zeptej se mě na něco, co neznám, a dostaneš svejch dvě stě babek zpátky.“

36)

„Eriksen už na ministerstvu není, Carle.“

Carl se podíval na hodinky. „Aha, že by tak brzo…“ Na Gordonovi bylo projednou vidět, že má na srdci něco závažného, a tak ztichl.

„Eriksen podal výpověď s okamžitou platností. Hned poté, co jsme tam byli, zašel za vedoucím odboru, nahlásil si nemocenskou a oznámil, že už se nevrátí.“

Carl svraštil obočí. „Zatraceně, Gordone. Nevím sice, cos tam způsobil, ale věci se daly do pohybu.“

Přivolal Rose s Asadem a zasvětil je do situace.

„Asade, ty zavoláš k Eriksenovým domů a zjistíš, jestli tam není. A ty, Rose, zatelefonuješ na ministerstvo a seženeš si vedoucího odboru. Musíme zjistit, co se děje. A pak zavoláš na policii ve Frederiksværku a poprosíš je, jestli by nám nedohlédli na toho Zolu, aby nám ptáček neuletěl. Ať ho zastaví, kdyby se chtěl zdejchnout.“

„Jak to mám odůvodnit?“ zeptala se.

„Však ty na něco přijdeš.“

„A co já?“ zeptal se Gordon.

„Ty prověříš Eriksenovu minulost. Potřebujeme vědět, jestli nevlastní nějakou chatu nebo něco jiného, kde by se mohl uvelebit. Zavolej na finančák a tak podobně.“

To byl ale zklamaný výraz! Až srdce zaplesalo.

Asad přikývl a zaklapl mobilní telefon.

„To byla Rose naše z nejkrásnějších,“ řekl a položil si nohy zpět na přístrojovou desku.

„Fajn. Tak si to shrneme,“ řekl Carl a přejel do jiného pruhu. Jak je možné, že provoz už v tuto hodinu připomíná aktivitu menšího mraveniště?

Asad přikývl.

„Tak zaprvé, shodneme se na tom, že to se svými výslechovými metodami trochu přeháníš, Asade?“

„Přeháním? Jak to myslíte? Vždyť jsem jen kreativní.“

Zavrtěl hlavou. Kreativní? Jednoho dne to s tou jeho kreativitou špatně skončí.

„A zadruhé, už vím, že Lars Bjørn seděl ve vězení Abú Ghrajb za vlády Saddáma Husajna. A netvrď mi teď, žes o tom nevěděl, protože tomu nevěřím. A já se ptám: to, že se znáte, s tím nějak souvisí?“

Asad zvedl hlavu a zamyšleně pozoroval dění na bulváru Ballerup před nimi. Nebyl to zrovna vzrušující pohled.

Pak se otočil ke Carlovi a klidně přikývl. „Jo, má. A víc už se mě na to neptejte, ano?“

Carl mrkl na navigaci. Ještě dvě ulice a jsou tam.

„Dobře,“ odtušil. Budiž, i tak je to krůček vpřed. Otázkou zůstává, kdy se naskytne příležitost k dalšímu kroku. Výhledově se z toho Asad tak snadno nevykroutí.

„Dobře, nechme toho. Co říkala Rose? Sehnala vedoucího odboru?“

„Jo, dostala z něj tak trochu jinou historii, než je ta, kterou přitáhl Gordon.“ Zalistoval v poznámkách. „Á, tady to máme. Všechno jsem si to zapsal.“ Poklepal na blok. „To, že René E. Eriksen dal s okamžitou platností výpověď, je fakt pravda. Odůvodnil to tím, že si po našem rozhovoru uvědomil Starkův podvod a že to byla jeho zodpovědnost, když se na to nepřišlo. S takovým břemenem prý nemohl na svém místě zůstat. Vlastně ho měli okamžitě odvolat, tvrdil vedoucí odboru, ale Eriksen vypadal hrozně bídně. A tak se místo toho dohodli, že se okamžitě hodí marod. Budou to asi co nevidět vyšetřovat, ale prozatím nám víc říct nemůže.“

„OK.“ Carl se zahleděl na zdi domů. Ještě jich několik minou a bude moct zastavit. „Teď je na nás, jestli mu to uvěříme. Bylo by vážně možný, že by Eriksena Starkovy aktivity tak šokovaly, jak tvrdí? A v neposlední řadě, můžeme mu to vůbec věřit, že se Stark dopustil něčeho nezákonného?“

Asad přikývl. Byl trochu duchem nepřítomný.

Člověku z Rønneholtparku nepřipadaly vilky v Ballerupu zase tak ubohé, jenže tahle se nacházela na strašlivě nanicovatém místě na konci ulice, kde sice byly vzrostlé stromy, ale v nejbližším sousedství se nacházel obchvat číslo čtyři. Ne že by z něj byl provoz obzvlášť slyšet, ale byl cítit. Carl by proto radši zůstal ve své betonové skořápce v jedné řadě s ostatními, zato ve volné přírodě a obklopený přáteli.

Zazvonili u dveří, otevřela jim Eriksenova manželka a nepokrytě jim dala najevo, že sice smějí na okamžik vstoupit, ale že má daleko důležitější věci na práci než odpovídat jim na otázky. Proto jim ani nenabídla, aby se posadili, ani se jich nezeptala, jestli by si něco nedali.

„Koukám, pořádná nehoda v domácnosti,“ řekl Carl a ukázal na provizorní plastové výplně oken v obývacím pokoji.

„Ech, nehodou bych to přímo nenazvala. Předevčírem nás tu přepadli. Roztřískali nám okna, vlítli dovnitř a pustili se do nás, ale koupili jich pár žehličkou.“

Carl svraštil čelo. „Tomu nerozumím. Na téhle adrese nebylo nic hlášeno, nebo jo?“

„Ne. Já jsem chtěla volat policii, ale můj muž s tím nesouhlasil.“

„Hm, to je divný. A co se tady teda dělo, ukradli vám něco?“

„Vždyť vám povídám, že jsem je sejmula, takže to nestihli.“

„Takže nevíte, jestli šlo o vloupání za účelem krádeže?“ zeptal se Asad.

„Nevím, co to bylo. Zeptejte se mýho muže.“ Zasmála se zcela bezdůvodně.

„Vy snad víte, kde bychom ho našli?“ zeptal se Carl a očima klouzal po nábytku. Nic nenasvědčovalo tomu, že by byl doma, ale třeba se nechtěl ukázat.

„To ne. Předpokládám, že stáhl vocas mezi nohy, potom co dal jen tak výpověď.“

Vtom se do rozhovoru vmísil Asad. „Promiňte, paní. Ale on je vám úplně lhostejný?“

Usmála se. „Je to můj muž a otec mých dětí, takže úplně lhostejná vůči němu asi nebudu.“

„Ale jste?“

Jeho dedukce ji překvapila, ale stejně se usmála. Zamlada musela být hezká, předtím než jí zežloutly zuby a nad horním rtem vyrašil knír.

„Nevíte, jestli neměl manžel nějaké problémy?“ zeptal se Carl.

„No to předpokládám. Jinak by asi tak strašně brzo ráno nečekal s pěnou u huby na Teise Snapa na letišti.“

„No ne? Na Teise Snapa?“

Založila si ruce v bok. „Jo, na Snapa. Copak jste o něm nečetli v bulváru?“ Zasmála se. „Ne, nevadí. Manželův kamarád ze školy. Abyste rozuměli, kamarád je silný slovo, když nasadil Renému do hlavy ty blbosti.“

„Jaký blbosti máte na mysli?“

„Obchodování s akciema. Měl hromadu akcií v Teisově bance, Karrebækské bance. Poslyšte, to jste si o něm nic nezjistili? Co jste to za policajty?“

Carl se podíval na Asada, který krčil rameny.

„O jaké částce je tu řeč?“ zeptal se Asad.

„Netuším. Natolik byl přece jen diskrétní. Byl i členem představenstva banky.“

„Nemohl jet za tím svým přítelem, za tím…, jak jen se jmenoval?“ zalistoval Asad ve svých poznámkách. „Za tím Snapsem?“

„Snapem. Teisem Snapem. Nemám tušení. Spíš šel do hotelu, ten všivák. A pro mě za mě, ať si tam ten mizera klidně zůstane.“

Mizera? Právě odhalila svůj skutečný názor na svátost manželství a na to, že by si měli „zachovat úctu“ a že spolu „ponesou všechno dobré i zlé až do smrti“.

Carlovi zazvonil v kapse telefon. Jestli je to Mona, musí všechno ostatní počkat. Podíval se na displej, ale číslo nepoznal. Třeba není v práci.

„Ahojdá, monsignore,“ ozvalo se ve sluchátku.

Kdo to ksakru je?

„Tady Gordon T. Taylor. Proklepl jsem Eriksena. Našel jsem toho spoustu o jeho vzdělání a kariéře, ale držel jsem se toho, že nedávno prodal akcie Karrebækské banky za deset milionů dánských korun a navíc sedí i v jejím představenstvu. Není to divný?“

Zatraceně. Deset milionů.

„Pověz mi něco, co bych nevěděl, Gordone,“ popíchl ho Carl a zavěsil. Aspoň bude mít o čem přemýšlet.

Obrátil se zpět k paní Eriksenové a vtom zazvonil telefon znovu.

„Hergot, Gordone,“ vyštěkl. „Když ti to položím, tak to znamená, že rozhovor skončil, co na tom nechápeš?“

„Carle?!“ podivil se ženský hlas. „Jsi to ty? Tady Lisbeth.“

Carl údivem vyvalil oči. Lisbeth? Na tu si ani nevzpomněl.

„Jé, promiň, Lisbeth, já myslel, že to je někdo jiný. Víš, právě jsem uprostřed výslechu, nemohli bychom si promluvit později?“

„Ale jistě, samozřejmě, promiň, jestli jsem tě vyrušila.“ Znělo to zklamaně. Asi měla ke zklamání důvod.

Při loučení ji ujišťoval, že zavolá, jak jen to bude možné. V podstatě nelhal. Nebylo to ani správně, ani špatně — ale měl z toho zvláštní pocit.

„Promiňte, každý máme svoje,“ řekl a obrátil se k Eriksenově ženě. „Ale předtím jsem vám chtěl říct, že váš muž právě prodal akcie té banky, v jejímž představenstvu seděl, v hodnotě deseti milionů dánských korun. Věděla jste o tom?“

Požádala ho, aby jí tu částku zopakoval.

Přece jen se na okamžik zarazila, vyvalila oči a zřejmě změnila náhled na svůj dosavadní život.

„Bente Monstedová, Karrebækská banka. Jak vám mohu pomoci?“

Carl kývl na Asada, který poslouchal s ním. Praktická věc, mít ve služebním voze novou navigaci s bezdrátovým telefonem a spoustou další elektroniky. Člověk se hned cítí jako milionář.

„Rád bych mluvil s ředitelem banky, panem Snapem. Byla byste tak hodná a přepojila mě?“

„Promiňte, kdo volá?“

„Komisař Mørck, oddělení Q kodaňské policie.“

„Aha.“ Dovolila si malou přestávku. „Musím vám říct, že pan ředitel se v kanceláři dnes ještě neukázal.“

„Je nemocný?“

„Ehm, no, to já vlastně nevím. Právě se vrátil z dovolené v Karibiku, ale v kanceláři jsme ho ještě neviděli. Vím, že byl včera v naší makléřské firmě v Kodani, ale na dnešek nám nedal žádné instrukce a nezvedá telefony. Vycházíme z toho, že se asi ještě úplně nesrovnal z časového posunu.“

„Ach tak. No, možná by pomohlo, kdybych mu zavolal já. Mám nadpřirozenou schopnost a většinou se úspěšně dovolám. Mohl bych vás poprosit o jeho číslo?“

„Ale to já vám ho takhle po telefonu přece nemůžu říct, obávám se.“

„Fajn, tak já si zavolám na policii do Næstvedu a poprosím je, aby se u vás za pět minut stavili. To bude paráda, až vám do kanceláře sekretářky bankovního ředitele naběhne pár hochů v plné výzbroji, co říkáte? Ti mi to číslo obstarají okamžitě, když mi ho nechcete dát vy. Ale prozatím díky za pomoc.“

„Jestli je to skutečně tak nezbytně nutné — a zdá se, že opravdu ano —, tak bych snad projednou mohla udělat výjimku.“

Asad ukázal palcem vzhůru. Skoro vždycky to zabralo.

Za dvacet vteřin byla řada na něm, ale tentokrát Carlovy nadpřirozené schopnosti neúčinkovaly, protože se nedovolal.

„Zjisti, kde bydlí, Asade,“ řekl Carl. „Zajedeme k nim. Řekl bych, že tu něco smrdí.“

„Vy cítíte nějaký smrad?“

„No, jako že tu něco nesedí. Tak si to shrneme: Eriksen se nám vypařil. Snap s ním sedí v představenstvu. Eriksen právě střelil hromadu jejich akcií — a konečně, Snap je možná nemocný. Trochu divný, že se jim to zrovna takhle všechno sešlo. Něco mi říká, jestli si ti dva dneska nedali sraz.“

„Karrebæksminde leží až úplně dole u Næstvedu, Carle.“

„Tak ať. Den ještě neskončil.“

„Za to by se nemusel stydět ani arabskej šejk,“ řekl Asad a prohlížel si pole po stranách aleje, jejíž poslední úsek tvořila štěrková cesta vedoucí do vršku ke Snapově usedlosti.

„Asi jsem se měl radši stát ředitelem banky,“ dodal minutu na to, když stiskl zvonek u dveří.

Když už za dveřmi prostáli minutu nebo dvě a málem vykvetli, zalomcoval Asad klikou. Dveře byly pochopitelně zamčené.

„Asade, zkontroluj ty kůlny a garáže támhle naproti, já to vezmu kolem domu zezadu.“

Carl si poznamenal poznávací značky tří automobilů ve dvoře, vrátil se k autu a v centrální evidenci si ověřil majitele. Všechny tři patřily Karrebækské bance. O drobných výhodách v zaměstnání nebyla řeč?

Pak prošel překrásně rozkvetlým jabloňovým sadem a skončil na opačné straně domu s rozkošnými stupňovitými teráskami a dokořán otevřenými okny v prvním patře.

Rozhlédl se po pečlivě udržované zahradě a podivil se nad tím, že všude kolem se povalují a poletují jakési papíry. Pravděpodobně původně ležely právě nahoře na okenním parapetu otevřeného okna, ale teď se třepotaly po celé zahradě, zachycovaly se v korunách ovocných stromů i ve větrolamu z topolů, který stál o něco dál severozápadním směrem.

Carl zvedl z terasy několik listů papíru. Byl trochu drsný, patrně ruční výroby. Přičichl si k němu. No jejej, určitě dámský dopisní papír. Madam si bude muset pořídit nový.

„Haló,“ zavolal do oken a čekal, že přinejmenším vystrčí hlavu napůl hluchá posluhovačka, ale nikdo se neozval.

„Ty okna jsou divný,“ řekl o dvě minuty později Asadovi. „Jak jsi na tom? Vylezeš tam?“

Asad si povytáhl kalhoty. „Jediný, čím se liším od opice, je banán,“ zasmál se srdečně.

Carl si nebyl jistý, jestli to pochopil správně.

Zas až tak snadné to nevypadalo, když se chytil latěk pro popínavé rostliny. „Asi to nevydrží,“ řekl v půlce cesty. Vypadalo to spíš na závrať, jak se přitom křečovitě držel psího vína.

„No tak dělej, Asade, už ti zbývá jen metr a jsi nahoře. Snad bys nechtěl, abych to musel udělat já?“

Ozvaly se nadávky, které by se daly vyložit jako něco ve smyslu „jen si poslužte“, ale záhy Asad zvážněl.

„Ještě že jsme si toho Snapa vygooglovali, takže víme, jak vypadal,“ zavolal přilepený k okennímu rámu.

„Proč myslíš?“

„Protože pak můžu s jistotou tvrdit, že tady nahoře leží dočista mrtvej. A dá se předpokládat, že ta dáma v posteli bude jeho manželka.“

37 )

Stál mezi stromy větrolamu, odkud měl pěkný výhled na téměř celou usedlost, aniž by sám byl viděn. A pohled, který se mu naskytl, ho vyděsil.

Byl připraven na střetnutí se Snapem kvůli curaçaoským akciím a počítal i s možným násilným průběhem, proto měl v hluboké, bezmála bezedné kapse svého kabátu schované středně velké kladivo, kterým se sice hřebíky zatloukají velmi špatně, zato by se mělo nanejvýš efektivně prosadit v boji proti muži tak slabé konstituce, jakou měl Snap.

Když mě mohli tak odepsat, tak já jim to zase můžu vrátit, říkal si René, než si všiml záplavy modrých blikajících světel, která se ve vlnách odrážela na bílých fasádách dlouhých stavení.

Na dvoře vládl čilý ruch, bylo tam celkem snad deset vozů a mezi nimi i několik sanitek. Ty sledoval nejbedlivěji a pak uviděl záchranáře, jak z budovy vynesli dvě zakrytá těla. Neodvažoval se domyslet, že by na nosítkách mohli být Teis s Lisou. Jenže kdo jiný by to byl? Kromě nich v domě nikdo nebydlel.

Mezi budovami se pohybovalo mnoho mužů, jistě především z místní policie, ale i nějací jiní. Bíle oblečení policejní technici, šéfové v civilu, a co bylo nejhorší, Carl Mørck a jeho snědý nohsled. Tak blízko se jim dostali. Naštěstí se ten trouba, kterého měl Mørck včera s sebou, vrátil a nevědomky ho varoval, jak velký zájem o něho jeví. Jinak by asi nevypadl včas.

René se rozhlédl po trávníku posetém bílým dopisním papírem. Působilo to bezútěšně, jak se zachytával všude v keřích a větvoví stromů. Pár metrů nad ním visel na topolu dokonce jeden popsaný list. Byl psaný na stroji a nechyběl ani podpis. Nebylo to příjemné pomyšlení, že ho možná Lisa psala zrovna ve chvíli, kdy se to přihodilo.

Se to přihodilo? René se pokusil pochopit váhu těch tří slov.

Spíš by se měl ptát, co se přihodilo? Protože kdo to udělal a proč? Byli to ti samí, co přepadli jeho a jeho ženu?

Vlastně si myslel, že přepadení u něho doma měl na svědomí Teis, ale teď už si nebyl tak jistý.

Ale kdo to tedy byl?

S Bragem-Schmidtem se nikdy nesetkal, ale povídalo se, že ke svému jmění nepřišel úplně legálním způsobem a že to je nesmírně schopný a rázný muž. Nesmírně schopný a rázný. Ano, opět tři slova, která by se dala vyložit mnoha způsoby.

René zavřel oči a promýšlel nastalou situaci. Brage-Schmidt už není nejmladší, takže si na to pochopitelně najal lidi, pokud to tedy byl on. Ale jaký k tomu mohl mít motiv? Že by stejný jako ten, který sem přivedl jeho?

Pohlédl na energické hemžení lidí a záchranek, které se neslyšně vytratily směrem k městu. Před dvěma minutami by byl ochoten zůstat na místě, dokud všichni nezmizí, ale když teď začal uvažovat racionálněji, uvědomil si, že k tomu stěží najde důvod.

Tady se jednalo o peníze. O hodně peněz. A v tom, čeho tu byl právě svědkem, určitě nešlo o nic jiného.

Lidé se teď dole postupně rozešli do stran a kolem budov. Několik policistů se pomalu vydalo jeho směrem a patrně pečlivě prozkoumávali trávník a okolí. Asi hledají stopy, pomyslel si René a ohlédl se za sebe na vlastní hluboké otisky nohou v půdě.

Ještě že jsem nepřišel dřív a nenašlapal jsem kolem domu, napadlo ho a v tichosti se vydal podél větrolamu dolů k hlavní silnici, kde zaparkoval auto.

Když se do něj konečně usadil, měl pocit, že se utvrdil ve svém názoru. Viděl, jak na nosítkách odnášejí Teise s Lisou, které zřejmě někdo zavraždil. Brage-Schmidt hrál v jejich podvodu po celou dobu rozhodující roli a René byl přesvědčen, že ji hraje stále. Touha po penězích je bezmezná. A pro něho to platí také. Nechal-li Brage-Schmidt ty dva zavraždit proto, aby se zmocnil curaçaoských akcií, tak je má teď u sebe právě on.

Rozhodně byl ochoten ujet oněch sto kilometrů severním směrem, aby si to ujasnil.

Kované lampy, vodotrysk bez vody, rustikální mřížoví na všech oknech, takhle tedy vypadá zaniklý konzulát pro řadu středoafrických států. Nadutě a hnusně.

René zamkl auto a zapnul si knoflík u kabátu. Starce, jako byl Brage-Schmidt, samozřejmě přepere, a pokud ne, má v záloze připravené kladivo. Jde jen o to, aby působil rozhodně a přesvědčivě.

Klepadlo bylo zatuhlé. Asi nemají návštěvy každý den, pomyslel si René a znovu zaťukal, protože soudě podle tolika rozsvícených oken někdo doma být musí.

Podíval se k brance v kulatinovém plotu, kterým byla obehnaná zahrada s vysokými, starými smrky. Možná by mohl jít tudy a nahlédnout dovnitř ze zahrady. Mimo jiné by se tak ujistil, jestli je Brage-Schmidt v domě sám.

Jako malý kluk se občas večer o svátku Tří králů přikradl k sousedům a načernil jim okna opáleným korkem, ale to už bylo dávno. Po doktorovi práv, který udělal kariéru ve státní správě, nikdo cílovou kompetenci kradmého plížení, jež právě podnikal, nepožadoval. Proto si připadal nešikovně a neohrabaně, když se přískoky přemisťoval od jednoho keře k druhému s očima upřenýma na světlo linoucí se z oken.

Támhleto bude asi obývací pokoj, říkal si a stoupl si na špičky, aby lépe viděl.

Pokoj mu připomínal nejspíš mýtus o Ernestu Hemingwayovi nebo jen mizerný béčkový film. Nikdy neviděl tolik trofejí divokých zvířat pohromadě. Buvoli, antilopy, šelmy i zvířata, která znal jen z obrázků, tu viseli pěkně jeden vedle druhého, skleněná očka v kožešině se jim jen leskla, a vedle nich byly vystavené zbraně, které je sprovodily ze světa.

Fujtajbl, pomyslel si a přisunul se ještě blíž. Uslyšel mužský hlas. Zcela určitě to byl Brage-Schmidt se svým charakteristickým, úsporným způsobem vyjadřování a řezavým tónem hlasu, který dovedl netrpělivě vypálit větu bez kouska citu.

„Jestli jste ho dneska viděli, jak z Østerbro ujel taxíkem,“ ozýval se chraptivý hlas, „tak si pořádně rozmyslete, kam se poděl. A až na to přijdete, dejte mi vědět. Jestli ho nechytnete, řekněte to Afričanům.“

V rozhovoru nastala odmlka a René se opět posunul blíž. Nikdy Braga-Schmidta neviděl, takže možná bude muset změnit plány, pokud se ukáže, že jeho tělo ještě odpovídá obrazu mužského šovinismu, který si utvořil podle té pekelné sbírky poražených zvířat.

