Rennie Airth

únos!

kapitola první

Sotvaže jsem ve dveřích Beauregardu uviděl Morlanda, třískl jsem sebou na podlahu a začat se plížit k zadním dveřím. Moc nechybělo a dostal jsem se k nim. Ještě dva metry a dneska bych tu neseděl, necivěl do zdi a nenamáhal si mozkovnu vzpomínáním, jak to všechno bylo. Říkám si někdy, jak je vůbec možně, že takový kousek jako sto osmdesát cenťáků může nakonec znamenat tak velký rozdíl.

Když se i nejmenší maličkosti ukáží mít největší význam, tak proč se vůbec snažit? Člověk přece nemůže být věčně ve střehu. Nejlepší je asi natáhnout se a klidně si hovět, protože co se má stát, stane se tak jako tak. Je to ale chmurné pomyšlení.

Byl jsem už skoro u dveří na Dámy, což, jak vědí všichni stálí zákazníci Beau, je ta nejrychlejší cesta ven, když mě zbystřil.

„Našels to, Harry?“

Pomalu jsem vstal a mrazilo mě v žilách. „Ne,“ řekl jsem.

„Muselo se to zakutálet pod dveře.“

„Smůla.“ Obdařil mě svým speciálním úsměvem, chrup a srdce jako na talíři. „Rád tě zase vidím, Harry.“

„Já tebe taky, Morlande. Jak se vede?“

„Výtečně, Harry. Přímo výtečné.“

Na ten úsměv jsem mu nenaletěl, poněvadž mě pozoroval jako had, a jak dobře ví, tohle mě znervózňuje. Můžu vlastně klidně říct, že mě znervózňuje, když vůbec Morlanda zahlídnu.

„Co piješ?“ zeptal jsem se. Nic jiného se říct nedalo.

„Čaj, Harry. Jenom čaj.“

Zapomněl jsem. Vždycky to byl čaj. Posadili jsme se a Morland na mě dál zíral tím svým hladovým pohledem, oči lesklé a plné fanatismu, je to vysoký chlap, ale hubený a kostnatý, že to až křičí, jak by potřeboval pořádně nakrmit.

A ten jeho bílý kostnatý obličej a dlouhý skobovitý nos vás nutí myslet na supa, vrhajícího se na svou kořist, a doufám, že to čte.

„Slyšel jsem, že kšeftuješ s biletama, Harry.“

„Tos tedy slyšel správně,“ řekl jsem. „Už celý dva roky.“

Nepřipadalo mi, že jsem neviděl Morlanda dva roky.

Připadalo mi to spíš jako dvě minuty.

Musel jsem mu říct: „A co ty?“, ale hned ze začátku jsem mu chtěl dát najevo, že se ptám jen z čiré zdvořilosti, a že vůbec nestojím o to vědět, co Morland dělá, natožpak abych si v tom chtěl namočit prsty.

Morland se na mě vycenil zuby jako kostroun a řekl: „Tentokrát jsem na to konečně kápnul, Harry. Něco velkolepýho.“

„To je náramný, Morlande. Náramný.“ Sotvaže to z něj bylo venku, začal jsem slídit po vrchním, abych zaplatil, a pošilhával přitom po dveřích na Dámy. Počítal jsem, že bych se k nim dostal třema kroky.

„Nemáš ánunk, jak je to perfektně vykoumaný, Harry.“

Že jsem neměl ánunk? „To je báječný,“ řekl jsem. „Moc ti to přeju. Ale nech si to pro sebe. Dneska nemůžeš věřit nikomu.“

„Kromě tebe, Harry,“, naklonil se přes stůl a začal mi mačkat ruku, jako by odhadoval, kolik mám na ní masa, „kromě tebe.“

„Mně obzvlášť ne, Morlande,“ řekl jsem. Čert vzal vrchního, jen kdybych se dostal na Dámy.

„Harry, musíš si to poslechnout.“

„Morlande, snažně tě prosím, nech si to pro sebe.“ Pokusil jsem se vstát, ale zaťal mi do ruky své spáry. Nemohl jsem se ani hnout.

„Harry, z něčeho takovýho tě nemůžu vynechat. Kdybys mě jen chvíli poslouchal –“

„Morlande,“ řekl jsem, náramně klidně, náramně rozumně, „když si spočítám, kolikrát jsem si tě už vyslechnul, počítám samý katastrofy. Jedenkrát,“ řekl jsem, „poslouchej zase ty mě. Dělám s biletama docela slušný kšefty a dalo mi pěknou fušku, než jsem se k nim dopracoval. Velký prachy nevydělávám, ale docela stačí, pro jednoho. Vedu klidnej život, Morlande, a líbí se mi,“

řekl jsem, „a tak mi dej pro lásku boží a svatý jméno Ježíšovo pokoj.“

Mysleli byste, že to s ním pohne!

Ale kdepak Morland. Zavrtěl jenom pomalu hlavou, zaryl prsty o dva nebo čtyři cenťáky hlouběji a řekl: „Harry, teďs mě teda hluboce ranil.“

Hluboce jsem ho ranil! Tomu říkám nervy! Bylo na čase, abych to vzal zkrátka. Vysunul jsem na něj bradu a řekl: „Nech toho, Morlande.“ Ale on jen vrtěl hlavou a hmoždil mi ruku.

„Morlande!“, cítil jsem, že už zase propadám nervozitě.

Najednou se na mě podíval, docela chladně a věcně, a řekl: „Harry, jsi mi pořád dlužníkem. Dlužíš mi za Tanger.“

„Já dlužím tobě za Tanger,“ řekl jsem. „Víš co? Za to, cos mi proved v Tangeru, by ti měli v pětiminutových intervalech a nad plamenem vyrvat všechny chlupy z těla.“

„Tys měl vždycky nabroušenej jazyk, Harry.“

Konečně mi pustil ruku, ale já se nehnul. Myslel jsem na Tanger a všechny ty ostatní věci před tím a brala mě taková zlost, že jsem si nebyl jistý, jestli bych dokázal vstát, aniž bych mu jednu ubalil.

„To marocký vězení nebyl žádnej piknik, Harry.“

„Ani nevíš, jak rád to slyším, Morlande.“

„Máš mstivou povahu, Harry Brightone.“

Nechal jsem to bez odpovědi.

„Ale pořád jsi mým dlužníkem.“

Měl už zas ten výraz štvance a já viděl, že na něj musím zhurta.

„Morlande,“ řekl jsem, „rozhodně ti toho dlužím spoustu, ale jak ti to vrátím, to pořád ještě nevím.“ Z mých slov zaznívala hrozba, ledově a jednoznačně, ale Morland jako by si toho nevšiml. Zamával na číšníka, aby mu přinesl další čaj. Viděl jsem, že se chystá k delšímu posezení, a to znamenalo, že je nejvyšší čas vypadnout, a pěkně rychle.

Seděl jsem u svého stálého stolu v Beau už od deseti ráno, a kdo se dosud nedostavil, ten si bilet nezasloužil. A pohled na Morlanda, vznášejícího se nad stolem jak velký černý luňák, by stejně všechny klienty, kteří se ještě mohli ukázat, jenom vyděsil. Ještě jednou jsem se na něj podíval a usoudil jsem, že to nebude jen Beau, odkud musím vypadnout; bylo na čase, abych se zdekoval taky z Ženevy. Musel mi to poznat na očích, poněvadž si najednou přetáhl židli na mou stranu stolu a natáhl se obličejem až ke mně.

„Harry, co ti říká dvě stě padesát tisíc dolarů?“

„Nic neslyším,“ řekl jsem.

„ Dvě stě padesát tisíc! “ Dýchal mi ta slova do ucha v krátkých horkých poryvech. „Čtvrt miliónu, Harry.“

Vypadal opravdu vyhládle a byl jsem nerad, že mu to musím říct.

„Morlande,“ řekl jsem, „víš, co mi říká dvě stě padesát tisíc dolarů? Říká: ‚Harry Brightone, už ses ve svým mladým životě dostal do pěknejch malérů, ale to pořád nic není vedle maléru, do jakýho se dostaneš, jestli budeš ještě chvíli poslouchat tady toho šílence.‘“ Potom jsem rychle vstal a řekl: „No, Morlande, rád jsem tě viděl –“ a dál jsem se nedostal, poněvadž znenadání a bez nejmenší výstrahy hlasitě řekl: „Tenhle tvůj obchod s biletama, Harry, je krajně nezákonný.“

„Jen to hodně vytrubuj,“ zasyčel jsem.

„Jsi mi dlužníkem, Harry,“ řekl tím samým hlasitým tónem. Už se neusmíval.

Důstojně jsem se zeptal: „Mám tomu snad rozumět tak, Morlande, že mi vyhrožuješ policajtama?“

„Nic takovýho jsem neřek, Harry.“

Omráčeně jsem se posadil. „Nevěřím ti,“ zašeptal jsem.

Ale věřil jsem mu. Morland je prost všech morálních skrupulí.

„Jestli mě práskneš,“ řekl jsem, „prásknu já tebe.“

„Nevíš, na čem dělám, Harry.“

„Ty hajzle.“

„No tak, Harry“, popadl mne znova za ruku, „takhle se na to nedívej. Já ti přece nevyhrožuju. Nabízím ti šedesát tisíc dolarů.“

„Zdálo se mi, že to bylo čtvrt miliónu.“

„Děleno čtyřmi, Harry, a deset tisíc na výdaje.“

Myslel to vážně. To jsem poznal. Čtvrt miliónu! Děleno čtyřmi, Harry! Deset tisíc na výdaje! Bylo to jako ten starý hrůzostrašný sen, o němž už dávno víte, že špatně dopadne, ale vy ne a ne se probudit. Seděl jsem jak dřevo, zíral na něj a uvažoval, jestli to mám risknout. Do hotelu jsem to měl deset minut a odhlásit se a dojet na hranice v Annemasse bych klidně stihl za půl hodiny. A potom co? Morland věděl, kde mě hledat. Londýn, Paříž, Berlín, Ženeva, Řím. Když děláte v biletové branži, nemůžete být jinde než v některém z těchhle míst. Netrvalo by dlouho a našel by si mě znova a poštval na mě zákon, ačkoli možná taky ne, ale jak jsem to mohl vědět? To bylo ono. Vědět jsem to nikdy nemohl.

Každý den, dnes a denně, bych čekal na to známé poklepání na rameno, nervy nadranc, obchody v pekle… Tohle byla opravdovská noční můra, včetně toho kouře visícího ve vzduchu, dědy, co hrál v koutě „Petit Fleur“ na harmoniku, a Morlandovy tváře, plující před mýma očima jako přízrak právě vystoupivší z hrobu.

„Tak dobrá,“ řekl jsem a povzdychl si. „Povídej.“

„Já věděl, že mě nenecháš ve štychu, Harry.“

„To si nech od cesty. Řekni mi jen, o co jde.“

Morland přiložil ústa těsně k mému uchu a řekl: „Únos.“

„ Cože? “

„Řekl jsem –“

„Já to slyšel,“ řekl jsem. „Ty seš blázen. Ty seš nebezpečněj blázen. Únos! Něco takovýho jsem jakživ nedělal. Chceš na mě poštvat poldy? Klidně si posluž. Ale s žádným únosem nechci nic mít.“

„Tohle je ale perfektně vykoumaný, Harry.“

„Perfektně vykoumaný! Morlande, ty jsi cvok. Tohle má určitě na svědomí ta tvá arabská paleta. Zapomeň na to.“

„To si piš, že to má na svědomí ta arabská paleta, a na nic zapomínat nebudu.“ Na tvářích mu vyskočily červené fleky a jeho pytlík čaje dostával co proto, jak do něj šťouchal a bodal lžičkou na dně sklenice. „Šestnáct měsíců o fizulový kaši a vodě není žádnej piknik, Harry.“

„Myslel jsem, žes dostal dva roky.“

Za daných okolností to asi nebyla zrovna nejtaktnější poznámka. Morland aspoň div nevyletěl z kůže. Nakopnul mě pod stolem do nohy a zasyčel jak děravý kotel.

„Kolik jsem dostal, to ti může bejt putna, Harry Brightone. Ale jedno si zapiš za uši. Tenhle únos provedu a ty mi s ním píchneš, nebo se postarám, abys tentokrát bručel ty, to ti přísahám.“ Pěnil jako šumák a pytlík s čajem byl na cucky. Neřekl jsem ani slovo a po chvíli se zase uklidnil. „Je mi pětačtyřicet let, Harry. Celej život jsem žil z ruky do huby nebo jsem k tomu aspoň neměl daleko a mám toho už právě dost. Buď si pomůžu k balíku, Harry, nebo jsem nadobro vyřízenej.“

Tak tohle je celý Morland. Vždycky myslí jen sám na sebe. Nadobro vyřízenej! A co já? Já měl do pětačtyřiceti daleko a život z ruky do huby byl pro mne jenom prázdný slovo.

Byl ovšem v nebezpečné náladě a tak jsem jenom řekl: „To s tím vyřízením nadobro se mi nezamlouvá.“

„Nikdo vyřízenej nebude, Harry. Zbohatneme.“ Byl teď znovu samý cukr a úsměv, ale mě tím neoblafnul.

„A koho bys chtěl unýst?“ zeptal jsem se, abych uhrál čas.

„Malý dítě.“

„Jen tak nějaký dítě, Morlande?“

„Jistý dítě, Harry. Jistý velice prachatý děťátko.“

„Víš, co se stává lidem, co unášej děti?“ řekl jsem.

„Takový lidi zavíraj na dlouhý léta do vězení, někdy taky nadosmrti.“

„Za předpokladu, že je chytěj, Harry.“

„A tebe zřejmě nechytěj.“

„ Nás nechytěj,“ řekl se značně nechutným úsměvem.

Objednal jsem si whisky. Potřeboval jsem ji. Morland, lokty na stole, ramena vyhrbená kolem krku, mě napjatě pozoroval, a vypadal víc než jindy jako starý svrabovitý sup, čekající na první sousto.

„Unášet malý děti,“ řekl jsem, „je nemorální.“

Opovržlivě se zašklebil. „Co to mělo bejt, Harry?“

„Ale malý dítě, Morlande.“

„A koho jinýho? Takový malý skvrně o ničem neví, a co neví, to ho nebolí.“

„Když odmítnu,“ řekl jsem, „a ty mě předhodíš zákonu, dostanu za svý kejkle s biletama dva, možná tři roky. Když nás ale seberou za únos, bude to přinejmenším dvacet let.“

„Nás ale nedostanou, Harry. My akorát shrábnem po šedesáti tisících na hlavu a půjdem si každej svou cestou. Je to perfektní plán. Nemůže kiksnout. Věř mi.“

„Budu o tom uvažovat,“ řekl jsem. A taky jsem uvažoval.

Zavrtěl hlavou. „Vezmeš to, Harry,“ řekl. Přesně takhle.

„Musel bych o tom vědět víc.“ Pořád jsem hrál na čas.

„Únos je únos, Harry. Co potřebuješ vědět?“

„Nedůvěřuješ mi?“ zeptal jsem se.

Vzal mě kolem ramen, obdařil mě úsměvem a vroucím stiskem a řekl: „Ne.“

„To je směšný,“ oplatil jsem mu se suchým humorem, „já zas nedůvěřuju tobě.“

Seděli jsme a zubili se jeden na druhého, a on si myslel, že mě zahnal do kouta, a já zas, že bych potřeboval jen trochu manévrovacího prostoru a byl bych v tahu.

„Vzájemná nedůvěra,“ řekl Morland, „je ideální podklad jakýhokoli vztahu. Tak můžem odjet.“

„Odjet? A kampak?“ Nelíbilo se mi, že najednou tak chvátá.

„Do Říma, Harry. Všecko je nachystaný.“

„Jak můžeš vědět, že je všecko nachystaný?“

„Protože jsem tam včera byl.“

Ucítil jsem v zádech zase ten vlhce mrazivý pocit, ale tentokrát to bylo horší. „Chceš mi snad říct, Morlande,“ řekl jsem, „že ses trmácel do Ženevy jen kvůli mně?“

„Přesně tak, Harry.“

A v téhle chvíli jsem začal mít opravdu nahnáno. Když ho posedne tenhle záchvat fanatismu, nic proti tomu nesvedete.

Zaplatil jsem a vykročili jsme ke dveřím. Morland mi dýchal za krk, připraven po mně při prvním cuknutí hrábnout. Ve dveřích jsem se obrátil a zamával Louisovi za barem a on mi zamával zpátky, což jakživ nikomu neudělal. A potom Georgetta, což je jeho žena nebo něco takového, vylezla z pokladny a podala mi čtyřicet franků, co u ní pro mne někdo nechal, a řekla: „Adie, Harry.“ Přesně takhle. A pak mi ještě zamávalo pár dalších známých a já měl najednou pocit, že nikdo z nich nepočítá, že by mě ještě někdy uviděl.

Možná že měli Morlanda za poldu, ale ať to bylo co bylo, vyděsilo mě to ještě víc, a než jsme se dostali ze dveří, měl jsem třesavku.

„Řekni mi jen jedno, Morlande,“ obrátil jsem se k němu, „proč jsem to vždycky já?“

Věděl, co tím myslím.

„Harry,“ řekl, „nejsem pověrčivej, ale hned jak jsme se prvně potkali, tutově jsem věděl, že nás dva jednou čeká velká trefa.“

Nemohl jsem uvěřit svým uším. „Zkušenost tě určitě přesvědčila o opaku, Morlande,“ řekl jsem.

„Ach, tak snadno se zastrašit nedám. A vůbec, pořád je tu ještě počet pravděpodobnosti.“

„Jestli na něco nemíním sázet dvacet let svýho života, tak je to počet pravděpodobnosti.“

„Vsaď je tedy na mě, Harry. Vsaď je na mě.“

I v pološeru ulice bylo vidět, jak mu oči svítí tím šíleným fanatickým leskem. Mé třesavce to nikterak neprospělo.

„Morlande,“ začal jsem, ale co jsem mu měl říct?

Když jsme se vrátili do hotelu, řekl: „Je tu ještě maličkost, Harry.“

To je u Morlanda obvyklé.

„Mám jistý problémy s pasem. Myslím, že bych si měl radši sehnat novej. Britskej, samosebou.“

„Tak moment.“ Teď jsem už fakticky běsnil. „Já bilety nerozdávám. Já je prodávám, Morlande, a stojej od dvanácti set dolarů vejš.“

„Samosebou, Harry,“ řekl konejšivě. „Zaplatím ti, hned jak dostanem prachy.“

„Jaký prachy?“

„Výkupný, Harry. Výkupný.“

kapitola druhá

Kdysi se mě jedna buchta zeptala, co je to vůbec život, a já jí řekl: „Loterie, ve který jsem vyhrál na tvoje číslo, má milá,“ což na odpověď spatra nebylo tak špatné, když uvážíte, za jakých to bylo okolností. Chtěl jsem tím říct, že všechno záleží ve šťastném tahu. To máte jako s těma dražbama, co před pár staletíma pořádal jeden římský césar.

Vypadaly dočista jako všechny ostatní aukce, až na jednu věc: nikdo nevěděl, co se vydražuje. Dvořani byli samosebou natolik mazaní, že se takovouhle maličkostí nedali odradit a vesele přisazovali. Když bylo po všem, ukázalo se, že jeden vyhrál truhlu šperků, nebo dejme tomu vilu u moře, kdežto strejc vedle dostal úhledně zabalenou césarovu bačkoru. Tohle je tedy podle mě život a považuju to za docela slušný systém, když to ovšem nejste zrovna vy, kdo skončí se starou bačkorou.

Morlanda jsem poznal před deseti lety v Aténách, ačkoli slovo „poznal“ tady není na místě. Měl bych říct, že si mě našel, když jsem jednoho pěkného letního odpoledne seděl u Zonara a čekal na svůj každodenní příděl starých babek, které jsem měl provést po Akropoli. Dělal jsem tenkrát průvodce a současně jsem rozjížděl vlastní podnik na základě cigaretové koncese od mládenců z místní americké poštovní správy. Nebyl to celkem vzato špatný život. Denní šichta na té haldě kamení dokázala utahat, ale večer jsem vodil do „sutin prozářených měsícem“ mladší buchty, což bylo milé osvěžení. Ale k věci. Seděl jsem tedy u Zonara a studoval sobotní tahy doma i ve světě, když se za mnou ozvalo: „Harry Brighton?“

Zdvihl jsem oči a spatřil tuhle osudnou postavu. Černé šaty, křídová tvář, nos jako dlouhá tenká skoba a vyvalené bulvy.

„Harry Brightone,“ ozvalo se znovu, „slyšel jsem, že seš nadanej hoša.“

Nadanej hoša!

Nechal jsem uběhnout několik chladných vteřin a potom jsem řekl: „Poslední páprda, kterej mě nazval nadaným hošou, chodí ještě pořád s nohama do O.“

Zasmál se, přisedl si, a už jsem mu chtěl jednu vrazit, ale zřejmě mu to uniklo.

„Nic ve zlým, Harry. Dovol, abych ti zaplatil šálek čaje.“

„Čaj nepiju a s cizíma lidma se nebavím,“ usykl jsem. Byl jsem na něj jako led a čekal jsem, že tak do vteřiny do dvou mu dojde, že o něho nestojím. Ale byl jsem na omylu.

Zarazil lokty do stolu, podíval se na mě tím svým hladovým pohledem a řekl: „Harry, udělám z tebe boháče.“

„Ale, to je od vás hezký.“

„Velkýho boháče, Harry, a navíc slavnýho člověka.“ Jeho oči vypalovaly do mých díry.

„Boháče a ještě slavnýho člověka?“ a tak trochu jsem zalapal po dechu.

Pomalu přikývl, zazubil se a řekl: „Dáme si teda šálek čaje?“

„Moh bych si dát pivo?“ řekl jsem.

Já vím, co si teď myslíte. Jak jsem mu na tohle mohl skočit. Kdepak, neskočil. Poznal jsem, že mě chce oblafnout, a otázka zněla, jestli se mně povede oblafnout jeho. Když jste mladí a zrovna startujete, nemůžete takovéhle příležitosti pouštět k vodě. A Morland byl příležitost jako vyšitá. Nechal jsem ho tedy vymluvit a skoro okamžitě jsem rozpoznal přesně tu šanci, na kterou jsem čekal. Jakživ dvakrát neváhám, a tak jsem s prováděním turistů z fleku praštil, tedy kromě té večerní šichty, a řekl svým námořním společníkům, aby dodávku cigaret pěkně rozpumpovali.

Morland měl v plánu, a teď se chechtejte, koupit loď a plavit se podél pobřeží za Sounionem a hledat potopené sochy. Správně, sochy. Podle něho jich ležely v moři stovky a čekaly jen, až je někdo vyloví. Nejenže tím vyděláme balík, tvrdil, ale navíc prokážeme cenné služby archeologii.

Tahle druhá stránka věci mě zaujala.

Já měl v plánu sehnat loď.

Jediné, co jsem potřeboval, abych svůj kšeft s cigaretama dostal na slušnou finanční základnu, byl člun, protože Řecko je samý ostrov a tak. Musel jsem většinu zásob prodávat v Aténách, a když jsem si spočítal, kolik prodělávám oproti chlapům s vlastními čluny, užíral jsem se vzteky. Plánoval jsem to tak, že nechám Morlanda pár týdnů šmejdit po sochách a potom že ho přimáčknu ke zdi a prosadím svou.

Až se pak místo blbnutí za sochama zavedu v kuřivu, a bokem snad i v laku na vlasy a deodorantech, potom se už nějak Morlanda zbavím. A člun mi zůstane.

Koupili jsme za tři sta liber, každý napůl, desetimetrový člun s dieselovým motorem a potom si Morland vzpomněl, že musíme koupit ještě potápěčskou výzbroj a rumpál, abychom všechny ty sochy měli čím tahat z moře, a že nás to každého přijde na další stovku. Najali jsme taky dva řecké kluky jako lodivody a potápěče, poněvadž lézt do nějakých opičáckých skafandrů a plazit se po mořském dně a hledat kusy mramoru jsem Morlandovi rozhodně odmítl. Připočtěte k tomu cenu zásob a paliva a vyjde vám, že když jsme vypluli z Pirea, byl jsem bezmála na huntě. V Athénách jsem ale měl objednáno půl miliónu cigaret a před námi bylo dlouhé léto.

Dobře si na to ráno vzpomínám. Slunce jasně svítilo, vzduch byl příjemně chladný a moře bylo jak hrubě ohoblovaná deska, což je možné snad jen v Řecku. Morland stál na přídi nebo na přídě, říkejte tomu jak chcete, a vykřikoval hesla jako „kormidlo těsně k pravoboku“

a „kormidlem v závětří“ a ty řecké kluky z toho chytal psotník. Já seděl na zádi pod kusem celty v pohodlí a chládku, srkal retsinu a sledoval Morlandův herecký výstup. Byl ve svém námořním kroji: růžový svetr, modrá kšiltovka a provazové sandály. „Jak vypadám, Harry?“

zeptal se.

„Jako pasák z Charing Gross Road,“ řekl jsem. Docela jsem mu zatím přišel na chuť. Něco se mi na něm zamlouvalo, snad jeho prostoduchost. Věřil jsem na takové věci, jako je osud a šťastná náhoda.

„Vyjde nám to, Harry,“ řekl. „Cejtim to v kostech.“

Chudák Morland. Jak říkám, měl jsem pro něj tenkrát slabost, i když to dlouho netrvalo. Dopluli jsme toho dne až za Sounion a vzpomínám, jak bylo všechno krásné a mírumilovné. Obloha byla měkce bleděmodrá, moře klidné a my neměli nic jiného na práci než jíst, pít a dávat si na slunci lehára. Morland se mi snažil vyprávět o chrámech a ostatních věcech, které jsme míjeli cestou, a já mu na všechno říkal: „Ano, Morlande, jistě, Morlande,“ jen abych mu udělal radost a nepokazil ten pěkný den. Mimoto poslouchat Morlanda může být nebezpečné. Spousta lidí si myslí, že je kdovíjak chytrý, když toho tolik zná. A nejen o chrámech nebo o sochách. Zmiňte se jen o něčem, o čemkoli

chcete,

a Morland

vám

k tomu

udělá

pětiminutovou přednášku. Lidi si přirozeně myslí, že má taky všem těm vědomostem odpovídající mozek. Ale v tomhle jsou vedle. Morland je obyčejná sací houba.

Co se stalo potom, to bych radši nerozváděl, rozhodně ne do podrobností, protože tahle rána je živá i po letech. Přesto vás ale upozorňuj u, že jestli vás někdy napadne hledat v Řecku potopené sochy, nezapomeňte na jednu maličkost: je to nezákonné. Morland tvrdil, že to nevěděl, ale věřte takovému fikanému neřádovi. Každopádně se ukázalo, že na lidi, kteří chtějí lovit z moře staré sochy, mají Řekové svůj zákon, a když nás pak načapali, zachránilo nás jedině to, že jsme za tři neděle nenašli ani kamenný prstíček. Pokutu nám ovšem napařili stejně, proč, to se mě neptejte, snad že jsme hledali sochy mimo sezónu, a když jsme neměli na zaplacení, sebrali nám člun a výzbroj. Do smrti nezapomenu na ten den, kdy jsem stál před aténskou soudní budovou s osmi drachmama v kapse a půl miliónem cigaret na svědomí a Morland do mě hučel: „No, Harry, tohle tedy byla lekce.“ Radši jsem se obrátil a odešel, poněvadž jsem věděl, že bych se buď sesypal a skučel jako fena, nebo bych mu musel dát přes držku. Lekce to ovšem byla: Lekce, abych si držel Morlanda co nejdál od těla. Řekněme aspoň na vzdálenost světadílu.

Našel si mě samosebou znova, v Londýně o dva roky později. Přesedlal jsem tenkrát na zbrusu nové starožitnosti a vedlo se mi docela slušně, takže jsem věděl, že mi Morland nemůže nabídnout nic, co by mě jen trochu přitahovalo. Ale ten náš řecký pech mi pořád vězel v krku.