„Netuším, kam se poděli tvoji lidi, musíš si je hlídat sám,“ řekl nakonec. „Tak to prostě je, Zolo. Hleď si své práce, nebo jdi do hajzlu.“

Bylo evidentní, že naslouchá monologu. Takže Brage-Schmidt asi telefonuje.

René si všiml, že zvuk vychází ven pootevřenými dveřmi pár metrů od něho. Mohl by se dostat dovnitř tudy, to by měl ale štěstí!

Zbývá pouhých pár kroků. Jak báječné překvapení. Konečně se setkají tváří v tvář, konečně spolu zúčtují.

Sevřel kladivo, vykročil ke dveřím a najednou se ocitl tváří v tvář velmi mladému černochovi, který stál ve dveřích s mobilním telefonem u ucha a promlouval do něj stoprocentně hlasem Braga-Schmidta.

Během vteřiny mladík telefon zaklapl a strčil ho do kapsy. Působil klidně, na rozdíl od Reného nebyl ani v nejmenším zaskočený.

„Pojďte dál,“ vyzval ho zcela jiným hlasem. „Vy budete pan René Eriksen. Buďte vítán.“

René nakrčil obočí a přešel pozvání pevnějším stiskem rukojeti kladiva v kapse.

„Ano, a vy jste kdo? A proč napodobujete hlas pana Braga-Schmidta?“

Usmál se a posadil se. Třeba se v něm snaží navodit stejný pocit důvěry jako ředitel, který zaměstnanci těsně předtím, než ho vyrazí, nabídne kávu. Ani v nejmenším to nenavodilo příjemnou atmosféru klidu a bezpečí.

„To je dlouhá historie. Nechcete se posadit?“ řekl.

„Ne, radši postojím. Kde je Brage-Schmidt?“

„Sedí vedle v obývacím pokoji. Pospává, takže budete muset počkat, než ho probudím.“

„A mezitím vyřizujete jeho záležitosti, jak jsem pochopil.“

Rozhodil rukama. Bylo to tak, očividně.

„Takže v posledních letech jsme při telefonní konferenci mluvili s vámi?“

Opět obrátil světlé dlaně nahoru ve výmluvném gestu.

„Pokaždé?“

„Je to možné. Pan Brage-Schmidt měl v poslední době spoustu jiných starostí.“

René se kolem sebe rozhlédl. Za Afričanovými zády visely na stěně zaplombované dvouhlavňové lovecké pušky a štíhlé kulovnice a nad nimi černé luky a toulce plné šípů. Vedle byly opřené dva jako jehla ostré oštěpy s černou rukojetí a širokou špičkou s dvojím ostřím. U malého stolku na sloní noze stála nádoba vyrobená z nohy nosorožce, plná různých palic a kyjů. Ve vitríně na opačné straně ležely vystavené nože, určené ke všem možným účelům.

Nebylo to ideální místo k otevřenému střetu. Radši se okamžitě stáhne. V téhle aréně by nevyhrál, ať už s kladivem, nebo bez.

„Takže teď s ním mluvit nemůžu?“ zeptal se.

Afričan zavrtěl hlavou. „Radši se domluvíme na zítřek. Co byste řekl na desátou? To vím, že bude fit.“

René přikývl. Zítra v deset už bude dávno za horama. Musí se spokojit se jměním, které mu vynesly akcie Karrebækské banky. Snad to postačí.

„Dobře. Zatím vám děkuju. Vyřiďte panu Bragu-Schmidtovi, že ho rád poznám.“

Vtom se Afričan zvedl. „A v jaké záležitosti mám vyřídit, že přicházíte?“

„To probereme zítra. Není to nic důležitého.“

Afričan napřáhl ruku, ale René se v jeho přítomnosti necítil dobře, takže ji ignoroval a s díky se vydal ke dveřím na verandu. Zítra v deset přijde znovu.

Ani nestihl vzít za kliku, Afričan po něm skočil a uhodil ho hranou dlaně do krku.

„Nikam nepůjdeš, já ti nevěřím,“ sykl a René klesl na kolena a lapal po dechu.

„Kápni božskou, proč jsi přišel?“

René se snažil, ale nešlo to. Všechny svaly na krku měl ochromené, včetně pravé ruky.

Afričan se ho zjevně chystal znovu uhodit, takže René zvedl levou ruku a zamával jí. Počkejte chvilku, snažil se mu naznačit, hned to bude.

Cítil, jak ho začíná hřát pravé rameno a do ruky mu opět volně proudí krev. Pak vytáhl kladivo a praštil jím Afričana do kolena.

René počítal s tím, že černoch zařve bolestí, ale přes jeho rty nepronikl ani hlásek, i když se mu noha zalomila v nepřirozeném úhlu a podle výrazu očí šílel bolestí.

„Ty hajzle,“ zavrčel a padl na něj. Nebezpečným chvatem ho chytil za hlavu. René opět pozvedl kladivo a udeřil. Afričan ho pustil a s krvácející rukou vyskočil na nohy. Krev mu odkapávala na podlahu a zjevně přemáhal bolest.

Oba se současně ohlédli po oštěpech na stěně, ale Afričan měl tu výhodu, že už stál a kulhal k nim, zatímco René se teprve škrábal na nohy.

Navzdory zraněním se mladík pohyboval nepříjemně mrštně. Jeho rezolutní reakce a to, jak ho bez váhání udeřil, vyděsilo Reného k smrti. Došlo mu, s kým má tu čest. Byl to jeden z hochů, o kterých mluvil Teis Snap. Dětský voják.

Uvědomil si, že v tomhle boji nemůže vyhrát.

Zapomněl tedy na to, k čemu se přimknou obyčejní lidé, když se ocitnou tváří v tvář smrti, a tiše sledoval mužovy pohyby, jak uchopil oštěp a strhl ho ze zdi.

„Proč jste sem přišel?“ řekl naprosto klidně s oštěpem namířeným na Reného z dvoumetrové vzdálenosti.

„Byl jsem v Karrebæksminde a viděl jsem, co jste udělal Teisi Snapovi a jeho ženě. Zavolal jsem policii a navedl je, aby se sem zajeli podívat. Jenže jsem netušil, jestli mám pravdu, a proto jsem vyrazil napřed, abych Braga-Schmidta varoval, pokud by se ukázalo, že se mýlím.“

Chlapík se podivně strojeně usmál. „To není pravda, že ne?“

René potřásl hlavou. „Ne. Přijel jsem ho zabít sám. Vy jste jeden z těch dětských vojáků, o kterých mi říkal Snap?“

„Ne, já jsem Boy.“

„Tak na shledanou, Boyi,“ rozloučil se a mrštil po něm kladivem a rychle uskočil stranou.

Přesto ho oštěp zasáhl do levé dlaně a hřbetem ruky proletěl ven.

Kupodivu to nebolelo, dokud René oštěp neuchopil a nezatáhl.

A zatímco mu paže explodovala bolestí z přeseknutých nervů, s těžkým oddechováním se dovlekl k prosklené skříni s vystavenými noži a celou dobu nespouštěl oči z černocha, který už se shýbl pro kladivo.

Ten velice pomalu kulhal k Renému, pohledem fixoval jeho ohryzek a v napřažené ruce svíral kladivo.

Mohl ho po něm hodit, ale to nechtěl. Nepochybně se chtěl dostat do bezprostřední blízkosti oběti, než ji zabije.

René vrazil loktem do vitríny a vytáhl nůž, který se svou délkou a váhou kladivu jistě vyrovnal.

Přesto zacouval ke stěně. Měl sice nůž, ale v tuto chvíli ho neměl chuť použít.

Ucítil za sebou kliku, stiskl ji, a vtom na něho Afričan zaútočil a rozmáchl se mu po krku.

V tu chvíli nebyl René při smyslech. Hlava se oddělila od těla, údy od trupu, krvácející dlaň od zbytku paže. Jen ruka s nožem ožila svým vlastním životem a bránila ten jeho.

Když se Afričan rozmáchl, pozvedl René nůž k bradě, a místo aby ho kladivo zasáhlo, nůž útok odrazil a zařízl se útočníkovi tak hluboko do ruky, že mu z tepny na zápěstí mocným proudem vystříkla krev.

Černocha to překvapilo, pokusil se couvnout, ale René ho nepustil, i když po něm krev crčela proudem a kladivo se poroučelo k zemi.

Teprve teď se Afričan skutečně rozzuřil. Chtěl Renému rozrazit lebku čelem, zatímco mu z těla unikala krev. René se zaklonil, tím se celou svou vahou přitiskl ke klice, dveře povolily a záhy se oba muži poroučeli k zemi a dopadli na podlahu v sousedním pokoji.

Černoch na něm ještě dlouho ležel, těžce oddychoval a snažil se mu prokousnout hrdlo. Poznenáhlu se jeho pohyby stále více zpomalovaly, až nakonec úplně ustaly.

René lapal po dechu. Nebyl již žádný mladík a právem se domníval, že by mu šok společně s adrenalinem mohl způsobit zástavu srdce. Najednou se při hlubokém nádechu dostavila reakce a on pocítil nevolnost. Odvalil ze sebe mrtvého soupeře a zůstal dlouho ležet s očima upřenýma do stropu, než se konečně dokázal přetočit na bok a zjistit, kde se vlastně ocitl.

Jako první mu tímto způsobem padl do oka pár nohou. Dva pahýly v pevných šněrovacích botách, jaké používají snad výhradně lidé holdující pěší turistice. Pomalu klouzal očima výš s vědomím, že se jedná o Braga-Schmidta, který teď převezme otěže. Že všechno, čím si musel projít a jak se musel probojovat ven, bylo marné.

A tak zavřel oči a odevzdal se osudu.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…“ modlil se tiše. Od doby, kdy se modlil naposledy, uplynulo už hodně let. Kdo by si byl pomyslel, že si na to v poslední hodince vzpomene.

Překvapivě klidně zvedl zrak a zjistil, že jeho kat sedí na invalidním vozíku a nevnímá.

René vyskočil na nohy a málem uklouzl po krvi na podlaze.

Muž na vozíčku byl úplně ochrnutý. Na poličkách kolem něho stály rozestavěné lahvičky s léky. Na okenním parapetu ležely ještě neotevřené balíky plen. Na stole stály láhve s čistým alkoholem, vatové tampony a papírové krabice s jednorázovými žínkami, jaké se používají v nemocnicích.

René se naklonil k muži blíž a podíval se mu do očí. Absolutně bez reakce.

Překročil tedy Afričanovo tělo, vzal si roušku a omotal si ji kolem ruky, na které mu bezvládně visely dva prsty. Na to se mu někdo podívá, teprve až bude daleko odtud.

Pak mu padl zrak na zelené kartonové desky, na kterých stálo plné jméno Braga-Schmidta a jeho rodné číslo.

Otevřel je a hned první stránka ho přiměla údivem vyvalit oči.

Zdravotní karta naprosto střízlivě popisovala, za jakých okolností u něho došlo ke krvácení do mozku. S přesně zaznamenaným datem a časem: 4. července 2006. Dávno před počátkem jejich podvodu. Tak proto se nikdy osobně neúčastnil schůzek představenstva. Proto se za něho ten Afričan, který si říkal Boy, vydával.

René zavrtěl hlavou. „To by mě zajímalo, co by se stalo, kdybys nebyl v tomhle stavu?“ řekl nahlas a poplácal muže po tváři.

Co má chudák ze života? Smrt by pro něho byla vysvobozením, než tu takhle bezmocně trčet.

Vydal se na obhlídku domu, až našel Boyův pokoj, kde byl sbalený kufr a všechno připravené k odjezdu. A tam byly. Jeho akcie srovnané pěkně na hromádce a převázané stužkou.

Zvedl je a přivinul si je k sobě. Přitom si všiml, že za ním po celém domě zůstávají krvavé stopy, o krvácející ruce ani nemluvě.

Proto se vrátil zpět do pokoje Braga-Schmidta a vedle velkého svícnu našel krabičku zápalek. Zahleděl se na nehybnou postavu na vozíku a pak jí zakryl nos a ústa, dokud Brage-Schmidt nedodýchal. Proběhlo to bez nějakého dramatu, zcela klidně.

Panebože, chudák malá, pomyslel si René. Nechtěl jsem, abys trpěl, a tomu by ses za chvilku nevyhnul.

Vzal nemocniční líh a vyprázdnil láhev na obě těla.

Když se chystal o krok ustoupit a odhodit zapálenou sirku, všiml si, že Afričanovi, který ležel na zádech se zalomeným krkem, visí z otevřených úst umělé horní zuby. Zastavil se a chvíli pozoroval mrtvolu v této barokní souhře náhod. Nakonec se rychle rozhodl. Vytáhl mrtvému protézu z úst a strčil si ji do kapsy, načež vyndal z úst svoje zuby a vrazil je do úst mrtvole.

Došel si pro další láhev lihu, celý její obsah vylil na Afričana, o pár kroků ustoupil a odhodil sirku.

Ozvala se dutá rána, jak plyny vzplály a dosud tmavý pokoj osvětlil modrý záblesk jako za jiskřivě slunného dne.

38 )

Zola zaklapl telefon a ztěžka dopadl zpátky do křesla.

Jeho kontakt mu právě pohrozil a zároveň ho vykoupil: „Dělej svou práci, nebo zmiz!“

Na základě této jasné výpovědi si představoval různé scénáře, které by připadaly v úvahu.

Každopádně se s tím musí něco udělat, protože riziko, že jim Marco vyklouzl z obklíčení, stále rostlo. Mohl být nebezpečný i na dálku, zvlášť když viděl, jak Zola poslal jeho otce na smrt. To byla jediná věc, se kterou byl spokojený. Pokud se na někoho nemohl stoprocentně spolehnout, musel se dotyčného zbavit, a stejně smysluplné mu připadalo, že se teď nebude muset s nikým dělit o kořist.

Jeho kontaktní osoba po něm požadovala, aby táhl do horoucích pekel, nebo si hleděl své práce. Tím bylo míněno, že buď přijdou na to, kde se Marco zdržuje, aby mu jeho hyeny mohly prokousnout krk, nebo se Zola bude muset stáhnout. Otázka zůstává po celý čas stejná.

Kde Marco je?

Pravdou je, že odjel taxíkem na sever, ale co se z toho dá vyvodit? Nic. Po dvou minutách mohl řidiče požádat, aby odbočil na východ, na západ nebo na jih, prostě úplně kamkoliv. Spleť ulic skýtá nevyčerpatelné množství možností, ale něco těm zasraným černochům, které do toho taky navezli, vzkázat musí.

Kývl na Chrise, který seděl vedle něho. „Sežeň mi Pica, něco pro něj mám.“

Chris zvolil číslo, minutku počkal a pak podal mobilní telefon Zolovi.

„Dej mi Pica,“ řekl jen.

Chvilku to trvalo, než se chlapík lámaně ohlásil. Člověku to lezlo na nervy, jakou mají ti lidé z východní Evropy mizernou angličtinu.

„Je nevím kde. Předtím na rohu, teď pryč. Mluvil s chlapem od tebe. Byl to Hector, říká ten vedle mě. Jinak nic.“

Zola zaklapl telefon, podal ho zpátky Chrisovi a chvíli se zastřeným pohledem díval ven do Bredgade.

Za dobu své kriminální kariéry se naučil za všech okolností držet obecného principu, že čím obtížnější bude pro úřady, aby se přes kriminální činnost jeho lidí dopátraly až k němu, tím bezpečnější a delší životní dráhy se mu dostane. Proto vyvinul tento telefonní systém a dodnes měl čistý rejstřík trestů, své jmění a za sebou vážně dobré a lukrativní časy.

Systém to byl prostý: nikdo z jeho gangu neměl mobilní telefon, jen on a Chris. Tímto způsobem ho mohli členové klanu kontaktovat, ale kdyby je chytili, nenašli by u nich o komunikaci žádný důkaz, ve kterém by se mohli vrtat.

V posledních letech si navíc vybudoval síť, kde mu vypomáhali lidé z východní Evropy, kteří se přidali i k honu na Marca a podávali zprávy členům Zolova klanu do jejich jednotlivých teritorií. Což se z podstaty věci osvědčilo při běžných aktivitách, jenže od každodenní rutiny byli už dlouho na hony vzdáleni.

Za současné situace byl systém telefonování obtížný a představoval nejslabší článek jeho impéria. Stal se mu přítěží.

„Chvilku počkáme, měl by zavolat zpátky,“ řekl Chris.

Jenže Zola neměl dojem, že by měl čas čekat. Protože Marco mohl každou minutou udeřit. U nich v Kregme byla policie a za tím stál Marco. Dokud ten kluk bude na svobodě, nic mu nebude svaté a Zola si nemůže být ničím jistý. Jak by tedy mohl čekat?

Chris zvedl ruku, Zola vyzvánějící tón dobře slyšel, a Chris mu tedy podal mobilní telefon.

„Tady Pico,“ ozvalo se v něm. „Mám tady Hectora.“

„Kde jste? Nemohl jsem vás sehnat. A odkud voláš?“

Jsem v centru, ve Žlábku. Hector přišel před chvílí a povídal, že Romeo se Samuelem jsou fuč. Dlouho se v Nyhavnu neobjevili. Nejdřív se nevrátil Samuel a pak ani Romeo. Není to dobrý, Zolo.“

„Co tím chceš říct? Dělej, vyklop to!“

„V Černým diamantu byla policie. Dozvěděli jsme se, že je načapali u skříněk.“

Zola obrátil oči v sloup. Sakra, to se musí sesypat všechno najednou?

„Jak to?“

„Prostě tam byli. Počkali si na ně.“

Přikývl a polovina obličeje mu zatuhla.

„A sakra. Vypadněte z přístavu! A Pico, sejděte se dřív, než vás vyzvednou, ať víme, kde kdo je a co se děje. Jestli někdo z vás ví, kde jsou Afričani, tak jim vyřiďte, že Marco jel na sever. Dejte jim Starkovu adresu.“

„Proč? Mohl odjet kamkoliv jinam.“

„Jen jim to vyřiďte. Máme snad lepší vzkaz?“

Přerušil spojení, několikrát za sebou se zhluboka nadechl a zvolil číslo k nim domů. Byl čtvrtek, takže Lajla se připravuje na jeho návštěvu. Dům bude provoněný medovými bochánky a lákavou ochotou, ale dnes má pro ni jiný úkol. Musí shromáždit všechny cenné věci, všechno z drahých kovů a pochopitelně šperky. Jen pro jistotu.

„Právě jsem se ti chystala volat, Zolo,“ řekla, když se spojili. „Na konci naší ulice stojí už celou věčnost auto. Proto jsem šla venčit psa kolem nich na okresku. Chtěla jsem se podívat, kdo to je a jestli tam nejsou další auta, který by tu jen tak stály a bezdůvodně čekaly. Když jsem k němu došla, uviděla jsem nahoře na kopci několik větších aut a kolem nich se motali nějaký lidi v bílejch hadrech. Vypadali na policajty.“

„Na kterým kopci?“

„Však víš. Tam, kde zmizel Marco. Co myslíš, že tam našli?“

„Nemám tušení. A co to auto u nás na konci ulice?“

„To tam pořád je. Někdo v něm sedí.“

Zola se silou opřel o podpěrku pod rukou. Policie mu vzala lidi do vazby, sleduje jeho dům a slídí v místech, kde byl zakopaný William Stark. Krucinál!

„Jen klid, Lajlo. Nemá to s náma nic společnýho. Ale radši posbírej naše cennosti a někam je dobře schovej, kdyby k nám přišli udělat domovní prohlídku.“

Zaváhala, ale jinak působila takhle na dálku klidně. Kdyby se doslechla, že klan je v rozkladu a že Zola svého bratra, jejího milence na každý den, poslal na smrt, tak by určitě tak klidná nebyla. To rozhodně ne.

Podal mobilní telefon Chrisovi a stáhl postranní okénko, aby z něj teplý vzduch vyhnal chlad.

Víc než dvacet let si držel hlouček lidí, který nazýval svým klanem. Vídal je, jak se před ním plazí v prachu a donekonečna dělají věci, ze kterých měl užitek jen on sám. Byl to věrný houf. Otázkou zůstávalo, zda se čas jeho klanu nenachýlil.

Pohlédl na Chrise, svou pravou ruku, který ho chránil absolutně přede vším, co by ho mohlo ohrozit. Po něm se mu bude stýskat nejvíc.

„Podej mi doutník,“ řekl Chrisovi a Chris mu podal i zapalovač.

Taková chvilka s chladivým tabákovým dýmem nad hlavou, vůní tropů a suchého vzduchu se mu co nevidět stane dalším výchozím bodem, jak se v tuto chvíli rozhodl. Samuelovi se nedá věřit, ten bačkora neudrží jazyk za zuby, a Lajle taky věřit nemůže, jedné krásné noci by ho mohla bodnout nožem rovnou do srdce, až zjistí, že obětoval jejího milence.

Když se na to podíval střízlivýma očima, řešení bylo prosté. Na cenné věci z Kregme může zapomenout, policie bude mít aspoň co přepočítávat na koruny a øre. To by nebylo zas tak špatné.

Zbytek na něj čeká v Curychu. Nadité konto, celá léta sycené z podnikání, které bylo považováno za legální, ale legální nebylo. Až sebere prostředky, čekají ho dvě reálná východiska, prozatím se ještě pro žádné z nich nerozhodl. Buď vezme peníze a prožije zbytek života v klidu ve společnosti mnoha žen ve Venezuele nebo Paraguayi, nebo si kolem sebe shromáždí další klan. Existuje mnoho trhů, kde by se mohl uplatnit, ale s tuhými zimami a měsíce trvající tmou jako v Dánsku už definitivně skoncoval. Má dost času na rozmyšlenou a svět je veliký.

Když se na to podíval z této stránky, nebylo to vlastně zas až tak špatné, aby se z toho nedalo vytřískat něco dobrého. Jen doufal, že Marco, který ho do toho navezl, dostane, co si zasluhuje. Opravdu vážně doufal, že ho Afričani co nevidět podříznou.

Zola se podíval na hodinky.

Ještě půl hodiny počká a pak zajede na náměstí před radnici vybrat denní výnos. Potřebuje s sebou na cestu nějakou hotovost, takhle to měl zařízené. Kreditní karta se dá vysledovat, stejně jako mobilní telefon, takže pokud chce odcestovat s jistotou a bezpečně, musí mít k dispozici peníze v hotovosti a chovat se nanejvýš opatrně.

Otevřel si přihrádku u spolujezdce, zatímco Chris se díval ven z okénka, z naříznuté tkaniny opatrně vytáhl svůj falešný pas a dva tři tisíce korun, které tam měl pro všechny případy schované, a všechno si nacpal do kapsy. Chris neměl důvod k otázkám. Kdoví co by ho mohlo napadnout, kdyby začal vyzvídat, k čemu se schyluje?