Tedy to, jak jsem naletěl. A tak jsem si řekl, že nechám Morlanda ještě jednou vypovídat, co kdyby v tom pro mě přece jen něco bylo. Byla to chyba. Okamžitě jsem v tom postřehl pár možností a rozhodl se nechat starožitnosti plavat. Byl to jasný případ vítězství rozumu nad instinktem.

Morland, to se rozumí, se rozplýval blahem. „A je to zákonný, Harry, je to zákonný,“ omílal pořád dokola, jako by tomu sám nemohl uvěřit.

Jistě, bylo to zákonné. Zákon se aspoň točil kolem všeho, co naše kancelář podnikala. Tedy Samarkandská cestovní kancelář, „Váš kouzelný koberec na cestu do Orientu“, „Dvanáct a půl dne prosluněného štěstí (poloviční penze)“, „Pět liber ihned, zbytek na mírné splátky“. Když byl soudně ohlášen náš bankrot, zůstala nám trčet skupina irských jeptišek v Džedě, a bůhví, jak se tam vůbec dostaly, nemluvě o tom, jak se dostaly zpátky, dvě výpravy ze Scunthorpe živořily z milodarů v Nikósii, a nás dva stíhali zatykačem ve třech státech Středního východu. Ty zatykače byly vypsány nedorozuměním, zaviněným skupinou varietních umělkyň cestujících inkognito do Bejrútu. Protože tohle jsem zařizoval na vlastní pěst, cítil Morland jako křivdu, že je na zatykačích také jeho jméno, a obvinil mě z chování nedůstojného obchodního partnera a ještě několika jiných věcí poněkud hrubší povahy, které tady nebudu rozmazávat.

NEWS OF THE WORLD nás nazvaly „odpornými pijavicemi“, a zatímco Morland s jejich redakcí projednával zveřejnění svého životopisu ve čtyřech částech, já jsem se tiše vytratil. Musel jsem od Morlanda pryč. Stával se mi obsesí. Neustále se mi vtírala na mozek myšlenka, že mi nosí smůlu. A navíc tu byl ten znovu a znovu se vracející sen o velkém černém ptáku, který mi krouží nad hlavou.

Ležel jsem a díval se, jak pleská křídly a klape svým špinavým velkým zobanem. Věděl jsem, že se jedné noci změní v Morlanda. Nasedl jsem tedy do pařížského rychlíku a poslal Morlandovi pohlednici se slovy „Na shledanou v Hongkongu“. A odletěl jsem do Tangeru.

Tentokrát mu trvalo čtyři roky, než mě našel, a když uviděl, jak má exportní firma prosperuje, zajíkal se obdivem. „Já věděl, co v tobě je, Harry,“ řekl.

„Díky,“ řekl jsem já.

„Teď ještě musíme podnik rozšířit.“

Pověděl jsem mu, kam s tím svým rozšířením podniku může jít, a on se tím zdál být upřímně dotčen. „Nemáš v sobě víru, Harry,“ řekl. „Ale dřív nebo později mě stejně budeš potřebovat, a než na to přijdeš, budu se držet nablízku.“

„To ti spíš narostou křídla, než se toho dočkáš,“ zpražil jsem ho.

Tohle jsem neměl říkat. Když jsem ho pak měsíc pozoroval, jak sedí pořád u téhož stolku v téže kavárničce přes náměstí proti mé kanceláři, začínal jsem mít dojem, že mu křídla opravdu narostla: odporná, velká supí křídla. Zase se mi o tom pořád zdálo. V těch svých černých šatech a s dlouhým úzkým skobanem vypadal jako nějaký strašidelný dravec, který se vyhřívá na slunci a čeká na večeři. Seděl tam ráno, když jsem přicházel; seděl tam, když jsem šel na oběd; a večer, když jsem zavíral, tam seděl zase a vysílal ke mně úsměvy, kýval hlavou a natřásal si černé peří. Bylo jasné, že musím podniknout nějaký drastický krok. Měl jsem jenom dvě alternativy, jednou z nich bylo nechat ho zamordovat v přístavu. Vážně jsem o tom uvažoval. Jsem ale měkkota a tak jsem nakonec přešel náměstí a řekl: „Jestli chceš, můžu tě zaměstnat.“

„Harry,“ řekl na to, „nevzal bych od tebe ani findu, kdybych neměl sdílet část rizika. Buďme zase partneři, jako dřív.“

„Toho se právě bojím,“ řekl jsem.

Morland se jen třásl, aby mohl taky něčím přispět do kšeftu, a okamžitě vysypal návrh, abychom přikoupili ještě dva čluny. Návrh měl být jeho příspěvkem, čluny mým.

„Uvažuj velkoryse, Harry. Uvažuj velkoryse.“ Potom se začal šťourat v mém sortimentu a vrtět hlavou. „Koňak, cigarety, pornografie, samá šmíra, Harry, nic než šmíra.

Musíme začít dělat velký prachy.“

Přeorientovali jsme se tedy na velké prachy. Měli jsme úspěch. Měli jsme ohromný úspěch. Po pravdě řečeno, když jsem jednoho večera opouštěl Tanger, natažený v pěti centimetrech smradlavé vody pod hromadou smradlavých sítí, měli jsme v sejfu v naší kanceláři dvacet tisíc dolarů.

Tohle taky musel Morland vysvětlovat policii, spolu s šesti bednami Browningových kulometů ráže padesát a deseti balíků surového hašiše, které našli v zadní místnosti.

Opouštěl jsem ty peníze velice nerad, ale když jsem se dozvěděl, že Morlandovi napařili dva roky, měl jsem pocit, že to přece jen stálo za to. Za dvacet tisíc dolarů!

Nebýt uklidňujícího vědomí, že Morland sedí v lapáku, patrně bych se tenkrát vzdal. Vrátil bych se k provádění turistů nebo bych si otevřel kafírnu. Pořád něco stavět a jen proto, aby nakonec přišel Morland a všechno zase zboural, to mi už lezlo krkem. Mým ideálem byl nějaký podnik s velkým ziskem, nízkým rizikem a lehce zpeněžitelnými aktivy. Jinými slovy pohádková babička: Ziggy Ziggendorp, budiž požehnáno jeho dobrotivé belgické srdce, není ani z pohádky, ani babička. Ale můj ideál učinil skutkem, a ať se se mnou ještě stane co chce, rád bych tady prohlásil, že má vděčnost k němu zůstane vždy čistá a nedotčená.

Narazil jsem na Ziggyho na Malorce, když jsem vypadl z Tangeru, a byla to klika, poněvadž jsem odjížděl narychlo a neměl jsem ani čas vzít s sebou pas. Ziggy dělal v biletové branži déle než vůbec kdo pamatoval, a všichni, co ho znali, mu bezvýhradně důvěřovali, což je v mých kruzích velice vzácné, i když ne tak docela neznámé. Byl jsem tedy šťastný, že ho vidím, a když mě ještě vybavil krásným, šest měsíců starým britským certifikátem, platným na další čtyři a půl roku, pozval jsem ho na skleničku. Dopadlo to tak, že jsme spolu strávili celý večer, a třebaže byl Ziggy stejně okouzlující jako vždycky, brzy jsem poznal, že má něco na srdci. Vymáčkl se teprv k ránu, když mu došel dech a já ho musel uložit do postele. Soužila ho léta, byl už moc starý.

Věděl, že bude muset brzy na odpočinek, a neměl nikoho, komu by předal svůj podnik. Jeden z jeho synů byl bankovním úředníkem v Bruselu, druhý studoval práva. „Co si mám počít, Harry?“ ptal se. „Mám klienty v pěti hlavních městech a všichni na mě spoléhají.“ To byl celý Ziggy. Byl možná gauner, ale obchody vedl jako džentlmen. U většiny lidí je tomu naopak.

„Ziggy,“ řekl jsem, „jestli ti můžu nějak píchnout, stačí říct slovo.“

Potřásl mi rukou a zřejmě ho to dojalo, protože se rozplakal. „Harry,“ řekl, „rád bych, abys to táhnul dál.

Převezmi to po mně.“

Nebyl jsem schopen slova. Ziggy si vybral mě. Nemohl jsem tomu uvěřit. Byl to jeden z těch okamžiků, kdy se musíte zadívat do sebe a pátrat po tom, co vám až dosud unikalo.

Samosebou že jsem přijal. Muži, jako je Ziggy, se neodmítá. Šest měsíců mě zasvěcoval do tajů svého umění.

Když nadešel čas, abych se postavil na vlastní nohy, projednali jsme cenu a shodli jsme se na přijatelné sumě pěti tisíc liber. Byla v ní započítána i malá, zato vybraná snůška biletů, Ziggy prodával jen to nejlepší, žádné ty v Londýně vystavené portugalské škartky, a samosebou taky jeho klientela, což byl vlastně základní vklad, abych tak řekl.

Byla to velice slušná cena, pro mě ale přesto problém. Mohl jsem ji zaplatit jedině tak, že jsem sáhl na patnáct tisíc dolarů, které jsme uložili s Morlandem na společné konto v Ženevě, abychom za ně později nakoupili nějaké zboží, k čemuž ale vzhledem k tomu, jak jsme dopadli, nikdy nedošlo. Uvědomoval jsem si pochopitelně, že vyzdvižení těch peněz je z hlediska etiky otázkou dost choulostivou, ale nakonec jsem usoudil, že dvacet tisíc dolarů v sejfu naší kanceláře v Tangeru představuje víc než Morlandův spravedlivý podíl, a na zaplacení jeho soudních výdajů že to rozhodně stačí. Teprve později jsem se dozvěděl, že ty peníze byly zabaveny na částečnou úhradu uložené pokuty.

Tehdy se už ale otázka Morlandových soudních nákladů stala čistě akademickou.

Tak jsem tedy Ziggymu zaplatil. A jako dárek na rozloučenou jsem mu dal francouzskou diplomatickou bumážku z roku 1812, podepsanou samotným císařem, překrásnou práci v jemné zelené kůži zdobené ornamenty, a vyplněnou úhledným krasopisem. Vzpomínám si, jako by to bylo včera, jak po jeho starém povadlém obličeji tekly slzy, když mi mával z okna vlaku, který ho odvážel do Knokke-le-Zoute, kde, jak upřímně doufám, se ještě dlouho bude těšit šťastnému odpočinku.

A tím se dostáváme do současnosti. Pracoval jsem v branži bezmála dva roky, když se Morland ukázal znovu.

Byla to šťastná léta, řekl bych, že nejšťastnější léta mého života. Zajímavá práce, stálý finanční příjem, spousta cestování a uspokojivý pocit ze služby veřejnosti. Začínal jsem chápat, proč Ziggy tolik lpěl na své profesi. Pas byl pro něho víc než pouhá povolenka k cestování. Byl pro něj součástí lidské osobnosti, druhou kůží, chcete-li. „Dneska,“

říkával, „máme všichni problém s identitou. Nikdo pořádně neví, co je zač. Ale mít v ruce pas, to píchne vždycky.

Aspoň něco máš černý na bílým. Aspoň ten tvůj bilet můžeš otevřít a říct si: ‚Tak tohle jsem já, Pepa Kvítko.‘“ Hezky řečeno, i když v případě většiny našich klientů nebylo jméno v pase jejich, takže z té své identity museli být ještě tumpachovější než dřív. Ale přesto jsem měl dojem, že Ziggy trefil hřebík na hlavičku, i když moc jasné mi to zas nebylo. Co se mě týče, úplně mi stačilo, že pomáhám lidem a dostávám za to zaplaceno. Měl jsem za to, že jsem konečně našel své místo. Dokud se neobjevil Morland.

kapitola třetí

Když za námi zapadly dveře mého hotelového pokoje, nachystal jsem si fidlátka k práci na novém biletu pro Morlanda. Cestuji stále se zásobou asi tak deseti dvanácti kousků, ale momentálně jsem na tom byl bídně. V Ženevě jsem jich prodal pět, z toho dva britské, které bývají mým nejlepším zbožím, a sám jsem sehnal akorát jeden liberijský.

Zauvažoval jsem, jestli bych neměl Morlandovi podstrčit ten, ale věděl jsem, že by ho nevzal. Morland se může vydávat za spoustu lidí, ale za Liberijce těžko. Britský mi zbýval už jenom jediný, s platností na pouhých šest měsíců.

Data se dají samosebou změnit nebo taky můžete zfalšovat prodloužení, ale to chce dlouhou a jemnou prácičku, ke které je zapotřebí školeného písaře a razítkáře. Nechávám si obvykle všechny změny provádět v Londýně, a právě z tohoto důvodu jsem chtěl tenhle bilet vzít s sebou domů.

Vysvětlil jsem to všechno Morlandovi a on řekl, že vezme ten šestiměsíční tak jak je a zkrášlit že si ho nechá později.

Máte-li odvést perfektní bilet, musíte začít změnou jména a sériového čísla, protože oba tyto údaje se rozeběhnou do světa, hned jak se provalí, že ten pas někdo štípnul. Potom musíte prohodit fotografie a přejinačit podpis, což bývá často největší fuška. U rychlovky, jakou jsem dělal pro Morlanda, stačí jenom vyměnit fotky. Přes hranice se s tím dostane a zbytek si dá udělat v Itálii. Italská policie samozřejmě dřív nebo později ze svých oběžníků zjistí, že do země vstoupil kradený bilet, ale než mu přijdou na stopu, bude mít Morland dost času, aby v něm nechal provést všechny potřebné opravy.

Dal mi svoji fotku a já se pustil do práce. Nejprve jsem přes spodní část fotografie v pase položil voskový papír a přečáral ho tužkou, abych dostal přesný otisk plastického úředního razítka vyraženého do pasu. Vyšlo mi „Britský generální konz…“, což znamenalo, že musím použít svého konzulárního razítka, ne toho ministerstva zahraničí. Potom jsem z voskového papíru vystřihl půlměsíc štemplu, který se mi do něj vytlačil, a přiložil jsem ho na Morlandovu fotku.

Srovnal jsem vlastní kovové razítko s otiskem tak, aby písmena slov „Britský generální konzulát“ zapadala přesně do sebe, o opřel jsem se vší silou do razítka, abych vymáčkl štempl přes papír do fotky. Morlandova fotka teď měla tentýž půlměsíc štemplu jako ta v pasu. Potom jsem uvolnil okraje staré fotky a opatrně jsem ji nadzdvihl žiletkou, abych nepoškodil papír pod ní, který nesl tentýž plastický otisk razítka. Když byla dole, přetřel jsem zadní stranu Morlandovy fotky lehce lepidlem a přilepil jsem ji na místo té původní. Štempl na Morlandově fotce dosedl na chlup přesně do vyraženého otisku ze staré fotky. Když jste se podívali na zadní stránku listu, na němž byla fotka přilepena, řekli byste, že štempl na Morlandově fotce a ten vytlačený do stránky jsou jeden a ten samý. Na tyhlety věci si pasová kontrola dává obzvlášť pozor.

Trvalo mi to půl hodiny, a když jsem skončil, byl jsem zpocený jako myš. Věděl jsem ale, že jsem odvedl kus práce, a to se počítá. Jako v každé jiné, i v téhle branži najdete spoustu zmetků. Znám lidi, co by vám prodali bilet z třetí ruky, dva roky prošlý, přepsaný svinským inkoustem a přeražený štemplem, který by mohl být kambodžský, konžský nebo já nevím jaký. A když vás tenhle bilet přivede do kriminálu, pokrčí jenom rameny a řeknou vám, abyste si příště dávali bacha, co kupujete. S dobrým pocitem v duši jsem hodil bilet Morlandovi na postel a řekl: „Tumáš.

Odedneška se jmenuješ Trumpington Fanhurst.“

„Ne, fakticky?“, nebudete tomu věřit, ale on do něho opravdu nakoukl, aby se přesvědčil, „Ach, Robert Brown,“

řekl sklíčeně.

Jak tam tak seděl na posteli, shrbený nad koleny a pokyvující mírně hlavou, vypadal starší, než jsem ho měl v paměti, a taky hubenější. Sako mu bylo o dobrá dvě čísla větší a rukávy měl na koncích roztřepené. Dva knoflíky mu scházely. Vypadal bídně, jako něco až příliš často použitého, akorát tak do šrotu. Hádal jsem, kdy asi naposledy jedl.

„Co takhle sendvič nebo něco, dal by sis?“ Zavrtěl hlavou.

„Nevypadáš zrovna nejlíp.“

„Mám menší trable se srdcem.“

„Co tím myslíš, trable se srdcem?“ Okamžitě jsem byl ve střehu.

„Ale nic, normálka, znáš to. Přijde to a zase přejde.“

„A teď to právě dělá co?“

Zavrtěl hlavou a povzdychl si. „To jsem si moh myslet, že od tebe se soucitu nedočkám, Harry Brightone.“

„Tak moment,“ řekl jsem zprudka. „Seš nemocnej nebo ne, jen to klidně řekni.“

„Je mi výtečně, Harry. Přímo výtečně.“ Jaksi mlhavě se na mě usmál. Nejradši bych mu byl jednu vrazil, abych se dověděl, jak na tom vlastně je, ale místo toho jsem řekl: „Nezdá se mi, že by se člověk s nemocným srdcem moh pouštět do podniku, jakej plánuješ.“

„Právě proto, Harry. Musím.“

„Co tím chceš říct?“

„Musím udělat trefu. Něco pořádnýho. Zakrátko už toho moc nesvedu. Jak to vypadá, tak určitě ne.“ Třel si přitom prsa a tak nějak divně pokašlával, jako by si nebyl jistý, jestli má sázet na svůj budík nebo na pličky.

„Jestli to na mě hraješ, Morlande,“ řekl jsem, ale on zdvihl ruku.

„Harry, já nestojím o soucit“, pauza na odkašlání, „ani o nějaký ohledy. Tady jde o kšeft.“ Dvojí odkašlání.

„Každej nesem nějaký to břemeno.“ A pak vyvinul krajní úsilí, aby se usmál.

Samozřejmě že jsem mu nevěřil ani slovo, i když jsem věděl, že Morland je pro trošku soucitu schopný všeho.

Třeba i zhebnout. Abych ho umlčel, řekl jsem mu, že se zatím může natáhnout na mou postel. Později, když jsem už pakoval, oznámil, že objednal dvě místa v lůžkovém rychlíku do Říma.

„Budem tam akorát na oběd,“ řekl. „Potom tě seznámím s ostatníma.“

„Co jsou to zač?“

„Neznáš je.“

„Amatéři?“

„Harry, v týhle hře jsme všichni amatéři.“

„Náramně milý pomyšlení.“

Moc krásně se to rýmovalo, jen co je pravda. Podle dřívějších zkušeností jsem už klidně mohl začít prodávat lístky na kus „Morlandovo poslední fiasko“. Až na to, že tentokrát dojde v ohlášeném programu k menší změně. Až spadne klec, Harry Brighton u toho nebude.

Ještě než jsme odešli, přišla do pokoje Ilona. Zaslechla, že odjíždím, a přiletěla v přestávce mezi dvěma programy z Ba-Ta-Clanu, aby mi dala sbohem. Je to milá holka, Maďarka ve skutečnosti. Vybavil jsem ji krátce po našem seznámení Nansenovou bumážkou, za což mi byla jaksepatří vděčná.

„Dovolíš?“ řekl jsem Morlandovi, který na nás vyvaloval oči, jako by jakživ neviděl dva lidi se líbat.

„No, když to nebude trvat dlouho,“ řekl. „Počkám venku.“

Nevadilo by mi, kdyby byl zůstal. Nemám rád loučení s buchtama. Vždycky ve vás chytře vzbudí pocit, že utíkáte s něčím, co je vlastně jejich. Ale Ilona byla správná holka a řekla mi jen, abych jí místo toho Nansena opatřil časem poctivý pas. Slíbil jsem, že se pokusím, ale mám takový dojem, že se bez něj bude muset obejít.

„Netrap se, že to děvče opouštíš,“ řekl Morland. „Mám pro tebe v Římě náhradu.“

„Přešaltovals na bílý maso, Morlande?“ zeptal jsem se chladně.

„Počkej a uvidíš,“ řekl a vypadal najednou strašně naškrobeně.

Nelíbilo se mi to. Nelíbilo se mi to ani za nehet.

Byla to dlouhá noc a moc jsem toho nenaspal.

Vzpomínám si, že jsem zíral do modré lampičky nad svým lůžkem a přemýšlel, jak se ho zbavit. Představa, že bych měl pro Morlandovo pomstychtivé zadostiučinění dva roky sedět, mě nijak nelákala. Ale na druhou stranu pomyšlení na dvacet let v kriminále bylo něco jako pozvolná paralýza.

jediné co se dalo dělat, že se budu řídit citem. Jestli začne něco skřípat, a věděl jsem, že začne, můžu se vždycky zdekovat a tiše doufat, že Morland bude až po krk ve své staré dobré šlamastice a že mu nezbude čas kout proti mně pikle. Ale ani tenhle milý obrázek nedokázal odplavit můj druhý pocit, že totiž tohle dobře nedopadne, ať budu dělat co chci. Tenhle pocit na mě přijde vždycky, jak se k Morlandovi přiblížím na plivnutí daleko.

kapitola čtvrtá

„Vy jste v Římě poprvé?“ zeptal jsem se.

Musel jsem něco říct. Seděli jsme tam už deset minut a čekali na Morlanda a ona za celou tu dobu ani necekla.

Nevím, co si o mně myslela, ale já jsem si ji rozhodně takhle nepředstavoval. Tedy jako odbornici na únosy batolat. Jako buchta byla v pořádku. Rudovláska, docela pěkná, i když navenek trochu nepřístupná.

A tak, jak říkám, jen abych načal konverzaci, jsem se jí zeptal: „Vy jste v Římě poprvé?“

Neodpověděla. Jenom po mně vrhla krátký zelenooký pohled, jako kdybych na ni vybafnul zpod kamene. No prosím, řekl jsem si, jak myslíš, a vrátil jsem se k číslu PLAYBOYE, které jsem štípnul na nádraží.

Jmenovala se Paula. Víc jsem nevěděl. Morland nás představil, když jsme do tohohle penziónu v uličce z Via Margutta dorazili. Seděli jsme v jejím pokoji. Otevřenými dveřmi do koupelny jsem viděl pár punčoch, sušící se na kohoutku. Přes židli viselo několik kusů prádla. Toaletní stolek pokrývaly kelímky, tuby, tužky a všelijaké krámy. Na podlaze byl pudr, na zrcadle krém, a vzduch byl prosycen vůní mýdla, parfému a schnoucího prádla. Tenhle ženský svinčík vypadá vždycky stejně. Když ho ale nevidíte, schází vám. Pohlédl jsem na ni ještě jednou a zamyslel se, jakou tady zvolit taktiku. Vypadala na buchtu, která už viděla hezkou řádku taktických tahů. Tuhé sousto, namouduši.

Zpola seděla, zpola ležela na posteli, četla si v nějakém ženském časopise a kouřila. Viděl jsem z ní jenom hlavu, prsty, nehty bez laku, to se mi líbilo, a nohy. Měla na sobě kaliopky, zelené a přiléhavé, náramně slušivé, zvlášť pro ty dlouhé rovné nohy, jaké mívají tanečnice. Moc pěkná, řekl jsem si, fakticky moc pěkná. Ani příliš mladá, což je taky výborné.

Morland odešel hned po tom, co nás představil, a zamumlal, že bude v minutě zpátky. To bylo před deseti minutami. Řekl jen: „Paulo, tohle je Harry. Harry, Paula.

Seznamte se zatím.“ A byl pryč. Chvíli si mě těma zelenýma očima prohlížela a pak zdvihla časopis a začala si číst.

Napadlo mě, co jí asi Morland o mně napovídal. Mohl jsem si to domyslet.

Dveře se otevřely a vstoupil Morland. V ruce držel čerstvý TIME. „Tak jak spolu vycházíte?“ zeptal se s úsměvem.

Děvče vstalo, zašlo do koupelny a zavřelo za sebou dveře.

„Tak co, Harry, cos jí povídal?“

„To sám neuhádneš?“

Začervenal se a řekl: „Mně je putna, jestli se ti líbí nebo ne, ale uděláš dobře, když se s ní budeš snažit vycházet.

Myslím to vážně. Bude to tak pro vás oba určitě mnohem lepší.“

„Kdes ji vůbec splašil?“ zeptal jsem se.

„Ach, náhodou,“ řekl vágně a začal listovat jejím časopisem.

„ Náhodou? “ řekl jsem. „Co to má znamenat, náhodou?

Nešacuješ zpiťary na Poland Street. Plánuješ únos, Morlande, únos –“

„Pššš!“ Vyskočil z křesla, vrhl se ke dveřím, otevřel, pohlédl rychle na obě strany chodby a zase dveře zavřel.

„Proboha, Harry.“ Bylo vidět, že má pořádně nahnáno.

„No dobře,“ řekl jsem. „Ale řekni mi, proč sis vybral zrovna tuhle buchtu.“

Stál a chvíli na mně šilhal přes tu svoji skobu. Potom se naklonil o něco blíže a tiše řekl: „Harry, mám tenhle podnik důkladně prozkoumanej. Seděl jsem na tom šest měsíců, snad i dýl. Stokrát jsem to prošel krok za krokem. Nenajdeš v tom jedinou trhlinku, to mi věř. To děvče nutně potřebujem. Sehraje v tom důležitou roli. Stejně jako ty, stejně jako já a stejně jako Hermann.“

Hermann? „Kdo je zase Hermann, ksakru?“

„Dočkáš se, Harry.“ Pohlédl ke koupelně a řekl: „Určitě jsi ji něčím urazil,“

„Jasně, zeptal jsem se jí, jestli je v Říme poprvé.“

Zatvářil se ustaraně. „Asi se jí na tobě něco nelíbí.“

„Už asi jo,“ řekl jsem, „po tom, cos jí o mně nakukal.“

„No tak, Harry –“ začal, ale dveře se otevřely a byla zpátky. Kalhoty vyměnila za modrou sukni těsné nad kolena. Měla skvostné nohy. Morland měl pravdu. Vykročit špatnou nohou se nevyplácí. Vyslal jsem k ní tedy široký úsměv a řekl: „Ach, tady jste. Čekáme jenom na vás.“

Sedla si na postel, zkřížila nohy, vytáhla cigaretu, poklepala jí o koleno, zapálila si, vyfoukla mi do tváře mohutný oblak kouře a řekla: „Tak tedy začněme.“

Morland zakašlal. Málem byste mysleli, že to byl on, komu foukla kouř do ciferníku. „Hermann tady bude každou chvíli,“ řekl, „ale klidně můžem začít bez něho, už jsem ho informoval.“ Mluvil zcela tiše a museli jsme se k němu naklonit, abychom ho vůbec slyšeli, Paula na jedné posteli, já na druhé. Morland seděl zády k toaletnímu stolku, takže jsem v zrcadle viděl naše tváře, Paulinu a moji, a taky plešku na Morlandově temeni. Paula mhouřila oči, jako by si svou společností nebyla jista: bystrá hlavička. Můj obličej vyhlížel uraženě a nedůvěřivě, což není nic divného, protože právě tak jsem se cítil.

„Oba dva víte, co máme v plánu,“ pokračoval Morland týmž slabým hlasem. „Chystáme únos. Únos dítěte.“ Tady se odmlčel a nechal ta slova dosnít. Únos! Přísahám, že jsem cítil, jak mi nu srdce sahá ledová ruka a tiskne ho v hrsti.

Paulina tvář, jak mi neušlo, zbledla, a pak jsem spatřil svoji.

Morland po nás přejel pohledem, spokojeně přikývl a řekl: „To dítě je chlapec, třináctiměsíční kluk.“ Udělal další pauzu. „A tohle je otec.“ Zdvihl svůj TIME obálkou k nám.

„Yusuf Rifaj.“

Sevření ledové ruky zesílilo.

„Rifaj?“ řekl jsem, ale hrdlo jsem měl tak vyschlé, že to vyznělo jako zakrákání. Polkl jsem a řekl to ještě jednou.

„Rifaj?“

Morland přikývl. Chvíli na mě upíral oči a pak přenesl pohled na Paulu. Vytahovala si ze sukně nit, jako by ho ani neslyšela. Natáhl jsem ruku po časopise a Morland ho nechal kolovat. Nepotřeboval jsem TIME, abych se dověděl, kdo je to Rifaj. Chtěl jsem se jen podívat, jestli ho dobře vyfotili. Obličej na obálce byl nařvaný a hnědý, s tenkým knírkem a olejnatým úsměvem. Byl to stoprocentně Rifaj, viděl jsem už jeho fotky v novinách mockrát. Osobně jsem ho neznal, ale na tom není nic divného, poněvadž pánové jako Rifaj mají dost peněz, aby si dokázali upocené davy udržet od těla. Co je ovšem zvláštní, že na vlastní oči jsem ho neviděl do dneška. Nejblíž jsem tomu byl, když jsem spatřil jeho stín na štěrkové příjezdové cestě jeho vily, ale o tom až dále.

Začetl jsem se do článku a okamžitě mi bylo jasné, že TIME zrovna moc upřímný není. Buď tohle, anebo si je někdo podal. „… rozsáhlé bankovní zájmy … mocná flotila tankových lodí … nevyčerpatelné zásoby nafty …“ četl jsem, „… finanční génius … legendární manipulátor …

smělý investor …“ Přítel králů, stálo dále, poradce několika vlád a nevím co ještě. Neříkám, že by to nebyla pravda, ale můžu taky dodat, že v hezké řádce podniků kolem Středozemního moře, Zeleným stínítkem v Bejrútu počínaje a Přítulným kohoutkem na Gibraltaru konče, spojují jméno Yusufa Rifaje s něčím docela jiným. Článek ho nazýval Monarchou Středozemního moře; Princ bordelů by bylo příhodnější. Frenchy Delacroix, který má menší podnik tohodle druhu v Marakeši, mi jednou řekl, že Rifajovi patří sedmdesát procent veřejných domů v středomořských přístavech. Frenchy rád přehání, takže to srazme na šedesát.

Pořád nám ale vychází, že je to patrně největší král kuplířů pobíhající na svobodě. A nepotřeboval jsem Frenchyho, abych věděl, že to není chlap, na kterého můžete udělalt podraz. Udělal jsem s tímhle jisté osobní zkušenosti, když jsem se před několika lety pokusil v Bejrútu o nákup nemovitostí. Poctivě jsem ten podnik zaplatil a na druhý den jsem měl polovinu pokojů zadaných, když mě navštívili dva řízkové z organizace a poučili mě, že tahle sezóna není nezávislým podnikatelům nakloněna. Řekli, že přišli můj podnik odkoupit, a já se tedy zeptal, kolik nabízejí.

„Nabízíme ti gratis cestu z města,“ řekli. „A můžeš odjet v jednom kuse.“ Každý by to asi za šlechetnou nabídku nepovažoval, ale šlechetnost, jak by řekl Morland, je věc relativní. Každopádně já jsem to přijal. Netvrdím samosebou, že v tom měl Rifaj prsty osobně, poněvadž ten o mé existenci nejspíš ani nevěděl. Mohlo k tomu ale dojít jen proto, že dal své požehnání tomu, co by se dalo nazvat politikou tolerované surovosti vůči konkurenci. A nemohl jsem se ubránit otázce, co by člověk, který neváhá zničit drobného obchodního konkurenta, udělal tomu, kdo by mu vyfouknul dítě. O dítěti se psalo na konci článku. Tohle tam stálo:

… Rifaj, jenž je syrského původu, zůstal bezdětným až do svého třetího manželství s půvabnou Dinou Arifovou, osmnáctiletou dcerou libanonského bankéře Sulejmana Arifa, která při porodu prvního dítěte, syna Selima, zemřela. Jak Rifaj sdělil svým přátelům, ženit se už napříště nehodlá, takže jednoho dne se malý Selim pravděpodobně stane dědicem otcova obchodního impéria v hodnotě jednoho sta miliónů dolarů.

Otec a syn žijí v přepychovém orientálním paláci v Bejrútu. ale několik měsíců každého roku tráví Rifaj pravidelně v Římě, kde vlastní luxusní vilu na historické Via Appia. Někdejší playboy, ještě před deseti lety rozhazující milióny, vede dnes tichý život vdovce, zcela zaměstnaného obchodními zájmy a oddaného svému jedinému dítěti. Malý Selim, střežený dnem i nocí jednotkou ostřílených tělesných strážců, doprovází svého otce na všech jeho cestách světem…

„Nechci ti mařit plány, Morlande,“ řekl jsem, „ale je tady taková drobná zmínka o tělesnejch strážcích. Dnem i nocí v permanenci, stojí tady. Dnem i nocí, Morlande,“

„Už si to dočet?“ Vzal mi časopis z ruky a podal ho Paule.

„Tak co?“

„Trpělivost, Harry, trpělivost.“ Podíval se na hodinky a pak se na mě usmál tím vševědoucím, tátovským úsměvem. Cítil jsem, jak se mi žaludek zadrhuje na uzel.

Paula časopis odložila, aniž na něj jenom pohlédla.

„Vy si to nepřečtete?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny a začala si pižlat nehty.

Rychle jsem zamrkal, abych setřel z očí ty černé mžitky, ale moc to nepomohlo, a tak jsem odešel do koupelny a strčil hlavu pod studenou vodu. Když jsem se zchladil, vrátil jsem se zpátky a řekl: „Morlande, mně se to nelíbí. Já bych Yusufu Rifajovi neštípnul ani noviny z minulýho týdne. A unýst mu to jeho škvrně –“ Zavrtěl jsem hlavou, jako by to bylo něco neuvěřitelného. Ale nebylo. Znal jsem přece Morlanda.

Zamnul si ruce. „Co takhle kafe?“ řekl živě.

„Tady se na pokoji neobsluhuje,“ řekla Paula. „Skočím pro to dolů.“ Usmála se na něho, jak odcházela. Možná ho má ráda, napadlo mne. Bylo to k nevíře. Celý ten podnik mi najednou naháněl husí kůži.

Jakmile byla za dveřmi, otočil jsem se k Morlandovi: „Tak to by stačilo.“

„Co tím myslíš, Harry?“ zeptal se s úsměvem.

„Přestaň už s tím ‚Harrym‘, sakra,“ řekl jsem nasupeně.

„Netušil jsem, že s tím únosem jenom vtipkuješ. No, zasmáli jsme se k popukání. Ale všechno má svůj konec. Já se klidím.“

„Nepospíchej tolik,“ řekl, „Neseznámil ses ještě s Hermannem.“

Vzápětí se ozvalo strašlivé zabušení na dveře a divý řev hlubokého hlasu: „Můžu dovnitř, jo?“

„Pojď dál, Hermanne,“ řekl Morland.

Hermann vstoupil a pokoj se náhle zmenšil. Byl to jeden z největších skopčáků, jaké jsem kdy viděl, takových sto devadesát výšky, metr šířky, plochá čtverhranná hlava, ta správná skopčácká palice, bleděmodré oči a trávník sněhobílých vlasů, trčících vzhůru jako prasečí štětiny. Pleť měl do hněda opálenou a kolem očí vrásky, jeho věk bylo těžko odhadnout, ale řekl bych, že měl blíž k padesátce než ke čtyřicítce. Měl na sobě bleděmodrý oblek praskající ve švech a boule v jeho pravém podpaží určitě nebyla schumlaným zimním trikem. Vypadal na pořádně drsnou náturu.

„Hermanne, tohle je Harry,“ řekl Morland. „Harry, Hermann.“

Potřásli jsme si rukama a ta moje se mi vrátila v poněkud pozměněném tvaru.

„Jsem rád, že tě poznávám, Harry,“ zaburácel. Vyplivoval slova jako hřebíky, ale vycenil všechny zuby, abych viděl, že to myslí upřímně.

Na okamžik jsem ztuhnul, ale pak mi svitlo. Tak tohle je šéf, řekl jsem si. Tenhle práská bičem, a ne Morland.

Nejdřív se mi ulevilo, ale když jsem to začal rozebírat, přestalo se mí to dočista líbit. S Morlandem bych si poradil, ale Hermann byl něco jiného.

„Už jsem se na tebe těšil, Hermanne,“ řekl jsem vřele.

„Morland už něco nakous, ale nemůžu se dočkat, až to uslyším celý.“

Hermann přikývl. „Brzo se to dovíš,“ řekl a usedl na postel vedle mne, zanaříkala, ale vydržela to. „Jonathan ti všecko poví, až to uzná za vhodný.“

Jonathan?

„Jakej zase Jonathan, krucinál?“ vybuchl jsem. Náš člunek začínal být přecpaný.

Morland zakašlal a Hermann zíral značně zpitoměle.

„Jonathan,“ řekl a ukázal na Morlanda.

„Nikdy jsi mi neřek, že se jmenuješ Jonathan,“ řekl jsem chladně.

Morland pokrčil rameny a uculil se.

Jonathan! Znáte toho chlapa deset let a najednou zjistíte, že se jmenuje Jonathan.

„Dobrá, Jonathane,“ řekl jsem. „Tak šéfem jsi ty.“ Zapadl jsem znovu do koupelny, abych si to promyslel. Pořád mi nešlo na rozum, že takový drsňák jako Hermann si nechá od Morlanda poroučet. Nedávalo mi to smysl. Pohlédl jsem na sebe do zrcadla a řekl jsem si: „Tohle začíná smrdět, Harry“.

Potom jsem si znovu spláchnul hlavu ve studené vodě a vrátil se do pokoje. Hermann pozoroval Morlanda, jak si něco zapisuje do malého černého notýsku. Vyzařovalo z něho napětí a ostražitost. Bylo vidět, že je ochoten štěkat, zpívat, stát na hlavě, nebo se překulit na záda a dělat mrtvolku. Stačilo jen Morlandovo slovo. Vyděsilo mě to.

Pak se otevřely dveře a vstoupila Paula s tácem plným šálků kávy. „Ahoj, Hermanne,“ povídá hezkým jemným hláskem, zcela nepodobným tomu hadímu syčení, co měla pro mne.

Hermann vstane a pomůže jí s tácem a ona mu za to: „Děkuju, Hermanne.“ Potom Morland zdvihne oči a usměje se na ni, ona se na něho usměje zpátky, a já jen zírám, jak je jeden na druhého jako milius. S výjimkou mé maličkosti.

„Tak že bysme začali, ne?“ zavrčel jsem.

Morland prudce sklapl svůj notýsek a pronesl strohým úředním hlasem: „Únos bude proveden přibližně za měsíc, to jest –“

„Za měsíc –“ spustil jsem, ale Paula mě zarazila.

„Nemůžete ho nechat domluvit?“ a zchladila mě ledovým pohledem.

„– to jest,“ pokračoval Morland, „v posledním červnovým týdnu. Ten měsíční odklad je nutnej“, pohlédl na mne, „z důvodů jistejch příprav, který nám ještě zbývá vykonat.

O jaký přípravy jde, to se brzy dozvíte.“

„Proč ne hned?“ zeptal jsem se.

„Rád beru věci jednu po druhé.“

„Já zas ne,“ řekl jsem. „A mimoto –“

„TEĎ NE!“ Prásklo to jak slupka z dvojhlavňové brokovnice. A přišlo to od Hermanna, sedícího po mém boku. Jeho krk dostal nepříjemně rudý odstín, funěl jako starý mrož a pěsti měl jako pytle. S brutální silou se ovšem argumentovat nedá, leda byste s sebou měli ještě většího řízka, a tak jsem jen pokrčil rameny a sklapnul.

„Začnem zítra,“ řek! Morland. „Ty, Harry, odvezeš Paulu a mě na venkov. Budem si muset najmout vůz. Můžem to spolu udělat ještě dneska navečer. Paulo, ty by ses měla večer podívat do bytu a zkontrolovat, jestli je všechno v pořádku. A mezi sousedy rozhlas, že se už stěhujeme, na tomhle si dej obzvlášť záležet. Znáš to, nový hnízdečko a podobný řečičky. Ty, Hermanne, zůstaneš na svým postu a oči budeš držet otevřený. Chci mít okamžitě zprávy o všech změnách proti normálu.“

„ Ja, Jonathan,“ řekl Hermann a já si všiml, že se jen třese, aby mohl ještě srazit kufry a vystřihnout ten jejich starý pozdrav.

„Můžu se na něco zeptat?“ řekl jsem sladce. Chtěl jsem se vlastně zeptat na celou spoustu věcí, vůz? byt? cesta na venkov?, ale držel jsem se na uzdě.

„Jistěže, Harry.“

„Co je to ten Hermannův post?“

Morland se usmál. Byl tak potěšen sám sebou, že jste bezmála slyšeli potlesk. „Hermann,“ řekl, „je velitel osobní stráže Yusufa Rifaje.“

Hvízdnul jsem. Neubránil jsem se tomu.

„Tak co, co tomu říkáš teď, Harry?“

Pohlédl jsem na Hermanna. Zářil pýchou jako sluníčko.

Byl to bezpochyby velký okamžik jeho života.

„Co ty na to, Harry?“

Všichni se dívali na mě, Morland, to děvče, Hermann, a já najednou pochopil, že si přece jen nejsou tak jisti sami sebou. Vzpomněl jsem si na Morlandova slova o důležité roli každého z nás. Bylo mi teď jasné, že kdybych tu svoji nesehrál, celá nafouklá bublina by splaskla. Morland mě možná držel v šachu přes můj kšeft s biletama, ale začínal jsem tušit, že jestli si počkám, přijde chvíle, kdy mu to splatím i s úrokama. Byla to nejkrásnější myšlenka, jaká mě za celý den napadla.

„Morlande,“ řekl jsem, „klobouk dolů. Klobouk dolů, fakt.“

„Harry, čekal jsem deset let, až tohle řekneš.“

Jen aby ses nám tu nerozplakal, pomyslel jsem si, a pak jsem si všiml, že se ta buchta na mě nějak šklíbí, a rychle jsem dodal: „Ujednáno,“ a vytáhl jsem naráz svoji kávu, studenou jak psí čumák.

Morland se nepřestával zubit a nakrucovat, až jsem začal litovat, že jsem mu dal svůj obdiv najevo. Chvála stoupá Morlandovi do hlavy. Nahlédl ještě do svého notýsku, rázně ho sklapnul a řekl: „To je pro dnešek všechno.“

Začal jsem se zdvihat, ale zakašlal, že ještě neskončil.

„Chci vám jenom říct,“ začal jakoby v rozpacích, což je u Morlanda prakticky nemožné, „chci vám jenom říct, že mám radost, že můžu pracovat s váma třema. Považuju dokonce za velký štěstí, že mám za partnery právě vás.“

Už jsem chtěl říct: „Jednou ti to připomenu,“ když jsem si všiml, že se Hermann tlemí jako gorila a jen taktak že nevybuchne potlačovaným blahem, a rozmyslel jsem si to.

Paula se taky usmívala.

„Nic jinýho už nemám,“, v očích se mu podivně zalesklo, „snad jen to, že zítra se k naší malé skupince připojí ještě jeden kamarád.“

Ještě jeden? Rázem mě napadlo, že je to další překvápko, vytažené z klobouku pro moje osobní potěšení. Pak jsem si všiml Pauliny zmatené tváře a zašilhal jsem po Hermannovi.

Nebylo nejmenších pochyb. Málem to s ním třísklo o zem.

Morland nás jednoho po druhém přejel očima a bylo jasné, že se nemůže dočkat, až se někdo zeptá: „Kdo?“

„Kdo?“ zeptal jsem se.

„To je překvapení,“ odtušil a uchichtl se.

„No, já mám pro tebe taky jedno,“ ucedil jsem. „Šel jsem do toho na čtvrtinu. Jeden, dva, tři, čtyři, Morlande. Do pěti nepočítám.“ Druzí dva tím vypadali mírné otřeseni, jako by jim něco tak mrzkého jako peníze ani nepřišlo na mysl.

Morlandův škleb se nezměnil ani o chlup. „Ach, pochybuju, že by Alberto za svý služby žádal odměnu.“

Alberto?

„To je vtip?“ zeptal se Hermann s oživlou nadějí.

„Ano, tak trochu.“

Hermannova úleva byla nezměrná. Rozzářil se, plácnul se do stehna, až to zadunělo, a řekl: „To je ale dobrý.“ Potom plácnul do stehna mne. Stehenní kost se mi prohnula jako rákoska a už tak zůstala. „No ne?“

Neodpověděl jsem, nebyl jsem schopen slova, fakticky.

Paula se zachichotala. Bylo vidět, že pro ni tenhle den stojí za to.

Potom jsme odešli. Morland, Hermann a já. Paula ještě řekla: „Sbohem, Jonathane, sbohem, Hermanne,“ a na mě jí zbyl jen ohrnutý pysk. Hala byla prázdná a Morland řekl Hermannovi, aby vypadl první. Skopčák se na mě zakřenil a popadl mě za ruku.

„Harry, budem přátelové. Co bylo, bylo, ja? “

Vypadal s těma dětsky modrýma očima a svraštělým čelem tak upřímně, že jsem řekl: „To víš, že jo, Hermanne, to víš, že jo.“ Mimoto mi lámal ruku.

Hleděli jsme za ním, jak rázuje směrem ke Korzu a odhazuje Taliány napravo nalevo.

„Co znamenalo to bylo-bylo?“ zeptal jsem se.

„Hermann je strašně citlivej na všechno kolem války.“

„Jaký války?“ zeptal jsem se, ale Morland jenom pokrčil rameny. „Kdes k němu vůbec přišel?“

„V tom marockým vězení.“

„Heleďse,“ řekl jsem, „o tom Tangeru bys už –“

„Zapomeň laskavě na to, Harry. Jak říká Hermann, co bylo, bylo.“

Což je velice ušlechtilé, pomyslel jsem si, zvlášť od chlapa, který mi už třikrát zpackal život a teď dělá co může, aby se mu to povedlo počtvrté.

kapitola pátá

Večer jsme si s Morlandem vyšli na Piazza Navona.

Morland oznámil, že si chce půl hodinky posedět v Tre Scalini a „zkomponovat si myšlenky“. Docela se mi to hodilo, poněvadž jsem tam mohl potkat Bruna. V Tre Scalini samosebou ne, Bruno své postavení v buržoazní společnosti dočasně opustil, ale mohl by se objevit na náměstí ve své carrozze. Pro muže, který svého času stál za recepčním pultem v Excelsioru, bylo jistě pokořením jezdit s koňmi bryčkou, ale Bruno si nikdy nestěžoval. Ještě před několika lety se mu dařilo skvěle a v biletové branži byl považován za štiku v rybníce. Pak mu najednou z nevysvětlitelných

důvodů

ruplo

v bedně

a přišel

o zaměstnání i reputaci. Bylo to nejspíš z toho věčného stání za recepčním pultem, kde mu procházely rukama stovky a tisíce biletů. Něco jako když postavíte notoráka za bar.

Jednoho dne se zčistajasna sebral a vypochodoval z hotelu s celým balíkem pasů. Byla to hloupost, já vím, ale dá se to pochopit. S tímhle kapitálem mohl držet svůj kšeft ve flóru až do smrti. Dopadlo to tak, že dostal tři roky. Má ovšem třídu, a když ho pustili, chtěl začít nanovo. A najednou zjistil, že ho lidi z branže odepsali. To prostě nejde, aby světem pobíhali maníci s balíkem pasů. Jednak to přitahuje pozornost státních zaměstnanců a za druhé to sráží hodnotu zboží, které je a mělo by zůstat vzácným. Sdílel jsem sice obecný názor, ale bylo mi Bruna líto, když se musel snížit k starému řemeslu svého táty, jmenovitě ke kočírování carrozzy. Vyhledával jsem ho při každé své návštěvě Říma a klábosili jsme o starých časech a o tom, co je nového v biletové branži. Byl mi za to vděčný a vždycky říkával: „Harry, jestli mi ještě někdy přijde pod ruku ňákej bilet, máš na něj předkupní právo.“ Z čehož vidíte, že trocha laskavosti nepadne nikdy vedle.

Toho večera se neukázal a tak jsem seděl v tom chladném jarním vzduchu s Morlandem, okukoval buchty, korzující kolem, a toužil po Iloně. S ženskýma je potíž v tom, že si na ně zvyknete, a zvyk se nedá zlámat přes koleno. Jestli mě mohlo něco rychle vyléčit, tak jedině ta nová holčička, Paula. Uvažoval jsem, kde k ní Morland přišel. Jak jsem tak seděl, usrkával druhé campari a pozoroval fontány, buchty a cvrkot vůbec, začal jsem si namlouvat, že svět přece jen není tak černý, jak vypadá. Pořád jsem ještě měl svůj zavedený podnik s biletama, tentokrát mi do něj Morland kupodivu pařáty nezaťal, a pokud šlo o ten únos, no, z toho se už nějak vykroutím. Rozhodně jsem se nemínil pouštět do takové pitomosti, jako byl pokus o únos Rifaje synátora.

Tohle byla vyloženě Morlandova chiméra. Ale na druhou stranu mi to nabízelo jisté možnosti. Když se Morland nerozpakoval mávat mi před nosem fízlama, neviděl jsem, proč bych mu jeho pozornost nemohl oplatit. Ale zatím ještě ne, až později, až to bude stát za to. Dostal jsem se do tak dobré nálady, že jsem se nabídl zaplatit Morlandovi večeři.

Samosebou že neodmítl.

Morland patří k lidem, kteří na jídlo často zapomínají.

Nejí třeba celý den, a kdyby ho na to někdo neupozornil, sám by si to neuvědomil. Takže pozvat ho na oběd nebo na večeři je vlastně druh sociální péče. Má to ovšem svoje stinné stránky, z nichž tou nejstinnější je ta, že se musíte dívat, jak jí. Chová se u stolu jako prase. Maje to na paměti, počkal jsem, až svoje spaghetti alle vongole bezpečně nacpe do sebe, a teprve potom jsem z něho začal tahat rozumy.

Chtěl jsem se o jeho plánu dozvědět víc. Ne že by měl šance na úspěch, ale právě proto, že žádné neměl, chtěl jsem ho uchovat potomstvu. Většina Morlandových plánů se vyznačuje jakousi šíleneckou dokonalostí, což z nich dělá pravé sběratelské skvosty, takové ty rarity, co byste si nejradši pověsili doma na zeď a po večeři ukazovali návštěvám. Rozhodl jsem se začít od toho Alberta. Morland sice řekl, že je to vtip, ale moc jistý jsem si tím nebyl.

„No tak, Morlande,“ řekl jsem s úsměvem naznačujícím, že to zůstane mezi námi, „jak je to s tím Albertem?“

Div že se těmi špagetami nezadusil a trvalo hezky dlouho, než zase promluvil. „Promiň, Harry, ale přišlo mi to strašně k smíchu.“

„Ale ne?“ řekl jsem.

„Zejtra se s ním seznámíš, slíbil jsem to přece.“

„Tak mi o něm aspoň něco řekni.“

Morland vrtěl hlavou a nepřestával se na mě křenit. „Je to moje malý překvápko, Harry. Nechci tě o něj zkrátit.“ Už měl zase ten svůj namyšlené samolibý výraz. Jako kocour nad miskou smetany, až na to, že tenhle kocour měl vousy samou mušlovou omáčku.

„Tak to mi radši kazíš večeři. Heleďse, buď mi ten fór vyklop, nebo se aspoň přestaň šklebit.“

„Nezlob se, ale jak na to pomyslím, dal bych si nejradši pusu. Tak je to perfektní.“

„Trochu mě mrzí, že mi pořád nevěříš. Jinak bys mi to řek.“

„Ale běž, Harry, tohle si nesmíš myslet, prosím tě.“ Je to divné, ale někdy mě napadá, že se pod tím vším skrývá ještě nějaký jiný Morland, kterého vůbec neznám. Dokáže být tvrdý a nepříjemný až do aleluja, ani heverem byste s ním nehnuli, a pak najednou změkne tak, že ho musíte prakticky seškrabovat z chodníku. Nevím, co to s ním je, ale každopádně mi tím už připravil několik horkých chvilek.

„Morlande,“ říkával jsem mu, jaksepatří chladně a sarkasticky, „buď seš slušňák nebo zloch. Ale oboje bejt nemůžeš.“ Bral to vždycky jako urážku a odpovídal, že člověk nesmí nikdy klesnout pod „určité morální minimum“, jak to nazýval. „Proč?“ namítal jsem, a když na to neměl odpověď, říkal jsem: „Morlande, v kruzích, ve kterejch se pohybujem, je morální minimum něco jako zkaženej dech.

Je to antisociální. A víš, kam to vede, víš to, Morlande?

K těm

nejhorším

a nejnečekanějším

následkům,

k dalekosáhlým následkům.“ No, tohle s ním dokázalo zamávat. Napadlo mě, jestli bych ho tím neměl trochu popíchnout, zeptat se třeba, jak má morální minimum blízko k únosu malého dítěte, ale pak jsem si řekl, že to radši vezmu od lesa.

„Kdes přišel k tý kristýnce?“ zeptal jsem se.

„V Bejrútu… tanečnice.“ Měl hubu plnou bocconcini, což bylo to, co si objednal po špagetách.

„A co přiměje tanečnici, aby se zapletla do podobnýho podniku?“

„Prachy,“ řekl Morland, když si olízal prsty.

„Pro holku, jako je Paula, existujou lehčí způsoby, jak vydělat prachy.“

„K týhle sortě Paula nepatří.“

„Ježkovy voči, Morlande! K týhle sortě patřej všechny a tanečnice z Bejrútu obzvlášť.“

Morland zrudnul. Otázky sexu ho uvádějí do rozpaků.

„Nevím, kolik si může takové děvče vydělat způsobem, na který narážíš, ale počítám, že šedesát tisíc dolarů sotva.“

Šedesát tisíc dolarů. Zapomněl jsem.

„To je pořádnej balík,“ uznal jsem. „Ale proč nechceš víc?“

„Víc?“

„Za Rifajovo dítě? Čtvrt miliónu přece nic není. Tatíček by moh zaplatit desetkrát tolik a ani by necek.“

Morland si povzdechl, jako by musel pořád omílat jedno a totéž nějakému blbečkovi. „Harry, mohli bychom chtít milión, dva, tři nebo taky padesát. My ale budem chtít dvě stě padesát tisíc, protože to je přesně ta pravá cena.

Kdybychom chtěli míň, budem obyčejný kubisrálkové, a kdyby víc, postaví se Rifaj na zadní. Nejde přece o to, jestli si toho svýho kluka cení na míň nebo na víc než čtvrt miliónu. Jde o to, že v týhle situaci je čtvrt miliónu ta pravá cena. Přesně ta pravá. Došlo?“

„Ne,“ řekl jsem, „ale to nevadí.“ Díval jsem se, jak vytírá omáčku kouskem chleba. Vypadá asi tak vyhládle proto, že bude doopravdy vyhládlý. „A co Hermann?“ zeptal jsem se.

„… sem ti řek… narazil jsem na něj v Maroku.“

„Jak to, že Rifaj zaměstnává kriminálníka?“

„No, Hermann vlastně žádnej zločinec není –“ zachoval jsem nepohnutý obličej, „ani by se do kriminálu nedostal, kdyby nepracoval pro Rifaje. Ale Rifaj si zavařil malér s marockou policií, že přejel nějakýho chodce. A Hermann to šel za něj odsedět. Šest měsíců.“

„A teď se chce pomstít?“

„Tak nějak.“ Morland sáhl po párátku a já se odvrátil.