„Rád bych řídil, Chrisi,“ řekl Zola a dal mu na srozuměnou, že mají vystoupit a vyměnit si místa.

Pomocník se podivil, ale nebyl zvyklý o správnosti příkazů svého mistra a pána pochybovat.

A Zola ho poplácal po zádech.

„Dobře mě poslouchej, Chrisi, teď musíme něco podniknout.“ Pak začal udělovat pokyny.

Jakmile dojedou na Radniční náměstí, Chris má čekajícím povědět, ať jedou domů vlakem z nádraží Vesterport. On s Chrisem mají nějaké zařizování, aby dostali Romea se Samuelem co nejrychleji ven z vazby. A z bezpečnostních důvodů mají ještě předtím odevzdat celý dnešní výtěžek Chrisovi do tašky pro případ, že by na ně doma čekala policie. Potom s Chrisem zajedou za nejlepším advokátem v celém Dánském království, Zola ví přesně za kým, to jim bude Chris dál tvrdit. Zola se nenechá ničím zaskočit. Ani tak zapeklitou situací, jaká právě nastala.

Na Chrisovi bylo jasně vidět, jak hluboce ho Zolova starost o členy klanu dojala. Kdyby mezi nimi neležela černá brašna, chytil by Zolu za ruku a políbil mu ji.

Na náměstí přijeli za dvě minuty pět a nic neproběhlo tak, jak Zola předpokládal.

Chris sice stihl vystoupit a začal od rozmrzelých členů klanu, kteří si vyslechli zprávy o událostech uplynulého dne, vybírat ukradené předměty. Jenže když se chystal tašku odložit na přední sedadlo, ozval se křik a Zolovi lidé se vmžiku rozprchli. Jen Miryam a ještě jedna dívka zůstaly pozadu, když policie zasáhla ze všech stran.

Zola se nijak nerozmýšlel, noha mu hned sešlápla plyn až k podlaze a nad ním zakvílela ozvěna protáčejících se kol dodávky, odražená od domu nakladatelství Politiken a Domu průmyslu.

Ještě si stihl pomyslet, že by si mohl za peníze z přihrádky pořídit letenku a že je s podivem, proč nenasadili policejní vozy, aby předešli útěku, jako je tento.

Dokonce se ještě stačil na vteřinu usmát, a pak náhle prasklo přední sklo a něco těžkého mu narazilo do kolena.

Nákladního vozu, přijíždějícího v protějším pruhu od Amageru, si už ale všimnout nestihl.

× × ×

Ukázalo se, že Marcův řidič taxíku si své dvě stovky zaslouží. Bleskurychle najel do pruhu pro cyklisty a vysadil Marca přímo před vchodem do restaurace Hereford Beefstouw. Díky tomu mohl Marco během několika vteřin nepozorovaně vyskočit z auta, přelézt přes plot a ocitnout se na zadním dvoře staveniště v okamžiku, kdy ho dělníci opouštěli hlavním vchodem.

Věděl, že tentokrát si musí dát dobrý pozor, a kdyby se Afričané nebo někdo jim podobný vrátili, nesmí zůstat neozbrojený.

V prvním patře našel kladivo se špičkou a potěžkal ho v dlani. Z jedné strany bylo tupé a těžké, z té druhé, kterou se vytahovaly hřebíky, zašpičatělé a ostré jako jehla. Pistole to sice není, ale noži se téměř vyrovná.

Marco se již nebál. Racionální pocity strachu a obav může zakoušet člověk plný lásky k životu, který věří v budoucnost, důvěřuje lidem ve svém okolí a nechce je ztratit. Ale když v někom převládne nenávist, pak lásku a s ní i všechny obavy zapudí.

Marcovi zbyla v současné době jen nenávist.

Zola mu před očima zavraždil otce, ale kdyby tam Marco nebyl, jistě by k tomu nedošlo. Marco nepřímo zavinil otcovu smrt, protože když ho otec uviděl, rozhodl se svého syna varovat, a tím porušil loajalitu vůči Zolovi.

Marco se zahleděl do prázdna. Jeho táta! Kdyby ta slova mohl pohladit, udělal by to. Vzbuzovala v něm tak hluboké city, jenže už nadále nepatřila do Marcova světa, stejně jako slovo syn. Muž, kterého nenáviděl nejvíc ze všech lidí na světě, cynickým postrčením jejich platnost ukončil, a za to se mu Marco za každou cenu pomstí. A taky za vraždu Tildina nevlastního otce, Williama Starka. Teprve až se Zolovi pomstí, bude opět schopen vnímat budoucnost.

Po čtyřech přelezl betonovou podlahu v prvním patře, aby zkontroloval shoz na suť, kudy předešlého dne unikl.

Samozřejmě byl prázdný, takže se z něj Afričan nějak osvobodil. Marco se neubránil úsměvu při představě, jak k tomu asi došlo.

Teprve nahoře ve třetím patře si připadal aspoň jakžtakž v bezpečí. Všechno utichlo, dělníci až na pár zbývajících, kteří se pohybovali mezi pracovními buňkami dole na zemi, už odešli.

Když vydrží v klidu, dokud nepadne tma, stráví další noc na věži. Pochopitelně by se někdo mohl dovtípit, že se sem Marco navzdory zdravému rozumu vrátí, ale v tom případě je připraven se s nimi utkat. Ale pokud se to nestane, pokusí se přiblížit domku v Kregme a se Zolou skoncovat.

Při pomyšlení na to se zamračil. Nebude to snadné a nevěděl ani, jestli to dokáže. Opravdu si nebyl jistý.

Našel si blok lehkého betonu, přitáhl si ho k nízké stěně směrem k Radničnímu náměstí a využil ho jako sedátka. Když se opřel lokty o zeď, mohl jako druhý král přehlédnout své panství od mostu Langebro přes honosné budovy až k jezerům.

Bylo krátce před pátou. Za chvíli přijede Chris ve žluté dodávce vyzvednout členy klanu.

Zatím ho neviděl, ale zato viděl na rozích ulic Vestergade a na protější straně Vesterbrogade postávat muže, kteří upřeně sledovali dění na náměstí.

Nelíbili se mu. Nejen proto, že se všichni dívali na budovu, ve které se ukrýval, ale taky proto, že nikdy neviděl tolik lidí najednou chovat se takovým způsobem.

I ti jsou mu v patách?

Přimhouřil oči a čekal, až se některý z nich pohne, ale žádný to neudělal. Jestli to jsou policisté v civilu, chtělo by to pár drobných důkazů, které by je odhalily. Pronikavý pohled, chůze, ruce v kapsách, vyboulená bunda na zádech nebo nahoře u podpaží. Jenže to z takové vzdálenosti nedokázal rozeznat.

Uviděl Miryam, jak se kulhavým krokem blíží ulicí Farvergade, a pár dalších členů na Strøgetu. Když přešli přes náměstí, pootočili muži trup jejich směrem. Marco pokýval hlavou. Takže to jsou policisté na číhané, byl si naprosto jistý.

Zavrtěl hlavou. Takže přišla řada na klan, sám se o to zasadil vzkazem zanechaným na pokutě za špatné parkování, kterou hodil té ženské od policie do tašky, jenže teď se mu to příčilo. Jak by mohl Zolu vážně ohrozit tím, že udá jeho otroky, to přece nejde? Neobětuje tím jen Zolu, ale spolu s ním i všechny ostatní.

Chtěl na Miryam a na ostatní zavolat, ať zdrhnou, ale v tom okamžiku uviděl, jak zpoza rohu Vesterbrogade odbočila na náměstí žlutá dodávka a zamířila přímo k hloučku.

Čekal, že členové klanu rozrazí postranní dveře a jako vždy v ní zmizí, ale místo toho vyskočil z místa spolujezdce Chris a začal jim něco vykládat. Držel v ruce velkou tašku a na tu vzdálenost nevypadal nijak děsivě. Ale co tam vlastně dělal, proč jednoduše neodjeli a kdo dodávku řídil?

Pak si všiml, jak mu jeho bývalí přátelé házejí do tašky věci, a najednou se hlouček rozprchl jako vyplašené hejno slepic a ze všech stran se k nim hnali muži v civilu.

Zlomek vteřiny, kdy se Chris otočil k otevřeným dveřím spolujezdce a vypadal naprosto bezradně, Marcovi prozradil, že za volantem sedí Zola.

Instinktivně a zaslepený nenávistí uchopil betonový blok pod sebou a zvedl ho ze země, zatímco dodávka vyrazila a ozvěna kvílejících pneumatik se odrazila od okolních budov.

Mrštil s ním vší silou, aniž pomyslel na to, čemu najednou vystavil nevinné lidi pod sebou.

Trvalo celou věčnost, než beton dopadl na zem, a kouřící kola jako by postrčila Zolovu dodávku vpřed. Marco zadržoval dech, dokud betonový blok nedopadl. Natolik byl Marcův dech s tím kusem betonu propojený: kdyby padal věčně, Marco by navždy zapomněl dýchat.

Když beton konečně roztříštil přední sklo a zmizel, svět se zastavil. Jen vůz se pohyboval dál. Nakloněný kličkoval ven z jízdního pruhu přímo k radnici a za strašlivého skřípění plechu se čelně srazil s nákladním autem, které objemem a váhou připomnělo setkání Davida s Goliášem. Výsledek byl předem známý, ale přesto se z celého náměstí k dodávce, která se převrátila na bok a zůstala zmáčknutá pod enormním vozidlem, valila lavina lidí, otřesených nárazem a leknutím.

Marco ustoupil a přeběhl deset metrů k místu u zdi, odkud mohl sám nepozorován sledovat dění.

Většina lidí se obrátila k místu neštěstí, ochromilo je to a zhrozili se.

Pár jich ale pohlédlo vzhůru.

A Marco si uvědomil, že je opět psancem.

39 )

„To jim teda nezávidím,“ mumlal si Asad pod vousy. „Nechtěl bych být v kůži kolegů z Lolland-Falsteru a jižního Sjælandu.“

„Moje řeč. Snapův případ za sebou zanechává ošklivé stopy,“ přisvědčil Carl. „Manželce zakroutili krkem a chlapovi promáčkli ohryzek. Kdo to kdy viděl? Nebyl Eriksen třeba u nějakých speciálních jednotek? Co o něm vlastně víme?“ zeptal se a svižným tempem předjel vozidlo, které se při rychlosti osmdesát kilometrů v hodině uvelebilo v prostředním jízdním pruhu.

Asad zavrtěl hlavou. „Na vojně nebyl. Měl něco se zádama.“

„Hm, každopádně po něm vyhlásili pátrání. Uvidíme, co z toho bude.“

Ozvala se navigace. Do chvíle, než si zlodějský gang vyzvedne své členy na Radničním náměstí, zbývalo dvacet minut. Nemají šanci to stihnout.

„Zalarmovala Rose posily?“ zeptal se Carl.

Asad ukázal palcem vzhůru. Jistěže ano.

Carl sešlápl plyn až k podlaze a zapnul sirénu i majáček.

Auto nechali na chodníku před hlavním vchodem do Tivoli tak, aby nebylo od radnice vidět. Blížili se k náměstí podél domů a za roh zabočili právě v okamžiku, kdy se přes všechny pruhy vyřítila menší dodávka, která vzápětí skončila pod koly nákladního auta plného stavebního železa, mířícího na staveniště u Domu průmyslu.

Vypukl chaos. Na jejich straně ulice se několik policistů v civilu omylem vrhlo na nějaké nebohé muslimy v černých hábitech, jiní obklíčili hlouček žen, které se nedaly včas na útěk. Zatímco těžký náklad lisoval dodávku o silniční povrch, až jiskry lítaly, na vozovce do sebe narážely další vozy. Lidé řvali strachem z leknutí a někteří osočovali policisty a všechno jim kladli za vinu.

Lars Bjørn by je těžko pochválil.

„Jak se jmenujete?“

„Miryam Delaportová.“

„Zaměstnaná jako?“

„Nemám práci. Žebrám na ulici.“

Carl přikývl. První, která se přiznala rovnou a bez vytáček. Klobouk dolů.

„Patříte k Zolově partě?“

Přikývla. Ostatní se na jejím místě při zmínce Zolova jména roztřásli. Ona ne.

„Odkud pocházíte, Miryam?“ zeptala se Rose.

„Z Kregme na severním Sjællandu.“

„To jste se tam narodila?“

Pokrčila rameny. „Nikdy jsem svůj rodný list neviděla.“ Aha, tak takhle to u nich chodí.

„Co tomu říkají rodiče?“

„Nevím přesně, kdo jsou moji rodiče. A nejsem jediná, takových je nás víc. Jsme jedna velká rodina.“

Rose s Carlem na sebe významně pohlédli. Bylo až s podivem, s jakým klidem jim odpovídala.

„A víc už vám neřeknu,“ dodala Miryam.

Carl si přitáhl židli blíž. Měla dobré oči, nejen krásné, ale i živé. Vnímala, kde sedí Asad a jak za ní popostrkuje stůl, a správně odhadla Rosinu zřejmě nezlomnou vůli, skrývající se za přátelským jednáním. Vydrží, dokud bude potřeba.

Plně si uvědomovala, že z místnosti, ve které se nachází, pro ni nevede cesta na svobodu.

„Můžu tě ujistit, že Zola pod tím náklaďákem nepřežil, ostatně sama jsi viděla, že to nebyla žádná hračka. Nerozváže ti to jazyk?“

Odvrátila se. Z obličeje jí nevyčetli ani náznak pohnutí.

„Dneska už takhle podobně někdo na Østerbro zemřel. Taky skončil pod autem. Zničehonic spadl pod autobus. Zatím nevíme, kdo to je, ale domníváme se, že patřil k vám. Máme fotku obličeje toho mrtvého, můžeme ti ji ukázat?“

Neodpověděla, a tak jí Rose zmíněnou fotografii přistrčila.

Miryam udržela svou zvědavost na uzdě asi půl minuty, než se na ni podívala.

Oba, Rose i Carl, si všimli, co to s ní udělalo. Neroztřásla se ani jí nezacukalo v obličeji, šlo o pronikavější a hlubší reakci. Jako by ji píchlo pod žebry a pak se jí udělalo strašlivě nevolno. Stáhla břicho, naklonila se o nepatrný kousek kupředu a srovnala si nohy.

„Kdo je to?“ zeptal se Carl. „Někdo, na kom ti záleží?“

Mlčela.

„Však my na to přijdeme. Máme vás tu na stanici víc, koho se můžeme zeptat,“ řekla Rose. „Můžu tě ubezpečit, že většinou jako první rozvážou kluci. Ale proč, Miryam? Protože vy ženský se bojíte, že vám namlátí, když si pustíte hubu na špacír? Nebo proč vlastně? Takhle jsi přišla k chromé noze? Nejsem slepá, vidím, že se ti to nestalo náhodou.“

Dál zarytě mlčela.

Vtom se do věci vložil Asad a přistavil si židli těsně vedle Miryam, jako její obhájce, který je jí přátelsky nakloněný a rád bude odpovídat za ni.

„Vidíte, že mlčí, tak proč se radši nezeptáte mě?“ navrhl zcela klidně a zahleděl se Rose do očí.

Nakrčila čelo, ale Carl přikývl. Proč ne?

„Mlčí, protože se bojí bití, Asade?“

„Ne. Ale bojí se, že nebude nikam patřit.“

Dívka se k němu obrátila. Snad se podivila, snad mu neporozuměla správně.

„A taky se bojí sama sebe,“ pokračoval Asad. „Bojí se, že se nedokáže změnit a zůstane tím, čím je. Zlodějíčkem a žebrákem, se kterým nechce mít nikdo nic společnýho, až na tu její takzvanou rodinu. Bojí se, že si její lidé domyslí, o kolik toho řekla víc než oni, a taky že ji za chvilku do krve zmlátím.“

Carl chtěl něco namítnout, ale všiml si, jak Miryam zaostřila a napjala se jí kůže na spáncích.

„Nechte toho,“ protestovala Rose, ale Carl ji chytil za rameno.

„Asad má pravdu. Má z toho strach. A taky z toho, že ji s ostatníma pošleme do Sandholmu a oni se domáknou, co vyklopila. Rozumím jí teď daleko líp, Asade.“

Obrátil se k dívce, která zatínala pěsti.

„Víš, kdo je Marco, viď?“

„Už jsem vám řekla, že víc nepovím,“ hlesla téměř neslyšně. No vida, přece jen bude ochotná rozvázat.

„Mohla bys mi, Rose, říct, co bychom pro Miryam mohli udělat, kdyby nám pomohla zjistit, o co Marcovi jde?“ zeptal se Carl.

Rose přimhouřila oči. „Nic neřeknu, dokud nespustí,“ odpověděla. „Ale Asadovi povím, že když nám nepomůže, tak podle mě Marca uženou k smrti.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Carl.

„Chci říct, že Miryam Marca moc dobře zná a soucítí s ním, což naprosto chápu, protože je to dobrej kluk.“

Carl zvážil situaci. Vést výslech je umění, kterým neoplývá jen tak někdo, a jeho skupině se práce zrovna moc nedařila, o tom nebylo pochyb. Přesto měli Asad s Rose velmi zajímavě rozehranou partii. Nevěděl přesně, kam Asad míří, ale Miryam si musela uvědomit, že i když jim dosud nic neprozradila, jen tak lehce se z toho nevyvlékne.

„Už víme, že jsi s Marcem bydlela,“ pokračovala Rose. „Zola nám řekl, že u vás Marco vyrůstal. Proč to nepřiznáš? Nebo jsi ho nenáviděla?“

„Ne,“ odpověděl Asad.

„Proč teda neodpoví sama?“ zeptala se Rose.

„Protože…“ Jedním trhnutím si přemístil židli přímo proti Miryam a chytil ji za tváře. „Protože se stydí. Proto.“

Je načase zasáhnout, než přitlačí, pomyslel si Carl.

Asad ho ovšem opět překvapil. „Nemáš se za co stydět, Miryam, to přenech jiným,“ řekl a položil jí ruce na ramena.

Než se jí podařilo vykroutit, přitáhl si ji k sobě a objal ji. „Ale no tak,“ konejšil ji a jemně hladil po hlavě. „Jsi z toho venku. Nikomu už nebudeš skládat účty. Jsi volná, Miryam. Nikdy už nebudeš muset žebrat a krást. Když nám pomůžeš, nějak už to dopadne, rozumíš?“

Dalo se očekávat, že nějak zareaguje, ale to, že se uvolnila a pokusila se zamezit pláči, je překvapilo.

Vymanila se z Asadova sevření a podívala se mu do očí.

„Potkala jsem se s Marcem před kinem a bouchla jsem ho do obličeje.“ Několikrát polkla, aby zadržela slzy. „Nevěřila jsem mu, nechtěla jsem mu věřit. A viděla jsem, jak z toho byl zoufalý.“

„Cos mu nechtěla věřit?“ uchopila ji Rose pevně za ruku. „V čem jsi mu nechtěla věřit?“

„Nechtěla jsem věřit ničemu, co by mě připravilo o domov, jak říkal tady ten pán.“

„To nám budeš muset vysvětlit.“

Zvedla hlavu. „To, že k tomu stejně určitě jednou dojde, jsem si uvědomila teprve tehdy, když jste na mě vytáhli Marcova tátu.“ Ukázala na policejní fotografii zemřelého. „Panebože, teprve teď mi to došlo.“

„To je Marcův otec?“

Přikývla. „Někdo na Strøgetu tvrdil, že Zola někoho strčil do vozovky. Nevěděla jsem koho. Myslela jsem, že to byl Marco a že si to zasloužil.“

Přikývla a nechala hlavu svěšenou na prsou. „Vím to.“

Carl Rose posunkem naznačil, aby ji pustila, a přitáhl si židli těsně k Miryam.

„Tak mi to, Miryam, všechno pověz, co ti došlo až teď?“

„Že měl Marco ve všem pravdu. Ve všem, co mi řekl nebo naznačil. To Zola do mě strčil, když mi auto při nehodě na silnici přejelo nohu, a zabil i svýho bratra. Jestli Marco tvrdí, že zabil i další lidi, tak má pravdu. Jsem si tím naprosto jistá, jen to nechápu.“

Položil jí ruku na rameno. „Pokračuj, Miryam, ven s tím.“

Přikývla. „Dva z mladších, Pico a Romeo, se jednoho dne vrátili domů s fotografií, kterou odkudsi přinesli. Bylo tam napsáno něco o africkém náhrdelníku a o muži, který ho nosil, jak bylo na té fotce vidět. Později jsem ji totiž zahlédla a ten náhrdelník jsem poznala.“

„Poznala?“

„Jo. Líbil se mi. Viděla jsem ho na muži, kterého jednou v noci přinesli. Byl v bezvědomí, ale já jsem si myslela, že je opilý. Víc jsem neviděla, protože mě vyhnali do vedlejšího domu. Říkala jsem si, že měl třeba nehodu na silnici a oni se mu chystají pomoct.“

„A co se s ním stalo?“

„To nevím, ale bojím se, že nic dobrýho.“

„Proč si to myslíš?“

„Protože o něco později jsem zaslechla odjíždět Zolovo auto, což jinak dobrovolně nedělal. Noci trávil nejraději v posteli s některou ze ženských.“

„To nic nedokazuje.“

„Ne, ale druhý den stála vedle koše na odpadky zablácená lopata a stejně tak vypadaly i Chrisovy holínky a holínky Zolova bráchy.“

„Takže ho podle tebe zabili?“

„To nevím, ale myslím, že je mrtvý.“ Zamyšleně se zahleděla do prázdna. „A právě na tohle samozřejmě přišel Marco.“

„A tys na to přišla jak?“

„Kvůli té lopatě, asi.“

„Za jak dlouho se vrátili?“

„Asi tak za půl hodiny, řekla bych.“

„To znamená, že ho mohli zakopat třeba v tom lesíku na návrší?“

Přikývla.

„A je to tak, Miryam. Jmenoval se William Stark, ale už tam neleží. Nenapadá tě, kam ho mohli přemístit?“

Hřbetem ruky si utřela kapající nos. „Poblíž je štěrkovna, občas si tam chodili zastřílet.“

Carl pokývl hlavou. „Dobře, Miryam, a díky. Máme pár věcí, které tomu zavražděnému patřily, a psa s dobrým čichem, abys věděla. Doufám, že ho najdeme.“

„A co bude se mnou?“ zeptala se.

Asad vstal, rychle vyšel z místnosti a Rose nechal za sebou.

Řešení byla převážně její parketa.

„A motiv, Asade, jaký měli motiv? Jestli tam vidíš nějakou souvislost, tak ven s tím,“ vybídl ho Carl. „Každopádně máme na čem stavět, mimo jiné díky výpovědím Miryam, Romea a částečně i díky Marcovu svědectví. Máme dva zmizelé, Starka a Reného E. Eriksena. Máme spojení mezi již zemřelým Teisem Snapem a Eriksenem, a také mezi Snapovou bankou a — světe div se — opět tímhle Eriksenem. Máme dalšího pohřešovaného v Africe a zahraniční projekt, z kterého kdesi za sedmero horami stejně nic nebylo. Pěkná řádka lidí a okolností, co se točí kolem osoby pana Reného E. Eriksena.