„Připadalo mu to nejdřív docela normální a přirozený. Sluha vždycky pyká za chyby svýho pána. Silně feudální a teutonskej postoj. Když jsem mu to ale vysvětlil, začal všechno vidět jinak.“

„Jaks ho do toho uvrtal?“ řekl jsem. „No tak, povídej.“

„Do ničeho jsem ho neuvrtal,“ vybuchl podrážděně Morland. „V prostejch filosofickejch termínech jsem mu vyložil, že vlastně naletěl. Řek jsem mu, že mezi lidma existujou jistý společenský dohody, ať už psaný nebo nepsaný. Dohody mezi sobě rovnejma, mezi pány a služebníky, mezi vládou a ovládanejma. Když jedna strana takovouhle dohodu poruší, druhá pak může svobodně jednat ve svým vlastním zájmu. Tohle je uznaný historický proces, vysvětlil jsem mu. Hermann není žádný lumen, ale nakonec mě pochopil, že je povinovanej sám sobě i společnosti vydobýt z Rifaje jistou formu odškodnění.“

Tak tohle je Morland. Určitě nepopřete, že by to neneslo punc perfektnosti. Jen málo lidí by asi dokázalo vyložit únos jako uznaný historický proces.

„Jak dlouho už na tom pracujete?“

„Šest měsíců. Hermanna pustili dřív a hned zase nastoupil u Rifaje. Když jsem se dostal ven i já, začali jsme to okamžitě plánovat. A brzy se ukázalo, že budeme potřebovat nějaký děvče, aby nám o dítě pečovalo. Proto jsem angažoval Paulu.“

„Na mateřskej typ moc nevypadá,“ poznamenal jsem.

„Ale pořád nechápu, proč ses rozhod zrovna pro únos. Je to přece sprosťáctví.“

Morland chvíli neodpovídal, poněvadž byl plně zaměstnán třetím párátkem. Dloubal se v zubech jako maniak. První dvě byla roztroušena po ubruse asi v pěti stech zpřelámaných kousíčcích. Vyplivl několik dalších třísek a řekl: „Ani ne, když to tak vemeš.“

„Už si to beru,“ řekl jsem.

Vypláchl si důkladně ústa minerálkou, polknul a řekl: „O

dětech se napovídá spousta nesmyslů a o únosech ještě víc.

Ale co je vůbec takový dítě?“, rozpřáhl ruce, jako by jedno leželo před ním na stole, „malej živej organismus, trávící čas jídlem, spánkem, pláčem a občasným vydáváním zvuků a gest, který lehkověrný rodičové považujou za příznaky lidskýho sebeuvědomování. Dítě ale není žádnej člověk, dokud mu nejsou aspoň dva roky. Tohle vím tutově.

Zabejval jsem se tím problémem pěkně dlouho. Takže co vlastně uneseš, Harry, když uneseš malý dítě?“

„Dám se podat,“ řekl jsem.

„Předmět,“ řekl. „Prostě předmět, nic víc. Jistě, je to živý, ale co o tom můžeš říct jinak? Zkrátka, když to celý dva roky neumí nic jinýho než brblat a dělat do plínek, je potom úplně jedno, jestli to provozuje tady nebo támhle.

A nechápu, jak by moh únos takovýmu škvrněti ublížit, naopak, může mu jenom prospět. Třeba ho to popožene ve vývoji. Tolik teda k dítěti, a teď k rodičům.“ Přerušil svůj proslov, aby si objednal čaj s citrónem, a bylo jasné, že tu ještě chvíli posedíme.

„Tedy rodičové,“ pokračoval. „Ano, s těma bejvají problémy. Žádnýmu rodiči se asi nelíbí, že by mu měl někdo štípnout dítě, i kdyby se o něj staral sebelíp. A říkám ti na rovinu, Harry, že kdyby byla Selimova matka naživu, ani ve snu by mě nenapadlo ho unášet. Člověk nesmí nikdy klesnout pod jistý morální minimum –“

„Ano, ano, vzpomínám si,“ zarazil jsem ho. Nechat ho zabrousit do řečí o morálce, proseděli bychom tam celý večer.

„Opravdu?“ zatvářil se překvapeně. „No, a v tom to právě vězí. Jedinej, komu Selimův únos může ublížit, bude jeho otec, a přiznejme si, Harry, že ani ty ani já pro pana Yusufa Rifaje slzy ronit nebudeme.“

Posedla mě zvědavost. „To ho tak nenávidíš?“ zeptal jsem se.

„Jak tomu rozumím, financuje bordely,“ pronesl upjatě Monland. „A tohle já považuju za nejnižší formu lidský působnosti.“ Náhle se na mne ostře zahleděl. „Doufám, Harry, že ty ses nikdy k něčemu takovýmu nesnížil.“

„Cože? Já?“

„Pořád mi vrtaj hlavou ty Samarkandský cesty. Proč vlastně ty varietní umělkyně cestovaly do Bejrútu? A proč jim trvalo tak dlouho, než se tam dostaly?“

„Jely do Bejrútu, aby tam pracovaly jako varietní umělkyně,“ řekl jsem. „A proč by měly pospíchat?“

Že se nestyděl. Hrozit na mě prstíčkem. Bylo jasné, že ho musím usadit.

„Co máš vlastně proti domům lásky?“

Morland se začervenal. „Nelíbí se mi prostě, když někdo zláká mladý děvčata, zavře je do těch domů a nutí je, aby…

aby –“ Nedokázal to dokončit, a tak jsem řekl: „No, Morlande, ‚nutí je‘, to docela stačí.“

Uhnul očima, rudý jako řepa.

„Jestli jsem ti tedy dobře rozuměl, chcem to Rifajovo skvrně unýst proto, že jde o uznanej historickej proces a protože jeho táta je starej kuplíř. Morlande, tentokrát ses teda vyznamenal.“

Neřekl ani slovo; až se zdálo, že jsem toho starého cintu konečně usadil. Dokonce jsem trochu znervózněl, jestli jsem náhodou nezašel moc daleko. Zíral na mne šílenýma očima potrhlého mnicha, a když nasadí tenhle pohled, může se stát cokoli. Abych to trochu zažehlil, rychle jsem řekl: „Kdy ses vlastně rozhodnul zatáhnout do toho mne?“

„Hned na začátku, Harry,“ odpověděl tiše. „Počítám s tebou od samýho začátku.“ Jeho vyčítavé oči na mně visely už tak dlouho, že jsem se začínal potit.

„Ale proč zrovna já? Tak odpověz.“

„Předně proto, že si to zasluhuješ.“

„Tak moment,“ řekl jsem. „Co se Tangeru týče –“

„Jakýho Tangeru?“ zeptal se bezelstně.

Seděli jsme a civěli na sebe jako žluvy. Pokrčil jsem rameny. Na nějaké vysvětlování teď rozhodně nebyla vhodná chvíle.

„A za druhý proto –“

„No?“

„Za druhý proto, že si pořád myslím, že máš v sobě něco, co tě předurčuje k velkejm věcem, něco opravdu vzácnýho.

Máš talent, Harry, ale neumíš ho využít. Jen se na sebe podívej. Víš, co dneska seš? Ubohej hrabkař, přisírka, parazit na zasviněným lajntuchu společnosti –“

„Pomalu –“

„– obyčejnej hovňous, Harry, nic než hovňous. Ale já to změním. Dávám ti šanci ozkoušet svý síly v tý nejvyšší hře.

Vybízím tě, abys vsadil dvacet let života proti zbohatnutí.

Zbohatnutí, Harry. A když z toho vyjdeš jako vítěz, budeš vědět, že seš chlap, kterej se může měřit s těma nejlepšíma.“

Bylo mi samozřejmě jasné, že je magor, ale problém byl v tom, co s tím dělat.

„Uklidni se, Morlande,“ řekl jsem, oči měl už málem jako tenisáky, „to chce klid a studený nohy. Napij se trochu čaje.“

Nakonec se mi ho podařilo zpacifikovat, ale ne nadlouho.

Znenadání sáhl přes stůl a popadl mě za ruku.

„Nejdůležitější je věřit, Harry. Musíš v tuhle věc uvěřit.

Musíš věřit ve mě.“ Škemral očima a nepřestával mi tisknout ruku, která byla už takhle pochroumaná od Hermannových projevů přízně. „ Musíš věřit,“ opakoval.

To zrovna, pomyslel jsem si, a snažil jsem se rozpomenout na posledního člověka, kterému jsem uvěřil.

Už jsem se málem vzdal, když jsem si vzpomněl na Ziggyho, ale myšlenka na něj mě zas přivedla ke vzpomínce, jak mi Morland zatrhnul tipec, a znova mě to roztrpčilo.

Morland patrně četl moje myšlenky, neboť si najednou hluboce povzdychl, pustil mi ruku a uvolnil se. „No nic, Harry,“ prohlásil. „Zapomeň na to kázání. Chci z toho vytřískat šedesát tisíc dolarů. Stejně jako Paula a Hermann.

A dostaneme je za každou cenu. Tak si nemysli, že nás podrazíš.“

„Kdo vás chce podrazit?“

„Já jen abys to nezkoušel,“ řekl. Potom se usmál, jako by mu proběhla hlavou nějaká milá vzpomínka, a dodal: „Hermannovi by se to nelíbilo. Ani maličko by se mu to nelíbilo.“

Tohle zabralo.

„Co s tím Hermannem vlastně máš?“ zeptal jsem se.

„Jonathane sem, Jonathane tam… Chová se, jako kdyby tě našel pod vánočním stromečkem.“

Morland pokrčil rameny. „Hermann potřebuje někoho, ke komu by moh vzhlížet. Znáš přece tyhle germánský duše.“

„Jistě,“ řekl jsem, „a znám taky tu tvoji. Potřebuješ někoho, kdo by ti škrtal sirkou, kdo by ti na potkání vystřihnul opereťácký pozdravení. Já ti řeknu, co ty seš zač, Morlande. Egomaniak, obyčejnej egomaniak.“ To víte, že jsem na ten canc o zasviněným lajntuchu nezapomněl.

Morland se opovržlivě ušklíbl. „Moje ego nech na pokoji, Harry Brightone,“ řekl. „Hleď si radši svý práce. A kdyby tě snad napadlo nás podrazit, tak nezapomeň, že Hermann patří mně. Mysli na to, Harry Brightone.“

Myslel jsem. Nebylo to zrovna nejhezčí pomyšlení na dobrou noc.

kapitola šestá

Na druhý den ráno jsme vyrazili na venkov. Byl z toho výlet, na jaký se jen tak nezapomíná. Asi tak po sto metrech jsem přinutil Morlanda, aby zastavil a pustil mě k volantu.

„Co se ti nelíbí?“ řekl.

„Jestli to nevíš,“ řekl jsem, „tak právě to.“

Vycouval jsem z jednosměrky, nedbaje přívalu kleteb a zaťatých pěstí dvou rozdivočelých ježibab, které Morland jízdou v protisměru odepsal z tohoto světa, a vyrval jsem mu z rukou mapu.

„Řekni mi akorát, kam jedem. O to druhý se už postarám sám.“

„Tivoli,“ řekl s pohledem do okna, nasupený jako zpohlavkovaný frocek.

Bylo mi to jedno. Beztak jsme spolu nemluvili. Přesně od chvíle, kdy jsem v jeho plánu odhalil nejnovější podraz.

Začalo to vlastně navečer, když jsme si šli pronajmout auto, ale protože jsem od přírody bezelstný člověk, hned jsem na to nepřišel. Zeptal se mě, jestli bych na vůz nesložil zálohu, prý u sebe náhodou nemá peníze. Řekl jsem samosebou „ne“

a bez dalšího přemýšlení jsem vyklopil dvacet tisíc lir. Když mi ale ráno u snídaně řekl: „Mimochodem, Harry, vem s sebou nějaký prachy,“ uvědomil jsem si, že už na mně zase zkouší ty svoje fígle. Následující diskuse byla, jak se říká, nechutná, stručná a neurvalá. Uzavřelo ji Morlandovo zavrčení: „Řekni mi jen jedno, Harry. Táhneš s náma nebo ne?“

„Řek jsem ti už několikrát, že jo.“

„Tak musíš přispět na výdaje. Chodilo to tak mezi náma vždycky. Každej rovným dílem. Víš to dobře.“

„Vím dobře, jak to mezi náma chodilo,“ řekl jsem.

Rozhodl se moji poznámku přeslechnout. „Podívej se, na tohle,“ řekl a zamával mi před nosem kusem papíru.

Byl to jakýsi bilanční arch, sestavený Morlandem.

Záloha na byt

60 000 lir

Nájemné na dva měsíce předem

120 000 lir

Dětský kočárek

25 000 lir

Dětská židlička

10 000 lir

Dětské prádlo

15 000 lir

Tři tucty plenek

10 000 lir

Jídlo pro dítě

5 000 lir

Hračky, atd.

10 000 lir

255 000 lir

„Hračky a tak dále,“ řekl jsem. „HRAČKY A TAK

DÁLE.“

„Paula řekla, že to musí být, a v těchhle věcech rozhoduje ona.“

„Tak ať si to taky koupí.“

„Paula už svým dílem přispěla. Hermann taky. Jedině ty se cukáš.“

„A co ten byt? Proč v něm nebydlíme, když za něj platíme?“

„Můžeš se do něj nastěhovat třeba dneska večer,“ řekl a uchichtl se.

„Co je na tom k smíchu?“

„Uvidíš.“

K jeho velkému štěstí přišla v tu chvíli na snídani Paula.

„No, no,“ řekla, nikomu z nás jmenovitě, „dneska nějak nejsme ve svý kůži, co?“

Cinquecento není nejvhodnější místo pro tři lidi, kteří si nemají co říct. Cinquecento není vlastně vůbec pro tři lidi.

Morland seděl vpředu vedle mne, takže jemu se to jelo, ale Paula měla co dělat, aby se vůbec dozadu vmáčkla. Nakonec se usadila napříč, s nohama skrčenýma na sedadle. Nevadilo mi to. Aspoň jsem se měl tu a tam na co podívat. Pokaždé když jsem mrknul přes rameno, stahovala si sukni dolů. Moc platné to nebylo.

Když jsme urazili podél Tiburtiny od oka dobrých pět set kilometrů, vypálil jsem otázku: „Co vlastně budem dělat v Tivoli?“

„Jedeme na jistý statek nedaleko města,“ řekl Morland, velice chladně a velice zdvořile.

Umím být taky zdvořilý. „A co na tom statku?“

„Něco si tam vyzvedneme.“

„Kam to dáme?“ Rozhlédl jsem se, jako že narážím na náš stísněný prostor, a podařilo se mi urvat další pohled na Pauliny dvojky.

„Moc místa to nezabere.“

„Ach tak,“ řekl jsem. To zdvořilé tajtrdlíkování mě vyčerpávalo.

„Tudy,“ ukázal najednou. „Po tý špinavý cestě doleva.“

Na kopci několik mil před námi bylo vidět Tivoli. Cesta, na niž jsme odbočili, se táhla pod svahy kopců mezi olivami a poli rajských jablíček k dřevěným vratům ve vysoké kamenné zdi. Vrata byla na závoru zajištěnou řetězem a visacím zámkem. Za nimi se táhl pás bláta, slámy a tlející zeleniny, kde se rylo několik prasat, a za tím vším stál statek, natřený tou rezivou červenou barvou, co mají Taliáni v mimořádné oblibě.

„Doufám, že tam nepůjdeme,“ poznamenal jsem. „Tyhle semišky mám fungl nový ze Ženevy.“

Morland vylezl z vozu a došel k vratům. Na vteřinku jsem si myslel, že je chce přelézt, což by byla pěkná pitomost, i když vzhledem k těm železným bodcům nahoře to mohlo být zajímavé. Prohlédl si ale jenom zámek. A potom z plných plic zařval: „Tony… Tony!“ Hrobové ticho.

Okenice na všech oknech byly zavřené. Dům nejevil známek života. Paula také vylezla a začala trhat nějaké červené kytky při cestě. Neušlo mi, že je docela pěkný jarní den.

„Tony,“ zařval znovu Morland. Jedno z prasat zdvihlo hlavu.

„Máme pech, Morlande. Ale nevadí, můžem se aspoň do Tivoli podívat na fontány.“

Už se obracel, když se dveře domu otevřely a vyšla z nich ženská. Poznal jsem to podle toho, že na sobě měla ženské šaty. Dlouhými těžkými kroky rázovala přes dvůr. Dokonce i ta prasata znervózněla. Měla černé gumové holínky po kolena, potrhané černé šaty a pod bradou uvázaný černý kapesník. Když se přiblížila k vratům, uviděl jsem, že má i černý knír. Rád bych zde kategoricky prohlásil, že to byla nejubožeji vyhlížející taliánská mamma, na jakou kdy padlo moje oko, ale nejsem si tím docela jist. Na tomhle poli panuje strašná konkurence. Houpala v ruce něčím, co se podobalo dřevěnému kyji.

Morland neustoupil ani o píď, to se mu musí nechat, a když došla k vratům, spustil na ni italsky. Morland zná kupodivu spoustu cizích řečí. Nasává je jako houba, stejně jako všechny ostatní vědomosti, aniž potřebuje užívat mozku, což konečně není žádná škoda. Nemůžu říct, že bych slynul tímhle darem, i když spoustě věcí taky rozumím. Ale spíš intuitivně. Rozhovor mezi Morlandem a černou ženskou probíhal zhruba takhle:

Morland: Rád bych mluvil s Tonym.

Ženská: S Tonym?

Morland: S vaším synem.

Ženská: S jakým synem?

Morland: S vaším synem Tonym.

Ženská: Mám vás praštit přes hlavu?

Morland: Madam, jsem přítel vašeho syna Tonyho. Byl jsem tady před čtrnácti dny. Nepamatujete se na mě?

Ženská: Možná. Co jsou zač ty vaši kumpáni?

Morland: Přijeli jsme všichni za Tonym. Čeká nás.

Ženská: Jestli lžete, rozpoltím vám lebku.

Zašla zpátky do domu. Morland se potil. Mně taky nebylo nejlíp a litoval jsem, že jsme s sebou nevzali Hermanna, i když proti obrmammě bych na toho skopčáka nevsadil ani findu. Po několika minutách zase vyšla.

Usmívala se. Nemůžu říct, že by jí to přidalo na kráse.

„Tony povídá, abyste šli dál,“ zavolala na nás italsky a potom ze sebe vychrlila sáhodlouhou řeč, z níž jsem pochytil jen něco o tom, že si Tony nechce zmáčet nohy.

Když uviděla, že startuji vůz, vykřikla něco na Morlanda a ten přišel k mému oknu.

„Říká, že auto by v tom blátě uvízlo. Musíme to přejít.“

Sundal jsem si semišky, ponožky jsem nacpal do kapes a začal jsem si vyhrnovat nohavice. Pak jsem si všiml, že mě pozoruje Paula a hihňá se. Měla na sobě tu modrou sukni z předchozího dne a lakovky na vysokém kramfleku, z kterých se vůbec neobtěžovala vyzout.

Vysekl jsem jí hlubokou poklonu a sarkasticky jsem se zeptal: „Očekává snad madam, že ji někdo ponese?“

„Přesně tohle madam očekává.“

To vousaté pravidlo má vždycky pravdu, člověk má držet hubu zavřenou.

Po deseti metrech jsem už hekal a supěl, jednak námahou udržet se v tom blátě na nohou, a jednak proto, že Paula není žádná Hepburnka.

„Nejste zrovna nejmenší děvče, který jsem poznal,“

poznamenal jsem.

„Vy taky nejste ten nejsilnější mužskej.“

V půli cesty mi řekla: „Přestaňte mi žmoulat stehno.“

Přísahám vám, že jsem na něco takového nepomyslil.

Chtěl jsem se jen udržet na nohou a nezakopnout o nějaké to urochněné prase. Sotvaže to ale řekla, uvědomil jsem si, že se skoro dotýká svou tváří mojí a ucítil jsem vůni, která nebyla ani zdaleka prasečí.

„Já za to můžu, že mám ruku na vaší noze!“ řekl jsem.

„Máte nosit delší sukně.“

Usmála se. Bylo to poprvé, co se na mě usmála.

„Zapamatuju si to, Harry,“ řekla hebce. Potom vzala jednu z těch červených kytiček, které natrhala u cesty, a strčila mi ji za ucho. Bylo to poprvé, co mi řekla Harry, co mi vůbec nějak řekla.

Morland na nás čekal u dveří statku. Přečvachtal samozřejmě blátem v botách a podle toho taky vypadal.

„Mám radost, že si vy dva konečně začínáte rozumět,“

prohodil. Má zvláštní dar všechno zkazit.

Vešli jsme do kuchyně, která zřejmě zabírala většinu přízemí. Podél, jedné vybílené zdi byla dlouhá cihlová kamna, dřevěný stůl s několika židlemi a řada těžkých železných kastrolů, zavěšených na hřebících ve zdi. Stůl byl celý od mouky a polepený zbytky těsta a já si teprve teď všiml, že to, co mamma držela v ruce, přece jen nebyl kyj, ale váleček na nudle. Domácký ráz nástroje v její ruce mě poněkud upokojil, přestože mamma moc domácky nevypadala, díky těm černým chlupatým pažím a černému kníru.

Dveře se otevřely a vstoupil na první pohled nesympatický skrček. Byl ve sněhobílé košili s límcem na knoflíčky, pod kterým se černal motýlek. Puky na přiléhavých, uhlově černých kalhotách měl ostré jako nože a nohy mu vězely v černých špičatých perkách.

„Tony!“ zajásal Morland a rozpřáhl ruce.

„Hoj,“ řekl prcek. Oči měl jako černé kuličky a jeho temně snědý vyzáblý obličej mi připomněl fretku. Ruce měl bílé, nehty čisté a naleštěné.

Morland nás představil. Tony po mně převalil svoje kuličky, jako kdybych byl vosk, zato Paulu si prohlédl tím známým pohledem odshora dolů a zase zpátky. Luskl na obrmammu prsty. „ Caffe,“ řekl. Staré děvče odklusalo ke kamnům, šťastné jako blecha. Mateřská láska je pozoruhodná věc.

„Sedněte si,“ řekl Tony. Vytáhl Paule židli, posadil se vedle ní a obdařil ji širokým úsměvem a něčím, co vypadalo jako mrknutí. Nezdálo se, že by jí to bylo proti srsti.

„Tak my jsme připravený, Tony, jen to spustit. A co ty?

Máš to?“ Morland se od rozčilení začínal třást.

„Jasně. Ale nejdřív kávu.“ Tony vytáhl tenký černý doutník a zapálil si. Nemohl spustit oči z Pauly, která se rozhlížela kolem tím fascinovaným pohledem, jaký dostanou buchty vždycky, když přijdou někam do kuchyně, ačkoli k téhle sortě zas Paula tak docela nepatřila. Tony se dal těžko zařadit. Očividně Američan, Italoameričan, přesněji, ale pořád jsem nechápal, co dělá na zchátralém statku uprostřed prasat a marastu, s lidskou horou obrmammou jako jedinou svou společnicí. Dobře jsem si ho dovedl představit na Via Veneto; v Dannyho lokále by se vyjímal jako kus nábytku. Ale tady na statku? Nikdy.

„Tony. Prosím tě.“ Morland se choval jako narkoman, který už tři dny nedostal svoji dávku. Vyloženě se shazoval.

Tony se zazubil a odklepl popel na zem. „Až po kávě, Johnny.“

Johnny! Proboha.

Mamma přinesla kávu a my seděli a pili a klábosili o tom a onom, že se nám to jaro ale vydařilo a že bude letos dobrá úroda rajčat. Morland se tiše užíral. Konečně Tony svůj doutník típnul a kývl na mammu. Vyšla ven.

„Je v perfektním stavu,“ řekl Tony. „Ráno jsem to kontroloval.“

Morland si jen přelízl rty. Nezmohl se na jediné slovo.

Mamma se vrátila za pár minut s jakýmsi rancem v náručí.

Sotva jsem ranec uviděl, napadlo mě: no ne, to přece vypadá jako, a pak to položila na volnou část stolu, rozbalila a opravdu, bylo to dítě.

Dítě!

„Co je to?“ řekl jsem. „To je –?“ Nemohl jsem uvěřit svým očím. Že by už někdo ten únos provedl?

Morland se s uslintaným výrazem skláněl nad dítětem.

„No tak?“ řekl Tony.

„Perfektní.“ Morland se napřímil a kývl na mně. „Harry, představuji ti Alberta.“

Alberta! Vytřeštěně jsem civěl na dítě rozvalené na stole.

Civělo na mě zpátky. Nevypadalo špatně, černé vlasy, tmavé oči, topinkově hnědá pleť. Typický Talián. Žádný chcípáček, ale taky nic zvláštního. Někdo mě odstrčil. Paula.

Sklonila se k dítěti se stejným výrazem jako před chvílí Morland, jenomže u ní to vypadalo důstojněji.

„Krásnej kluk.“

„Jo,“ řekl Tony a přimáčkl se k ní. „Šest zubů, ráno jsem je počítal. Vopruzenej taky není, to se spolehněte.“

Paula řekla: „Můžu –?“

„Jasně, jasně.“ Tony dítě zase zabalil a Paula ho sebrala ze stolu. Chodila s ním po kuchyni, houpala ho v náručí a vydávala zvuky, znějící jako: „kuučííí-kuučíí-kúú.“ Pěkně odporné, já vím, ale vypadala najednou úplně jinak, tak něžně a jemně, že bych ji málem nepoznal.

Morland ji chvíli pozoroval s kašovitým úsměvem přes celou tvář. Potom si povzdychl, narovnal ramena a zeptal se Tonyho: „Kolik?“

Kolik!

„Tak moment,“ řekl jsem. „Morlande, pojď ven na slovíčko.“ Začal něco namítat, ale okamžitě jsem ho zarazil.

„Ven,“ řekl jsem.

Ostatní jsme nechali v kuchyni a přidali jsme se k prasatům před domem.

„Tak ven s tím,“ řekl jsem, „a koukej mluvit pravdu.“

„Ale Harry –“

„Za prvý,“ řekl jsem. „Co je zač ten skrček? Tenhle Tony?“

„Měl v Chicagu pár podniků s hracíma mašinama. Potom se dostal do maléru s federální policií a vyexpedovali ho, Ten je tutovej, Harry. Vyzná se.“

„To mi povídej,“ řekl jsem při vzpomínce, jak hltal Paulu očima. „Ale co všechno ví?“

„Myslíš vo únosu? Nic, vůbec nic, Harry, přísahám. Řek jsem mu, že potřebujem Alberta na něco docela jinýho. Že chcem zahrát na city bohatejch bezdětnejch manželů.“

„A co dál?“

„Co dál?“

„No, povídej.“

„To jako o Albertovi?“

„Ano, Morlande. O Albertovi.“ Upřeně jsem ho pozoroval a přemýšlel, proč se tváří tak samolibě a blaženě, místo aby se styděl, nebo aspoň koktal rozpaky. Neviděl jsem ale víc, než zvláštní bublavý pohled v jeho očích, jako kdyby spolykal láhev Alka-Seltzeru. Věděl jsem, co to znamená.

Jeho starý fanatismus právě startoval do dalšího kola.

„Heleďse, Harry, co myslíš, že je největší problém, když rozjedeš takovej únos?“

„Čekám, až mi to povíš, Morlande.“

„Předmět únosu,“ řekl. „Dítě. Po čem se lidi začnou shánět nejdřív? No po dítěti, samosebou. Po přebytečnejch dětech. Po dětech, který nikomu nepatří, po dětech, který se takříkajíc povalujou kolem. Co tedy musíš udělat? Musíš unesený dítě někam schovat. Ale jak ho schováš? Do země ho zahrabat nemůžeš, do bezpečnostní schránky nebo do nádražní úschovny ho taky nemůžeš strčit. Jak tedy, sakra, schováš dítě?“

„Nechtěl bys už s těma otázkama přestat?“

„Existuje jenom jedinej způsob, jak schovat dítě, Harry.

Schovat ho tak, aby bylo každýmu na očích.“

„Tak znovu,“ řekl jsem.

„Vůbec ho neschovávat! Pěkně se s ním ukazovat na veřejnosti, aby ho každej viděl. Je to pak jen další dítě, a kdo rozezná jedno dítě vod druhýho? Nanejvejš vlastní máma.“

„Brilantní,“ řekl jsem. „Nechápu jen, proč všichni neunášej děti.“

„Ale ne, ne, Harry, tobě to nedošlo,“ řekl podrážděně.

„Asi ne.“

„Nemůžeš se jen tak vytasit s dítětem, kde nikdy žádný nebylo. To neni přirozený. Lidi začnou bejt podezíravý.

Když ale –“

„Tak moment,“ zarazil jsem ho. „Myslím, že to už chápu.

Chceš říct, že Alberto bude… bude –“

„To je ono, Harry. Dokavaď nebudeme mít Rifajova Selima v rukou, bude hrát Alberto jeho roli. A potom si budou všichni myslet, že Selim je Alberto, a Alberto že je Selim, jestli mi rozumíš.“

„No, moc ne.“

„Tak heleďse,“ řekl, a jeho oči dodaly: „ach, ty náš malý blbečku,“ což mi vždycky leze na nervy, „za pár neděl bude Alberto

uznávaným

členem

společnosti,

známou

postavičkou svýho prostředí. Dítě, který někomu patří. Až Selima uneseme, zaujme Albertovo místo a každej si bude myslet, že je to Alberto.“

„No to je vohromný,“ řekl jsem, „ale co bude s Albertem?“

„Vo toho se neboj, s tím mám svoje plány.“

„Vo tom nepochybuju,“ řekl jsem. Ale stejně, nebylo to tak špatně vymyšlené, ani zdaleka ne. Mohl to samozřejmě vysnít jenom šílenec, ale to na tom bylo právě krásné.

Poldové by se honili jako diví po dětech tam, kde by žádné děti být neměly, a na dětský postýlky, kolíbky a kočáry by ani nevzdechli. Jedině netvor mohl přijít na nápad zaměnit jedno dítě druhým. Zaměnit?

„Hele,“ řekl jsem, „netvrdím, že bych byl zrovna expert, ale seš si jistej, že všecky mimina vypadaj stejně?“

„No, všecky asi ne. Ale skoro stejně. Vobjednal jsem si dítě s černejma vlasama, olivovou pletí a aspoň rok starý.

A takový teď máme. A vůbec, copak by si někdo dovolil vodporovat matince?“

Matince? Já věděl, že mi v tom něco nehraje.

„To s tím prostředím,“ řekl jsem, „že aby byl uznávaným členem společnosti; jak provedem tohle?“

Nějak divně na mě zamžoural. „To je to nejlehčí,“

odpověděl. „Alberto se nastěhuje s matinkou a s tatíčkem do novýho domova a všichni ho vemou jako samozřejmost.“

„Aha, Paula je ta matinka,“ řekl jsem. „Šťastný Alberto.

Ale kdo –? Ach ne,“ zarazil jsem se. „Proboha! Morlande, přece bys –“

„Ale Harry, musíš se na to dívat z tý lepší stránky –“

„Tohle ti jakživ nezapomenu,“ řekl jsem tiše. „Dostanu tě, Morlande. Zatnu ti tipec, že se z toho nevzpamatuješ, i kdyby to mělo bejt to poslední, co udělám.“ Vím, melodrámo. Ale lepší slova jsem prostě nenašel, tak mě to sebralo.

„Harry, prosím tě. Je to jen na pár neděl. Nikoho jinýho nemám. No uznej, Harry, dovedeš si představit mě, jak se vydávám za něčího tátu?“

Změřil jsem si ho pomalu od hlavy k patám. Co jsem mu měl říct?

„Ona vo tom ví?“

„Samosebou.“

Samosebou! Byl jsem fakticky dožraný. Harry Brighton, oblíbený vytahovač horkých kaštanů za druhé. Kdyby mě byl v tu chvíli viděl Ziggy, jistě by se podivil, co se mu na mně kdy zdálo. Někdy se tomu divím sám.

„Nemysli si, že ti snad nedůvěřuju, Harry. Ale kdybych ti to vyklopil všechno naráz, byl bys teď určitě dávno za horama.“

„Podceňuješ mě,“ řekl jsem. „Kroužil bych na oběžný dráze kolem země. Ostatně, není ještě tak pozdě –“

„Ale ano, je.“ Vrazil mi obličej až pod nos a najednou to byl úplně jiný Morland. Tenhle měl na rtech odporný škleb a podlý, zatraceně podlý pohled v očích. „Už v tom jedeš, Harry,“ říkal ten pohled. „Souhlasils a jedeš v tom s náma.

Teď se už nevykroutíš. Nezapomínej na ten svůj kšeft s biletama a na Hermanna, a jestli si dám záležet, přijdu jistě na další věci.“

Vůbec jsem o tom nepochyboval.

No, tady to máte. Jestli vám snad přišlo divný, proč vůbec s Morlandem táhnu, tak teď to víte. Říct o něm, že je podrazník, je málo.

Stál jsem jako kůl, pozoroval prasata, jak se rejou v marastu, a ptal jsem se sám sebe, co dělat. Jakmile se s Paulou a tím dítětem nastěhuju do jednoho bytu, budu v tom lítat až po uši: spolčení za účelem únosu, napomáhání k trestnému činu, a já nevím co ještě. Tentokrát mi to parádně zavařil.

Dveře se otevřely a vystrčil z nich hlavu Tony. „Co si to tady šuškáte?“ řekl.

Vrátili jsme se do kuchyně. Mamma s Paulou repetily nad dítětem a krmily ho kaší. Po každé lžíci, kterou spolknul, Paula říkala: „Hodnej chlapeček, hodnej,“ a mamma souhlasné přibrukovala. Měl jsem dojem, že dítě na ty ciráty upřímně dlabe.

Tony si zapálil další doutník, dal si nohy na stůl a řekl: „Spokojím se s dvěma stovkama tejdně.“

Věděl jsem samosebou, že si dělá srandu, ale měl jsem pro ten den humoru právě dost.

„Tak pojď, Morlande,“ řekl jsem. „Zaplatíme a vypadnem.“ Vytáhl jsem z kapsy padesátidolarovku a připlácí jsem ji na stůl před Tonyho. „Drobný si můžeš nechat,“ řekl jsem.

Tony sundal nohy se stolu. Sebral padesátku, podržel ji nakrátko proti světlu, přičichnul k ní, přiložil si ji na ucho, promnul v prstech a pečlivě ji položil zpátky na stůl. Obrátil se k Morlandovi: „Tady mladej měl dělat komika.“

Morland zakašlal a zatvářil se rozpačitě. „Jistě, Tony,“

řekl, „ale dvě stovky jsou trochu moc. Co takhle sto padesát?“

„Řekl jsem dvě stovky, Johny. Levnějc si dneska malý dítě nepronajmeš.“

Nepronajmeš!

„O jakým pronájmu to mluvíte, ksakru?“ zasáhl jsem.

Postrčil jsem padesátku zpátky k Tonymu. „Za tohle půlkilo to dítě kupujeme. Jasný? Včetně těch hadříků, co má na sobě. A jestli chceš znát můj názor,“ řekl jsem Morlandovi, „tak ho vo dobrejch devětačtyřicet dolarů přeplácíme.“

„Co to breptá?“ Tony třísknul pěstí do stolu, aniž by to stolu nějak ublížilo. „Co je to za vtipálka? Tak vymáčkni se, Morlande, bereš nebo nebereš? Řekni to rovnou, z fleku.

Dostanu dvě stovky, nebo mám toho fakana nechat někomu, kdo ho bude umět vocenit?“

„Nerozčiluj se, Tony, nerozčiluj se.“ Morland už propadal panice. „Harry, buď zticha, prosím tě. Nech to na mně.“

„Ty seš magor,“ řekl jsem. „Dvě stovky tejdně za takový skvrně?“

„Stojí za to, Harry.“

„To zase kecáš.“

„Kecá, tak von kecá, jo? A co ty seš vůbec zač, chytrolíne?“ Kreatuře jménem Tony náhle přeskočilo a začala se přede mnou vypínat, šermovat mi pěstičkama před nosem a cenit na mne svoje tupé fretčí zoubky, jako by si koledovala o jednu do ciferníku, kteroužto laskavost bych jí s chutí prokázal, a taky bych to udělal, kdyby mamma neodkráčela ke stolu a nechopila se válečku. Tony se zakřenil. „Tak pro tebe za ty prachy nestojí, jo? Můžeš si asi sehnat levnější. Tak si ho běž shánět, chytrolíne. Povohlídni se po parcích. Třeba se tam ňáký mimino bude povalovat.

A hlídej si inzeráty, kdoví co budou lidi nabízet zejtra. Už si to zkoušel ve vobchodních domech? Třeba maj zrovna vejprodej malejch dětí. Jen to zkus, chytrolíne. Schrasti takový dítě.“ Posadil se a dal zase nohy na stůl. Mamma k němu vysílala blažené úsměvy a řekla italsky něco jako: „To koukáte na mýho synka.“ S válečkem v ruce začala obcházet stůl a já poznal, že mi nezbývá než uznat porážku.

Pokrčil jsem rameny a řekl: „No prosím, Morlande. Jsou to konečně tvoje prachy.“ Až na to, že to nebyla pravda, byly moje.

Z Morlandových rtů se vydral hluboký povzdech úlevy.

„Děkuju ti, Harry,“ řekl. „Dobrá, Tony. Tak tedy dvě stovky. Budeš je chtít asi předem, co?“

„Za dvě neděle,“ řekl Tony a loupnul svýma černýma kuličkama mým směrem, „To máme celkem čtyři.“

„Platí,“ řekl rychle Morland, než jsem se stačil ohradit jen slovem. „Můžem teda jít. Je Alberto připraven?“

Paula držela dítě v náručí a popleskávala ho po prdelce.

Vzápětí si krklo. Přikývla. „Můžem jít.“

„Ještě momentík,“ řekl Tony. „Nejdřív si ho musíte zkontrolovat.“

Paula položila dítě na stůl a vybalili ho, jen plenku a krátké fusekličky mu nechali.

„Uznáváte, že je v pořádku?“

Morland přikývl.

„Dejte si tedy bacha, aby v pořádku zůstalo. Každý poškození zacvakáte. A pamatujte si, že to není žádný vobyčejný dítě.“

Nedokázal jsem se udržet. „A co je na něm tak zvláštního?“ zeptal jsem se.

„Von chce vědět, co je na něm zvláštního,“ řekl Tony, jako by tam byl nějaký hlušec, kterému se všechno musí říkat dvakrát „Tady chytrolín chce vědět, co je na něm zvláštního.“ Vstal a vyšponoval proti mně svých sto pětapadesát čísel neskrývané hrozby. „Já ti teda povím, co je na něm zvláštního,“ řekl. „Tohle mimino je totiž profík.

V tom je ten fór, mladej. Morland chtěl takový, co nebulí, netrpí na bolení, nepotřebuje tahat mandle, nedostane spalničky, a tak vůbec. No, přesně takovýhle máte. Vem si z něj laskavě příklad.“

Jen počkej, milánku, řekl jsem si, jednou si to vypiješ, až nebude mamma po ruce.

Podíval jsem se na dítě rozcapené na stole. Bylo zcela vzhůru a nic mu neuniklo; chladně do nás zavrtávalo zraky, jako by vědělo, o čem je řeč, ale nechtělo se do toho plést.

Na druhou stranu ovšem nijak zvlášť nevypadalo, i když, jak jsem už předznamenal, nejsem v tomhle žádný expert.

„Kdo jsou jeho rodiče?“ zeptal jsem se.

„Je to sirotek, když to musíš vědět,“ řekl Tony. „Ale nemysli si, že z toho něco vytlučeš. Teď patří mně.“

„Šťastné to dítko,“ řekl jsem.

„Pojď,“ řekl Morland rychle. „Půjdem. Máš s sebou ty prachy, viď, Harry?“

Počítám, že jsem moh říct ne, ale stejně by to bylo houby platný. Stáli proti mně všichni, včetně Pauly, která dítě očividně nemínila pustit z rukou. A pořád hrozila možnost, že se mamma neovládne, jestli její Tony nedostane svých čtyři sta zelených. Mám-li být upřímný, nechtělo se mi moc zdrhat přes bláto, už proto, že jsem měl semišky zase na nohou. Ale nejhorší bylo, že mě Morland měl v hrsti, kdežto já proti němu pořád neměl jedinou kartu. Pokud mi bylo známo, tak najímání malých děcek není nic trestného.

Vyložil jsem tedy na stůl dalších tři sta padesát dolarů. Ale nemyslete si, že to šlo lehce.

Mamma si počkala, až synátor nacpe peníze do kapsy, a potom nám šla otevřít vrata. Tony byl najednou jako mílius a začal cintat, že Paula do toho marastu nemůže a že ji přenese. Aspoň jsem se poprvé za ten den zasmál.

„Ty bys moh přenášet leda nakažlivý nemoci,“ řekl jsem.

Tony vyplivl několik italských slov, nahrbil se a zajel rukou do zadní kapsy u kalhot.

„Bravo, bravo,“ řekl jsem. „Pravá chicagská škola.“

Když na sobě máte přiléhavé kalhoty, neschováte v nich dočista nic, a já věděl, že má v kapse akorát moje čtyři stovky. Mohl jsem ho krásně uzemnit, ale u vrat stála mamma, což by mi trochu zkomplikovalo ústup.

„Proboha, Harry,“, Morland si stoupl mezi nás, „nevím, proč byste se měli prát.“

„Puste mě na něj,“ syčel Tony, když měl teď Morlanda mezi námi.

Paula, která tuhle mikrokomedii sledovala ode dveří, řekla: „No, já teda odcházím.“

Šel jsem za ní. „Chcete přenýst?“ zeptal jsem se.

„A kdo ponese Alberta?“ řekla a přitiskla si ranec s dítětem na prsa, jako by se bála, abych jí ho nevyrval z rukou. „Můžete mi vzít ale boty.“ A s největší chladnokrevností zdvihla jednu nohu a pak druhou.

Vzpomínám si, že když jsem se tak díval, jak se brodí tím svinstvem, napadlo mě, že její nohy nevyhlížejí špatně ani pod vrstvou bláta. Tony za mými zády soptil: „Puste mě na něj, puste mě na něj,“ jako když na desce přeskakuje jehla.

Sundal jsem si semišky a ponožky, vyhrnul jsem si kalhoty a následoval Paulu k vozu. Když jsem se konečně ocitl u vrat, vrhla po mě mamma pohled plný podezření.

Zřejmě nějak vytušila, že na ranči nebylo všechno košer. Pro jistotu jsem se na ni sladce usmál a řekl: „Až po vás.“

Morland, celý zadýchaný, došel za mnou, a když lezl do vozu, uslyšel jsem, jak Tony od domu cosi křičí. Nechtěl si, neřád, umazat botky.

Mamma na něj zavolala něco jako: „Copak, synáčku?“

Než se jí dostalo odpovědi, měl jsem už cinquecento otočené a řítil jsem se přes řádky rajčat z dosahu. Musela mít ale trénovanou ruku, protože kámen, kterým nás vzala, udělal do zadního blatníku slušnou jámu.

„Nezapomínejte, že je tady s náma Alberto,“ řekla dopáleně Paula.

Když jsme byli zase na dálnici, zeptal jsem se Morlanda, co dál.

„Zpátky do Říma. A rovnou se nastěhujete do svýho bytu.“ Řekl to nějak zajíkavě, jako by sotva popadal dech.

Bledý byl pořádně.

„Je ti něco, Morlande?“

„Je mi výtečně, Harry, přímo výtečně. Hurá do Říma.“

Jistě, mohlo to být srdce, ale nejspíš to byl jenom čirý strach. Morland je strašný posera.

kapitola sedmá

Morland s Paulou byli už v bytě dřív, takže znali cestu.

„Tady doprava, Harry, ne, tady ne, až tu příští, copaks neslyšel, že říkám doleva?, Cože, Paulo?, Ne, určitě se nemejlím, je to vona, tedy ta nalevo, no tak, Harry, doleva povídám.“

Asi tak po hodině zmatkování jsem zastavil. „Skočím si tamhle do baru na campari,“ řekl jsem, „a až se vrátím, doufám, že jeden z vás bude vědět kudy. A říkám jeden.“

„Ale na mapě to není,“ řekl Morland mrzutě. „Via dello Scorpione, ta tady není.“ Byl pěkně rozběsněný, jako by ho snad někdo tahal za nos. Zeptali jsme se už asi deseti lidí a ti nám dojednoho řekli, samosebou, oni aby neznali cestu na Via dello Scorpione, a pak nám udali všechny možné směry, převážně rukama. Potíž byla v tom, že jsme byli zrovna uprostřed Trastevere, odkud se vymotat je asi stejně snadné, jako vytipovat vítěze ve White City. Všechny ty ulice jsou jedna jako druhá, krátké, křivolaké, vydlážděné kočičími hlavami. A všechny baráky jsou natřené stejnou zlatou barvou, která údajně působí strašně romanticky. Takhle to aspoň stojí v průvodcích, ale o harantech a kočkách a odpadcích a starých ježibabách, kterých jsou tyhle uličky většinou plné, o tom tam nepíšou nic. A o té vůni se taky nezmiňují.

„Nemůžete něco udělat?“ ozvala se Paula. Byla to přesně ta zbytečná poznámka, jaké v podobných situacích buchty pronášejí. Přesto mi jí ale bylo líto. Byla na tom nejhůř, spresovaná po celou cestu z Tivoli vzadu s Albertem v klíně.

Většinu cesty prospal, ale teď byl vzhůru a počínal si náramně nepokojně.

Zašel jsem do baru. Nechtěl jsem jenom campari.

Vzpomněl jsem si náhle, že v Římě mají zvláštní seznam ulic, Stradale mu říkají, a napadlo mě, že bych se do něj mohl mrknout. Taky že to ve Stradale bylo, Via dello Scorpione, a jako nejbližší větší náměstí v okolí byla udána Piazza di Santa Maria v Trastevere. Vrátil jsem se do vozu.

„Už to mám,“ řekl Morland. „Když teď na prvním rohu zahneš doleva –“

Natáhl jsem ruku. „Prosím tě,“ řekl jsem.

Když jsme se dostali na Piazza di Santa Maria, naběhl jsem ke Galeassimu, kde mluví číšníci anglicky, a za dvě minuty jsem byl zase venku i s šikovnou mapkou, kterou mi osobně nakreslil pan vrchní. Atmosféra v cinquecentu začínala být pěkně napjatá. Nahlas to samosebou neřekli, ale viděl jsem na nich, že umírají touhou, abych se bodnul.

Morland řekl „Tudy sme už jeli, třikrát.“

„Škoda, žes to teda nepoznal.“

„Tudy doleva!“ zařvala Paula.

„Ano, má milá,“ řekl jsem a zatočil doprava a pak ještě jednou. Potom jsem zastavil. „Tak tohle by měla být Via dello Scorpione.“

Nikdo z nich ani nehlesl; teprve po chvíli Morland zamumlal: „Ještě kousek dál.“

Jel jsem pomalu, abych nepřejel žádného haranta, kočku nebo ježibabu. Možná jsem si to jen představoval, ale měl jsem dojem, že je jich v téhle ulici daleko víc než ve všech ostatních, kterými jsme projeli, a projeli jsme jich požehnaně. Zdála se taky užší, ale to mohlo být tím, že tam stavěli urny se smetím víc do vozovky. Čím jsme jeli dále, tím tam bylo hlučněji. Haranti vřeštěli, tranzistory vyhrávaly, z oken vykloněné ženské na sebe řvaly přes ulici, sotva ochmýření chlapáci túrovali svoje hondy. Znal jsem tohle prostředí moc dobře z dob svého působení v turistice.

Říkali jsme tomu šťavnatý průřez římským životem.

Začínal jsem už doufat, že jsem se mýlil, jsou konečně horší věci než taková mýlka, když Morland a Paula řekli zároveň: „Tady.“

Vystoupili jsme a já zhluboka vtáhl vzduch.

„Otrava smogem nám tu rozhodně nehrozí. To spíš něčím jiným.“

A najednou se ozval výkřik, hlasitější než všechny ostatní, a přes ulici se k nám přikulila obézní panímáma. „ Bambino, bambino,“ ječela, nebo aspoň něco takového, pochytit tyhle římské dialekty není jen tak, a chňapla po Albertovi. Na okamžik mě napadlo, že nám chce někdo unést naše dítě, ale pak jsem uviděl, že se Paula usmívá a představuje signoru Tentononc Morlandovi, takže se zřejmě znaly. Že všechen ten rozruch spískal Alberto, to snad nemusím vysvětlovat.

Ženská si vzala kluka do parády, šťouchala do něj prstem, poplácávala ho, hned volala bravo, hned zas bello, a tak dále.

„Dojemný,“ řekl Morland. „Nejspíš ňáká sousedka. Zdá se, že na ni Alberto zapůsobil.“

„Doufejme, že pojme tytéž city k Selimovi,“ utrousil jsem mile. „A doufejme, že má špatnou paměť na ciferníky.“

„Proboha,“ řekl Morland. Skočil k Paule a odtáhl ji pryč.

„Pojďte. Rychle nahoru.“

Vešli jsme do vrat hned vedle vozu a začali jsme šplhat do kamenných schodů. Obézní panímáma se nám držela v patách. Morland na ni něco italsky zavolal a pak se obrátil ke mně: „Řek sem jí, že seš jeho táta. Zkus ji nějak zadržet.“

Bleskurychle jsem se otočil a řekl: „ Buon giorno, signora, felice di conoscerla,“ což je jedna z frází, které jsem zvládl perfektně.

To ji ovšem jaksepatří odvázalo. Jedno o těchhle Taliánech sedí: jakživi se nespokojí s dvěma slovy tam, kde se jich dá říct sto padesát. Musím přiznat, že jsem jí moc nerozuměl, jen že mě pořád tituluje professore, což mě trochu mátlo, a pak jsem ještě pochytil cosi o nějakém baru.

Odpovídal jsem na všechno „ si“, dokud se nezarazila, aby nabrala dech, a v tu chvíli jsem na ni vypálil „ arrivederci“

a uháněl vzhůru za ostatními.

Byt byl až ve čtvrtém, nejvyšším patře, a musím říct, že po tom svinčíku dole jsem byl příjemně překvapen. Skládal se z dvou velkých, čerstvě vymalovaných pokojů, koupelny, kuchyně, malého balkónu do ulice a na střeše měl navíc krásnou prostornou terasu s květináči a několika zahradníma seslema.

„Měl bys Paule poděkovat,“ řekl Morland. „Chodila sem posledních čtrnáct dní skoro denně, aby to tu dala do pořádku. Vzali jsme byt už zařízenej, ale fůru věcí jsme museli dokoupit. Třeba tohle“, bouchl pěstí do pohovky, na níž seděl, takové té dlouhé, rozkládací příšery, „a samozřejmě všecky ty dětský serepetičky. Oficiálně jste bydleli v penziónu, než se to tady dalo do richtiku. A teď se sem konečně stěhujete, mladá šťastná rodinka. A myslím to tak, jako to říkám, Harry. Šťastná rodinka. Jasný?“

„Proč si myslíš –?“

„Přeju si, aby ses k Paule choval slušně, Harry. Je to hodný děvče a bude mít s Albertem plný ruce práce, takže se s ní nesnaž výst ňákou partyzánskou válku.“

„Jakou partyzánskou válku?“ vyletěl jsem. „Dávej si pozor na jazyk, Morlande. A budu ti vděčnej, když do mejch domácích záležitostí nebudeš strkat nos.“

Do mých domácích záležitostí! Mohl jsem jen doufat, že se to Ziggy nikdy nedoví.

Paula vyšla tiše z ložnice. „Alberto usnul,“ oznámila.

„Pozor, ať ho nevzbudíte.“ Usmála se na mě. „Jak se ti tady líbí?“

„Ujde to.“ Počítám, že jsem jí taky mohl říct něco milejšího, ale byl to fakticky perný den a jak jsem tak viděl, zítřek nesliboval být o nic lepší.

„Jen se moc nenamáhej,“ vyplivla a oddupala do kuchyně.

Morland vzdychl. „V umění jak sám sebe uvrtat do maléru, Harry, v tom ty seš génius.“

Může to být docela pravda. Ale taky jsem ještě nikdy nezůstal v louži bez pomoci. Nechápu to ovšem, protože provokatér rozhodně nejsem, to ani zdaleka ne. Pokud vím, jsem jeden z nejmírumilovnějších a nejsnášenlivějších lidí, ať se na to díváte, z kterého úhlu chcete. Rozumnější už člověk být nemůže. Ale není to nic platné, lidi to jenom popouzí, dívají se na vás jako na terč, do kterého se ještě nikdo nikdá netrefil, a světe div se, zmírají touhou být první!

Morland hledící na mě tím svým otcovským pohledem, až mi z něho naskakovala husí kůže, abych přiznal, najednou řekl: „Skočím dolů zavolat Hermannovi.“

Paula ho musela slyšet, poněvadž vykoukla z kuchyně a řekla: „Popros Hermanna, ať přijde, jestli může. Chci vám připravit menší večeři. Takovou oslavu na dobrý začátek.“

Usmála se na Morlanda a náramně sehrála, že já tam vůbec nejsem. Měla na rukou gumové rukavice a vlasy měla podomácku svázané do uzlu.

„Moc ti to sluší,“ řekl jsem s úsměvem, abych dal najevo, že jsem předtím jen plácal a že zase budeme kamarádi.

Klidně jsem si to mohl ušetřit. Ani se na mě nepodívala.

Otočila se a zmizela v kuchyni.

Morland potřásl hlavou. „Musíš se víc snažit, Harry.

S ženskejma se jedná v rukavičkách.“

Co ví Morland o jednání se ženskýma, to by se vešlo na špičku špendlíku a ještě by tam zbylo místa ažaž.

„Jednou se nad tím zamyslím,“ řekl jsem, „ale teď mám v hlavě bohužel jiný věci.“

„Jako třeba?“

„Jako třeba, jestli chceš fakticky pozvat Hermanna.“

„Proč ne?“

„Protože je to naše pojítko s Rifajem. Proto ne.“

„Eh, pro jednou nebude tak zle, Harry.“

„Pro jednou docela stačí, Morlande.“

„A vůbec, chci, aby se podíval na Alberta a řek nám, jestli jsou si ty mrňata podobný.“

„A když nebudou?“

„ Tolik nepodobný si zase bejt nemůžou, ne? Vlasy maj stejný a barvu pleti taky, tak co bys ještě chtěl? Děti jsou všecky stejný.“

Vzdal jsem se. Copak na tom záleželo? Beztak k žádnému únosu nedojde. Na tomhle jsem se už rozhodl definitivně.

A zvlášť teď, když jsem poznal, že Morland vymyslel všechno tak, že kdyby něco kikslo, schytal bych to já.

Když vypadl, zašel jsem do ložnice. Alberto spal v postýlce hned vedle postele. Viděl jsem z něho jenom jeho malý hnědý ciferník a jednu ruku. Nikdy předtím jsem žádné nemluvně pořádně neviděl, tedy zblízka, a tak jsem si ho prohlédl opravdu důkladně. Udělal jsem přitom zajímavý postřeh, a napadlo mě, že jestli je to tohle, co lidi na nemluvňatech vidí, tak že to chápu. Totiž jak jsou perfektní.

Ne, fakticky. Vezměte třeba jejich pleť: něžná a hladká, dočista bez poskvrnky, bez jizev, bez uhrů, bez vrásek, prostě nikde nic: jako nepopsaný list papíru. A ty jejich vlasy: jemné a řídké, spíš jako hedvábí, ani by vás nenapadlo, že jednou budou umaštěné a budou se z nich sypat lupy, jako nám ostatním. Nemluvňata jsou perfektní; možná zbytečná, ale perfektní.

„Nešahej na něj.“ Tiše vstoupila a stála vedle mne.

„Díval jsem se jen –“

„Pšš. Povídala jsem, abys ho nebudil. A co tady vůbec děláš? Běž pryč.“

Prošel jsem beze slova kolem ní a rovnou na balkón.