Asad se poškrábal ve strništi. „Otázka je, jak to spolu souvisí. Jestli byl v poušti první velbloud, nebo dromedár. Chápete, jak to myslím?“

„U nás se říká: jestli bylo první vejce, nebo slepice. Ale vzhledem k tomu, že spojovacím článkem celého řetězce je Eriksen, tak můžeme předpokládat, že se to celé odvíjí z ministerstva, a proto máme stále největší zájem na tom ho chytit.“

„A Marco?“

Carl zavrtěl hlavou. Ano, jak do toho všeho zapadá Marco?

Na chodbě se ozvaly kroky, naprosto neomylně to byly Gordonovy ploutve.

„Rose tu není,“ pokusil se ho odbýt Carl, aniž zvedl hlavu.

„Ehm, aha. Jenže já bych vám chtěl něco říct.“

Cože? Snad se ten pitomec nepřišel vychloubat dalšími svými naprosto nevhodně uskutečňovanými nápady? Nebo se jen přišel pochlubit, že nepostoupil ani o píď v úkolu, který mu Carl svěřil?

„Udělal jsem, co jste chtěl, prověřil jsem Eriksenovu ekonomickou situaci a zjistil jsem, že nedávno prodal akcie Karrebækské banky v hodnotě deseti milionů dánských korun.“

„Ano, tos mi řekl už před několika hodinami.“

„Jenže nás vyrušili, chtěl jsem toho s vámi probrat víc, takže jsem se do toho znovu zakousl.“

„No a dál?“

„A tak jsem si proklepl tu banku a zjistil, že v čele představenstva stál jistý Brage-Schmidt.“

„Jak jinak, oni se takhle většinou jmenují, sem tam nějaká pomlčka, bez ní by se to neobešlo, že? Gordone, co se mi tady snažíš naznačit?“

„Teď přijde to hlavní.“

„Tak už se vymáčkni, než tady zapustíme kořeny, chlape.“

„Brage-Schmidt je konzulem v několika středoafrických státech.“

„Snad ne i v Kamerunu?“

Přitakal, až mu poskočila ofina jako sluneční zástěna v ostrém protivětru.

„To je síla. Kamerunský konzul sedí v jednom představenstvu spolu se zmizelým Eriksenem a dočista mrtvým Teisem Snapem?“

„Jo.“

„A je zámožný?“

„Dalo by se říct. Je hlavním akcionářem Karrebækské banky.“

„Mluvil jsi s ním?“

„Ne, to jsem si nedovolil.“

Carl se usmál. Hodný chlapec, však on se to naučí. Respekt je prima věc.

„Asade, ověř si, jestli je Brage-Schmidt doma.“

Za pár minut se kudrnáč vrátil. „Mám na záznamníku vzkaz od nějaké Lisbeth. Ptá se, jestli prý vám chcípnul mobil, Carle, nebo s ní jen nechcete mluvit.“

A sakra, Lisbeth!

Vytáhl mobilní telefon ze zadní kapsy. Šedý displej byl úplně mrtvý. Vyložila si to správně.

„A co Brage-Schmidt?“

„Podle mě bysme tam měli zajet, Carle. Bydlí v Rungstedu.“

„Proč?“

„Protože mu hoří barák.“

Černý kouř, stoupající ve tvaru šroubovice nad Øresundem, byl vidět na míle daleko. Když zabočili do ulice ve vilové čtvrti, deset modře blikajících hasičských aut a hektická aktivita všude kolem na ně působily vražedně. Už teď ulici zaplavila špinavá voda.

Plameny dosahovaly gigantických rozměrů, takže se jednalo o požár, po kterém z domu zůstane stěží něco víc než základy a vzpomínky. Vedro od požáru roztavilo lak na zaparkovaných audinách a mercedesech naproti domu a všechny stromy měly sežehnuté listy. Byla to skutečně žhavá aféra.

Carl si zastínil obličej a poklepal vedoucímu výjezdu na rameno.

„Nějaké oběti?“

„Jo. Vytáhli jsme dvě mrtvoly.“

„Bude možné je identifikovat?“

Ostříleného hasiče ta otázka pobavila. „To si teda máknete. Sežeňte si pořádný pytle na mrtvoly a borce s mikroskopama, protože jinak sotva.“

Carl se podíval na oharky, na které ukazoval. U jednoho ležel i pár koleček a kovové sedátko.

„Jeden z nich byl na vozíčku?“

„Jo. Podle všeho by to měl být majitel domu. Sousedi ho prý už delší dobu neviděli. Asi začal špatně chodit.“

„Brage-Schmidt?“

Velitel hasičů se podíval do výpisu. „Jo, mám tu generálního konzula Jense Linuse Braga-Schmidta.“

Carl se zahleděl dovnitř přes hlavy tvrdě pracujících hasičů, oblaka páry a záplavu plamenů. Jak to k čertu mohlo takhle chytit?

„Odhadl byste příčinu požáru?“

„S tím si budete muset počkat. Ale naprosto jistě na tom mají svůj podíl hořlavé látky. Ještě než sousedi volali o pomoc, ucítili lihový zápach.“

„A ten druhý mrtvý?“

„Netuším. Hlášený tu byl jen ten Brage-Schmidt.“

Carl se vydal k několika starším lidem, kteří postávali těsně za kovanou brankou, jako by je snad mohla nějak ochránit.

„Učiněná hrůza, hrůza,“ opakovala jakási paní v jednom kuse. „Mohlo to tu chytnout všechno, podívejte na náš mercedes.“

Carl se poškrábal na krku. Dalo se předpokládat, že s Bragem-Schmidtem asi nebyli nejlepší kamarádi.

„To vy jste volali hasiče?“ zeptal se.

Horlivě zavrtěli hlavou. Ani v tom s ním nechtěli mít nic společného.

„Tak vám pěkně děkuju. Doufejme, že sklad s ručními granáty nebouchne tímhle směrem,“ dodal a rozloučil se posunkem naznačujícím dotyk krempy imaginárního klobouku. Třeba zalezou.

„Tady,“ zavolal Asad.

Kývl na mladý pár, který v tomto pompézním prostředí nepůsobil nijak cizorodě. Částka vynaložená byť jen na samotný make-up, jehož silnou vrstvu měla mladá paní na sobě, by uživila středně velkou bangladéšskou rodinu dobrých pětadvacet let.

„Ale ano,“ pravila. „Ernst měl dojem, že něco není v pořádku, a proto jsme uvědomili hasiče.“

Ještě zapomněla dodat „neodkladně“, aby ta věta byla dokonalá, pomyslel si Carl.

„S policií jsme již hovořili,“ vmísil se do hovoru manžel, když mu Carl ukázal průkaz. „Nemáme, co bychom k tomu dodali,“ doplnil. „Nic jsme neviděli ani neslyšeli. U nás zvědavost příliš nepěstujeme.“

„Ale to je škoda. Byli jste s Bragem-Schmidtem v kontaktu?“

„Ehm, však to znáte. Trochu díky Rotary klubu, když byl ještě mladší. V poslední době nijak zvlášť. Každý den mu vozili zboží z místního obchodu, zajížděli rovnou do garáže, ale popravdě řečeno jsme ho nikdy neviděli, že by si nákup převzal. Byl trošku zvláštní.“

Carl kývl na znamení souhlasu a odtáhl Asada s sebou.

„Mluvil jsi s vyšetřovateli od hasičů?“

Přitakal. „Z přirozenosti věci se nedostali dál než my, zatím jim to ještě jaksi hoří.“

„Byl ses tam podívat?“

Carl ukázal na stezku vinoucí se mezi metrovými bukovými živými ploty, které obklopovaly většinu domů v ulici.

„Podle mě to tam bude ještě pěkně připalovat. Proč?“

„Mohli bychom si promluvit se sousedy z druhé strany.“

„Tak to se klidně zeptejte třeba támhletoho.“

Carl se ohlédl po chlapci opírajícím se u chodníku o řídítka. Plameny se mu odrážely v očích a po obličeji se míhaly červenožluté odlesky, takže na něj docela zapůsobil.

„Podle Asada bydlíš tady na druhé straně. Nezahlídl jsi tu dnes něco podezřelého?“ zeptal se, když k němu došel.

Chlapec zavrtěl hlavou.

„Neviděl jsi náhodou někoho tady na té stezičce nebo neprotáhl se třeba někdo dovnitř dírou v živém plotě?“

„Žádná díra tam není, jsou tam vrátka.“

„Jak to myslíš?“

„Do konzulovy zahrady se dá jít od nás zadem skrz tu branku. Ten černoch to tak dělá vždycky.“

„Jaký černoch?“

„No ten, co tady bydlí.“

„Neslyšeli jsme, že by tu kromě Braga-Schmidta měl bydlet někdo další, ale ty říkáš, že jo?“

„Už několik let. Pokaždý zaparkuje někde v ulicích za domem a jde dovnitř zadem.“

Děti a opilí lidé prý nelžou.

Carl mu dal herdu do zad na znamení díků za poskytnuté informace.

„Neskoukneme ještě jednou ty dva škvarky? Už tuším, kdo by mohl být ten druhý,“ nadhodil Carl a odtáhl Asada směrem k zuhelnatělým zbytkům na plachtách roztažených podél plotu.

Maso z těl z větší části shořelo. Na holých kostech prstů jednoho z nich visely zbytky kůže, pocházející patrně z opěradla křesla. Pravděpodobně v něm seděl, když k incidentu došlo, dalo se to dobře odvodit z esovité polohy těla, které by sotva někdo narovnal.

Z druhého nebožtíka zbyly jen syčící kosti, které držely pohromadě spečenými šlachami a zuhelnatělým svalstvem. Zíraly na ně prázdné oční důlky. Kůže v obličeji se žárem odpařila a nebylo možné rozeznat ani to, zda bývala snědá, či bílá, natož zda se jednalo o muže, nebo o ženu.

„Co je to?“ zeptal se Asad a ukázal na ústa. Rozhlédl se kolem sebe. Žádný technik ani patolog nebyl v dohledu.

Strčil prsty mezi to, co kdysi bývaly rty, a odhrnul tu kaši ke straně.

„Tyhle zuby jsem už někde viděl,“ poznamenal Asad.

Carl překvapeně potřásl hlavou, zatímco Asad lomcoval jedním z řezáků.

Nebylo pochyb, to musel Carl uznat. Byl to René Eriksen. Na takový skus člověk jen tak nezapomene.

Asad si otřel ruku o kalhoty. „Co myslíte, Carle?“

„Řekl bych, a v tom spolu asi budeme zajedno, že se nám všichni pěkně pozabíjeli navzájem a věc spěje ke konci. Myslím, že až se Laursen mrkne na technickou zprávu a analýzu DNA, tak nám dá za pravdu.

40 )

Marco dlouho přemýšlel, jak velké prázdno člověk v sobě vlastně snese. Před několika hodinami se vše odehrálo zcela chaoticky, a přesto prostě. Byl na útěku, Zola s otcem byli ještě naživu a klan se pohyboval v ulicích. Jenže teď jsou otec i Zola mrtví a značný počet členů klanu zadržela policie. Viděl to na vlastní oči shora z Domu průmyslu těsně předtím, než odtamtud utekl.

A teď tu stojí a ptá se sám sebe, jak by mohl ten stav změnit. Je konečně volný? Když Zola zemřel, kdo odvolá hon na Marca? Jak si dál poradí bez peněz, když ho hledá policie?

Bylo to všechno tak těžké. I když se snažil uvažovat jasně, mísily se v něm zmatečné pocity žalu, úlevy a strachu a nedokázal se pro nic rozhodnout.

Možná se to samo poddá, když pár dní počká. Proč by ho pronásledovali, když už Zola není? A proč by policie pokračovala v pátrání? Vždyť přece nic neudělal. Ne, potřebuje pár dní klidu, aby si rozmyslel další tah. A kdoví? Možná by se dokonce mohl dostat i ke svým úsporám, které má schované v Kajově a Eivindově bytě.

U pavilonu na jezeře si mávl na taxík a za čtvrt hodiny vystoupil před Starkovým domem. Věděl, že se tam může vyspat a najde tam trochu jídla. Čekání mu tak uběhne příjemněji.

Taxík odplul a Marco pohlédl k domu. Okamžitě si všiml, že před štítem je zaparkovaná stará mazda s dokořán otevřenými zadními i oběma postranními dveřmi. Podél zdi domu stály vyrovnané plné plastové pytle a další dva přinášela žena, ve které Marco poznal Tildinu matku.

Ustoupil o krok zpátky k jezeru a schoval se za strom.

A zatímco Tildina matka začala skládat pytle do vozu, Marco vykukoval zpoza stromu jako ostražité zvířátko. Pozorně sledoval dění kolem domu. Co kdyby tam byla i ta dívka? Jaké by se mu tím otevřely možnosti? Neměl by tam hned teď zajít a zkusit to?

Marco se odlepil od stromu. K autu to nebylo dál než padesát metrů, ale nohy měl jako z olova. Jak by jim kdy mohl povědět pravdu?

„Proč sleduješ mou mámu?“ ozvalo se mu náhle za zády.

Marco se lekl, rychle se otočil a ocitl se tváří v tvář Tilde v zablácených botách a promáčených nohavicích.

„Ještě že jsem byla u jezírka. Co chceš?“

Ve volné košili působila křehce a s rozpuštěnými vlasy připomínala vílu, ale v obličeji měla kamenný výraz. Takovou ji ještě neviděl a rozhodně si nepřál se s ní poprvé setkat v takovém rozpoložení.

„To tebe hledá policie podle fotky, viď?“ pronesla chladně.

Svraštil obočí.

„Jestli mi něco uděláš, budu křičet, jasný?“

Přikývl. „Nic ti neudělám. Jen jsem s váma chtěl mluvit. Teda s tebou,“ opravil se.

„A proč?“

Polkl knedlík v krku. Jak začít?

„Policajti si myslí, že něco víš. Odkud znáš Williama?“ zeptala se přímo.

„Neznám ho, ale vím, co se mu přihodilo.“

Snažila se působit klidně, ale čišelo z ní, jak moc se to touží dozvědět, a přesto si na to netroufá. Bylo to zjevné a Marco se na to nemohl dívat.

Třásl se jí hlas. „Jestli ho neznáš, tak jak víš, že je to on?“

„Byl zrzavý a na krku měl africký náhrdelník. Viděl jsem ho na fotce, byl to ten muž, kterého jsem našel. Prostě to vím.“

Pomalu zvedla jednu ruku k ústům a druhou mechanicky kývala v zamítavém gestu v úrovni boků.

„Říkáš, že měl?“

Takže teď, nebo nikdy. „Je mi to moc líto, Tilde, nerad to říkám, ale je mrtvý.“

Čekal, že žalostně vykřikne, pak se kousne do rtu a vrhne se na něho se zaťatými pěstmi, ale nic takového neudělala.

Místo toho jako by se zhroutila dovnitř do sebe. Jako by v ní něco zhaslo. Jiskra, která podněcovala její chuť obracet se do budoucnosti, oheň, který by uživil všechny sny, které jí poslední roky vzaly. Najednou v ní všechno zhaslo, paže jí klesly a hlava taky.

Jak tam tak stála, připomínala odsouzence před popravčí četou. Neplakala, nevzpírala se, neprosila s křikem o milost ani se nezlobila. Odevzdala se svému osudu, takovému, jaký byl.

„Víš to jistě?“ zeptala se opatrně.

„Ano.“

Tiše se rozvzlykala.

„Nemohl bys mě prosím obejmout?“ zeptala se.

Objal ji, ona plakala, a tak jí pověděl o všem, co ho tak dlouho trápilo. A když se zmínil o tom, že se na vraždě Tildina nevlastního otce podílel jeho otec, rozplakal se též. Místo aby ho odstrčila a poplivala, přitiskla se k němu ještě těsněji, takže cítil na tváři její dech a jak jí silně buší srdce.

„Já to věděla,“ řekla mezi vzlyky. „Věděla jsem, že je mrtvý. William by nás nikdy jen tak neopustil, takže jsem to věděla.“

„Odvážím první várku, Tilde,“ zavolal ženský hlas seshora od domu za stromy.

Odtáhla se od Marca, osušila si rukávem oči a požádala ho, aby tam počkal.

„Zůstanu tady,“ zavolala, když se ukázala. „Nevadí?“

„Dobře. Jdi dovnitř, než se vrátím. Přivezu něco k jídlu. Na co bys měla chuť?“

Marco si mezi stromy všiml, že se ještě třásla po celém těle, ale hlas měla pevný.

„Co tě napadne,“ zavolala na oplátku.

Zamávaly si, a když auto odjelo, obrátila se k němu.

„Bereme si všechny věci. Před pár dny u nás byla policie a máma už neměla chuť je tady dál nechávat.“

„Proč?“

„Napovídali jí o Williamovi různé věci, které ji pak mrzely. I to o tobě.“

„O mně? A co?“

„To je jedno, stejně to není pravda. A pak taky říkali, že utratil peníze, které nebyly jeho. To vážně nechápeme. Nevěříme, že by před námi něco skrýval. Taky by sis to myslel, kdybys ho znal a byl v tom domě. Na nějaké tajnosti tam není místo.“

„Já jsem tam byl,“ řekl.

Zakabonila se, když jí popsal, jak se tam schovával. Jak byl zvědavý, v jaké se tam ocitl souvislosti. Jak se tehdy schovával v trezoru a našel tam záhadný kód.

„To se mi moc nelíbí, že ses k nám jen tak vloupal. Nevím, jestli bych se s tebou tady měla jen tak bavit. Moc se mi to nezdá.“

Přikývl, ale nic neřekl. Co na to říct? Chápal ji.

„Nechceš mi k tomu něco říct?“ zeptala se.

„Nemusíš se mnou mluvit. Jen jsem ti přišel říct pravdu. Můžeš to povědět policii. Měla bys to říct nějakému Carlu Mørckovi. Taky tady byl.“

Překvapeně se na něho podívala. „Já vím, kdo to je. To on nám o tobě řekl.“

Marco k ní natočil hlavu. Takže jsou spolu v kontaktu. To je dobře.

„O jakém kódu v trezoru jsi to mluvil? Neukázal bys mi ho?“ zeptala se.

Zůstala ležet na zádech a zírala na strop trezoru.

„A4C4C6F67,“ opakovala si několikrát, dokud si to celé nezapamatovala.

Pak se vysoukala ven a zamyšleně ho sledovala.

„Jsou to šachové tahy,“ nakrčila obočí. „Z A4 na C4, C6, F6 a F7. Ale proč? Nedává to žádný smysl.“

Zavrtěla hlavou. „Často jsme spolu s Williamem hrávali šachy a tohle je absolutně nepoužitelný, to mi věř.“

„Nikdy jsem šachy nehrál. Co je to? Například to C6?“

„Šachové pole. Když si představíš šachovnici, tak máš celkem čtyřiašedesát šachových políček. Osm vodorovných krát osm svislých. Každé pole má své označení a začínáš od levého dolního rohu. Takže vodorovně zleva doprava A, B, C a dál odspodu nahoru a svisle jedna, dva, tři a tak dál až do osmi.“

Marco si to pokusil představit. „C6 je teda o tři doleva a šest nahoru?“

„Jo, i tak se to dá říct. Ale dohromady ty tahy nedávají žádný velký smysl.“

„Jenže byly napsaný v tom trezoru, takže to asi žádná hra nebude. Nemohly by něco udávat?“

„Třeba šachovnici?“

„Šachovnici?“

„No, nebo něco podobnýho. Něco kostkovanýho se čtyřiašedesáti políčky.“

Zahleděli se na sebe a vtom je oba napadla tatáž věc.

„Kolikpak dlaždic bude asi na terase?“ zeptal se Marco.

Vzala ho za ruku a protáhla ho dveřmi na terasu.

Venku bylo ještě vlaho, i když už byl pozdní večer, ale Tilde se při počítání dlaždic třásla.

„Máš pravdu. Je tu osm dlaždic jedním směrem a osm druhým,“ řekl Marco a pokoušel se pochopit Tildino počínání.

„Tenhle by se mohl hodit,“ řekla a zamávala mu před nosem bílým kamenem, který našla v záhonku.

Odpočítala desky nataženým ukazováčkem a pokaždé, když se dostala na dotyčnou dlaždici, napsala na ni číslo. A4, C4, C6, F6 a F7. Celkem pět dlaždic.

„Teď ty,“ řekla a ukázala na A4.

Marco se rozhlédl kolem sebe.

„Támhle,“ řekla a ukázala na rýč, opřený o přístěnek pro kola.

Marco ho vrazil mezi dlaždice a nadzvedl tu, kterou označila jako A4.

Byl pod ní písek a lezli tam mravenci, jinak nic.

„Rýpni do toho písku pořádně,“ řekla.

Zaryl listem rýče do země a brzy ucítil, že narazil na odpor.

„Dej pozor,“ rozčílila se. „Radši to vezmi rukama.“

Marco si klekl a odhrabával písek tak dlouho, dokud se neobjevila malá plastová krabička, ve které se obvykle uchovávají zbytky potravin. I Marcovi se zrychlil dech.

Otevřel ji a nahlédl dovnitř. Ležely v ní dva zlaté prsteny, korálový náhrdelník a k němu patřící náramek s náušnicemi. Dvě brože s kopretinami v různé velikosti a disketa, na které stálo malými tiskacími písmeny: „An International Perspective on Pension Funds: Retirement-Income Security and Capital Markets.“

Marco tomu nerozuměl. Šperky neměly valnou hodnotu, a co se týkalo diskety, byl to holý nesmysl.

Tilde se na obsah dlouze zahleděla, než konečně promluvila. „Máma tvrdila, že se toho všeho určitě zbavil. Ale když mi bylo nejhůř a myslela jsem, že umřu, řekl mi William, že až se jednou budu vdávat, budu mít na sobě při obřadu stejné šperky, jaké měla na svatbě jeho maminka.“ Stiskla rty. „A tohle…“ přitiskla si disketu k sobě. „Já vím, proč tu disertaci nedodělal. Neměl na ni kvůli mé nemoci čas. A podívej…“

Obličej se jí stáhl a vytryskly jí slzy.

Marco ji nechal vyplakat a ovinul jí ruku kolem ramen.

Když se opět ovládla, podívala se na něho. „A podívej, stejně to chtěl jednou zkusit. Schoval si ji na později, spolu se šperky pro mě.“

Pak zavrtěla hlavou a vzpamatovala se. Osušila si oči a vyskočila na nohy.

„Pojď, ničemu tím neprospěju. Musíme je vyhrabat všechny.“

Za deset minut před nimi ležely další čtyři otevřené krabičky.

Pod dlaždicí C4 našli poznámkový blok, pod C6 nějaké bankovní dokumenty, pod F6 obálku s nápisem „POSLEDNÍ VŮLE“ a pod F7 plastové desky se spoustou dokumentů s logem ministerstva, na kterých stálo tučným černým písmem „PROJEKT BAKAOVÉ“.