Několik minut jsem tam postál opřený o zeď a zaháněl jsem černé mžitky. Z ulice jsem toho pro samé prádelní šňůry moc neviděl. Zato jsem dobře slyšel, a taky cítil. Mohla by to být docela hezká ulička, říkal jsem si, s těmi zlatými a červenými domy a květinami v oknech, kdyby ji lidi takhle nezabordelili. Něco vedle mne šustlo a já se otočil. Byla to Paula.

„Promiň,“ řekla bez obalu, přesně takhle. „Nechtěla jsem se tě dotknout. Byla jsem nabroušená ještě z dřívějška.

Nezlob se, prosím tě.“ Usmívala se takovým nervózním holčičím stylem a trochu se přitom červenala, ačkoli to taky mohlo být jen slunce na tváři. Tímhle mě jistí lidé vždycky zaskočí; užuž je chcete odepsat, a pakuj, mezi náma je konec, v tu chvíli se vytasí s něčím novým a jste zase tam, kde jste začali. Člověk se dneska nemůže na nikoho spolehnout. „Zapomeň na to,“ řekl jsem.

Vyšla na balkón a rozhlédla se nahoru a dolů ulicí.

Z okna na protější straně na nás zamávala ježibaba v černých šatech. „Líbí se mi tady, tobě ne?“

Pokrčil jsem rameny.

„Pojď si se mnou povídat do kuchyně.“

Jak jsem už řekl, jsem v jádru měkkota, a tak jsem si pomyslel, proč ne?, a skončilo to samosebou rozvěšováním fizulí.

„Proč to vlastně děláš?“ zeptala se. Pohlédl jsem na fizule.

„Ne, hlupáčku, tenhle únos.“

Proč to dělám? Proč to dělám? Nebyl jsem schopen slova, dočista jsem oněměl, mohl jsem jí akorát říct, heleďse, zlatíčko, stručně a krátce, jedinej důvod proč to dělám je ten, že jinak by mě tvůj přítel, bratr Jonathan, prásknul s fleku na fízlárně. No, takhle drsně jsem to snad neřek. Ale vyklopil jsem jí to celé, od začátku do konce, včetně těch výhrůžek a vydírání, prostě všechno.

„Ale to je strašný,“ řekla.

„To je.“

„Chceš říct, že kdybys odmítnul, že by tě –“

„Jo.“

V jejích zelených očích to začalo blýskat. Morland měl kliku, že nebyl zrovna po ruce, jinak se mu mohla octnout kudla na chleba v ledvinách. Ale pak o tom začala přemýšlet.

„Musí mít pro to nějaký důvod. Cos mu proved?“

„Co jsem mu proved? Podporuju ho už dobrou polovinu jeho dospělejch let, to je všecko.“

„Nepovídej, Harry.“

Nepovídej, Harry!

„Teď se durdíš.“

Ženský!

Pečlivě jsem pověsil poslední fizuli. „Budeš chtít ještě něco?“ řekl jsem chladně a zdvořile.

Měla plné ruce práce s loupáním brambor a ve tváři takový divný pohled, který jí kroutil oči vzhůru, takže jsem nebyl jistý, jestli je to soustředění, nebo jestli se mi vysmívá.

„Mohl bys to za mně dodělat.“

„Klidně.“

Tentokrát jsem tutově slyšel, jak se uchichtla.

Je ovšem těžké udržet se v podchlazené formě, když se mačkáte v kuchyni dvakrát čtyři s kouskem, jako je Paula.

Nic neříkala, jenom se míhala kuchyní, třískala hrncema a otevírala šuplata, a každou chvíli do mě vrážela, ne příliš tvrdě, jen tak letmo, jak už to v kuchyni chodí. A pak došlo dvakrát k tomu, že se pro něco natahovala a vyloženě se přitom o mě opřela, setrvale, abych tak řekl. Bylo to denervující.

„A co ty?“ řekl jsem. „Proč ty v tom jedeš s náma?“

„Potřebuju peníze.“

„Šedesát tisíc dolarů?“

„Myslíš, že tolik opravdu dostanem? Já tomu pořád nemůžu uvěřit.“

„Tomu říkám správnej postoj. Jen se ho drž dál.“

Znovu se zachichotala. „Začalo to vlastně tím, že jsem potřebovala zpáteční letenku do Londýna.“

„ Zpáteční letenku? “

„Z Bejrútu. Jonathan se nabídl, že mi zaplatí cestu do Říma, když mu pomůžu s tímhle podnikem. Až pak prý dostanu svůj podíl, budu mít dost, abych mohla, kam budu chtít.“

A to se Morland nestyděl mluvit o morálním minimu!

Pořád jsem jí ale nerozuměl. „Nepřipadá ti myšlenka únosu, mno, trochu nelidská?“ zeptal jsem se.

„Nejdřív jsem si to myslela. Pak mi to ale Jonathan vysvětlil. Víš to, že je matka mrtvá a že se dítěti nic nestane.

Znělo to docela logicky.“

Do jaké špíny může člověk zabřednout! Jít na buchtu s logikou!

„A co táta?“ řekl jsem.

Třískla kastrolem. „Vím dobře, co ten je zač.“

„Ty Rifaje znáš?“

„Řekla jsem akorát, že vím, co je zač.“

Zalehtalo mě zničehonic v žaludku. Bejrút-Rifaj-hambinec. Posedla mě zlost, tedy z toho pocitu v žaludku.

„Tys pro něj pracovala?“

Vrhla se po mně jako chrt. V ruce držela kastrol. Proletělo mi hlavou, že tentokrát to nebude stůl, co dostane ránu.

„Co tím myslíš?“

„Dělalas přece v klubech, ne?“

„No a?“

„No a Rifajovi patří několik klubů. V Bejrútu taky.“

„Patří mu i jiný věci.“

„Ach?“ řekl jsem.

Z očí jí sršely jiskry, žádná mýlka, ale pořád si nebyla jistá, kam mířím.

„Dělala jsem v Červeným kvítku.“

„V Kvítečku,“ řekl jsem. „Dobře znám.“ Věděl jsem taky, že patří Rifajovi. „Jako striptýzka?“

„Jako tanečnice,“ odsekla. Pak se začervenala a znovu po mne vrhla ten holčičí úsměv. „Ale striptýzku jsem už taky dělala.“

„Některý z mejch nejlepších přítelkyň jsou zrovna striptýzky,“ řekl jsem, což je náhodou pravda.

Obracela se už ke sporáku, když jsem dodal: „Kvítek patří Rifajovi, ne?“

Pomalu ke mně zdvihla obličej a já s úžasem spatřil, že se vůbec nezlobí. „Harry, jestli se mě chceš na něco zeptat, tak se na to zeptej rovnou.“

Vzal jsem do ruky poslední brambor.

„Když znáš Kvítek, musíš znát taky ty pokoje nahoře.

Chceš vědět, jestli jsem je navštěvovala?“

Jestli jsem chtěl vědět –? Co si to o sobě ta holka myslí?

Co mi bylo, ksakru, do toho?

„Nenavštěvovala, Harry, a proto jsem si taky ten flek udržela akorát tři neděle, a můžeš mi to věřit nebo nemusíš, mně je to putna, ale jestli na mě nepřestaneš civět těma sviňáckejma vočima, zavřu ti je sama, tímhle.“ Ani jsem si nevšiml, že zase popadla ten kastrol.

„Heleďse,“ řekl jsem, „něco takovýho mě ani nenapadlo.

A i kdyby, nevěnoval bych tomu jedinou myšlenku.

Povídám přece,“ dodal jsem, „některý z mejch nejlepších přítelkyň jsou –“

Prásk!, a už jsem seděl na podlaze. Praštila mě! Ona mě fakticky praštila! A jak to bolelo! Nikdy bych tomu nevěřil, kdyby nade mnou nestála a nerozháněla se tím špinavým obrovským kastrolem, připravena k další ráně. Situace volala po rychlém činu. Zaúpěl jsem a překulil jsem se na břicho.

„Harry, nestalo se ti nic? Ach, Bože –“ Bleskem byla na kolenou a v příštím okamžení jsem měl hlavu v jejím klíně.

To už bylo lepší. Zaúpěl jsem ještě jednou a provedl jsem ten známý trik s očima vsloup. „Ach, ne!“ Začala mi třít čelo, což nebylo zrovna místo, kam mě praštila, ale i tak to bylo příjemné, takže jsem uznale vzdychl.

„Co se to tady, sakra –?“

Spolehněte se, že Morland si umí vybrat pravou chvíli k návratu.

„Podrž mu hlavu,“, a už žádný klín, jen Morlandovy špinavé prsty, „přinesu vodu.“

Nejvyšší čas přijít k sobě. Otevřel jsem oči a pohlédl přímo do Morlandových jiskrných kuliček.

„Je vzhůru, Paulo.“

„Pusť mě,“ řekl jsem.

„Co se stalo?“

„Praštila mě. Divíš se?“

„ Udeřila tě? “ Hlava mi přistála na podlaze, jen to zadunělo. „Harry, já už nevím, co s tebou, fakticky nevím.

Na patnáct minut, na čtvrt hodinky vás tady nechám samotný, a když se vrátím, co nevidím? Musela ti jednu vrazit. Harry, já ti nerozumím.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl jsem. Vstal jsem. V hlavě mi pekelně třeštilo.

„Nestalo se ti nic?“ To byla Paula. Vrátila se s mísou vody a hadrem.

„Jestlis čekala krev, tak žádná neteče.“

„Promiň. Mám strašnou povahu.“

Teď mi to bude povídat. Vypadala ovšem, že toho opravdu lituje, ale pro jistotu jsem jí předvedl, jak se mi klepou kolena. Vzala mě za ruku a pomohla mi z kuchyně.

Morland se ironicky šklíbil.

„Radši se na pár minut natáhnu,“ řekl jsem.

„Tamhle.“ Táhla mě k pohovce.

„Ne, tam.“ Táhl jsem jí k ložnici.

Jako zraněná strana jsem vyhrál, ale bylo vidět, že se jí moc nezamlouvá, že ležím na posteli a roztahuju se, jako bych zabíral claim. Přišel Morland.

„Koupil jsem nějaké víno, Harry. Nechceš skleničku?“

„To by mi píchlo.“

Paula vydala směšný zvuk, znělo to jako odfrknutí, a šla pryč. Morland mi přinesl víno.

„Hermann je už na cestě. Řek sem mu, aby se choval nenápadně.“

Chtěl jsem se ho zeptat, jak se může metr devadesát vysoký skopčák s bílým trávníkem v Římě nebo kdekoliv jinde chovat nenápadně, ale bylo mi jasné, že nějak by mi na to odpověděl. Posadil se na postel, což do mého plánu zrovna nepatřilo, a vyhrnul si rukávy. Ruce měl tenké a bílé, poseté drobnými červenými pupínky. Zavřel jsem oči a představoval jsem si, jak vyhrávám v sazce. Nebyl to žádný problém, vůbec ne. Denní sny, abych se přiznal, jsou moje slabost. Vím, že to není nic, s čím bych se mohl chlubit, ale jak jinak se máte urvat z toho denního kolotoče?

Další, který jsem si přivolal, zahrnoval mě, Paulu, a tuhle velkou postel, co jsem na ní ležel. Po pravdě řečeno, měl jsem na tu postel už hezky dlouho spadeno. Jednak že to byla jediná postel v celém bytě, a jednak že byla v jediné ložnici. A Morland přece chtěl, abychom žili jako šťastná rodinka, nebo ne? No, synátor paní Brightonové byl připraven svůj úkol splnit do posledka. Zhoupl jsem se trochu, abych prozkoumal terén. Péra pěkná a pevná, žádný skřípot. Nic nepřivede buchtu zpátky k rozumu tak, jako jedno zrezavělé péro. Pro jistotu jsem se ještě několikrát zhoupnul. Jemné a stejnoměrné odpružení, po nějakém pronášení ani stopy. Líbily se mi i ty mosazné sloupky, zlaté a vyblýskané, a temně modrý potah. Byl to přesně ten druh postele, k níž byste snadno a rychle přilnuli.

„Žůů žůů žůů“, ozval se podivný zvuk, který jsem nedokázal ihned zařadit, „žůů žůů žůů“, rozhlédl jsem se a spatřil Morlanda, jak se sklání nad kolébkou, „žůů žůů žůů“, „Co tady žůůžáš?“ řekl jsem.

„Je vzhůru. Alberto. Ziži žiži žůů“, přísahám, že to znělo přesně takhle, „Ziži žiži žůů…“

Začalo mi z toho být nějak nanicovatě, a tak jsem se sebral a vyšel opět na balkón. Venku teď bylo chladněji a snad i o něco větší ticho. Ulice ležela ve stínu, ale do horních pater domů na protější straně se ještě opíraly sluneční paprsky a dodávaly jim vzhledu teplého pečiva, což je pro Řím za západu slunce příznačné. Ulice pode mnou se hemžila mladičkými buchtami v pestrobarevných šatečkách, cupitajícími z kanceláře nebo odkud domů. Paula měla pravdu, nebylo to tu špatné. Zamával jsem dokonce té staré ježibabě naproti, ale muselo jí do očí svítit slunce, protože jen dál civěla do blba, čímž tyhle ježibaby tráví většinu svého času.

Náhle jsem zpozoroval postavu, rázující přímo, přímo jako po lajně, ulicí. Byl to Hermann. Mašíroval si to přehlídkovým krokem, ramena zatažená dozadu, hlavu vzhůru, paže rozhoupané. Kočky a haranti a mladičké buchty mu prchali z cesty. Napadlo mě přitom, co pro Hermanna znamená nenápadné chování. Z místa, kde jsem stál, vypadal asi tak nenápadně jako třímetrový kartáček na zuby.

kapitola osmá

Večeře měla nečekaný úspěch. Paula nám předložila steaky, které nebyly ani zpoloviny zlé, i když jsem dostal jenom jeden a k tomu ještě malý, zatímco Morland s Hermannem spořádali ostatní jako párek hladových medvědů. U Hermanna, který byl pořádný kus chlapa a měl to zapotřebí, jsem to chápal, ale v Morlandově případě to byla pouhá nenažranost. Předpokládám, že to má na svědomí život, prožitý ve věčných pochybách, kdy se zas člověk příště nají. Ať už to bylo čímkoli, příjemná podívaná to rozhodně nebyla. Jak jsem se už ale zmínil, večeře se vydařila, především díky množství starého chianti a potom Paule, která hrála roli hospodyňky se vším všudy. „Vezmi si ještě trošku salátu, Hermanne“, „Jonathane, vždyť ses ničeho ani nedotk“ (bohapusté zkreslení pravdy). Pro mě nic z toho určeno nebylo a z pohledů, které na mě vrhala, bylo zřejmé, že přemýšlí o tom, co se stalo před večeří, a že dospěla k závěru o správnosti svého prvního dojmu: jsem neřád. Bylo jasné, že musím přizvat na pomoc starý brightonovský šarm, a to zatraceně rychle.

Hermann vyjádřil nad Albertem svoji spokojenost, i když jsem si nebyl moc jistý, jestli vůbec ví, o čem mluví.

Morland mu nejdřív musel celou věc aspoň třiadvacetkrát vysvětlit, zatímco Hermann dřepěl a škrabal se na hlavě.

Pokaždé když Morland skončil, Hermann mu bezelstně řekl: „ Ja, Jonathane, rozumím, ale moh bys mi vysvětlit, nač potřebujem tohle dítě?“ No, nakonec mu to došlo, nebo to aspoň tvrdil, i když já o tom dvakrát přesvědčen nebyl, a Morland se ho tedy zeptal, jestli je Alberto Selimovi podobný. Teď se teprv chudák dobrák Hermann začal škrabat v hlavě doopravdy. Dlouho na Alberta zíral, pak nás požádal, abychom ho otočili na břicho, a zíral na něj ještě o poznání déle. Pak jsme ho museli otočit znovu. Konečně Hermann řekl: „ Ja, myslím, že jo,“ což bylo náramně povzbuzující.

Jedli jsme na terase, v záři pomalu zapadajícího slunce.

Paula poprosila Hermanna, aby přinesl nahoru stůl, a vzali jsme do party i Alberta, který trůnil na vysoké stoličce vedle Pauliny židle. Choval se velice tiše, ale bylo vidět, že mu nic neujde. Černá očička mu rejdila sem a tam a chvílema si trochu zažbrblal, tak nějak tiše a zdrženlivě, jako by si zrovna všiml něčeho, co stojí za poznámku, například Morlandových způsobů u stolu.

Morland nejenže nejvíc snědl, ale nejvíc toho taky namluvil, což se snad může zdát hodno obdivu, ale pro jeho sousedy to byl pěkný drsňák. Vzpomínám si, že básnil o kafírně, kterou by si rád jednou otevřel v Londýně.

Kafírnu! Co vy na ty ambice? Neslyšel jsem, jaký druh kafírny má na mysli, poněvadž, jak jsem tady už řekl, jsem si zvykl Morlanda moc pozorně neposlouchat. Přesto mi ale uvízlo v uších něco o „útočišti spřízněných duší“, takže mám dojem, že Savoy může klidně spát.

Začínalo se šeřit, když si Morland naposledy krknul, protáhl se a řekl: „Připravilas nám krásnej večer, Paulo.

Obávám se ale, že je to naposledy, co se můžem takhle sejít a bejt sami sebou, jestli mi rozumíte, bejt takhle přirozený.

Od týhle chvíle musíme hrát svoje úlohy, zvlášť ty s Harrym. Vím, že to nebude snadný“, střelil po mně pohledem, který jsem mu okamžitě vrátil, „je ale bezpodmínečně nutný, abyste svou práci odvedli na sto procent. Na vás vlastně závisí úspěch celýho podniku. Ty a Harry jste klíčový postavy. Jestli nám tady něco kiksne, můžeme se jít klouzat. Od tohodle okamžiku jste manželové Brightonovi se synem. Zapište si to za uši. Sousedi vás musej poznat, ale ne zas příliš. A musej taky často vidět Alberta, i když ne moc zblízka. Nebude to snadný, to vím, ale spoléhám na vás.“

„Neboj se, Jonathane, my tě nezklameme.“ Jen taktak že neskučela. Co se balamucení týče, je Morland hotový Mefisto.

„Harry?“

„Paula to řekla za mě.“

Morland svraštil čelo, jako by se pokoušel rozluštit, jestli jsem na jeho otázku opravdu odpověděl. Vzpomněl jsem si na něco, na co jsem se chtěl zeptat. „A jako co budu vlastně vystupovat?“ zeptal jsem se. „Já, hlava rodiny, otec živitel.“

Zazubil se. „Pojď dolů, předvedu ti to.“ Sešli jsme všichni do obýváku. Morland se chvíli hrabal ve skříni a konečně odtud vytáhl přenosnou olivettku a odnesl ji na stolek u okna. Potom vytáhl ze zásuvky štos kancelářského papíru a půl tuctu tužek a položil to vedle stroje.

„Tady to máš, Harry.“

„Co?“

„Svou novou živnost. Seš teď spisovatel. Co ty na to?“

„Rozkošný,“ řekl jsem. „Chceš říct, že tady musím celej boží den dřepět a klovat do tohodle?“

„Samosebou že ne, to je jenom fasáda. Zastrčíš akorát do stroje papír, počkej, udělám to sám.“ Vzal z hromady papíru jeden list a vložil ho do stroje. „A teď ti každá návštěva uvěří, že píšeš knihu. Vykládej, žes praštil se zaměstnáním, to je jedno s jakým, abys moh do Říma, psát svůj velkej román. Budou si nejspíš myslet, že seš cvok, ale budou ti věřit. Umělcům projde prakticky všecko.“

Tohle jsem si v duchu poznamenal. Jestli je to doopravdy tak dobrá živnost, mohl bych to jednou zkusit.

„Když se to tak veme, tak ani nemusíš předstírat, že pracuješ,“ řekl Morland. „Když se tě někdo zeptá, řekneš, že přemejšlíš. Tohle tutově zabere. Jak je známo, spousta spisovatelů stráví tolik času přemejšlením, že se k vopravdickýmu psaní jakživi nedostanou.“

Teď už jsem věděl na beton, že to jednou zkusím.

Zavezl jsem Morlanda a Hermanna na druhou stranu řeky.

Když jsem vysadil Morlanda u jeho penziónu, poprosil mě Hermann, abych ho odvezl do Rifajovy vily. Byl v báječné náladě, broukal si staré skopčácké marše a třískal si do rytmu pěstí do dveří, což mi osobně nijak nevadilo, ale naše cinquecento na takovéhle zacházení rozhodně stavěné nebylo.

„Harry, že ale pana Rifaje pěkně zprcnem, co?“

„Ještě jednou.“

„Povídám, že pana Rifaje pěkně zprcnem. ‚ Zprcnout‘ –“

praštil mocně do dveří, „je to přece anglický slovo, ne?“

„Určitě,“ odpověděl jsem, rád, že ho můžu potěšit.

„Myslel jsem si to. Pamatuju si ho ještě z pouště, když jsme prcali Anglány. Prc“, vůz se celý roztřásl. „Jó, to byly časy. Prc, prc, prc –“

„Jen klid, Hermanne,“ řekl jsem nervózně. Připomněl jsem si, že mám auto na svoje jméno.

„A co ty, Harry? Tys nás taky zprcával?“

„Já byl na vojenskou službu moc mladej.“

„No jasně. Sem rád, že jsme teď přátelové. Válka už skončila, Harry.“

„Povídá se.“

„Líbíš se mi, Harry. Seš můj kámoš. Co bylo, bylo.

Všecko je zapomenutý.“

„Díky, Hermanne,“ řekl jsem.

Byli jsme už na Appia Antica. „Hermanne,“ řekl jsem, „myslím, že bych tě neměl vozit až k Rifajovým vratům.“

„Teď už to není daleko. Dojdu to pěšky.“ Zůstal ale sedět jako pecka a bručel a brumlal si něco po skopčácky, což není zrovna jazyk, kterému bych rozuměl, ani intuitivně.

Přesto jsem ale nepotřeboval tlumočníka, abych poznal, že kámoš Hermann náhle ztratil roupy. Tyhle válečné vzpomínky dokáží s nervama pekelně zacvičit.

„Byl jsem důstojníkem, Harry.“

„To je ohromný.“

„Pětadvacet minut.“

„Ach.“

„U Alameinu. Byls u Alameinu?“

„Byl jsem ještě cucák, Hermanne,“ ujistil jsem ho.

„U Alameinu to nebylo pěkný. Náš Oberst mi řek: ‚Schmidt, všichni důstojníci padli a voni sou nejstarší četař, menuju jich leutnantem.‘ Bylo to, jak tomu říkáte, Harry?“

„Povýšení v poli?“

„ Ja, to je vono. Povýšení v poli.“ Hermann to několikrát opakoval, jak se mu to zalíbilo. Vzdychl. „Potom obersta zabili a když jsem řek, že mě povějšil na leutnanta, vysmáli se mi a řekli: ‚Schmidt, dou si sednout do stínu. To slunce jim nesvědčí.‘ A víckrát mě už nepovýšili.“

„Válka je kurva,“ řekl jsem.

Po návratu do Via dello Scorpione jsem ještě zaskočil do baru v přízemí našeho domu na šláftruňk. Obézní manda, s kterou jsme debatili odpoledne, seděla za kasou a jak mě spatřila, rozpoutala na mne samosebou svoji vyřídilku.

Všiml jsem si, že mě už zase tituluje professore, a hádal jsem, co to má znamenat. Potom vyšel zezadu nějaký chlapík s mohutným knírem a manda na mne ukázala a něco mu řekla.

„Buďte vítán, profesore Breetone.“

Ukázalo se, že mluví anglicky, že je majitelem baru, že se jmenuje Giorgio a že obézní manda je jeho žena.

„To je báječný být spisovatelem, umělcem. My Italové jsme v jádru všichni umělci, ale jsme bohužel moc líný.

Trávíme svůj čas vysedáváním na slunci, pitím kávy a koukáním po holkách. Je to hroznej způsob života.“

„Hroznej.“

„Vy ale, professore, vy jste opravdovskej umělec. Vzdal jste se práce, domova, zabezpečení. Všecko jste položil na oltář umění.“

„Říkejte mi Harry,“ požádal jsem ho.

Byl to hezký malý bar. O nic větší než o trochu rozlehlejší koupelna, ale bylo tam všechno, co k takovému baru patří: vyblýskaný kovový pult, který Giorgio ustavičně stíral mokrým hadrem, skleněné vitríny plné koláčů, dortů a sušenek, a na samém konci baru starý přístroj na espreso, s dlouhou řadou v pozoru stojících rukojetí. Přesně jako v tisíci jiných římských barů. Všiml jsem si ale několika malých drobných rozdílů, známek takřka uměleckého ducha.

Místo obvyklých nudlí z plastické hmoty visely u Giorgia ve dveřích šňůry pestrobarevných korálků, které při každém příchodu a odchodu hostí měkce cinkotaly. Bylo to hezké a uklidňující. A na jednom konci pultu stála velká váza květin, což jsem ještě neviděl v žádném baru v Římě ani nikde jinde. Líbilo se mi tam a líbil se mi i Giorgio. Už jsem se viděl, jak tady ubíjím spoustu času.

„A co signora Breetonová, jak tý se daří?“

„Komu?, ach, ano, dobře.“

Tomuhle říkám dosednout pěkně tvrdě zpátky na zem.

Dopil jsem svůj koňak a popřál dobrou noc. Bylo už po půlnoci, víc než jsem si myslel, i když po pravdě řečeno jsem se trochu zdržel schválně. Nevěděl jsem prostě, jak sehrát další výstup. Na jednu stranu jsem na to mohl jít naprosto chladnokrevně, přihnat se a brát všechno jako hotovou věc. Pak tu byla možnost přímého útoku, vášněmi zjitřené zteče, která mívá často úspěch u chladných týpků, ale může být taky fyzicky nebezpečná, zvlášť když se vám buchta brání. Nejsem žádný zbabělec, to mi věřte, ale upřímně přiznávám, že brát Paulu šturmem se mi dvakrát nezamlouvalo. Tanečnice jsou vytrénované, no a tak vůbec.

No, nakonec jsem se nerozhodl na ničem, což je horší než nic, a v tomhle poněkud nervózním rozpoložení jsem vyšel nahoru.

Světla byla zhasnutá, ale nebyla zas taková tma, abych neviděl, že mám ustláno na pohovce. Ten neřád Morland s tím musel počítat, když ji kupoval. Rozsvítil jsem a na polštáři jsem našel lístek. „Můj kufřík nech v obýváku.

Vybalím až ráno.“ Byla to dobrá záminka. Vstoupil jsem do ložnice.

„Harry?“

„Ano.“

„Co chceš?“

„Popovídat si.“

„Je pozdě.“ Byla stočená do klubíčka na jedné straně té velké postele a vedle sebe měla Albertovu postýlku. Vlasy měla rozprostřené po celé ploše polštáře a pokoj byl plný té samé vůně, kterou jsem si pamatoval z penziónu. Posadil jsem se na postel.

„Rád bych se ti omluvil za to dnešní vodpoledne.“ Byla to pravda. Fakticky jsem nikdy nevěřil, že byla jednou z Rifajových hurisek.

„Neměla jsem tě praštit.“ Zachichotala se. „Tvářil ses tak vyjeveně.“

„Co dělá Alberto?“

„Spí, myslím. Je tak hodnej, že si až přeju, aby taky někdy zabrečel.“

„Jen ať si to zkusí. Seberu se třeba vo půlnoci a vyrazím ty čtyři stovky z Tonyho zpátky.“

„Dá ti to ale práce, viď, Harry?“

„Co?“

„Tvářit se pořád jako drsňák.“

Takovéhle poznámky k ničemu nevedou a taky jsem jí to chtěl říct, ale vypadala pěkně s těmi vlasy na polštáři a dlouhýma bílýma pažema na tmavém povlečení, že jsem to zas pustil z hlavy. Po nějaké chvíli řekla: „Ne, Harry.“

Udělal jsem akorát to, že jsem ji vzal za ruku.

„Ne?“

„Ne.“

„Heleďse,“ řekl jsem, „budeme spolu spřažený celej měsíc, možná i víc. Mohli bysme teda aspoň trochu poznat jeden druhýho.“

Usmála se, nebo aspoň si to myslím, v té tmě se to dalo těžko poznat. „Já tě přece znám, Harry.“

„Včera jsi mě viděla prvně.“

„To je pravda, ale stejně tě znám.“

„Vidím, že máš zkušenosti.“

„Nebuď protivnej, Harry.“

Co čekala? Jestli nemám něco rád, tak jsou to tyhle holky, co vás položí na lopatky a ještě vám pak stoupnou na ciferník, aby vám to potvrdily.

Vstal jsem a nakoukl do postýlky. Alberto ležel na břiše, zdravě zařezával a celý svět mu mohl být ukradený. „Ty cvikýři jeden šťastnej,“ řekl jsem si v duchu, „jen si užívej, dokud můžeš, však voni ti to spočítaj dříve než se naděješ.“

„Dobrou noc, Harry.“

Zamířil jsem ke dveřím.

„Harry, nechtěla jsem –“

„Jistě,“ řekl jsem. „Tohle mi říká každej.“ Rychle jsem za sebou zavřel dveře, protože přijít k tomu všemu ještě o poslední slovo, to by už bylo moc.

Pohovka nebyla tak špatná a zakrátko jsem už klimbal.

Pak jsem se ale probral a vzpomněl si, že když neměla kufřík, neměla taky nic na noc, a musela tam celou tu dobu ležet jen tak. Hermann měl vlastně štěstí, když jeho nervový systém drásaly akorát vzpomínky na válku.

kapitola devátá

To co vám teď povím, vyvolá jistě řadu poznámek.

Někteří budou jistě tvrdit, že nemám právo, říkat něco takového, když nejsem otcem a tak. Můžu na to odpovědět jen tolik, že jsem k tomu měl zatraceně blízko; můžu jít dokonce ještě dále a prohlásit, že jsem si užil skoro všech otcovských strastí a ani trochu radostí. Ale vraťme se k tomu, co jsem chtěl říct. Tak tedy tohle: Nemluvňata jsou vši v kožiše.

A teď, jestli jste se už vykřičeli, vám to vysvětlím.

Nemluvňata jsou rození průšviháři. Když lidi chtějí rozvířit bengál, dá jim to jistou práci. Nemluvňatům ne.

Nemluvňata jsou průšvih sama o sobě. Je to prosté jak facka.

Na druhou stranu jsou průšvihy a průšvihy. Jedny jsou ty s fízlama, s manželem své buchty, s hejlem, kterému jste prodali bilet: zkrátka s těmi druhými. Nechutné, hlučné, násilné průšvihy. Tyhle průšvihy nemluvňata nevyvolávají.

Ty jejich se odehrávají v hlavě, ve vaší hlavě. Jsou to průšvihy, které pořád čekáte a které se, možná, nikdy nestanou. Zahrnují v sobě elektrické zásuvky a vypínače, kohoutky s horkou vodou, schody a těžké popelníky, nože a vidličky a šroubováky a hřebíky a špendlíky a tužky. Je v nich všechno, co může dítě sníst, vypít, upustit, vytáhnout, do čeho může vlézt, z čeho spadnout, nebo si do toho jen lehnout. Celý svět.

To tedy za prvé.

Potom je tu otázka, kdo rozkazuje, kdo řídí chod domácnosti. Přišel jsem na to hned to první ráno, když mě probudil třesk z kuchyně. Byla ještě tma.

„Co se děje?“ zavolal jsem.

„Krmím Alberta.“

„Vždyť je sotva šest.“

„Když má hlad.“

„Jak můžeš vědět, že má hlad?“

„Nebuď směšný.“

Pokoušel jsem se znovu usnout a říkal jsem si, že to později rozsortýruju a vnesu do celé té věci trochu pořádku a disciplíny. Tyhle starosti jsem si mohl ušetřit. Nemluvňata nezvládne nikdo. Chovají se sladce po svém. Nanejvýš se můžete snažit být jim pořád co nejblíž, abyste mohli posbírat trosky. Často jsem potom uvažoval, jak dlouho to normální rodiče vydrží, než se konečně složí. Mně a Paule to trvalo zhruba týden. A pak se udála ta ošklivá scéna. Začalo to tím, že jsem píchl Albertovi do břicha sichrhajcku, docela náhodou a ani ne moc hluboko, když jsem ho jednou z čiré laskavosti přebaloval. Žádný uřvanec nebyl, v tomhle zřejmě Tony nelhal, ale tentokrát rozhodně zavřeštěl. Paula se vyřítila z kuchyně, rudé vlasy rozevláté, a vyrvala mi Alberta z rukou.

„Krev,“ ječela. „Krev.“

Asi tak dvě kapky.

„A cos čekala?“ řekl jsem. „Parafín?“

Naštěstí se vzápětí objevil Morland, a když jsme ji společně uklidnili, podal, nám vysvětlení téhle „úzkostlivé neurózy“, která, aspoň podle něho, postihuje spoustu rodičů.

Vyhecují se obavami, co všechno by se mohlo stát, a když pak skutečně k něčemu dojde, rupnou jim nervy. Znělo to docela rozumně. Paula byla aspoň z Alberta dnem i nocí starostma bez sebe. Dokonce i já jsem se příležitostně přistihoval, že začínám být lehce nervózní.

Konec konců, vložil jsem do něj čtyři sta dolarů.

Vedle těch normálních každodenních trablů kolem dítěte jsme měli hned od začátku na krku ještě Morlanda, který chtěl pořád vědět, jak si Alberto „vede ve své roli“. Všichni sousedi ho musí vidět, naléhal ustavičně, ale ne zas moc zblízka. Všichni musí vědět, že máme dítě, ale nikdo si nesmí zapamatovat, jak vlastně vypadá. Podotkl jsem, že ulice je pořád našlapaná a že neudělá ani dva kroky, aby nevrazil do Giorgia, jeho ženy nebo tuctu dalších známých.

Morland to uznal a navrhl, abychom vždycky počkali na hodinu siesty, kdy každý buď spí anebo vysedává na balkóně či terase, a teprve potom se s Albertem párkrát sem tam projeli ulicí. Takhle ho prý provětráme a navíc ho uvidí každý, kdo se zrovna bude dívat na ulici. Skvělý nápad!

Hned na druhý den, krátce po časném obědě, snesla Paula Alberta dolů, strčila ho do vozítka, které sloužilo za kočár i nákupní vozík dohromady, další příklad Morlandovy šetrnosti, a vyrazila do ulice.

Po dvou talířích spaghetti alla carbonara jsem neměl na procházku ve slunci ani pomyšlení a rozhodl jsem se zůstat doma, ale nedalo mi to a šel jsem se na ně podívat z balkónu. Zpočátku byla ulice prázdná, nikde živáčka krom Pauly s Albertem a jedné nebo snad dvou koček. Pomalu tlačila

vozík

před

sebou

a Albertovi,

sedícímu

s podepřenými zády, vykukovaly vpředu nohy a přes okraje drátěné klece mu visely ruce. Bylo to jako záběr z filmu V pravé poledne, znáte to, prázdná ulice, pražící slunce, osamělé postavy. A najednou bác!, jako ze zálohy, vyřítily se z temných domovních vchodů snad všechny ženské z ulice. V momentě se srotily kolem Pauly a v příštím si už podávaly chudáka Alberta z ruky do ruky, jako fanoušci klubového maskota před zápasem. Uprostřed chumlu kypěla paní Giorgiová a poznal jsem ještě jednu nebo dvě další sousedky. Počítám, že jsem mohl přispěchat na pomoc, ale k čemu by to bylo? Nedělaly nic špatného. Chtěly si jenom prohlédnout Alberta, a svého cíle taky dosáhly. Netvrdím, že ho dočista vysvlékly, ale moc do toho nechybělo. Paula se jim v tom zprvu snažila zabránit, ale nakonec se k nim přidala, smála se a ukazovala na různé Albertovy partie, jako by to byl nějaký výstavní pinčl. Ještě se smála, když přišla nahoru. „Viděls to, Harry?“ Přinesla z kuchyně hadr a začala s kluka utírat marmeládu a drobty sýra a salámu a kdoví čím to ještě byl polepený. „Máme to marný. Teď vědí všichni, jak vypadá. Co budem dělat?“

„Neboj se, já na něco přídu.“

Myslel jsem to vážně. Byl nejvyšší čas vymyslet, jak se z téhle hrůzostrašné fušky odporoučet. Můj problém vypadal zhruba takhle: vykroutit se tak, aby mi Morland nebo Hermann nebo oba společně nepřistáli na zádech. Proč jsem prostě nezmizel? Odpověď je ta, že v mých kruzích se tak snadno nezmizí, leda že byste chtěli na delší dobu přešaltovat na jinou formu obživy. Průšvih byl v tom, že jsem byl všude z toho nebo onoho důvodu známá firma, ale hlavně pro tu živnost s biletama, co jsem zdědil po Ziggym.

Biletkáři jsou dneska vzácní, stejně jako jejich zboží.

A třebaže většina z nás pořád někam v obchodním zájmu cestuje, není nás tak těžké najít, když je nás v branži jen hrstka. Harryho Brightona byste našli i vy, jen vědět, kde se ptát. Morland věděl, kde se ptát.

A tak jsem prozatím ještě zůstal, utrácel dál spoustu peněz a na revanš dostával pěkný kulový, pokud ovšem nepočítáte praktickou zkušenost života s jednou buchtou a malým škvrnětem, o čemž se teď nebudu rozšiřovat, leda že řeknu, že je to náramně poučná zkušenost. A musím taky přiznat, že za určitých okolností má takové dítě na buchtu ohromně zušlechťující vliv. Vezměte třeba Alberta a Paulu.

Rozněžňoval ji od první chvíle, přímo jste viděli, jak ten její tvrdý pohled roztává. Zprvu na mě štěkala od rána do večera, vždycky hotová k ráně, ale po několika dnech propadla dítěti tak, že na mě skoro zapomněla. No, tak docela zas ne, poněvadž ve svém předsevzetí přestěhovat se z pohovky v obýváku do ložnice a žít pěkně pokupě, abych tak řekl, jsem zůstal neoblomný. Paula z toho šílela.

„Copak s tím jakživ nepřestaneš?“

„Ne.“

„Jestli to uděláš ještě jednou, dostaneš přes hubu.“

„Vrátil bych ti to.“

„To je ti podobný.“

„Ne moc. Jen takhle –“

„Harry, nemůžeš si koupit PLAYBOYE nebo něco takovýho?“

Přesto jsme spolu prožili jeden skoro krásný večer.

Všechno to začalo Albertovým koupáním. Vešel jsem do koupelny, abych zjistil, co znamená to cákání a vřískot, a uviděl jsem Alberta, jak se převaluje jako malinká růžová šunka ve vaničce z plastiku a řehtá se na celé kolo. Neviděl jsem ho ještě takhle se smát, a tak jsem tam zůstal a díval se, a najednou, aniž jsem věděl jak, jsem mu držel hlavu nad vodou, zatímco Paula ho mydlila, drhla houbou a splachovala, a Alberto se chichotal a bublal a ne a ne přestat, až se málem zalknul.

„Tak co, to byla švanda, viď?“

„Jo,“ přikývl jsem a vyždímal si rukáv kašmírového svetru.

„A teď si dáme náš rýžový nákypeček, viď?“

„Upřímně doufám, že my ne.“

„On říká, že náš nákypeček nechce, Alberto. Co bystme mu tak dali? Nějakou specialitku?, Nějakou opravdickou specialitku?, Ano?, Tak dobře.“

Nechal jsem je při tom. Nějakou opravdickou specialitku!

Dobře věděla, po jaké specialitce toužím a cannelloni to rozhodně nebyly.

Ale o dvě hodiny později, když jsem se po několika skleničkách s Giorgiem vrátil nahoru, se ukázalo, že připravila humra Thermidor a na stole jsou svíčky, květiny a mísa ovoce.

„Ty máš narozeniny,“ řekl jsem. V těchhle jemných narážkách jsou buchty nepřekonatelné.

„Ne, nemám. Uděláme si večírek.“

„Proč?“

„Proč ne?“

Pozor, Harry, řekl jsem si. Tohle by mohla být ta noc.

K humrovi jsme měli láhev Soave Bolla, dobře vychlazenou, a pak přišlo čerstvé ovoce a sýr. Při kávě na terase jsem řekl: „Seš ohromná kuchařka, Paulo. Kde ses to naučila?“

„Doma.“ Zašívala Albertovi nějaké hadříky. Viděl jsem z ní jenom záclonu rudých vlasů a kousek tváře. Visel jsem na těch vlasech od chvíle, co jsme se nastěhovali, a musel jsem přiznat, že jsou přírodní.

„Kde doma?“

„V Liverpoolu.“

„A helemese. Kdo by to řek. Já jsem z Londýna, z Battersea High Street.“

„Já to vím. Od Jonathana. Ptala jsem se ho, jestli nejseš Američan.“

„Američan, jak to myslíš?“

„Mluvíš tak směšně.“

„Co je na tom špatnýho, jak mluvím?“

„Nic. Je to prostě směšný.“ Zdvihla oči od šití a usmála se tím mírným darebáckým úsměvem, a já měl pojednou pocit, že se večer kolem mne hroutí. Pak se rozesmála, tak nějak hrdelně, potlačovaně, jakoby proti své vůli.

„Co je?“ zeptal jsem se a zapnul mrazák.

„Vzpomněla jsem si na něco, co o tobě říkal Jonathan.“

Nepříjemně mě zašimralo v útrobách.

„No copak,“ řekl jsem, „copak o mně říkal Morland?“

„Povídal, že seš kulturní hybrid.“

„ Cože? “ Znělo mi to jako označení nějakého hmyzu.

„Povídal, že patříš k lidem, na který se všecko nalepí. Víš, jako filmy a comicsy a televize a módy, takovýhle věci, všelijaký přízvuky, způsoby u stolu, prostě všecko, co se zrovna nosí. Říkal, že některý lidi se nezmění nikdy, můžeš je třeba posadit doprostřed pouště mezi samý Araby a dvacet let je tam nechat, a přesto zůstanou sami sebou. Ty bys prý ale do týdne běhal v burnusu a práskal bičem velbloudy.“

Bylo mi jasné, že mě hecuje. Nicméně jsem se nad tím musel zamyslet. Možná že někdy opravdu mluvím jako Američan, ale to jen proto, že dneska je těch amerických slov a manýrů všude kolem víc než čeho jiného, a to se na vás pak snadno přichytí, když se tomu nebráníte. Já se nebráním, a to z náramně prostého důvodu: mně to nevadí, mně ne. Patří to k mé roli společensky družného tvora, což je pro obchod nezbytné a navíc to drží lidi od těla, od velkých kamarádšoftů. A mimochodem, věci, které se snadno přichytí, se dají taky snadno setřít. Jak to vidím já, jsem jen pouhopouhý kosmopolita.

Nechal jsem ji jejímu šití a sešel jsem dolů. Měl jsem tam nějakou práci, kterou jsem slíbil Morlandovi, i když se mi do toho po těch jeho cancech o kulturním hybridovi moc nechtělo. Měl jsem mu trochu přežehlit bilet, ten, za který mi nezaplatil. Nedokázal sehnat v celém Římě jediného slušného machra na písmo a štemply a začínal už být pěkně nervózní, že nemá na biletu jiné jméno a číslo. Protože penzióny musely hlásit všechny pasy policii, třikrát se už stěhoval a měl toho plné zuby. Chtěl proto, abych mu to udělal sám, třebaže věděl, že tohle není zrovna moje specialita.

Vytáhl jsem svůj kufřík a otevřel tajné oddělení v zadní stěně, kde jsem měl svá fidlátka a bilety. Tohle oddělení, na půl druhého cenťáku hluboké a zabírající celou plochu stěny, byla šikovná vymoženost. Abyste je otevřeli, museli jste nožem nebo třeba pilníčkem na nehty roztáhnout zdrhovadlo běžící po obvodu celé zadní stěny. Vnitřek kufříku byl vyložen plstí, takže kdo o zdrhovadlu nevěděl, nikdy by na ně nepřišel.

Sotvaže jsem si všechno rozložil na stole pod dobrým jasným světlem, přišla Paula s terasy. Chtěla samosebou vědět, co a k čemu co je, a tak jsem příští půlhodinu strávil tím, že jsem jí to předváděl: tajné oddělení, inkousty, pera a razítka, zbývající bilety, prostě všecko. Tvářila se, že ji to opravdu zajímá.

„Jakou to má asi cenu?“ zeptala se a ukázala na čtyři bilety, které byly mým posledním zbožím.

„Přijde na to,“ řekl jsem. „Vem třeba tyhle dva francouzský, oba dva. Ty maj dneska znamenitej kurs.

Takovej francouzskej bilet je hned po tvým britským to nejlepší, co vůbec seženeš. Pod dvanáct set dolarů bych francouzskej bilet neprodal.“

„A co tyhle?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tenhle liberijskej je docela v pořádku, ale vnutíš ho leda nějakýmu uzenáčovi.“

„A tenhle poslední? To je egyptskej, viď? Co je na něm špatnýho?“

„Příhodná otázka.“ Tenhle všivý bilet mi pořádně hýbal žlučí. Koupil jsem ho před šesti měsíci od jednoho barmana v Rotterdamu, a jestli ho ještě někdy potkám, bude na staré Zuider Zee o jeden soprán víc. „Vidíš tohle?“ řekl jsem.

„Tady ten štempl?“

„Co je to?“

„Úřední státní razítko. Máš ho na každým pasu.“

„Neumím to přečíst. Vypadá to na nějaký arabský písmo.“

„Ano, vypadá to tak. Ale náhodou je to hebrejsky.“

„Hebrejsky? Ale –“ Roztřásla se smíchem. „Divím se, žes ho nestřelil Jonathanovi.“

Nemyslete si, že mě to nenapadlo. Jediná potíž byla v tom, že ten ničema umí arabsky. A hebrejsky taky, pokud vím.

Potom zmlkla a já se konečně mohl pustit do práce. Trvala mi dobrou hodinu, a když jsem skončil, třásly se mi od napětí ruce. Byl jsem ale se svým dílem spokojen.

Na Morlandově biletu se teď skvělo nové číslo a taky nové jméno, Browning, místo Brown. Přizpůsobit inkousty mi dalo pěknou fušku, ale byl jsem si na beton jistý, že by tu plastickou operaci rozpoznal jedině expert.

Ukázal jsem to Paule. „Morland na mě může zpívat chvalozpěvy,“ řekl jsem.

„Určitě bude, když se teď jmenuje Robert Browning.“

„Jen si nemysli. Ten už v tom nějakou veš najde.“

„Ty seš fakticky chytrej kluk, Harry.“

Podíval jsem se na ni. Protentokrát mě nehoupala.

„To tak člověk pochytí,“ řekl jsem. „Jako tancování.“

Podržela bilet pod světlem a dlouho si ho prohlížela.

„Harry, proč ty se vlastně živíš jako gauner?“

„Jako co, že se živím?“ Vyrazilo to ze mě dech.

„Chci říct, že bys uměl dělat všechno, co bys chtěl.“

„Já vím,“ řekl jsem. „Proto dělám tohle.“ Ta drzost.

„A vůbec,“ dodal jsem, „co ty máš do toho mluvit?

Tanečnice ze zavšivenejch hanbinců, jako je Červenej kvítek? A striptýzka? Dělalas přece striptýzku, jen si vzpomeň.“

Když nezačala kousat, zeptal jsem se: „Jak ses k tomu vůbec dostala?“

Usmála se, ale ne na mne, něčemu, na co si vzpomněla.

„Seznámila jsem se s jedním klukem, Lenny se jmenoval, a ten mi řekl: ‚Já tě tady z toho všeho vytáhnu‘, to všechno byla loďařská kancelář v Liverpoolu. Vařila jsem tam čaj, když mě zrovna šéf neštípal do zadku. Odjela jsem s ním tedy do Londýna, jedno vedlo k druhýmu, a najednou jsem potřebovala nějakou práci a někdo mi navrhl: ‚Proč to nezkusit se striptýzem?‘ Proč ne, myslela jsem si.“

„Co tomu říkal Lenny?“

„Lenny? Ach, ten byl už pryč.“

„A jedno pak vedlo k druhýmu, co?“

„Ano.“ Pohlédla na mne dlouhým, líným, zelenookým pohledem. „Nezacházela jsem se svým životem moc chytře, Harry. Udělala jsem snad všechny možný pitomosti.“

Pokrčil jsem rameny. „Já na nikoho prstem neukazuju.

Ale kdo se nechal uvrtat do únosu? Do únosu! “

Usmála se, ale jenom na vteřinku. „Mám starosti, Harry.“

„Jaký?“

„Z celý tý věci, z únosu.“

„Pročs do toho tedy lezla, pro Kristovy rány?“

„Vypadalo to nejdřív jako fór. Nebrala jsem prostě Jonathana vážně. Líčil to ale tak lákavě, že jsem si řekla, no co, pojedeš do Říma, budeš se jim pár neděl starat o dítě a pak se ti třeba našikne něco jinýho. Vidíš, že jsem moc rozumu nepobrala. O ničem nepřemejšlím. Prostě to udělám.

A potom toho lituju.“

Chtěl jsem se jí zeptat, jestli taky litovala toho, že odešla s tím grázlem Lennym do Londýna, ale znělo by to asi moc uslzeně. Vypustil jsem místo toho hluboký povzdech, abych jí ukázal, že na mě uvalila nemalý problém, ale ve skutečnosti jsem myslel na to, že kdybychom proti tomu únosu stáli dva, že bychom mohli Morlandovi připravit pěknou kratochvíli.

„No, k žádnýmu únosu zatím nedošlo,“ řekl jsem.

„Ale on to myslí vážně, Harry. Jonathan se teď už nezastaví. Nikdy by mě nenapadlo –“

Chudák holka, začínala dostávat strach, to bylo jasný.

Morland nás toho odpoledne navštívil a prohlásil, že až na pár maličkostí je už všechno připraveno a k únosu že dojde asi tak za týden. Ale nebyl to jen únos, co jí dělalo starosti, bála se taky o Alberta, že o něj přijde. Lidi se zřejmě nikdy nenaučí, že věci se mění a že by se k ničemu neměli moc upínat.

„Nelam si s tím hlavu.“

„Kdyby to šlo.“ Ležela teď na pohovce, schoulená do klubíčka, a vypadala najednou strašně malá a bezmocná.

„Poslouchej,“ řekl jsem, „nic z toho, do čeho se Morland pustí, jakživo nevyjde. Deset ku jedný, že se tenhle podnik zhroutí dřív, než to Rifajovo skvrně vůbec uvidíme. Neznáš Morlanda. Je to největší smolař všech dob. Na tohle můžeš vzít jed.“

„Chudák Jonathan.“

Chudák Jonathan! A co chudák Harry?

Přistoupil jsem k pohovce, ale tvářila se tak sklíčeně, že jsem ji vzal jenom za ruku.

„Postarám se, aby všecko dobře dopadlo, slibuju ti to.

Ničeho se neboj.“

„Opravdu, Harry?“

„Jasně,“ řekl jsem. Co jsem měl taky říct?

Usmála se a najednou se natáhla, políbila mě na tvář, prohrábla mi rukou vlasy a řekla: „Přece jen nejseš tak špatnej.“

Děkuju, řekl jsem si v duchu, pěkně děkuju.

Vstala. „Jdu spát, Harry.“

„Ještě chvíli.“ Ta ruka ve vlasech mě obloudila.

„Dobrou noc, Harry.“

Natáhl jsem se po ní a sáhl vedle, to se stane, když máte trému.

Usmála se na mě ze dveří ložnice. „Ty, Harry, jsou taky chvíle, kdy na to nemyslíš? “

„Ano,“ řekl jsem. „Při tom.“

kapitola desátá

O dva dny později jsem prodělal ošklivý šok. Zapředl jsem s Giorgiem delší literární debatu, a když jsem se vrátil nahoru, zjistil jsem, že nemám klíče. Zazvonil jsem tedy.

Dveře se otevřely, a přede mnou stál King Kong. Aspoň v první chvíli mě to napadlo, přísahám, dokud jsem se nepodíval pořádně a neviděl, že je to pouze Obrmamma.

Pouze!

Bleskem jsem se kolem ní protáhl, nezapomínaje se pro všechny případy přikrčit a zakličkovat. Obývák byl prázdný, ale z ložnice byly slyšet hlasy.

„Podívejte, jak přibral na váze.“

„To jo, ale ne abyste mi ho rozmazlili.“

Skláněli se nad postýlkou. Tony stál tak těsně vedle Pauly, až se jí dotýkal. Nebo aspoň do toho moc nechybělo.

Morland seděl na posteli a ovíval se složenými novinami.

Překvapilo mě, že ho tu vidím. Dopoledne jsme se pohádali, poštěkali jako psi, a všechno kvůli tomu biletu, který jsem mu s takovou námahou zrestauroval.

„Robert Browning,“ povídá. „ Robert Browning, to má bejt fór?“

Mohl jsem si z toho udělat jediný závěr, že si ke svým starým podivnůstkám pořídil ještě stihomam. Taky jsem mu to řekl. A pak jsme se začali hádat.

Tony se rozhlédl a uviděl mě. „A helemese, kdo to přišel,“

ucedil. „Tak jak bylo dneska v zoo?“ Měl na sobě bílý plážový

oblek

a pruhovanou

košili

s frajerskými

manžetovými knoflíčky. Z kapsičky na prsou mu visel jedovatě fialový kapesník. Vypadal jako přežvejkaná orchidea.

Morland rychle vstal „Tony šel náhodou kolem,“ řekl. „A napadlo ho podívat se na Alberta.“

„Náhodou kolem, náhodou!“ ušklíbl se Tony. „Přišel sem si pro nájemný.“

Zasmál jsem se, od srdce a nahlas. „Doufám, že máš do toho svýho smradlavýho prasečince zpáteční lístek,“ řekl jsem, „protože tady nedostaneš ani findu.“

„No tak, Harry,“ zařval Morland, hlasitěji než Tony, který taky něco řval, ale to jsem přeslechl, což bylo patrně jeho štěstí.

„Žádný ‚no tak, Harry‘!“ vybuchl jsem. „Koupili jsme to dítě, nebo ne? Jen ať si ten skrček trhne nohou.“

Rozčílil jsem se tak, že jsem dočista zapomněl na Obrmammu, což nebylo zrovna nejmoudřejší. Právě vstoupila, aby se podívala, co znamená ten kravál, a to mě jaksi zchladilo. Nikoli ovšem Tonyho.

„Ty si to eště vypiješ,“ syčel. „Ty si to eště vypiješ, hošánku. Jen počkej, počkej –“ Jako když jsme se viděli poprvé, všechno opakoval dvakrát, aby aspoň trochu kompenzoval svůj trpasličí vzrůst. Vykročil kolem postele ke mně a ode dveří vykročila Mamma. Už jsem v duchu volal: Hermanne, kde jsi?, když vtom udělal Morland krok kupředu a řekl: „Tak se zase uklidněte, uklidněte se.

Promluvíme si o tom. Nemá cenu se rozčilovat.“

„Kdo se tady rozčiluje?“ zaječel jsem, třebaže jsem dobře věděl kdo, Obrmamma. Zuřivě mi funěla za krk.

„Plácli jsme si, Harry,“ řekl Morland. „Slovo je slovo.“

„Morlande,“ řekl jsem tiše. „To dítě je teď tady, patří nám.