Tilde otevřela poznámkový blok a okamžitě poznala Williamův rukopis.

Přelétla první stránku, chytila se za hlavu a špičkami prstů si masírovala spánky.

Marco viděl, že má zase pláč na krajíčku.

Znovu a znovu jí oči klouzaly po první stránce nahoru a dolů a pokaždé ještě o něco víc zbledla.

„Nechceš se podívat, co se tam píše dál?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Co je to? Není ti špatně?“

Přikývla.

Na chvíli si sedli na paty a opřeli se koleny o zem. Potom Tilde vrátila blok zpátky do plastové krabice.

„Policie měla pravdu v tom, co o Williamovi tvrdili. Vzal si strašnou spoustu peněz, všechno je to tady zapsané.“ Stiskla na chvilku rty. „A udělal to kvůli mně, vím to. Takže mě to mrzí. A je mi líto, že už si s ním o tom nemůžu promluvit.“

Ten pocit Marco chápal lépe než kdo jiný.

„A co to ostatní?“ zeptal se.

Sáhla po výpisech z banky, které ležely pod dlaždicí C6. Chvíli v nich listovala a pak je s povzdechem odložila. „To je totéž. To jsou všechny jeho bankovní převody, souhlasí to.“

„Souhlasí?“

„Ano. Vzal si peníze, převedl je na své konto a tentýž den zaplatil účty za moje pobyty v nemocnici. Všechna ta místa jsem poznala a jakžtakž i data.“

„Měl tě vážně moc rád, že?“

„Jo.“

Marco na okamžik uhnul pohledem. Zajímalo by ho, jestli tuší, jaké měla štěstí.

„Otevřel bys ji, prosím? Bojím se, že to nedokážu,“ pravila a ukázala na obálku s poslední vůlí.

Marco z ní vytáhl jednotlivé listy papíru. Dokument byl napsaný na dopisním papíře právního zástupce s červeným razítkem KOPIE a nadpisem ZÁVĚŤ.

„Všechno, co měl, odkázal tobě a tvé mamince, Tilde,“ řekl.

Zavřela oči a pevně stiskla víčka. Bylo toho na ni zkrátka moc.

Marco se ujal poslední hromádky, která ležela pod dlaždicí F7.

„Netušíš náhodou, co to je?“ zeptal se a počkal, až otevře zoufalé oči.

„To jsou dokumenty od něho z práce. Projekt na podporu Bakaů byla poslední věc, na které pracoval, jestli se nepletu.“

„Proč je to tady? Není to přece tak důležitý jako to ostatní?“

Pokrčila rameny. „Nevím, možná bysme jim to tam měli odevzdat.“

Zaslechli zvuk motoru. Venku před domem zabrzdilo auto.

Tilde se otočila po zvuku. „To bude máma, ale proč nezajela do vjezdu?“

„Rozhodla ses jí to ukázat?“ zeptal se, zatímco Tilde vracela obsah zpátky do krabiček a vršila je na sebe.

Zavrtěla hlavou. „Vrátil bys je prosím zpátky, jak byly? Já za ní zatím zajdu. Řeknu jí, že jsi tady, a pak tě zavolám. A ty jí potom musíš povědět přesně totéž, cos řekl mně, protože já sama to udělat nemůžu, jo?“

Přikývl, i když měl strach, jak na to bude matka reagovat.

Několik minut se horlivě činil s dlaždicemi. Pak opřel rýč zpátky o boudu na kola. Přál si, aby vše zůstalo v původním stavu. Otočil se zpátky k terase a spokojeně potřásl hlavou. Značky, které Tilde nakreslila křídou na dlaždice a on je pečlivě setřel špičkou boty, sice úplně nezmizely, ale jinak všechno vypadalo skoro jako dřív. Nikoho by ani nenapadlo, co tu prováděli.

To by mě zajímalo, jestli chce, abych za nimi přišel, přemítal, když z ulice zaslechl naléhavé troubení.

Oprášil si ruce a opatrně se vydal kolem domu ke vjezdu. Nechtěl mezi ně nečekaně vpadnout.

Uviděl zadek auta a na první pohled v něm nerozpoznal automobil Tildiny matky. Asi si ho dostatečně neprohlédl, když tu předtím byla. Možná bylo auto sestavené z několika různobarevných plechů, jak to u starších vozů někdy bývá.

Jakmile zaznamenal pohyb na rohu domu, uslyšel z ulice Tildin křik, a než stihl zareagovat, vrhl se na něho jakýsi černoch takovou silou, že oba přepadli dozadu, udeřili hlavami do holých prken přístavku na kola a přistáli na zemi. Před očima se mu něco zalesklo, ale že to byl nůž, to si Marco uvědomil až ve chvíli, kdy se útočník ohnal po jeho paži a znovu se rozmáchl k útoku.

„Pomoc!“ zakřičel, vrazil mu koleno do rozkroku a skulil se stranou. „Pomozte mi!“

Ale kromě toho, že teď stáli proti sobě a těžce oddychovali, se v okolí nikdo neozval. Nikdo nezasáhl. A vtom ho Marco poznal. Podle divokého výrazu v očích, bílé jizvy a obnaženého nože. Stál proti němu ve stejné pozici jako tehdy nahoře na stavbě, než se zasekl v odpadové rouře. Ale tentokrát už nemínil udělat chybu, jak prozrazoval zdivočelý výraz v černochově obličeji.

„Pomoc!“ zavolal ještě jednou zoufale a uskočil k přístavku, když se po něm muž znovu ohnal, ale při výpadu špatně došlápl a zavrávoral.

To, že na chvíli neovládal své pohybové ústrojí, ho přišlo draho, protože Marco popadl rýč, rozmáchl se, opsal ve vzduchu půlkruh, prosekl útočníkovi košili a zaryl se mu hluboko do levého ramene.

Ten s hrůzným výkřikem upustil nůž a chytil se za otevřenou ránu, odkud mu stříkala krev.

Vteřinu Marca sledoval žlutýma očima a pak se dal na útěk k autu, které na něho čekalo.

Marco se rozběhl za ním a uvnitř na zadním sedadle spatřil Tilde, kterou držela velká tlustá černoška. Tu už taky viděl.

Byl by běžel dál, ale zastavila ho rána, kouřová clona z auta a projektil, který se zaryl do zdi za ním.

Ozval se další výstřel a kolem hlavy mu prosvištěla kulka.

Stáhl se za roh a snažil se popadnout dech. Kvůli němu chytili Tilde a situace vypadala beznadějně. Jestli se jim ukáže, tak ho zastřelí, ale co jiného mu zbývá?

Přimhouřil oči a zavolal, jak nejhlasitěji dovedl: „Let her loose, then I’ll come.“

Opatrně vyhlédl ven a uslyšel, jak maník, kterého ťal do ramene, řve v autě bolestí. Soudě podle množství krve na chodníku na tom byl dost špatně.

Současně spatřil, jak obrovitá ženština na zadním sedadle líně plácla řidiče, který střílel, do týla a auto se rozjelo.

Marco běžel za nimi a pokoušel se přečíst poznávací značku, ale byla zakrytá. Po sto metrech zastavili a vyhodili z okýnka doprostřed asfaltové cesty nějaký malý předmět.

Pak zmizeli.

Marco byl zcela ochromený. Vystavil Tildinu rodinu dalšímu neštěstí? Stane se pro Tilde a její matku prokletím už jen to, že on sám, jeho otec a tyran Zola vůbec existovali?

Opatrně se blížil k malému tmavému předmětu, plný temného očekávání. Co to je? Ruční granát, nebo ještě něco horšího? Nějaká část Tildina těla, kterou jí odřízli?

Pak předmět zazvonil. Byl to mobilní telefon.

„Ano,“ řekl, když ho zvedl ze země a přijal hovor.

„Jestli se nám nevydáš, tak ji zabijeme,“ pronesl ženský hlas anglicky.

Marcovi přeběhl mráz po zádech. „Zola už je mrtvý, proč mě ještě pronásledujete?“

„Ten nás neplatil.“

Marco svěsil ramena. „Chtěl jsem se vzdát. Proč jste mě nenechali?“

„Máme teď na práci jiné věci a to je tvoje vina.“

„Nechte mě s Tilde promluvit.“

„Uvidíš ji, až dojde k výměně. Zavoláme a řekneme ti, kde se uskuteční. Jestli půjdeš na policii, zabijeme ji. Jestli se nám při tom nebude něco zdát, tak ji taky zabijeme.“

„No ale já…“

„Zavoláme,“ ukončila hovor a zavěsila.

Marco okamžitě volal zpátky, ale spojení bylo přerušeno.

Jako když se člověku postupně začne pod rukama hroutit svět a on si stačí uvědomovat jednotlivé dílky katastrofy, která neustále roste a sílí. Takhle se museli cítit ti ubozí nevinní lidé, uvěznění jedenáctého září v mrakodrapech, a takhle to prožívali i bezmocní přihlížející dole na zemi. Pro Marca to byl okamžik bezmoci, kdy zůstal stát uprostřed silnice, nakročený v dlouhé řadě neštěstí ke konečnému vyústění. K jeho vlastnímu konci.

Věděl, že se musí obětovat. Nestihne si opatřit střelnou zbraň. Kde by ji vzal, kdo by mu ji prodal? A i kdyby se bránil, neriskoval by jen svůj život, ale i Tildin.

Za rohem se objevilo auto a blížilo se k němu. Marco zdráhavě ustoupil stranou a vůz zabrzdil.

„Zbláznil ses, kluku?“ zakřičela na něj řidička.

Byla to Tildina matka.

Poslední člověk na světě, se kterým měl chuť se teď bavit, ale zároveň ta nejdůležitější osoba, když na to přišlo.

„Odvezli s sebou Tilde,“ byla jeho první slova.

Zbytek jí dopověděl, až když se na něho rozlítila a donutila ho, aby jeli na hlavní policejní stanici.

HNED!

41 )

„Nezaskočil byste do výslechovky, Carle?“ pravil Asad v telefonu. „Něco pro vás mám.“

„No dobře, ale už toho mám dneska tak akorát,“ odpověděl Carl a odstrčil Rosiny podklady o kariérním postupu Braga-Schmidta a jeho transakcích.

„Dej mi dvě minuty.“ Položil sluchátko a podruhé zavolal Rose.

Kde sakra vězí?

I když mu ještě nesehnala všechny dokumenty, o které ji žádal, bylo mu čím dál jasnější, co se skrývalo za událostmi posledních dnů. Nevěděl přesně proč a jak, ale věděl dost na to, aby v podvodném zacházení s nezanedbatelnou sumou, určenou na rozvojovou pomoc, a následném svedení finančních toků k těm, kteří přišli před pár dny o život, viděl jistou souvislost. Zkrátka a dobře se to tvářilo jako ukázkový případ pro útvar vyšetřování závažných hospodářských trestných činů a pro chytré lidi, kteří rozumějí ekonomické kriminalitě. Opravdu bylo čeho se chytit.

Čerstvé vraždy pana Snapa a jeho manželky u Karrebæksminde a případné vraždy spojené se žhářstvím v Rungstedu jistě nespadaly do kompetencí oddělení Q, a přesto se Carl nemohl zbavit dojmu, že jsou určitým vyústěním toho, co se svého času přihodilo Williamu Starkovi.

Podle Carlova názoru Stark buď věděl příliš mnoho, nebo do toho byl sám zapletený. Jenže Stark je mrtvý, jak se dozvěděli, a jestli udělal nebo neudělal něco více či méně protizákonného, to bylo prozatím podružné.

Starkův případ mu připadal uzavřený a nebylo co řešit. Přijde okamžik, kdy ho prohlásí za mrtvého a jednou nějaký pes nebo možná kluk ze skautského oddílu najde pár zbylých kostí, které by posléze mohla Malene Kristoffersenová nechat podle předpisů pohřbít a osadit náhrobním kamenem. A všichni by mohli jít dál, až na Carla.

Díval se na lístek před sebou, na kterém byla napsaná dvě telefonní čísla. První bylo do Moniny ordinace, druhé patřilo Lisbeth.

V tomto okamžiku to pro něj byla ďábelská volba.

„Víte, kolik je hodin, Carle?“

Ohlédl se ven na chodbu po Rose a pak se podíval na hodinky.

Skoro sedm.

„Zaskočím ven něco koupit, než všude zavřou. Nepotřebujete něco?“

„Ne, díky. Chystám se nahoru za Asadem. Je u výslechu toho posledního kluka ze Zolovy bandy. Prý má pro nás něco zajímavýho. Pak pojedu domů.“

„Dobře, ale než odjedete, tak se zastavte ještě tady dole, já pro vás taky něco mám.“

Carl si povzdechl za Rosinými doznívajícími kroky. Musí to sfouknout za půl hodiny, telefonní čísla na stole ho hypnotizovala.

Znovu se na ně zahleděl.

Každá z jejich majitelek nepochybně vykazovala své osobité kvality.

„To je Hector, Carle. Pozdravte se s Carlem, Hectore,“ řekl Asad.

Carl kývl hlavou. Neměl důvod chovat se nepřátelsky. Cápek působil zpracovaně.

Hector napřáhl ruku, ale to přece jen trochu přehnal.

„Takže co?“ řekl Carl a svalil se za stůl. „Vy nemáte želízka, Hectore? To jste takový svatoušek?“

Přikývl.

„Hector je nejstarší ze své generace Zolových dětí,“ řekl Asad a poplácal ho po rameni. „Všichni v něm viděli Zolova nástupce, až přijde čas, a on mi tu teď vypráví, jak celý život snil o tom, že od nich odejde.“

Carl se podíval na Asada a dovolil si malý úšklebek. „Tak proto jsi Hectorovi nabídl povolení trvalého pobytu, pokud to bude možné, nemám pravdu, Asade?“

Asad ukázal Carlovi zdvižený palec. „Přesně tak.“

Čertovo kvítko.

„Pověz Carlovi, cos řekl mně, Hectore.“ Asad se obrátil ke Carlovi. „Teď to začne být zajímavé.“

Mladík v černém obleku působil elegantně. Kdyby mohl Asad dodržet svůj slib, nestála by Hectorovi jeho vizáž v začlenění do dánské společnosti jistě v cestě. Kdyby byť jen desetina průměrně se odívajícího dánského národa včetně Carla o sebe pečovala a oblékala se s tak vybraným vkusem jako on, natotata by připravili Italy a Francouze o prvenství v módní branži.

„Řekl jsem, že se dnes strašlivě nepovedly dvě věci,“ pronesl mladík plynnou angličtinou. „Zaprvé, Zola na Østerbro zavraždil svého vlastního bratra. Jestliže spáchal něco takového, nemůže si nikdo z nás před ním být jistý. Myslel jsem si, že aspoň v tomhle ohledu se na něj můžu spolehnout. Druhá věc jsou pak Afričani. Viděl jsem je zmlátit pár Estonců tak strašně, že z toho snad zchromli. Myslím, že to byli Estonci, a to rozhodně nejsou žádní příjemní hoši. U těch černochů mě vyděsilo, jak byli mladí a chladnokrevní. A teď se venku shánějí po Marcovi.“

Carl se zamračil. Obě informace si žádaly bližší vysvětlení, ale jinak by s tím případem už rád skončil.

„Proč jdou po Marcovi? Vždyť Zola je mrtvý.“

„Jsou to nájemní vrazi. Když je to jen trochu možný, tak takoví jako oni vždycky dokončí, za co dostali zaplaceno, už jen kvůli renomé.“

Nájemní vrazi? V Kodani?

„Nevíš, kde by mohl Marco být?“

Pokrčil rameny. „Marco umí hrát na schovku,“ řekl.

„Slyšel jste, odkud jsou, Carle?“ zeptal se Asad.

„Jo.“ Rád by si ujasnil něco jiného.

„Lidi jako oni toho o sobě moc nenamluví,“ řekl Hector a napil se vody, kterou mu Asad podal. Jediný luxus v malé, neosobní místnosti. „Takže nikdo z nás netuší, kdo si je objednal. Každopádně to nebyl Zola. Ten se černochům vyhýbal.“

Carl pohlédl na Asada. „Co si o tom myslíš?“

„Co si myslím? Konzul několika afrických států předsedá zároveň i bankovní radě, jejímž ředitelem není nikdo jiný než Teis Snap. Další muž, který zmizí po návratu z Afriky. Třetí muž zmizí přímo v Africe. Pak tu máme tajemného Afričana, který pro změnu zmizí z konzulovy rezidence. Podvody s prostředky rozvojové pomoci na africký projekt. Spolu s konzulem najdeme mrtvolu muže, který se profesionálně zabýval prostředky na rozvojovou pomoc v Africe. A teď se tu objeví ti Afričani, kteří lítají po Kodani a děsí lidi, jako třeba tady Hectora.“

Carl přikývl. „Jo, všechno to nějak souvisí s Afrikou, taky jsem si všiml. Jenže faktem je, že ten, kdo by nám mohl dát odpověď na většinu našich otázek, bohužel leží v malém pytli na soudní medicíně a připomíná kus uhlí. Což je trochu problém, že?“

„No aby ne.“

„Poslechni, Asade, dneska se to stalo už podruhé, nemůžeš lidem u výslechu naslibovat hory doly.“

Carl nevěřícně kroutil hlavou, usadil se za svůj psací stůl a zapnul televizní zprávy na kanále TV 2. Možná ještě stihnou příspěvek o dnešním zadržení.

„A proč bych nemohl? Funguje to daleko líp než nasazovat lidem palečnice, dejte na mě. Kus mrkve je vždycky lepší než bič.“

„Snad se mi nesnažíš naznačit, že bys je mučil, kdybys neměl možnost je balamutit falešnými sliby?“

„A co je podle vás mučení, Carle? To může být spousta věcí.“

Chvíli se na sebe dívali, ale žádný se neujal iniciativy a nepokračoval. Bylo to příliš citlivé téma.

„Trochu jsem se informoval na oddělení pro závažnou kriminální činnost,“ přerušil ticho Carl. „Za poslední dny nemají hlášené žádné násilnosti, na kterých by se podíleli Afričani, teda kromě běžných problémů s drogami v Istedgade, takže co s tím provedeme? Nemůžeme před Bjørnem střílet naslepo a přesvědčovat ho o tom, že tu někde pobíhají dva neznámí Afričani, co představují nebezpečí pro kluka, o kterém vůbec nevíme, kde je mu konec, ne? Jak sis to teda představoval? Copak jsme ten případ už neuzavřeli?“

„Ech, víte, Carle, když leží písek v dunách, tak velblouda nenajdete, ale… ehm… jak jen to bylo?“ Asad překvapením vyvalil oči, jistě to bylo poprvé, co se zadrhl ve velbloudích moudrech.

Carl si vytáhl z krabičky cigaretu. Před sebou měl stále lístek s telefonními čísly a za chvilku vjede na okresku. Ale jak z toho ven?

„Takže, když leží písek ve velkých…“

Upřímně řečeno, Mona asi nebude jevit nijak velký zájem, jenže kdyby jednoduše zavolal Lisbeth, nezmizí mu pak Mona ze života navždy? To by chtěl?

„Á, už to mám. Když si písek sedá do dun, velblouda nenajdeš, ale když řádně zafouká, uvidíš hrby, haha. Dobrý, ne?“

Carl na něho unaveně pohlédl.

„A dál?“

„No, celé pravdy se člověk nedobere, dokud pořádně nezafouká, ne? Chci říct: jak si můžeme být jistí, že máme hotovo, když se v tom ještě trochu nepošťouráme?“

„Ehm. Tak zaprvé zatím nefouká a zadruhé nemáme lidi, abysme to v terénu trochu rozpumpovali, nemyslíš? Neměli bysme teda radši nechat velblouda v klidu odpočívat v dunách, co říkáš?“

„To je vončo, milá Tončo, vy jste to pochopil, Carle. Jenže takhle budeme muset počkat, až se vítr zvedne sám od sebe, že jo?“

Carl přitakal. Prima přísloví. V každém případě člověku umožňuje hodit si nohy na stůl a plně se oddat nicnedělání.

„No vida. Já si teď zapálím a kouknu se na zprávy. A jestli tu Rose do deseti minut nebude, tak jdu domů.“

Strčil si do pusy cigaretu a tělem se mu rozlil blažený pocit z účinku nikotinu. Celý den se na to těšil a teď si konečně…

„Na to zapomeňte, Carle,“ ozvalo se ve dveřích.

Stála v nich Rose se zatím nejsrdečnějším úsměvem, jaký Carl na její líci kdy viděl, a mávala papírovým sáčkem od pekaře.

„Ještě teplý buchty, dnes je Velký den modliteb, hoši. Určitě jste si ani nevzpomněli, že máme dneska církevní svátek.“

Otevřela pytlík a v místnosti se rozlila vůně, která toto nehostinné místo obestřela nezaslouženou aurou všedních radostí a vyvolala dávno zasuté vzpomínky na přívětivé světlo svíček, poslech rozhlasových her a prodloužených v hotelu Phønix.

„To voní…“ sbíhaly se Carlovi sliny.

Když vtom zazvonil telefon.

„Shánějí vás tu nějaký lidi. Máme je poslat dolů?“

× × ×

Marco dostal strach. Bál se o poznání víc, než když žil na ulici. Tam měl pocit, že má alespoň nějakou šanci, ale tady ne, vždyť se vrhl přímo do jámy lvové.

Prohloubil se mu dech a v bombastických, studených zdech kodaňského policejního dvora si připadal jako uvězněný. Připomínala-li budova vězení už zvenku, uvnitř se člověk cítil ještě hůř, a právě teď ho posílají dolů do sklepa, odkud nevede jiná cesta než ta, po které člověk přišel. Zahnali ho do kouta jako krysu, kterou obestoupí kluci ozbrojení klacky, kteří prahnou po krvi.

A Tildina matka, která ho od okamžiku, kdy zaparkovala, pevně svírala, mu situaci nijak neulehčovala. Během jízdy na něho zoufale křičela. Jak se v šoku a s takovým množstvím adrenalinu v těle dovedla soustředit na cestu a nezabloudit, bylo záhadou.

Ale Marco jí rozuměl, protože jí o Tilde a černoších pověděl všechno včetně toho, jak mu vyhrožovali, a také to, co se stalo Williamu Starkovi. Reagovala bouřlivě. Vynadala mu, rozplakala se a celá se třásla. Tolik bolesti a strachu najednou jednoduše neunesla. A navíc Marca nečekaně uhodila, vzápětí toho litovala a chvějícím se hlasem se mu omlouvala. Když se teď řítili po schodech dolů, aby se setkali s policisty, kolem kterých v posledních dnech kroužil, málem se z toho všeho zhroutila.

Marco se loučil se svobodou, nadešla jeho poslední hodinka svobodného člověka ve svobodné zemi. I kdyby večerní výměnu přežil, stejně ho z Dánska vyhostí. Ale kam by ho poslali?

Po všech jeho životních zkušenostech se obával nejhoršího.

Proto mu nečekaný výjev vyrazil dech.

V pozadí běžely zprávy, Mørck a jeho asistenti byli usazení kolem zaneřáděného psacího stolu a pochutnávali si na křupavém pečivu. Kolem se linula sladká vůně, navozující pocit pohody a bezpečí, a obličeje, které se k nim obrátily, působily přátelsky a velmi překvapeně.

Když si uvědomili, kdo to přišel, všichni tři najednou vyskočili, jako by byli svědky přinejmenším zázraku.

„Ty budeš Marco, že je to tak?“ zeptal se Carl Mørck a přistoupil k němu blíž. Byl veliký, tyčil se nad ním jako věž a natahoval k němu své dlouhé paže.

Marcovi se rozbušilo srdce. Muž, kterému utekl, se přestal usmívat. Pevně semkl rty a skrz naskrz ho provrtával pohledem.

Pak ho chytil a zvedl do výšky, jako by se mu chystal zpřelámat všechny kosti v těle.

„Bohudíky,“ zašeptal a přitiskl si ho k sobě. „Jsi v pořádku.“

Potom ho postavil zpátky na zem a sklonil se k němu.

„Moc rádi bychom se tě zeptali na spoustu věcí. Promluvíš si s námi?“

Marco, stále ještě zadržující dech, přikývl. Ten muž ho objal, choval se vstřícně a dokonce se radoval z toho, že ho vidí. Úplně ho to ohromilo. Jestli si nedá pozor, tak se tam snad rozbrečí. Něco takového by nikdy nečekal.

„Hodnej kluk,“ řekl muž jménem Asad a pohladil ho po hlavě. Usmívala se na něj dokonce i ta nalíčená dívka.

„Díky, že jste ho přivedla, Malene,“ pronesl Mørck.

Přikývla, ale pak se neudržela: „Stalo se něco strašného, pomůžete nám?!“

Mørck se k ní otočil a všichni si hned uvědomili její zoufalství. „Co se stalo?“

Jednoduchá otázka spustila příval slz, proseb a šíleného strachu. Marco sledoval, jak tři policisté jen obtížně sledují Malenin zajíkavý a nesouvislý projev.

Když se ovšem zmínila o dvou Afričanech, kteří původně pronásledovali Marca, ale pak unesli Tilde, zarazili se.

Dívka jménem Rose jim nabídla židli a Mørck vzal Marca za rameno a vroucně ho stiskl, jak to jednou výjimečně udělal i Marcův otec, a pak se plně soustředil na Malene.

Marco se roztřásl. Nikdy nic podobného nezažil. Bolelo ho pomyšlení na to, že se všechny jeho nejhorší obavy ukázaly jako plané. Hlavně to, že se zanedlouho bude muset obětovat.

Asad se zeptal, jestli nemá uvařit čaj, ale Mørck ho rezolutně zarazil, posadil se naproti Tildině matce a vzal ji za ruku.

Zvolnila tempo řeči a mluvila plynuleji. Rose s Asadem si v pozadí něco šeptali.

Mørckovi za zády běžely zprávy s reportérkou komentující dění z místa před zámečkem Tivoli a titulek pod ní sděloval, že policisté rozprášili zlodějskou bandu ze severního Sjællandu, která operovala v Kodani, a že mnoho jejích členů zadrželi.

Pak přišel střih na jedno z dramatičtějších zadržení, při kterém se několik policistů vrhlo na jediného muže kladoucího silný odpor.

Byl to Pico.

A tu se k němu Mørck obrátil s vážným výrazem ve tváři. „Mohl bys mi ukázat ten telefon, který ti hodili?“

Vytáhl ho z kapsy a podal Mørckovi, který si mobilní telefon pozorně prohlédl. Byla to zcela běžná nokia, asi tak pět šest let stará, z dob největšího rozkvětu této značky. Marco podobných telefonů nakradl stovky.

Mørck ji obracel ze všech stran. Na zadní straně bylo fixem napsané číslo. Pravděpodobně si ho tam poznamenal ten, kdo mobil odblokoval a prodal na černém trhu. Takových by se v Kodani našlo, Marco by mohl vyprávět.

„Rose, zkus na to číslo zavolat,“ řekl Mørck a ukázal na ně. „Možná patří k tomu telefonu, nebo taky ne. Možná vede k těm, na jejichž zavolání čekáme.“

Vytočila číslo a telefon v Mørckově ruce zazvonil.

„Aha, tak to bychom měli. Koukni se teda na displej a zjisti to číslo, ze kterého volali únosci, vypadá to na africkou předvolbu,“ nevzdával se Carl.

Zahleděla se na displej a pak s telefonem odkráčela.

V následujících minutách se jim podařilo přimět Tildinu matku, aby zhluboka dýchala, ovšem jejím třesoucím se rukám ulevit nedokázali.

„Taky je ti tak mizerně, Marco?“ zeptal se Mørck.

Marco přisvědčil.

„Dostaneme Tilde zpátky,“ ujistil ho, ale o vteřinu později si s Asadem vyměnili pohled, který se Marcovi vůbec nezamlouval.

„Je to volačka Pobřeží slonoviny,“ oznámila jim navrátivší se Rose. „Obávám se, že s tím číslem se asi daleko nedostaneme. Zřejmě nebude zaregistrované na skutečné jméno.“

„Panebože,“ hlesla Tildina matka.

Vtom africký mobilní telefon zapípal Rose v ruce.

„To bude esemeska,“ poznamenala přidušeně.

„Co píšou?“ zeptal se Mørck.

„Stojí tam: Pusherstreet, Christiania, tonight 8.00 PM — a že má být Marco sám, jinak…“

Odmlčela se, pohlédla na Tildinu matku a podala mobil Marcovi.

Na cestu jim zbývalo přesně pětadvacet minut.

42 )

Carl znal Svobodné město Christianii jako své boty. Nebylo tam uličky či myší díry, do které by na počátku své kariéry nestrčil nos. V této unikátní, anarchistické oáze hrající všemi barvami zkrátka nebylo domu, do kterého by ve své jutské naivitě a policejní uniformě kdysi nevstoupil.

Archa svobody, Blešák, Opera, Země kapitána Nema, Pusherstreet neboli Feťácká ulička, Šedá hala, Čtvrť zelených luceren, pekárna Sunshine, každé z těch jmen skýtalo jiný druh zážitku. Proto věděl, jak marný úkol je čeká.

Měl na Christianii ambivalentní názor. Z pohledu policisty byla hnízdem nejrůznějších podvratných živlů, ale na druhou stranu tu člověk mohl volně vydechnout a zavzpomínat na časy, kdy Kodaň ještě nebyla vydána napospas kravaťákům a takovým přístupům, které umožňují pouze přímočará řešení. Christianie byla a zůstala pupeční šňůrou šarmu hlavního města a volně proudících myšlenek. Továrna na subkulturu, pohybující se na jízdních kolech a chránící životní prostředí, kde se psům a krásným lidem podařilo přetvořit stará ošklivá kasárna v pravděpodobně největší dánskou turistickou atrakci.

Ovšem jak už to tak bývá, ušlechtilého záměru se zmocnili bezcharakterní pitomci a celou věc k nepoznání překroutili. Proto musela Christianie věčně řešit dilema mezi tím, jestli v ní vládne svoboda, nebo naopak jestli někdo vládne svobodě.

V posledních letech si obyvatelé Christianie vymohli samosprávu, takže za chod zodpovídali sami. Podle očekávání to přineslo mnoho dobrého, ale i zlého.

Časy, kdy milí příslušníci pořádkové policie v ortopedické obuvi mohli při svých pochůzkách volně procházet touto kulturní koláží, byly nenávratně pryč a ruka zákona byla vykázaná za její hranice, takže chuť přilévat olej do ohně v místech, jako je Feťácká ulička, měli z Carlových kolegů buď jen ti nejnesmiřitelnější, nebo úplní zelenáči.

V téhle ulici lidé vycítili fízla na sto honů a byli by ho zadupali do země, aby se tam už nikdy neměl chuť znovu ukázat.

Nebýt téhle uličky, byla by Christianie rájem na zemi. Pusherstreet byla velmi nebezpečná, pokud se člověk podobal poldovi. A ti Afričané to museli nějak vědět. Pokud si v Dánsku měli k výměně dětí vybrat nějaké místo, které by bylo tak málo nakloněné případnému zásahu policie, pak to byla Feťácká ulička v Christianii.

Carl zavřel oči a v duchu si prošel zemi zaslíbenou graffiťákům. Na konci Prinsessegade zcela nepokrytě posedávalo pár chlápků, kteří sledovali, kdo vchází dovnitř. Na druhém konci, v blízkosti krásného zelinářství, posedávali v kavárnách nebo pod přístřešky další osoby s živým zájmem o dění v uličce. Samozřejmě se do ní dalo vstoupit i z postranních uliček, ale i tam, v centru nevázaného obchodu s hašišem a skunkem, měli hlídky. Jenže když člověk přicházel ze strany, bylo téměř vyloučeno, aby si udělal přehled o pohybu v celé délce uličky, což bylo v tomto případě navýsost žádoucí.

Otázkou je, jak se Afričané rozhodli věc uchopit. S určitostí počítají s tím, že jakmile se zmocní Marca a dívku pustí, začne kluk křičet. Proto se budou muset držet podél zdí, aby mohli Marca rychle stáhnout z volného prostoru a zpacifikovat ho buď injekcí, nebo úderem.

I když osazenstvo drogové uličky působí relativně lhostejně, schyluje-li se k násilí, zcela jistě by zasáhli, kdyby byla oběť nezletilá. Afričané jistě nestojí o to, aby si proti sobě poštvali takovou smečku, takže budou jednat rychle a bez hlesu.

Carl ukázal Rose a Asadovi policejní mapu oblasti a naznačil možnosti. Ulice sama o sobě nebyla dlouhá, ale jako žíla protínala všechny možné uličky, od těch sestávajících z haluzen sloužících zjevně kriminálním účelům, až po idylicky působící zástavbu připomínající zahrádkářskou kolonii s atmosférou klidného předměstí. Carl by dal osobně přednost přístupu z Bådsmandsstræde, prošel by kolem Archy Svobody a Káznice, a právě z toho důvodu přenechal tuhle trasu novicovi v této oblasti, tedy Asadovi.

Rose měla z přiměřeného odstupu sledovat Marca, který půjde postranním vchodem z Prinsessegade kolem Gaycentra a pak dál na druhý konec Pusherstreet. Sám sebe Carl odsoudil k tomu, že proběhne uličkou přímo od hlavní brány dolů k Freetownu, kde podle jeho názoru budou Afričani s největší pravděpodobností na Marca čekat.

Malene prosila, aby ji vzali s sebou, ale musela zůstat na stanici ve společnosti silně protestujícího Gordona, který už dávno snil o teple rodičovského domova.

Ještě štěstí, že mám tým, který sem padne jako prdel na hrnec, napadlo Carla, když procházel hlavním vchodem. Jako Rose tu vypadá každá druhá žena a osmahlého kudrnáče v Asadových hadrech by nikoho nenapadlo podezřívat z toho, že je policejní asistent.

Carl se naopak v převleku, kterým ho vybavila Rose, zcela v pohodě necítil. Hlavu mu přestříkla lakem na vlasy, přehazovačku postavila do pozoru a líčidlem v očních partiích taky nijak nešetřila. V osmdesátých letech by ho každý považoval za zkrachovalého básníka, ale dnes, jedenáct let po přelomu tisíciletí, pro jeho vzezření existovala jen dvě možná vysvětlení: buď je psychicky vyšinutý, nebo je to zatraceně blbě nastrojený polda.

Carl si byl setsakramentsky dobře vědom toho, že musí za každou cenu naplnit první očekávání, a proto pozdravil přistěhovalce v malém prodejním stánku s praženými mandlemi hned za bránou slovem „ahojky“ a ponechal přitom o něco otevřenější ústa, než je obvyklé.

Toho večera bylo v uličce narváno. Předcházející policejní zátah se zcela jistě neobešel bez nějakých zadržení, jenže plevelu se nejlépe daří zrovna na místě, kde je čerstvě vypleto.

Carl si ulici prohlédl a zkušeně odhadl, že je v ní přesně tolik stánků s hašišem jako jindy. Kdyby se ten sajrajt prodával jen tady, nemusely by být po celém městě rozlezlé hašišové kluby.

Rose ani Asad se podle všeho na místo zatím nedostavili, takže všechno šlo podle plánu.

Carl se zastavil na rohu ulice vedoucí ke strojní hale a tvářil se, jako by mu došel dech. Trochu se předklonil a vypadal, jako by v sobě něco měl. Patrně to fungovalo, protože kromě holky se dvěma dětmi v kárce na řídítkách si ho nikdo nevšímal.

Carl mrzutě konstatoval, že v ulici je daleko víc černochů, než čekal. Několik štíhlých Somálců v péřovkách s kapucí přes hlavu, pár Gambijců, které znal z Istedgade, a pak černobílá směska skutečně dobře živených turistů z lodi, kteří se s moudře ukrytými kamerami drželi v patách místního průvodce ozdobeného kloboukem.

Vtom uviděl Rose s Marcem, vyšli z vedlejší ulice o něco níž a za půl minuty se na druhé straně objevil i Asad. Rose stála několik metrů od Marca a dívala se na všechny strany, jen ne směrem k němu.

Asad zabočil za roh a zastavil se u blízkého stánku s hašišem a začal — podle Carla překvapivě profesionálně — očichávat zboží.

Čekali dlouho. Bylo už aspoň čtvrt na devět a i z povzdálí bylo patrné, že Marco se cítí čím dál hůř a dochází mu trpělivost. Po dalších pěti minutách se od Rose vzdálil a navzdory dohodě se vydal dolů ulicí. Šel sice velmi pomalu, ale Carl s Rose byli přesto nuceni se za ním v odstupu vydat.

Marco byl zjevně velmi obezřetný. Už jen to, jak lehoulince našlapoval po kamenné dlažbě, jasně naznačovalo, že je na nástrahy asfaltové džungle mnohem víc zvyklý než většina ostatních.

Dávej pozor, Marco, jinak to bude vypadat divně, že tě sledujeme, stačil si pomyslet Carl, když vtom z postranní ulice vykročil černoch a vzal Marca pod paží.

Ve stejném okamžiku zakryla Carlovi výhled obrovská černá turistka ověšená zlatem, takže několik vteřin neviděl, co Afričan s Marcem provedl. Už tehdy se dal spolu s oběma asistenty do běhu.

„Take it easy,“ hekla tlustěna pobouřeně, když do ní Asad, který na místo doběhl jako první, vrazil ramenem tak, že padla na christianský vynález, a sice krytý vozíček připevněný na místě předního kola.

Asad se zarazil, rozhlížel se na všechny strany, nakonec ukázal na roh s Mælkevej a dal se do běhu. Neuvěřitelné, jak jeho podsadité tělo na kratičkých nožkách dokázalo takovým způsobem zrychlit.

Carl zastavil u černé obryně, zatímco Rose letěla za Asadem a černochem před nimi. „What’s the problem?“ rozčilovala se s roztaženým chřípím.

Letmo si ji prohlédl. Čert aby ji vzal, proč musí ta baba stát zrovna tady?

S Marcem v náručí nemůže ten chlap Asadovi utéct, říkal si a rozhlížel se kolem. „Ale co když už ho nemá? Třeba ho převzal ten druhý a utekl s ním na druhou stranu, takže Asad s Rose stíhají nepravého?“ Věděli přece, že jsou dva a pracují spolu.

Carl pobíhal mezi náměstíčkem před Zemí kapitána Nema a ulicí ke Káznici, ale nikde po nich nebylo ani vidu, ani slechu.

„Neviděl jste tudy běžet velkýho chlapa s klukem v náručí?“ zeptal se narkomana před pekárnou, který mu připadal jakžtakž při smyslech.

Pokrčil rameny a poškrábal se ve světlých chomáčích vousů na bradě.

„Kdyby tudy někdo běžel, Satan by ho hryznul do prdele,“ odvětil zpomaleně a ukázal na bestii, která by posvačila psa baskervilského, jen by se po něm zaprášilo. „Má sedmapadesát kilo,“ vytahoval se pyšně.

Carl přikývl. Zatracenej pes, zatracená práce, to je učiněná hrůza. Kdyby jen měli víc času se připravit, zajistil by si podporu ze vzduchu.

A tohle by se nestalo.

Vytáhl mobilní telefon, aby rychle spustil pátrání, když vtom k němu zamířila křehká dívka. Podobala se Tilde a působila zmateně, pohybovala se mechanicky, jako zombie, kterou postrčili určitým směrem.

„Tilde,“ zavolal na ni a rozeběhl se jí naproti, ale dívka na volání nereagovala. Jestlipak stejně naložil i s Marcem?

Jak jen to mohl dopustit?

„Henriku, tady Carl Mørck,“ ohlásil se, když dostal spojení na radiovou službu. „Potřebujeme motorizovaný hlídky, aby se okamžitě soustředily na oblast kolem Christianie.“ Pokud možno nejpodrobněji mu Marca s Afričanem popsal a zapískal signál na ukončení akce. Víc v tomto ohledu udělat nemohl.

Obrátil se k dívce, která od něho byla jen několik metrů, a opatrně se k ní přiblížil.

„Tilde,“ oslovil ji opatrně. „Jsi volná. Pamatuješ si na mě? Já jsem Carl Mørck, policista.“

Jeho slova se jí usazovala v mysli, ale pomalu. „Kde je Marco?“ zeptala se tiše a vyděšeně se rozhlédla kolem sebe. Posledních pár hodin pro ni nebylo nejlepších.

„Nevíš, jestli tě něčím omámili, Tilde?“

Zvolna přikývla. „Kde je Marco, nestalo se mu nic?“

Carl ji k sobě přivinul. „Právě ho hledáme.“

Vtom zaslechl dusot v postranních uličkách. Podél baráků se bleskovou rychlostí řítila bosá Rose a od cesty podél kanálu se s Asadem v patách plným tryskem blížil černoch.

„Odřízněte mu cestu, Carle!“ zakřičel udýchaný Asad.

Carl rozpřáhl ruce a vyrazil proti Afričanovi jako rozzuřený býk proti toreadorovi. Problém byl, že vážil o pětatřicet kilo víc než ten mrštný úhoř, jehož svalstvo bylo zaručeně divotvorným produktem speciální genetiky a umožnilo tělu nejzběsilejší manévry.

Carl tedy absolutně nedokázal odhadnout, kam se jeho cíl v příští vteřině vrtne.

Proto se rozhodl uskočit k libovolné straně a získal tím stejnou šanci jako brankář, když chytá penalty. A zatímco se poroučel k zemi a rozplácl se na ní jak široký tak dlouhý, oba muži prosupěli kolem něj na konec Pusherstreet, kde stála připravená Rose.

Nezariskovala tak jako Carl a rozhodla se pro jednoduché řešení, totiž vrhnout se muži celou vahou těla přímo na nohy, což vedlo k tomu, že padl jako podťatý a břinkl hlavou o dlažbu, takže tam najednou ležel tiše a bez hnutí.

Carl si všiml, jak se udýchaný Asad chystá vytáhnout želízka. Proto na něho tichounce hvízdl a posunkem ho upozornil na houf podmračených, neholených hrdlořezů, hodných komparzu Pirátů z Karibiku, kteří Asadovo počínání bedlivě sledovali.

„No dobrá,“ upustil Asad od želízek a obrátil se ke shromážděným. „Ten hajzl chtěl unést mladýho kluka. Nemáte někdo kus provazu?“

Neuběhlo ani pět vteřin a jeden z chlapů vytáhl pásek z kalhot. „Zkus to tadyhle s tím, ale budu ho chtít zpátky, jasný?“

Carl vstal a zřetelně pocítil, jak těžce dopadl. Do háje, to je bolest.

„Nezahlídli jste tu náhodou asi patnáctiletýho snědýho kluka s černýma kudrnatýma vlasama? Před třemi minutami tu ještě byl a zmizel někde támhle,“ zasténal.

Nikdo neodpověděl. Bylo na nich vidět, že mají hergot na práci jiný věci.

Rose konstatovala, že muž v bezvědomí dýchá slaběji a že mu z pohmožděné hlavy a ramene teče příliš rychle krev, jako by mu pod košilí praskla hluboká rána.

„Zavolám záchranku!“ vykřikla a zmáčkla tlačítko na mobilním telefonu, velmi překvapená, že se pár jednotlivců v zástupu před ní rozhodlo zabučet.

„Držte hubu,“ okřikla je a dupla si, šermujíc přitom kolem sebe rukama. „I takovej kretén jako tady ten má právo na férový zacházení.“

Zvedla ruku s telefonem. „No, a teď jsem místo záchranky omylem zmáčkla poslední volaný číslo.“

Za chlapy se ozvalo slabé vyzvánění a všichni se otočili.

Carl pohlédl na Rose a dál tím směrem, kam se udiveně zadívala.

„Musela jsem zmáčknout číslo mobilu, kterej měl ten kluk u sebe,“ řekla a očima téměř probodla ty, které měla první na ráně.

Takže se rozestoupili a někdo ukázal směrem, odkud tón vycházel. Přímo z christianského nákladního kola.

Maník v sedle zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. Tvářil se, jako by nechápal, oč běží, ale Carl vytušil, že lže.

Měl rukavice a zašněrovanou kapuci, takže sotva viděl na cestu. Trochu zvláštní a příliš účinné oblečení nejen za mírného jarního počasí.

Carl odhadl velikost korbičky, byla poměrně velká, dokonce dostatečně velká.

„Hej vy,“ zavolal a vykročil k muži. „Mohl bych se podívat, co to tam máte…“

Chlapík se vzepřel v sedle a opřel se vší silou do pedálů.

„Rose, postarej se o Tilde,“ zavolal Carl v rozběhu za cyklistou. „Pomozte nám, sakra,“ rozkřikl se na překvapené feťáky, kteří mu uhýbali z cesty.

Moc dobře věděl, že po Pusherstreet se nepobíhá, ale jezdit na kole se tu snad může?

„Zastavte ho!“ zařval znovu a hrudník mu sevřel ocelový pancíř. Asad ho předběhl společně s mužem, který jim půjčil pásek.

„Hej, ty s těma mandlema,“ zaslechl volat Asada, až se ozvěna odrazila od Spiseloppen a fasády v ulici Prinsessegade.

Chlapík s pojízdným krámkem u vchodu se otočil.

„Zataras mu cestu vozejkem,“ naléhal Asad. „Dostaneš tisícovku.“

Ozvalo se zapraštění. Obchodník s praženými mandlemi si nenechal ujít příležitost k výdělku, když se mu tak hezky naskytla, a bez váhání vmanévroval svůj světlemodrý zázrak do vjezdu, připraven na jakékoliv následky. Tisíc korun je přece jen víc, než kolik by stálo pár nových prken na bočnici.

Pronásledovaný na bicyklu se pokusil o úhybný manévr, ale byl nucen odbočit k strojní hale, u níž se shromažďovaly a třídily odpadky a kde se dělo spoustu dalších věcí. Prudce zabrzdil, nechal kolo kolem a pokusil se oběhnout odstavené stroje. Jenže v cestě mu stáli lidé, kteří se tam cestou z práce zastavili, aby si dali pivo a poseděli na sluníčku. Nebylo záhodno do nich bez rozmyslu vrazit.

Proto skočil přímo do strojní haly, solidní, hnědé dřevěné budovy s červeně natřenými okny.

Za deset vteřin tam dosupěl Carl, Asad s místním obyvatelem se již rozhlíželi uvnitř.

„Kam se hergot poděl?“ divil se domorodec.

Carl chvatně obhlédl situaci. Velký prostor s vysokým stropem hrál všemi barvami. Na protější stěně nahoře visela pětimetrová maska, karikatura bývalého a v těchto místech značně neoblíbeného předsedy vlády. Kolem ní se v policích a po zemi povalovalo tisíce strojních součástek a různého harampádí a o něco hlouběji v hale pak všechno možné od miniatur závodních aut až po vyřezávané palmy se sombrery.

Rozhodně to nebylo optimální místo pro hledání černocha s gymnastickými schopnostmi.

„Zkuste to, jeden z vás, támhle nahoře,“ zavolal Carl a ukázal ke stropu, kde byla přímo v krovu postavená kancelář ze dřeva a sádrokartonu. Pak se otočil a vrátil se zpět ke kolu.

Okolo zavládlo ticho a Carla přepadlo zlé tušení.

Kdyby ho omámili stejným uspávacím prostředkem jako Tilde, jen mu dali větší dávku, byla by jejich mise teď již patrně u konce. Hrůza pomyslet.

Odsunul závlačku a otevřel víko vozíku.

Marco tam skutečně ležel. Skrčený a bezvládný.

Carl ho zvedl a odnesl do haly. Našel deku a položil ho na ni, Asad s druhým maníkem šramotili kolem.

Carl Marcovi vyhrnul rukáv a nahmatal téměř neznatelný pulz.

Zoufal si. Za to, co se stalo, zodpovídal on sám.

Klekl si vedle zdánlivě bezvládného těla a začal mu provádět masáž srdce a dávat umělé dýchání. Naposledy to zkoušel před rokem a dívka, kterou tehdy porazilo auto, to nepřežila. Všechno se mu teď jasně vybavilo. Dívčina hladká pleť i matčino zoufalství. A jak ho zdravotníci jemně odtáhli a ujali se jí. Tehdy mu trvalo několik týdnů, než se z toho vzpamatoval, ale kdyby teď zemřel Marco, usadilo by se to v něm navždy, uvědomil si při pumpování do drobného hrudníku.

Otočil se za pohybem masky, která se v průvanu od hlavních dveří jemně chvěla, takže to vypadalo, jako by bývalý ministerský předseda pohyboval ústy. Jak jen si můžu v takové situaci iracionálně všímat tak nepodstatných věcí, podivoval se Carl sám sobě.

„No tak, Marco,“ šeptal chlapci, zatímco Asad odhazoval z cesty haraburdí a kolega harašil v kanceláři nad ním.

„Tady nahoře není,“ zavolal na ně oknem.

„A nejsou tu žádný východy, takže tu někde být musí,“ zakřičel Asad na oplátku z nejodlehlejšího kouta haly.

Carl pokračoval ve svém snažení a právě poskytoval umělé dýchání. Kdyby mu tak někdo přispěchal na pomoc. Pak začal drobnému hochovi opět dávat masáž srdce.

„Zavolejte záchranku, Asade,“ zakřičel. „Bojím se, že o něho přijdeme. Je v hlubokém bezvědomí a nevím, jestli nezemřel.“

„Au, it hurts!“ zašeptal mu náhle pod rukama slabý hlásek.

Carl se podíval pod sebe a hleděl do Marcova přívětivého obličeje, staženého bolestí.

„Vždyť mi něco zlomíte,“ zanaříkal přidušeně.

V tom okamžiku rozevřela obří maska na zdi ústa a z nich vyklouzl Afričan. Spadl ze dvou tří metrů na zem a vypadal zmateně, ale jen na pár vteřin.

„Tady je, pospěšte si,“ zavolal Carl a vstal.

„Zůstaň ležet, Marco,“ vybídl ho a otočil se proti útočníkovi, připraven se bít.

Když se mladík postavil, Carl si všiml, že má v ruce pistoli a prstem svírá spoušť víc, než by bylo zdrávo.

To je moje poslední hodinka, blesklo mu hlavou a zmocnil se ho podivný klid. Zvedl ruce a sledoval střelce, jak se k němu blíží, ale vzápětí sklápí zbraň a míří na Marca.

Vtom zazněl výstřel, Carl sebou trhl a zvuk se mu zaryl hluboko pod kůži. Pak uviděl krev kapající z Afričanovy ruky. Pistole zmizela.

Otočil se nahoru směrem ke kanceláři a spatřil místního maníka, jak se vyklání z okna s kouřící pistolí v ruce.

Teprve teď ho poznal. Byl to kolega z protidrogového, ze stanice City.

„Hned jsem dole,“ zavolal a zmizel.

„Pozor,“ vykřikl Marco a Carl se otočil právě v okamžiku, kdy se proti němu černoch vrhl s nožem ve zdravé ruce.

Ze strany se k nim přihnal stejně nečekaný stín.

Byl to Asad. Rozzuřeně, divoce a naprosto nebojácně vykopl podpatkem výš, než kolik sám měřil, a mířil Afričanovi do obličeje, jenže pro toho to nebyl neznámý manévr, takže se ve výkopu otočil a oba se střetli kotníky z protilehlých směrů. Asad přepadl dozadu, Afričan zůstal stát a zvedl nůž, aby ho mrštil po Marcovi.

On snad zešílel, stihl si pomyslet Carl, když tu mladík náhle ochabl a upustil nůž na zem. Neozval se žádný zvuk.

Co se to děje, nechápal Carl. Afričan zavrávoral a marně se pokoušel něčeho zachytit. Nakonec se tiše svezl k zemi. Dočista knockoutovaný.

Carl se obrátil k Asadovi a kolegovi z protidrogového. Asad se usmál a zvedl nějaký předmět.

Byla to matice úctyhodných rozměrů.

„Jestli se zvedne, dostane ještě jednou, je jich tady dost,“ vysvětlil Asad a sáhl do bedny s rezavými kramlemi, maticemi a kováním.

Carl se naklonil k Marcovi, který byl sice bílý jako stěna, ale bohudíky živý a zdravý a opíral se o loket.

„Co Tilde?“ řekl jen.

„Je v pořádku. Je u ní Rose.“

Chlapci se po tváři rozlil úsměv, který téměř odporoval přírodním zákonům. „Chtěl bych za ní,“ poprosil.

Kdyby se snad Carl někdy rozhodl k někomu vzhlížet, tenhle drobný kluk by rozhodně byl jeho favoritem.

Carl vyhlédl ven ze dveří, kde se srotilo několik hlučných turistů, zcela unešených proběhnuvší podívanou. Snad si mysleli, že se dostavili právě včas na dnešní westernovou show. Několik z nich každopádně nadšeně aplaudovalo.

Jen obří černoška už nevypadala tak přehnaně vesele. Čapla tašku a odkráčela.

„Mikkel Øst,“ představil se kolega a podal Rose i Asadovi ruku. Soudě podle jeho výrazu se s vývojem situace nezdál být nijak zvlášť spokojený.

Dokud se neuzavře interní vyšetřování střelby, určitě bude muset odevzdat zbraň. A taky se asi zlobil, i když se mu zároveň ulevilo. Čtyřměsíční fuška mezi narkomany v Christianii není žádná legrace, zvlášť když člověka vyruší těsně předtím, než se dostaví nějaké výsledky.

Carl se mu pokusil vyjádřit díky. „Jestli se ještě někdy potkáme, tak se mi neváhej připomenout, kdybych pro tebe mohl něco udělat.“ Pak všichni zmizeli, Mikkel Øst i sanitka s Afričanem.

Marco s Tilde se ještě pořád objímali. Zjevně se rozhodli zpracovat rozličné zážitky společně.

„Pane Mørcku, my máme ještě něco na srdci,“ řekla Tilde, když se pomalu vzpamatovala. „Nezavolal byste prosím mámě a neřekl jí, že bychom se všichni chtěli sejít v domě v Brønshøji? Chtěli bychom vám s Marcem něco ukázat.“

Za půl hodiny se Tilde objala s maminkou ve vjezdu ke Starkovu domu.

„Co ti provedli?“ zeptala se hluboce otřesená matka.

„Napíchli mi kanylu a pak už si nic nepamatuju, dokud mě neprobudili. Seděla jsem deset minut na lavičce u stánku s gyrosem, než jsem se postavila na nohy. Připomnělo mi to narkózu v nemocnici. Chtělo se mi po tom trochu zvracet, ale už je mi zase dobře.“

„A ty?“ zeptala se Malene Marca.

Přikývl. „Jsem taky v pořádku, i když mám pořád ještě pocit, že jsem si přeseděl nohy.“

Buď rád, že to není nic horšího, pomyslel si Carl.

„Co jste nám chtěli ukázat?“ zeptala se Rose.

Tilde se zhluboka nadechla. Pustila se matky a zavedla je vjezdem do zahrady za domem.

„Uděláš to, viď?“ zeptala se Marca.

„Jsi si jistá?“

Přikývla. „Žádné další tajnosti. Už toho bylo dost.“

Marco nadzvedl jednu dlaždici po druhé, vyrovnal vedle sebe na trávě krabičky s pokladem, a přitom vyprávěl, jak se o nich dozvěděli.

Pět bílých plastových krabiček. Pět svědectví zemřelého.

Carl zavrtěl hlavou a podíval se na Rose a Asada: vážně zvláštní příběh. Celé to začalo letáčkem na vývěsce a skončilo kódem v sejfu a zakopanými plastovými krabičkami. Policejní práce občas připomíná výhru v loterii, člověk si koupí pár losů a pak už jen doufá, že nevyhraje pouze jediný.

Nemuseli bysme to ukazovat všechno, dalo se vyčíst z Marcova výrazu, ale Tilde brala jednu krabičku za druhou a odkrývala jejich obsah.

Malene Kristoffersenové museli přinést židli. Usadila se na ni, šperky a malý zápisník si položila na klín a postupně se srovnávala s tím, jak systematicky ten muž, kterého milovala, podváděl. Zatínala pěsti a na tváři se jí zračily stud a zklamání, dokonce i poté, co se ho Tilde začala zastávat. Jednoznačně si připadala zrazená.

„O tohle byste se asi měli postarat vy, aby se to dostalo tam, kam to patří,“ řekla a podala Carlovi stoh papírů s hlavičkou ministerstva.

Carl se na chvilku zahleděl na vrchní stránku a pak přikývl. Bylo to tak, jak předpokládali.

William Stark sice podváděl na ministerstvu a obíral dánský stát, ale ve srovnání se svým nadřízeným byl učiněný břídil. Na žádném podvodném dokumentu nechyběl Eriksenův podpis.

Carl předal dokumenty Rose. „Podíváme se na to později,“ řekl a ukázal na poslední krabičku.

„A co je tady?“

„Nic, co by nám podle mě bylo nějak k užitku,“ řekla Tilde. „Je to Williamova závěť.“

„Závěť?“ zašeptala Malene.

Tilde přikývla. „Chtěl nám všechno odkázat, mami. Všechny svoje peníze, dům. Všechno.“

Malene se v tu chvíli sesypala. Všechno hezké, co si o svém příteli myslela a co se jí v posledních letech postupně rozplynulo, se vrátilo zpět. Byla zmatená a v rozpacích a cloumal s ní vztek i žal zároveň.

„Máš pravdu. K ničemu by nám to nebylo,“ řekla se slzami na krajíčku. „Williamův majetek zkonfiskují, aby se tím vynahradily škody, které způsobil svými podvody.“

Sklonila hlavu a bez zábran se rozplakala.

Marco rázně vykročil kupředu a něco Carlovi pošeptal.

Vskutku velmi kreativní mladý muž, podivil se Carl, ale přesto přikývl.

„No, takže, Malene a Tilde,“ řekl. „Musím vás požádat o ten zápisník a přílohy. Byly byste tak hodné a odevzdaly je Asadovi?“

Dívka přikývla, jemně vzala matce zápisník z klína, objala ji, sesbírala dokumenty svědčící o podvodu a všechno to podala Asadovi.

Carl se rozhlédl a nakonec ukázal na hromadu cihel za přístřeškem pro kola.

„Támhle, Asade.“

Asad na Carla chvíli pochybovačně civěl, ale když si všiml, že Carl vytahuje cigarety a zapalovač, rozsvítilo se mu.

„Jejda,“ poznamenal Carl, když podpálil hromadu papírů se zápisníkem nahoře. „Přihodila se mi taková menší nehoda. Není tu někde voda, Rose?“

Dlouze se na ni zahleděl, dokud jí nezmizely vrásky na čele.

„Jo,“ odpověděla po přestálém vnitřním boji. „Jezírko je hned támhle dole, ale obávám se, že to nestihneme, máme děravej kyblík.“

Skoro celou cestu na policejní stanici Marco mlčel a Carl ho chápal.

Podle jeho vyprávění právě prožil nejhorší a zároveň i nejkrásnější den svého života.

„Na co myslíš, Marco?“

Zavrtěl hlavou.

„Proč nám to nechce říct, Asade?“ namířil otázku na zadní sedadla.

„Jestli to nebude tím, že si chce udělat přehled o své situaci?“ zněla odpověď.

Carl se podíval stranou. „Ty nevíš, na čem jsi, Marco?“

Marco tam seděl jako oukropeček.

„Fakt nevíš?“

Marco pomalu zavrtěl sklopenou hlavou.

„A co si myslíš?“

„Že z toho, o čem jsem snil, nic nebude. Pošlou mě do uprchlickýho tábora a pak mě vyhostí.“

Carl svraštil čelo a pohlédl do zpětného zrcátka. Rose s Asadem se domlouvali očima. Marcovo rozpoložení se přeneslo i na ně.

„To není tak jistý, Marco,“ pokusil se ho Carl utěšit. Bylo mu jasné, jak chabou útěchu mu poskytl, protože si byl vědom toho, jak stát s ilegálními běženci nakládá.

„A co bys rád?“

Povzdechl si. „Chtěl bych žít úplně normálně. Chodit do školy, studovat… Uměl bych se o sebe postarat.“

Nechtěl toho mnoho, a přece.

„Je ti teprve patnáct, nemůžeš se o sebe starat sám, Marco.“

Chlapec se ke Carlovi otočil se zdviženým obočím. Jistěže ano, mínil tím.

„Kde bys bydlel?“ zeptal se Carl.

„Kdekoliv. Kdyby mi jen dali pokoj.“

„A ty si myslíš, že by to šlo? Bez další kriminality?“

„Jo. To vím.“

Carl vyhlédl ven na ospalý provoz na rychlostní komunikaci Bispeengbuen, postavené na pilotech a vedoucí kolem nich ve výšce oken. V záplavě světel kolem něho se pohybovaly tisíce existencí, které nároky dánské společnosti nezvládaly. Tak jak by je mohl zvládnout tenhle kluk?

„Jak by ses chtěl protlouct, když to tolik jiných lidí nezvládne?“

„Jenže já chci.“

Carl se opět podíval do zpětného zrcátka. Překvapilo ho, jak pasivně se tvářili ti dva vzadu. Tohle fakt nebyla lehká situace.

Carl se zhluboka nadechl a vzpomněl si na výraz ve tváři Malene Kristoffersenové, když se s ní loučili a ona v ruce třímala závěť Williama Starka. Ten dokument jim zásadním způsobem změní život. Tilde se bude dál léčit a obě se budou moci svobodně rozhodnout, jak s dědictvím naloží.

Takovou šanci dostaly jen díky tomu, že měl Carl u sebe zapalovač a rozdělal si menší ohýnek.

Carl pokýval hlavou a zachytil ve zpětném zrcátku Asadův pohled.

„Asade! Co ten tvůj známý, který umí tak pěkně falšovat doklady? Jsi s ním ještě v kontaktu?“

Místo odpovědi ucítil poklepání na obě ramena. Vykouzlil těm dvěma vzadu úsměv na rtech.

Otočil se k Marcovi, který se třásl po celém těle.

„Něco není v pořádku, Marco?“

Chlapec se předklonil, aby se mu přestaly třást ruce a celý se zklidnil, ale příliš se mu to nedařilo.

„Já to nechápu,“ řekl. „Vy chcete říct, že…“ A rozplakal se.

Carl se natáhl a pohladil ho po zádech.

„Rose, Asade, vysvětlete mu to, aby vám uvěřil.“

„Stačí, když se o sebe postaráš,“ pravil Asad.

„Jo,“ dodala Rose. „Ale nechceme o tobě slyšet, dokud si nenajdeš pořádný bydlení. Ne abysme se doslechli, že ses usídlil v kontejneru někde v Langå, je to jasný?“

Chlapec se rozesmál. Evidentně jim uvěřil.

„Ale poslouchej,“ řekl Carl, „o tomhle nikomu ani slovo, rozumíme si? Ani vlastním dětem a vnoučatům, jasný? A taky čekáme, že nám povíš všechno o Zolovi a o tom, jak jste si žili v Kregme, o rodinném klanu a všech vašich pouličních aktivitách. Jestli nám to povíš a my se dozvíme něco nového a konkrétního, co bysme mohli předat kolegům tady ve městě, tak z toho budeme mít užitek všichni.“

Chlapec přikývl a chvíli nic neříkal. „A co bude s Miryam?“ zeptal se konečně.

„To se ještě uvidí. Snad nebude tak těžké jí pomoct. Hezky s námi spolupracovala.“

„Aha, tak to já budu v tom případě taky.“ Opět se odmlčel a díval se ven na město. „Opravdu to myslíte vážně?“ zeptal se.

Všichni tři mu to potvrdili.

„Já tomu fakt vůbec nerozumím. Mockrát děkuju.“ Ještě jednou se krátce zamyslel. „Nemohli bychom jet přes Østerbro?“ zeptal se. „Rád bych si nejdřív vyřídil jednu drobnost.“

Zastavili u průjezdu, ve kterém se líbali dva teenageři, a Marco poprosil Carla s Rose a Asadem, jestli by nebyli tak hodní a nešli s ním.

Na zvonek nikdo nereagoval, a tak Carl vší silou zabušil na dveře.

„Policie!“ zařval, až se dům otřásl v základech.

To pomohlo.

Muži uvnitř vypadali vyděšeně a na čtyřčlenné procesí přede dveřmi se netvářili nijak vstřícně, ale jakmile zmerčili Marca, opravdu se rozzlobili.

„Toho dovnitř nepustíme a vás taky ne. Ukažte nám legitimace,“ pravil jeden z nich nedůvěřivě.

Carl vytáhl průkaz a strčil jim ho pod nos. Podívali se na sebe, přitiskli se k sobě rameny a nehodlali dovnitř pustit ani myš.

Rose pokročila kupředu. „Rádi bychom vás požádali o trochu dobré vůle. Mohli byste, pánové, prosím v klidu trochu ustoupit, abyste nezáměrně nerušili několik příslušníků policie při výkonu jejich práce? Tváříte se trochu přihlouple, ale jistě chápete, že přehnanou hloupostí byste si snadno mohli vysloužit přehnanou reakci i z naší strany a zároveň pěkně utažená želízka.“

Carl na ni v duchu vyjeveně civěl. Skoro jako by slyšel sám sebe.

Výsledkem bylo, že se oba současně zamračili, ale přece jen před černě zmalovanou prskající příšerou zařadili zpátečku.

Pak je Marco všechny požádal, aby ho následovali do komůrky, která by se třikrát vešla do Asadovy sklepní úklidové místnosti.

Otevřel zásuvku a šmátral rukou uvnitř tak dlouho, dokud nenašel, co hledal.

Zamával ve vzduchu starobylým ocelovým hřebínkem a klekl si s ním ke stěně, u které stála úzká postel.

Několikrát hřebenem přejel ve škvíře mezi pelestí v nohách postele a zdí a nakonec v prohlubni o něco zavadil.

Pořádně hřebenem zalomcoval, až majitelé bytu začali protestovat, a pelest odpadla.

Nikomu neuniklo, že se Marcovi znatelně ulevilo.

Strčil do díry prsty a vytáhl průhledný igelitový sáček.

„Koukněte,“ pochlubil se. „Do začátku mám k dobru pětašedesát tisíc. Takže se, Rose, nebojte, že bych skončil někde v kontejneru.“

43 ) Léto 2011

Carl se zahleděl na dva lístky, které před ním ležely na psacím stole. Jsou tu už půl druhého měsíce a civí na něho pokaždé, když uklízí. Nebylo by načase je vyhodit?

Několikrát se zhoupl v židli a pokusil si obě ženy vybavit. Je to až s podivem, jak rychle se člověku z paměti vytratí obličeje z minulosti.

Jaké minulosti? Opravdu se dostal tak daleko? Uložil si svůj pasivní postoj vůči Lisbethiným telefonátům a ztroskotaný vztah s Monou, se kterou byl několik let, do přihrádky s nápisem minulost? Nebyl si jistý, jestli to jemu samému připadá v pořádku.

Vzal papírky a chvilku přemítal, jestli je nemá zmuchlat a vyhodit dobře mířenou svrchní střelou do koše na papír.

Nebylo to snadné rozhodnutí.

„Tak je to tady, Carle,“ oznámila Rose, která se před ním znenadání zjevila.

„Co jako?“ Carl se podíval na Rose a dal si přitom na čas. Měli za sebou těžký týden, kdy se jim nic nedařilo. Takže o co šlo? Určitě o nic dobrého.

„Williama Starka prohlásili za mrtvého. Soudce uznal důkazy za dostatečné, a i když se jeho tělo zatím nenašlo, rozhodl se Starkův život formálně ukončit na základě analýzy DNA.“

Carl kývl a zastrčil si oba lístky do náprsní kapsy. V jistém smyslu to není špatná zpráva. Může se zahájit dědické řízení.

To je bezva pro Tilde a Malene, pomyslel si, když opět osaměl.

Podíval se na zprávy na stanici TV 2, které onoho druhého července přinášely novinky o silné průtrži mračen zvíci monzunu s katastrofálními následky. Nebýt nepříjemného faktu, že všude byla beznadějně přetížená kanalizace a stovky sklepních prostor se doslova topily ve sračkách, včetně jejich toalety na konci chodby, díval by se na některé důsledky bouře s těžko skrývanou radostí.

Záběry zcela zaplavené Feťácké uličky, ve které nebylo ani živáčka, skýtaly obraz biblické potopy. Provizorní stánky zely prázdnotou a široko daleko nebyl ani gram hašiše. Během několika hodin musel denní obrat spadnout o miliony dánských korun, zkrátka situace k popukání. Voda stála i v Istedgade, takže kurvy i pasáci a všechny jejich masážní salony ve sklepech byly mimo provoz.

Sodomu a Gomoru stihl zasloužený trest.

„Hergot, to je ale puch, Carle,“ konstatoval Laursen a strčil hlavu do Carlovy kanceláře. „Nechtěl bys radši ke mně nahoru, páchne to tam o poznání snesitelněji, haha. Pár hostů se ještě drží. Je to fakt bezvadný, slavit narozeniny tady, když má člověk jen usmolenejch 1 + KK.“

Smál se a složil své bytnějící pozadí do židle naproti Carlovi. „A teď mě poslouchej, zatím jsem neměl čas ti to říct, to víš, vysoký roštěnec si žádá péči,“ spustil. „Dneska přišlo hlášení o tom neidentifikovaném těle z požáru v Rungstedu, a budeš se divit.“

„Hm, a co jako?“

„Zjistili, kdo vyrobil tu protézu, kterou Asad vylovil té mrtvole z pusy.“

„Aha, a kdo?“

„Jistý zubní technik jménem Torben Jørgensen ze severního Sjællandu. Patřila zcela správně, jak jste předpokládali, vedoucímu kanceláře Renému E. Eriksenovi.“

„Samozřejmě,“ zabručel Carl. „Poznali jsme ji, s tím si mohli ušetřit práci.“

„Jistě, to ano. Problém ovšem je, že analýza DNA kostní dřeně nepotvrdila u těla s protézou kavkazský původ, nýbrž negroidní.“

Carl svraštil obočí.

„Asade, Rose, pojďte sem!“ zařval.

Když se ve dveřích vyloupla Rose, utrpěli Carl s Laursenem při pohledu na její barvu vlasů menší šok. Fialovější aby člověk pohledal, leda snad v miliardářském domově důchodců na Floridě by uspěl.

„Tak co, pane Laursen?“ zahlaholil Asad s kalhotami ještě vyhrnutými po kolena od modlení.

„Ten mrtvej s Eriksenovýma jedákama v hubě byl černoch. Co ty na to?“ shrnul Carl.

Asadovo obočí provedlo nefalšované salto mortale. „Cože?!“

„A opravdu to byly Eriksenovy zuby,“ pokračoval Carl. „U zubního technika na severním Sjællandu našli formy.“

Asad se musel na chvilku posadit.

„No ale to by znamenalo, že nám Eriksen se vším frnknul,“ řekl mdle.

Carl přikývl, taky mu to došlo. Takové svinstvo.

„Měli bychom vycházet z toho, že teď aspoň víme, kdo zabil Braga-Schmidta a toho neznámého muže černé pleti,“ vyvodil Carl. „A pokud dokázal tohle, co nám brání se domnívat, že zabil i Teise Snapa a jeho ženu?“

„No jo,“ dodal Asad. „O všech ostatních ani nemluvě.“

Rose si projela prsty novou hřívou, jako by si jí už dávno nevšimli.

„Akorát tu mlátíte prázdnou slámu. Neměli bysme se spíš shodnout na tom, že víme leda prd? Všechno to jsou jen domněnky, zbožný přání, že jsme vyřešili aspoň zlomek toho bordelu. A za domněnky nedám ani zlámanou grešli.“

Tu poslední větu jí Carl ještě připomene, však to jistě nebude dlouho trvat.

„Jo, a ještě něco,“ řekl Laursen. „Určitě už vás o tom informovali, kdybyste si zkontrolovali maily. Našli Eriksenovo auto, pěkně zaprášený, v nějaké postranní uličce v Palermu.“

„V Palermu?!“ podivil se Carl. „To je přece, do prdele, na Sicílii.“

Laursen přikývl.

„Jo. Úplně v klidu se tam dokodrcal v té své staré šunce. Bez problémů projel půlku Evropy a vůbec nikde ho nezastavili.“

„Zlatej Schengen,“ vyprskla Rose.

„To je teda dálka,“ uznal Carl. „No jo, ale když je to tak, neměli bysme vycházet z toho, že lepší místo než Palermo by pro sehnání novejch papírů a změny vizáže hledal jen těžko?“

„Slyšel jsem, že už zalarmovali Interpol,“ pokračoval Laursen.

„Hm, to je dobrý,“ povzdechl si Carl. „Interpol má sto devadesát členských států. Neusadil se teda radši v jednom z těch zbývajících deseti dvanácti, které se k němu nepřidaly?“

Asad zavrtěl hlavou. „Těžko říct. Na to nemůžeme spoléhat, Carle.“

„Ne. Podle mě už nikdy nezjistíme, kam se ten Eriksen, nebo jak si teď ksakru říká, doopravdy zašil. S takovou hromadou prachů, s jakou se podle všeho vypařil, ho nikdy nenajdeme. Mluvím ze zkušenosti. To se nedá svítit.“

Když se Carl blížil k dálnici, stěrače kmitaly jako o život. Už teď zahlédl několik aut, která uvízla v obrovských loužích všude kolem.

Zatracená práce, táhnout se v tomhle počasí třicet kilometrů na sever. Kdyby tu tak někde mohl přespat.

Vzpomněl si na lístky v náprsní kapse. Doleva je to k Lisbeth, doprava k Moně.

Ta myšlenka ho pobavila, ale úsměv rychle opadl.

Kdo si ksakru myslí, že je, když tady tak vysedává a počítá s tím, že by s ním dvě ženské, které už jistě mají v hnízdě jiného samce, chtěly mít co do činění?

Vyndal papírky z kapsy, stáhl okénko a vyhodil je ven. Ať si trhnou nohou.

Další hodinu a čtvrt strávil na cestě, než se před ním objevila benátská variace na Rønneholtpark.

Ach jo, povzdechl si, když se rozhlédl po zaparkovaných autech. Většina z nich, včetně jeho, zítra bez masivní podpory fénem nevyjede.

„Je sklep v pohodě?“ zavolal ještě z předsíně.

Žádná odpověď. Tak to bude všechno v pytli.

Nakoukl do obývacího pokoje. Byla tam úplná tma, což nebylo obvyklé. Snad tam Hardyho nenechali úplně potmě? No to snad nemyslí vážně?!

„Hardy,“ hlesl tiše, aby ho nevyděsil, a vtom ho udeřilo do očí jasné světlo.

„Tadááááááá!“ zařvali Mika s Mortenem, až v Carlovi hrklo.

Pak ustoupili stranou a odhalili výhled na Hardyho v gigantickém elektrickém křesle se spoustou hadiček a táhel před obličejem.

„Tak, Hardy, nadešla tvá chvíle, pěkně Carlovi ukaž, co dovedeš!“ povzbudil ho Morten.

Carl byl opilý štěstím. Vidět Hardyho, jak se s nefalšovaným úsměvem na rtech vydal kupředu, je všechny dohnalo k slzám.

Objetí nebrala konce, blahopřání jakbysmet.

Ode dneška se v Carlově domě bude psát nová éra. Nic menšího. Zkrátka a dobře úplně nová epocha.

Carl si položil hlavu na polštář a pokusil se uklidnit, ale moc mu to nešlo. Vždycky když zavřel oči, objevil se tam spokojený Hardy a prázdná postel uprostřed pokoje.

Povzdechl si. Co všechno by spolu mohli dělat, kdyby se trochu snažil.

Po půlhodinovém rozjímání na toto téma natáhl ruku po hromadě reklamních letáků, které s sebou vzal nahoru a odložil na peřinu vedle sebe.

Taková konzumní čtvrthodinka ho zaručeně uspí.

Lepší než počítat ovečky, pomyslel si při oddělování zrna od plev, když tu mezi letáky supermarketů Aldi a Fakta objevil pohlednici.

Kdo by mu u všech všudy posílal pohled? To bude spíš pro Miku nebo Mortena. Někdo se jim asi tímhle způsobem rozhodl poděkovat za večírek.

Podíval se na jméno adresáta, ale to souhlasilo, zcela jistě bylo jeho. Teprve teď si všiml, že kromě jména a adresy není na lístku nic ručně napsáno. Místo toho tam byl nalepený novinový výstřižek, který zněl: „Samostatná výstava afrických šperků byla zcela jedinečná. Nabídka ručně vyrobených prstenů, náramků a přívěsků…“

Zbytek byl odstřižený.

Carl se usmál.

Zatraceně, pomyslel si při vzpomínce na snědého chlapce. Otočil pohlednici a dlouho si prohlížel zobrazený motiv.

„Vyhlídková věž v Ålborgu — víc než jen krásný výhled,“ stálo na něm.

EPILOG  Podzim 2012

„Snad už nemusíš jít, Richarde?“

Otočila se na prostěradle tak, že se mu přitom ukázala ze všech úhlů, a vzduch proudící z ventilátoru u stropu jí povíval ochlupením v podpaží.

„Koukni, neměl bys chuť strčit si sem jazýček?“ zeptala se, zakroužila si prstem v pupíku a zaklonila hlavu.

Usmál se a hodil jí na postel dvě stodolarové bankovky. Byla jedna z těch lepších, ale jednou mu to s ní stačilo. Není jediná, jak se říká. Takových by bylo.

„Oh, Richarde, dvě stovky! Ty jsi zlato,“ poděkovala a přejela si bankovkami po bradavkách. „Come again. Soon!“

Venku byl nezvykle suchý vzduch a v ulicích sálalo vedro. I pouliční prodavači si umaštěnými šátky otírali zpocené zátylky.

Ale Reného se vedro ani netklo. Půldruhého roku stráveného v deseti jihoamerických státech ho naučilo, jak se chovat v klimatu, ve kterém to většina seveřanů vzdá.

Šlo pouze o to naslouchat svému tělu. Stačilo mu zajistit dostatečný přísun tekutin zastávkami v barech s klimatizací, elegantní, ale vzdušné oblečení, a přesouvat se vrtulníkem tam, kam ostatní jezdili autem, či koňmo tudy, kudy zbytek šlapal pěšky. V Jižní Americe se tyhle výhody daly využívat úplně všude. Paraguay, Bolívie, Guyana, na jihu zkrátka neexistovala země, kde by vysoké postavení a peníze člověku nezajistily to, po čem touží.

René se protáhl a zamžoural do sluníčka. Do siesty zbývala ještě chvilka. Zajde si na rychlou manikúru a možná zaskočí i na menší shopping, kdyby na něco kápl, to s člověkem dokáže divy.

Z chodníku se na něho usmála nějaká žena a zpomalila krok, aby zjistila, zda její návrh přijal, ale René měl prozatím dost.

Od té doby, co si nechal implantovat nové zuby i vlasy, které má obarvené na kaštanově hnědou barvu, a odstranit váčky pod očima, nabyl zdravější barvy pleti a navíc vypadal jako pracháč, stala se lhostejná objetí a povinný sex v jeho životě s konečnou platností minulostí.

Maracay nebylo zdaleka nejhezčí město, které ve Venezuele navštívil, ale s ohledem na ženy se tu dalo za peníze pořídit asi nejvíc muziky.

René si pro sebe pokyvoval hlavou. Postupně si na své nové postavení natolik zvykl, že by se musel dlouho rozpomínat, odkud že to vlastně pochází.

Teoreticky si uvědomoval, že ho možná stíhají, ale nijak se tím neznepokojoval. Kdyby se mu náhodou nepodařilo tím požárem v domě Braga-Schmidta za sebou dokonale zamést stopy, o čemž byl ovšem skálopevně přesvědčen, mohl kdykoliv zvednout kotvy. Tak jako tak se nikde dlouho nezdržoval. Teď měl například namířeno do Uruguaye, země vyhlášené krásou žen. Až procestuje většinu jihoamerických států s co nejméně děsivou infrastrukturou, přesune se do Asie.

René měl v úmyslu zestárnout co nejpříjemnějším způsobem a rozhodně to nemínil uspěchat. Stačí dát si pozor.

Mohl si to dovolit. Akcie z Curaçaa měly daleko větší hodnotu, než by si kdy odvážil pomyslet, takže bez ohledu na to, jak moc bude rozhazovat, má do smrti vystaráno. Vlastně ještě déle.

Zabočil za roh a ocitl se na jedné z hlavních ulic. Zavětřil vůni bohatství a odpovídající bohaté společnosti s příjemným vědomím, že k ní také patří.

Mramorem obložený obchod s pancéřovými výlohami ho donutil zastavit. Už kolem něj prošel několikrát, ale tentokrát se rozhodl vejít dovnitř. Protože hodinky Elephant Automatic od Fabiena Cacheuxe jsou přesně to, co hledal. Vynalézavá kombinace jednoduchosti s troufalostí a nesmírně odvážně navrženým páskem mu učarovala stejně jako cedulka, která všechny zvědavce diskrétně, ale výmluvně upozornila, že od tohoto modelu bylo na celém světě vyrobeno pouhých jedenáct kusů. Za 47 300 dolarů se René hodlal stát platným členem exkluzivního klubu.

Usmál se a přezíravě se v odrazu skla zazubil na kolemjdoucí, kteří takové možnosti jako on nesdíleli. Pak se otočil čelem k nim a kývl muži na druhé straně ulice, který tam v příliš teplém kabátě čekal na autobus, na pozdrav.

Takhle dřív vypadal taky.

Když vyšel z obchodu s hodinkami na zápěstí a svými starými Tag Heuer v pouzdře v igelitové taštičce, cítil se bohatší a lépe vyzbrojený než kdykoliv předtím. Až zítra po dvouhodinové jízdě dorazí na pláž Choroní, aby se rozloučil s Yosibell, která toho uměla víc než většina ostatních, dovolí jí zlehka přejíždět štíhlými, červeně nalakovanými nehty po pásku hodinek.

A tím dá Venezuele protentokrát sbohem.

Cestou kolem dalších výkladů si všiml, že muž na zastávce tam pořád ještě stojí. To je celá Jižní Amerika. Někdy fungovalo všechno na jedničku a autobusy se téměř předháněly, jindy bylo lepší to předem vzdát a jít pěšky.

A právě to se zřejmě chystal onen muž na zastávce udělat. Divné bylo jen to, že se rozhodl vydat opačným směrem, než jak jezdil autobus, napadlo Reného, když zabočil do postranní uličky, kde ho minule málem porazila směsice vůní ibišku, frézií a dračího ovoce.

Na uličku už těžce dopadla siesta. Obyvatelé za zavřenými okenicemi buď jedli, nebo spali.

Když se ohlédl, uvědomil si, že kromě něho jde ulicí už jen ten muž v baloňáku, který ho nepříjemně dotahoval.

Uklidni se, domlouval si René několik vteřin, ale pak si vzpomněl, že se ho číšník předevčírem v hotelu zeptal, jestli není Dán. Zda akcent, kterým je okořeněna jeho angličtina, není skandinávského původu, nebo dokonce přímo rovnou dánský, protože měl kdysi dánskou přítelkyni a ta mluvila stejně. A když to René popřel, nepodařilo se mu zachovat přátelský tón a odvětil trochu nakvašeně. Číšník ho již nespustil z očí.

René se pochopitelně přestěhoval do jiného hotelu, ale jméno si nezměnil, takže si moc nepomohl.

Muž v kabátu byl od něho vzdálený sotva dvacet třicet metrů a René přidal do kroku. Před ním vedly tři čtyři podobně úzké uličky směrem k širokým bulvárům, takže stačilo udržet si tempo. Teprve teď mu najednou došlo, že toho chlapíka už někde viděl. Nestál snad u přepážky na policii, když svědčil ve věci menší dopravní nehody na Calle Marino? Že by ho přece jen vyčmuchali? Při tom pomyšlení ho zamrazilo.

René se dal do běhu. Navzdory věku a mnohaleté zahálce se na něm ranní běhání po pláži a osobní trenér příznivě podepsali.

Proto se mu podařilo zahnout za pár rohů a vmáčknout se do jakési uličky, aniž ho pronásledovatel dostihl.

Opilý štěstím z vítězství a spokojený sám se sebou se krčil za hromadou kartonů a sliboval si, že se na ženskou z Choroní vykašle a večer už bude sedět v letadle směrem na jih.

Chvilku tam ještě vydržel, dokud nenabyl dojmu, že se pronásledovatel zapletl do změti uliček a ztratil stopu.

Vtom ho spatřil na konci uličky, jak na něj míří pistolí.

René zoufale hledal řešení nastalé situace. Policajti mají mizerné platy a on má dostatečné prostředky, aby to odčinil. Přiblížil se tedy k muži, plně přesvědčen o tom, že na věci vydělají oba.

Když se mu chystal přednést svůj návrh, pronásledovatel ho vyzval, aby si sundal hodinky a dal mu je.

René se zarazil. Copak utíkal před nějakým prachsprostým kriminálníkem? O nic jiného nešlo? Se špatně skrývanou podrážděností si sundal hodinky ze zápěstí a škodolibě si pomyslel, že ten grázl netuší, že se zmocnil věci, kterou vlastní jen dalších deset lidí na světě. Ať se mu to stane prokletím.

„Tašku taky,“ dodal agresor a hlavní pistole ukázal na igelitový sáček s Reného starými hodinkami.

Podal mu i ty.

„A peněženku,“ pokračoval zloděj.

Zatraceně, zaklel v duchu René, takhle mu to zkomplikovat. Teď bude muset obětovat spoustu času, aby si zablokoval karty, a počkat si na nové, takže tu skejsne dýl, než si naplánoval.

„No tak, dělej,“ popoháněl ho útočník a přitom sledoval Reného pohyb, jak rukou sahá do vnitřní kapsy bundy a vytahuje náprsní tašku z aligátoří kůže.

Otevřel ji a spokojeně konstatoval, že obsahuje jak kreditní karty, tak i dostatečné množství bolívarů a dolarů.

Zasranej hajzl. On se mu fakt směje do ksichtu. Nebýt té pistole, dostal by stejnou nakládačku jako ten černý otrok Braga-Schmidta.

„A mobil,“ řekl.

Tak to teda ne, ten mu nedá. Na to ať zapomene. Už toho má dost.

„Je mi líto, žádný nemám,“ řekl.

Zloděj se zatvářil skepticky.

„Dělej, dej ho sem,“ trval na svém.

„Jak říkám, nemám. Už jsem ti všecko dal. Kdybych ho měl, tak ti ho dám taky, nejsem blbej.“

Chlap mu ohmatal kapsy u bundy i kalhot, ale na zadní kapsu kalhot, kde měl René mobil zastrčený, nesáhl.

„No tak dobře, fakt žádnej nemáš,“ rozhodl. O krok ustoupil a zastavil se, jako by se chystal vystřelit. Ale místo toho se ledabyle usmál. „Spolupracovals, tak tě nechám jít, ale všichni takový štěstí neměli.“

Zloděj pozpátku vycouval, na konci uličky zastrčil pistoli do kapsy a zahnul za roh.

Vtom Renému zazvonil telefon.

Bleskurychle hmátl do kapsy a zmáčkl tiché vyzvánění. Pak se otočil a přiložil si ho k uchu.

„Ahoj Richarde, to jsem já, Yosibell. Voda je tu průzračná a já jsem celá vlhká. Kdy přijedeš?“

Chystal se odpovědět, že mu to asi chvilku zabere, ale už to nestihl.

„Tak prej že nemáš mobil!“ zařval někdo na konci uličky a k Renému se blížily kroky.

Rychle se ohlédl přes rameno a uviděl, že se zloděj zastavil několik metrů od něho. S tlukoucím srdcem se otočil a podíval se mu do očí. Stejně jako napřažená ruka s pistolí vyzařovaly téměř klid a mír.

„Víš co?“ odtušil muž chladně. „Takový jako ty fakt nenávidím. Lhals mi.“

Zavrtěl hlavou, málem jako otec, který usměrňuje nehodné dítko.

„A tak si poneseš následky,“ uzavřel a vystřelil.

René slyšel v telefonu láteřit Yosibell a přitom se skácel.

Jako poslední si René E. Eriksen uvědomil, jak se pod ním otřásá země blížícími se kroky.

A jak mu někdo z ruky vykroutil mobilní telefon.

Prodáno 25.02.2015 na www.Kosmas.cz zákazníkovi slapakovah@gmail.com

Děkuji své trpělivé manželce Hanne, která mě neúnavně držela při věci a pomáhala mi během dlouhého procesu psaní. Děkuji naší báječné asistentce Elisabeth Ahlefeldt-Laurvigové za rešerše a její všestranné nasazení. Děkuji Kjeldu Skjærbækovi za odvoz a mnohostrannou pomoc. Děkuji též Eddiemu Kiranovi, Hanne Petersenové, Michu Schmalstiegovi a Karlu Andersenovi za nezbytný a důkladný komentář a spolu s nimi své redaktorce Anne C. Andersenové za její nedocenitelnou pomoc, ostříží zrak a nepochopitelný nadhled i přehled. Děkuji řediteli Karstenu Dybvadovi a vedoucí projektu Anne G. Jensenové za prohlídku Domu průmyslu v rané fázi rekonstrukce. Díky Gitte a Peterovi Q. Rannesovým a Dánskému centru spisovatelů a překladatelů Hald (Det Danske Forfatterog Oversættercenter Hald) za pohostinnost. Díky Peteru Gardemu za zapůjčení jeho úžasného domu ve vesničce Kera na Krétě. Děkuji kamarádkám z nakladatelství Maeva v Barceloně za mnohostranné skvělé nasazení, Mathilde Sommereggerové za zakoupení psacího stolu a zapůjčení kancelářské židle a Albě za záchranu mého ztraceného zavazadla s celou synopsí a veškerými rešeršemi. Děkuji Gordonu Alsingovi za zapůjčení chaty v Liseleje. Díky policejnímu komisaři Leifu Christensenovi za korekturu policejní terminologie a policejnímu komisaři a tiskovému mluvčímu Larsi-Christianu Borgovi. Díky fyzioterapeutce Mette Andresenové a Leo Poulsenovi, Černému diamantu.

Velký dík patří Henningu Kuremu za fantastický redakční záběr, za to, co ořezal a zkrátil, a jak mě s velkou prozíravostí podpořil na duchu, když jsem to nejvíc potřeboval.

Díky Dirku Henningovi za pohostinnost v Yaoundé. Díky našemu průvodci Louisi Fonovi, podle kterého se jmenuje jedna z postav knihy, mému příteli a souputníkovi na cestách Jesperu Helboovi a našim devíti silným pygmejským skautům s velkým smyslem pro humor, včetně rangera a kuchaře z kmene Bantu za fantastickou výpravu do nitra džungle Dja v Kamerunu.

Vydání románu podpořil adlerolsen.dep fond Baka Sun Rise Association, který se zasazuje o zprostředkování vzdělání dětem Pygmejů kmene Baka.

JUSSI ADLER-OLSEN

MARCO

Z dánského originálu Marco Effekten vydaného nakladatelstvím JP/Politikens Forlagshus v Kodani v roce 2012 přeložila Kristina Václavů

Redaktorka Olga Trávníčková

Obálka (s použitím fotografií z plainpicture/Arcangel) Wildes Blut, Atelier für Gestaltung, Stephanie Weischer

E-book připravil Jaroslav Bulíček

Vydal Host — vydavatelství, s. r. o.

Radlas 5, 602 00 Brno, tel.: 545 212 747

roku 2015. První, elektronické vydání

www.hostbrno.cz

e-mail: redakce@hostbrno.cz