Tenhle plaz není žádnej Albertův táta a vona není jeho matka. Myslíš si, že ho dostanou zpátky jen tak“, rychle jsem postoupil o krok kupředu, „bez použití fyzickýho násilí?“

„O to přece nejde, Harry –“

„Děte se vycpat,“ zařval Tony. „Dohodli jsme se, že si můžem vzít dítě zpátky, kdy budem chtít, kdykoliv.“ Zajel rukou do kapsy a tak rychle ji zase vytáhl, až mě napadlo, že tentokrát nám předvede ten známý chicagský kousek do konce. Vytáhl ale jenom nějaký kus papíru. „Jestli náhodou neumíte italsky,“ řekl, mávaje mi tím papírem před nosem, „tak tady stojí, že tohle dítě, tenhle Alberto, je legálně adoptovanej syn Antonia Belloneho, což jsem já, a Claudie Belloneový, která tady zrovna náhodou není, ale která se dá snadno vyhrabat, když na to příde. A teď mi řekni, ty chytrolíne, dostanu nájemný, nebo si mám vzít kluka zpátky?“

No, na tohle nebyla těžká odpověď a už jsem ji měl taky na jazyku, když jsem si všiml Pauly, jak se krčí nad postýlkou a hledí na mě takovým tím plačtivým pohledem.

Odvedlo to mé myšlenky stranou a než jsem je zase soustředil, zaskočil mě Morland.

„Dostaneš svý nájemný, Tony. Zaplatíme ti.“

„Kdo že zaplatí?“ Řekl jsem.

„Harry!“ Znělo to, jako by tomu nemohla uvěřit. „ Harry! “

– Tentokrát v tom byla spíš výčitka. „HARRY –“

„No dobře, dobře.“

Tony zařehtal smíchy. Morland se uchichtnul. Paula se na mě pěkně usmála, ale nemyslete si, že se tím něco spravilo.

Odpočítal jsem čtyři padesátky. Už mi jich moc nezbývalo.

„To sou akorát dvě stovky,“ řekl Tony. „Chci to na dva tejdny předem, jako prvně.“

„Dostaneš akorát na tejden,“ řekl jsem. „A můžeš bejt rád, že ti vůbec něco dávám.“ Obrátil jsem se k Morlandovi.

„Vysvětli svejm přátelům, že by tu na další prachy čekali marně. A nezapomeňte vyvětrat, až vypadnou.“

Pak jsem se otočil a šel ven: ven z ložnice, ven z bytu a po schodech dolů do Giorgiova baru, kde jsem si rovnou řekl o tuplovanou, poněvadž jsem cítil, jak mi ve tváři naskakují rudé fleky, a to bývá znamením, že jsem pěkně vyviklaný z míry.

„Ááá, koukám, že se psaní nějak nedaří, Harry. Coraggio!

Umělec je zrozen, aby trpěl. Je to cena, kterou platí za svý umění. Potomstvo ti to nezapomene.“

Pořád jsem měl ještě mžitky před očima, když za mnou přišel Morland.

„Harry –“ spustil, a pak se na mě pořádně podíval a nechal toho.

Dal jsem si další brandy, zatímco Giorgio přátelsky oplácával Morlanda. Všiml jsem si už dřív, jak jsou spolu zadobře. Giorgio byl posedlý uměním a myslím, že naše rozhovory na tohle téma ho příliš neuspokojovaly. Vždycky začal o tom, že je vlastně v jádru básníkem, a nejsme snad jimi všichni? říkal jsem mu na to, a chtěl mi ukazovat svoje básničky. Naštěstí jsem uměl říct, že nedokážu přečíst v italštině ani slovo, což sice nebyla tak docela pravda, ale uchránilo mě to už spousty trablů.

Morland si je ovšem přečetl a prohlásil, že jsou ohromné, z čehož byl Giorgio jaksepatří na větvi. Od té doby spolu byli jedna ruka, a pořád o něčem klábosili, i když většinou v italštině, takže jsem nevěděl, jestli o umění nebo o čem.

Asi tak za deset minut po mně Morland loupl znovu očima a zřejmě se rozhodl, že to riskne. Přistoupil ke mně s šálkem čaje, který mu přinesla paní Giorgiová.

„Neměl by ses pořád tolik rozčilovat, Harry. Kdybys –“

„Rozčilovat?“ řekl jsem. „Kdo se tady rozčiluje? Já sem klidnej jako skála.“ A taky jsem byl. Uvědomil jsem si náhle, co udělám. Půjdu od toho, z fleku s tím praštím a zmizím. Už jsem z Morlanda neměl strach, ani z Hermanna. Jestli se mi pověsí na paty, pak se teprv začnu starat. Ale teď je s tím konec, už žádný Alberto, žádný Tony, žádný Morland; je konec se spaním na té zatracené pohovce, kde jsem jen naslouchal zvukům vedle, maloval si svůdné obrázky a pořádně při tom nezamhouřil oka.

Morland zakašlal, čímž dává obvykle najevo, že chce něco důležitého říct. Hleděl na mě tím směšným postranním pohledem, oči vykroucené vzhůru. „Vím, co si myslíš, Harry,“ řekl vlídně a přátelsky.

„Nepovídej.“

Přikývl. „Myslíš si, jak bych se z toho, kruci, vyvlíknul a současně se zbavil Morlanda. Tohle si myslíš, nemám pravdu?“

Neřekl jsem ani slovo.

„No, tak si ten tvůj problém rozebereme. Na policii samo; sebou jít nemůžeš, to je jasný, a jen tak se zdejchnout taky nemůžeš, poněvadž víš, že bych tě stejně dřív nebo pozdějc dostal. Anebo Hermann. Co tedy uděláš? Mám ti to povědět? Zavoláš Rifajovi. Řekneš mu, že jeho synátor má bejt unesenej. Řekneš mu, že jistej Morland a jeho tělesnej strážce, Hermann, plánujou únos malýho Selima. A až mu to vyklopíš, řekneš, že na revanš žádáš jeho ochranu, to ostatní necháš jeho velkodušnosti. Co si o tom myslíš, Harry?“

„Zatraceně skvělej nápad,“ řekl jsem, a byla to pravda. Že jsem na něj nepřišel sám? „Proč mi to vůbec vykládáš?“

zeptal jsem se.

„Protože nevím, jestlis na to nepřišel taky,“ řekl. „Jestli ano, tak si nejspíš myslíš, že je to kdovíjak geniální.“, „No a není?“, „Chci jen, abys věděl, že mě to napadlo dřív, už hezky dávno, takže na to zase klidně zapomeň.“ Po nějakém přátelství nebylo náhle ani stopy.

Odpověděl jsem, jak nejchladněji jsem byl schopen. „A co když Rifajovi přece jen zavolám? Co uděláš potom?“

„Neudělám nic, Harry. O to se postará Tony.“

„Tony!“ Rozesmál jsem se. „ Tony! Ten školáckej gangster? Ten chicagskej zkrachovanec? Morlande, ty si děláš srandu. A co prosím tě, udělá? Zavolá si na pomoc Obrmammu?“

Morland zavrtěl hlavou. Taky se teď uculoval. „Nic takovýho. Víš přece, že s násilím já nesouhlasím.“

„Tak co tedy udělá? No tak, Morlande, vysyp to.“

„Prosím, Harry. Máš to vědět. Obviní tě z únosu, nic víc.“

Cítil jsem, jak se mi převrací žaludek. „Heleďse,“ řekl jsem, „nemůže mě přece –“

„Ale ano, může.“

„Vždyť jsem mu zaplatil.“

„Doufám, že sis to nechal potvrdit.“

„Ste pěkný hajzlové. Voba. Smluvili jste se proti mně.“

„Nežvaň hlouposti, Harry. Tony o tom nic neví. Zatím.“

„Tak co tady plácáš o únosu? Tony mě přece nepůjde prásknout pro Albertův únos. Je rád, že má dvě stovky tejdně.“

„To je fakt. Moc velkou představivost ten chlapec nemá.

Ale bejt já na jeho místě, víš, co bych udělal? Chtěl bych na tobě víc než dvě stovky tejdně, jinak že tě půjdu udat.

A kdybys nechtěl klopit, klidně bych to udělal, poněvadž se mi nelíbí tvoje vizáž, mluvím pořád za Tonyho.“ Oči měl náhle jako z ledu a nemusel jsem hádat dvakrát, kdo je schopen nasadit tenhle rozkošný nápad Tonymu do hlavy.

Zmohl jsem se na pokrčení rameny. „Nevyšlo by to,“ řekl jsem. „Máme to dítě už přes čtrnáct dní. Proč nehlásil jeho zmizení?“

„No přece proto, aby nemusel na policii. Co chceš od člověka, jako je Tony, kterého deportovali ze Států? Ale jeho láska k Albertovi je silnější než strach z policajtů, tohle by byl pěkný doják, a nakonec se odhodlá a podá udání. Prohlásí, že ses před čtrnácti dny nabíd vzít dítě na vejlet k moři a od tý doby že vás neviděl. A dala by se vymyslet celá řada dalších možností.“

„Ano,“ řekl jsem. „Našla by se v tom role i pro tebe.“

Morland zavrtěl hlavou: „Obávám se, že ne, Harry. My dva se samosebou známe, ale o mně Tony prohlásí, že mě jakživ neviděl. A tvoje rodinka je pro mě něčím, k čemu jsi přišel během těch dvou let, co jsme se neviděli. Přijdu ti ovšem s radostí za svědka, ale pochybuju, že by ti to píchlo.

Uvažuj reálně, Harry, naprostá nežádoucnost tvý osoby by těžko obstála v očích nějaký poroty.“

„Nebuď si tak jistej,“ řekl jsem. „S Paulinou pomocí můžu rozbít každou báchorku, kterou s Tonym ukuchtíte.“

Morland zasténal: přesně tak, jako když se někdo pokouší vpravit druhému něco do jeho tvrdé lebky a moc se mu to nedaří. „Harry, nech toho a uvažuj chvílí. Bydlíš tady se ženskou, o který tvrdíš, že je to tvoje maželka, ale není to pravda, s dítětem, který vydáváš za vlastní, ale ve skutečnosti není ani jednoho z vás. A navrch všeho, co tady děláš? Píšeš knihu. Ty píšeš knihu. Prosím tě, Harry. Kdybys teď řek policajtům, že to všechno děláš jen proto, abys moh unýst nějaký jiný dítě, nějakýho milionářskýho synka, měli by starost akorát z toho, jestli tě maj zavřít na doživotí nebo strčit do cvokárny a zapomenout na tebe.“

Tváře mi už zase začaly rudnout. A před očima vyskakovat černé mžitky.

„No tak, Harry. Víš přece, že jsem to plánoval celý měsíce. Copak myslíš, že jsem nepočítal s možností, že se z toho pokusíš vykroutit?“

„A co Paula?“

„Co s ní má být?“

„Když mě Tony obviní z únosu, bude v tom namočená se mnou.“

„To je fakt.“

„Ale Morlande, tohle jí přece –“

„Já ne, Harry. Ty. Kdo se vším souhlasil? Jen si vzpomeň.

Jestli Paula doplatí na to, že bys rád couvnul, bude to jedině tvoje vina. A vůbec,“ řekl a zatvářil se najednou velice šosácky, „seš teď za ni zodpovědnej.“

„Jak to, zodpovědnej?“

Morland se zašklebil. „Nedělej ze mně vola, Harry Brightone. Líbí se ti přece hrát si s ní na rodinku, ne? Líbí se ti ty legrácky a hříčky, to škádlení a mrouskání a… a…“

„Prosím tě,“ zarazil jsem ho. „Říká se –“

„Na slovech nezáleží,“ zařval. „Chci jen, aby sis uvědomil svoji zodpovědnost. Když ne ke mně, tak aspoň k Paule.“

„Pánové, pánové,“ přiklusal k nám Giorgio. „Nemůžete se dohodnout?“

Bez odpovědi jsem připlácl na bar tisícilirovku a šel pryč.

Když jsem procházel šňůrami korálků, zaslechl jsem Giorgia, jak říká: „To je ta tvůrčí posedlost.“

Morland mě dohnal na úpatí schodiště.

„Ještě maličkost, Harry. Jestli si myslíš, že vrátíš Alberta potichu zpátky na statek, můžeš si tu námahu ušetřit. Tony s maminkou odjeli na čtrnáct dní do Neapole. A až se vrátí, už ti na tom dávno záležet nebude.“

„Co tím myslíš?“

„Že už ti na tom nebude záležet.“

„Dojde zatím k únosu?“

Přikývl.

„Kdy?“

„Zejtra.“

„To je moc brzy,“ řekl jsem. „Tlačíš mě ke zdi. Musím si to ještě promyslet.“

„Na to už není čas, Harry.“ Stál v otevřených dveřích na ulici a proti jasnému slunci vypadal jako vyzáblý, černý hastroš. Náhle pokročil kupředu a ukázal mi svůj bílý obličej a velké, rozzářené černé oči. „Tentokrát je to vono, Harry.

Naše velká trefa. Poslední. Když nám kiksne, jsem vyřízenej. Doufám jen, že to nebudeš ty, kvůli komu by to kikslo. V tvým vlastním zájmu, jasný.“

Neřekl jsem ani slovo, jen jsem stál a hleděl na něj se schodů. Zmocnil se mě takový podivný pocit, napůl únavy, napůl nevolnosti, jaký mám vždycky, když jsem do něčeho vložil fůru práce, nadřel se na tom jako kůň, a pak se mi to najednou všechno řítí k nohám.

„Tak pojď,“ řekl a šli jsme nahoru.

Paula vynesla Alberta na terasu na sluníčko. Hrabal se v rozbitém květináči, špinil si ruce a obličej a rozhazoval hlínu a svinstvo po celé terase. „Musíš na něj dávat pozor,“

řekl jsem Paule, natažené v plážovém lehátku. „Moh by se o ty střepy pořezat.“

Jenom se usmála a zavrtěla hlavou.

Morland si svlékl sako, naklonil se přes zábradlí a díval se do ulice. Tady, v přítomnosti Pauly a Alberta, už nebyl tak sebejistý.

„Zítra unesem to Rifajovo skvrně,“ řekl jsem. A podíval jsem se jinam, protože jsem nechtěl vidět, jak mi její oči připomínají ten včerejší slib, že se postarám, aby všechno dobře dopadlo.

Po chvíli tiše řekla: „Co bude s Albertem?“

Morland se rozkašlal. Kdo by ho neznal, mohl by říct, že se tváří nešťastně.

„Ptala jsem se, co bude s Albertem?“

Morland se málem zadusil. A pak řekl: „Je mi to líto, Paulo, opravdu líto. Obávám se, že se ti to nebude zamlouvat, ale musíme to udělat takhle…“

kapitola jedenáctá

Morland si začínal dělat starosti. Viděl jsem přes náměstí, jak si otírá obličej kapesníkem a znovu a znovu se dívá na hodinky. Měli zpoždění: dvacet minut. Právě dost, aby ve mně vyvstala naděje, že už nepřijedou.

Bylo po třetí hodině a slunce pražící do náměstí rozpouštělo dehet mezi dlažebními kostkami do řídkých lepkavých stružek. Stál jsem asi deset minut s Morlandem a pak jsem přešel na druhou stranu, do stínu větví spadajících přes parkovou zeď.

„Harry, musíme vypadat jako turisti,“ zasyčel za mnou Morland.

„Tenhle turista si jde pro zmrzlinu.“

U brány parku prodával nějaký strejc zmrzlinu a já si od něho koupil čokoládovou a vanilkovou. Potom jsem si stoupl do stínu a pozoroval, jak se Morland snaží vypadat coby turista, pochoduje sem a tam před tím starým kostelem na protější straně náměstí a předstírá, že si čte v průvodci, který si koupil právě pro tuto příležitost. Pořídil si taky vycházkovou hůl, černé sluneční brýle a plátěný klobouk se schlíplou krempou. „Jak vypadám, Harry?“ vyptával se, stejně jako tehdy před deseti lety, když jsme vypluli na Egejské moře. Tentokrát jsem mu neodpověděl, ačkoli můj osobní názor byl ten, že každý polda, který ho v tomhle ohozu uvidí, ho musí už čistě z reflexu sbalit.

Mrknul jsem do brány. V polovině dlouhé přímé cesty mezi dvěma živými ploty seděla na lavičce Paula s kočárkem a čekala. Přemýšlela o Albertovi, to bylo jasné.

A jestli snad přemýšlela o mně, nemohlo to být nic, co bych se toužil dovědět.

Pod řetězem oblouků vyjížděl pomalu do kopce nějaký vůz a na okamžik jsem si myslel, že jsou to oni. Bez přibrzdění projel náměstím. Morland sklapl průvodce a podíval se znovu na hodinky. Moje ukazovaly tři pětadvacet. Zmrzlinář nastartoval motor a odfrkal dolů s kopce. Až na Morlanda, mě a naše cinquecento, které jsem zaparkoval ve stínu nedaleko brány, bylo teď náměstí prázdné. Nový hliníkový nosič na střeše vozu svítil jako stříbro. Bylo naprosté ticho. Doléhal sem pouze šum dopravy z Via di San Gregorio, ale to se zdálo nesmírně daleko. Morland si sundal klobouk, otřel si obličej, zastrčil kapesník do kapsy a vykročil pomalu ke mně. Vzdal se.

A vtom jsem je uviděl, velké a černé, jak dole, na samém konci Clivo di Sauro, zahýbá kolem rohu a stoupá do kopce.

Musel to být rolls. A v úterý o půl čtvrté odpoledne na Piazza dei Santi Giovanni e Paolo před Villa Celimontana to musel být rolls Yusufa Rifaje. Morland ho taky uviděl a zastavil se. Zahleděl se na mě přes náměstí a já přímo cítil, jak se ptá, zda tentokrát stojím opravdu při něm. Naposledy jsem si dlouze lízl zmrzliny, abych jeho pochyby ještě o chvíli prodloužil. Potom jsem jí odhodil a přešel na druhou stranu. Rolls se potichoučku doplížil na náměstí a zastavil ve stínu za mými zády, hned vedle našeho cinquecenta.

„To sou voni, to sou voni.“ Morland to skvrně ještě ani neviděl a už tady dětinštěl.

„Nevyvaluj na ně voči,“ upozornil jsem ho.

„Nezapomínej, že jsme tady za turisty.“ Popadl jsem ho za rukáv a otočil, takže jsme teď stáli čelem ke kostelu. „Otevři toho průvodce.“

Slyšeli jsme, jak se dveře rollse otevírají a zase zavírají.

Mrknul jsem rychle přes rameno. Měli už kočár má chodníku a vytahovali střechu, aby na malého nesvítilo slunce.

Obrátil jsem se.

„Opatrně, Harry –“

„Neboj. Nekoukaj sem.“

Žena zatím otevřela zadní dveře rollse a naklonila se dovnitř. Vynořila se s ranečkem bílých hadříků, položila ho do kočárku a rozprostřela přes něj bílý závoj. Chlapík zatím kočár přidržoval, aby jim neujel z kopce. Když závoj zastrkala za okraje, něco mu řekla a on se zasmál.

Byl to docela hezký Talián s černými kudrnatými vlasy a bílými zuby, takže jste jí to nemohli mít za zlé. Ona taky nevypadala špatně, aspoň podle toho, co jsem viděl skrz její modrý stejnokroj dětské sestry, i když Paulina klasa to nebyla, to ne.

„Co dělaj? Co dělaj?“ Morland pořád ještě civěl na kostel jako postižený paralýzou.

Sledoval jsem je, jak tlačí kočár do parku.

„Všecko klape,“ řekl jsem. „Všecko běží přesně tak, jaks to předpověděl.“

• • •

Bude to prosté jako facka, prohlásil Morland, úplná hračka.

„A i kdyby něco kikslo, na vás nemůžou. Bude to vypadat jako neúmyslnej omyl.“

Paula se už potřetí zeptala: „A co bude s Albertem?“

Bylo vidět, že tentokrát se nenechá jen tak odbýt.

„Hned ti to povím,“ řekl Morland. „Ale dovol, abych to nejdřív vysvětlil celý, tak jak jsem to naplánoval. Pak pochopíš proč, proč to musí bejt zrovna takhle.“ Seděl před Paulou, lokty na kolenou, pohled upřený do jejích očí. Byl to jeho starý svengalský trik, právě takhle to vždycky zkoušel na mně. Na Paulu to ovšem taky nezabralo. Pevně jeho pohled opětovala a výraz jejích zelených očí mě naplňoval spokojeností, že se na bitevní linii nenacházím já.

„Předně,“ řekl Morland, „základní situace. Každý úterý a čtvrtek odpoledne jezdí Rifajův Selim se svou anglickou chůvou Helenou na procházku do parku Villa Celimontana.

Pokaždý je doprovází ten samej strážce, Ital Silvio. Helena se Silviem jsou milenci. Jedna jejich procházka se podobá druhý jak vejce vejci. Silvio zaparkuje vůz před branou na Piazza dei Santi Giovanni e Paolo a pomůže Heleně uložit Selima do kočárku. Potom zapadnou do parku a projdou kolem vily až na konec zahrady, pokaždý na stejný místo: na lavičku v koutě terasy, má pro ně nejspíš nějakej romantickej půvab. Stráví tam vždycky aspoň hodinu a celou tu dobu si povídaj, držej se za ruce, líbaj, flirtujou, muckaj se a tak dál. Selim zatím spí pod stromem asi tak deset kroků od nich. Kočárek je zakrytej závojem, aby na Selima nelítaly mouchy. Asi tak jednou za čtvrt hodiny se Helena rozpomene na svý povinnosti, teda aspoň natolik, že vstane, dojde ke kočárku a podívá se na dítě. Ke konci tý hodinky, tedy zhruba ve čtyři, odjedou s kočárkem zpátky k vozu a vrátěj se do Rifajovy vily. Možná bych měl ještě dodat, že v týhle hodině, mezi třetí a čtvrtou, bejvá park obvykle pustej, což asi bude taky důvod, proč si naši milenci vybrali právě tuhle dobu. Závěrem vás můžu ujistit, že tenhle výčet jejich činností a chování je naprosto přesnej, neboť jsem ho sestavoval sám, na základě mnoha osobních pozorování, především –“

„Dobrá, Morlande,“ zadržel jsem ho. „Jsme ohromený.

Teď ale k věci.“

Trochu ho to vyvedlo z konceptu. Viděl jsem, jak se v něm zdvihá uspokojení nad vlastní osobou; rozvaloval se v křesle, ruce opřené prsty proti sobě, a snažil se vypadat jako nevyzpytatelnost sama.

„Seznámil jsem vás se situací a teď tedy k vlastnímu plánu. Z toho, co jsem vám tady řek, vidíte sami, že každej pokus vzít dítě z kočárku by nutně ztroskotal, poněvadž Helena se Silviem ho maj vždycky na vočích. Zbývá teda jenom jediná možnost: sebrat dítě i s kočárkem. A tak to taky uděláme.“

Odmlčel se, čekaje na naše užaslé vzdechy. Žádné se neozvaly. Stalo se jen to, že Paula začala poklepávat špičkou nehtu o opěradlo svého lehátka, ťuk, ťuk, ťuk, ťuk.

Morlandovi to došlo nadmíru rychle.

„Uvažujete pravděpodobně, jak je možný spíš než se samotným dítětem odejít s dítětem i s kočárkem najednou.

Odpověď zní tak, že musíme, nechat Helenu a Silvia v domnění, že se nic nestalo, že kočárek i dítě jsou pořád na svým místě. A jedinej způsob, kterým tohle můžem provýst, je záměna.“

„Kočárku?“ zeptal jsem se.

Morlandovou tváří přeběhl krajně nejistý pohled.

„Nejen kočárku, Harry. Taky dítěte.“

„ Alberta! “ Paula vyskočila. „Chcete dát mýho malýho Alberta do kočárku a nechat ho a… Ááách, vy stvůry. Nic takovýho. Jen se vopovažte.“ Stála nad Morlandem a vlasy jí ve slunci plály jako oheň. Vzpomínaje na náš malý výstup v kuchyni, kochal jsem se nadějí, že teď půjde k zemi pro změnu Morland. Muselo ho to napadnout taky, protože hbitě vstal a odklidil se z jejího dosahu.

„Ale Paulo, nerozčiluj se hned. Vyslechni mě. Ještě jsem neskončil.“

„Ale ano, skončil. Jdu rovnou pro policii.“

Harry, řekl jsem si v duchu, tak teď to vezme rychlý konec. Myslel jsem, že mu to taky dojde, ale musím přiznat, že jsem ho podceňoval. Při slově „policie“ se chytil za prsa a strašlivě zaúpěl.

„Jonathane –?“

„To nic, to nic. Nic mi není.“ Znovu zaúpěl.

„Co je ti?“

Morland se obšoural kolem křesla a opatrně se posadil, jako by měl na zadnici nápis POZOR, SKLO! Ruku držel pořád na prsou. Vypadalo to, že v příštím okamžiku vypustí duši.

„Jonathane –“? Plakala. Nevěděla, co dělat. Ten Morland je ale neřád.

„Jen běž, Paulo,“ zachroptěl. „Běž si na policii, když chceš. Já tě držet nebudu. Ani tady Harry. Klidně si běž.“

„Musíš si okamžitě lehnout. Harry, pomoz mi s ním dolů.“

„Děkuju, to nic není. Za chvilku budu zase fit. To bude jen zkaženej žaludek.“

Zkažený žaludek!

Viděl jsem, že Paula už začíná roztávat, a tak jsem ji odstrčil a pohlédl Morlandovi pevně do očí.

„Už jsem ho takhle párkrát viděl. Za pár minut bude v pořádku.“

Kdyby pohledy zabíjely, byly by ze mne šťouchané brambory.

Morland začal kašlat a sípat.

„Přinesu mu trochu vody.“ Odběhla dolů.

„Nech toho, Morlande,“ řekl jsem. „Je z tebe vykulená jako poledne.“

Vypustil skřehotavý pazvuk. „Ty myslíš, že to hraju? Měl jsem tyhle záchvaty už dřív.“

„Rozhodně přicházej jak na zavolanou.“

Paula se vrátila s vodou. Tvářila se pořád ustaraně, ale taky nazlobeně.

„Tím je to vyřízený,“ řekla. „V tomhle stavu nemůžeš nikoho unášet. Musíme to odvolat.“

Morland zavrtěl hlavou. „Můžeš mě zarazit jedině tím, že půjdeš na policii,“ vyrazil ze sebe.

„Ale Jonathane, nemůžeš přece –“

„Plánuju tenhle podnik dva roky, Paulo.“ Tak už celé dva roky. „Teď už nemůžu couvnout. Jsem starej, unavenej a nemocnej člověk. Na moc věcí je už pro mě pozdě. Běž na policii, když to musí bejt. Nemůžu ti říct, že ti to nebudu zazlívat, protože ti to zazlívat budu. Budu ti to zazlívat, Paulo, ale akorát ve svým srdci. Nepokusím se tě zadržet, dělej, co cítíš, že musíš…“

Stál jsem tam, neschopen slova. Tak tomuhle tedy říkám lakýrování, mistrovská práce.

Paula neměla naději. Když si trochu poplakala, utřela si slzy a řekla: „Ty ale mluvíš o Albertovi jako, jako by to byla nějaká věc –“

„Nenechalas mě domluvit, Paulo. Dostanem ho zpátky, slibuju ti to. Je to součást plánu.“

„Jak?“

„Dostanem ho spolu s výkupným. Dvě stě padesát tisíc dolarů plus naše dítě. To je cena, kterou budu chtít od Rifaje.“

„Může se mu ale něco stát –“

„Cože?“, Morland rozhodil ruce do vzduchu; srdce se mu vzpamatovalo pozoruhodně rychle, „Bude v Rifajových rukách ani ne tejden. V milionářským domě. Co si myslíš, že tam s ním budou dělat? Nechaj ho umřít hlady? Budou to nejspíš nejlepší dny jeho života.“

„Proč bychom tam nemohli nechat prázdnej kočár, nebo nějakou pannu?“ zeptal jsem se.

„Ano, proč ne?“ přidala se Paula.

„Protože tak, jak jsem to naplánoval, budem v bezpečí až do okamžiku, kdy naložíme dítě do vozu a odjedem“

„Nechápu –“

„Tak heleďte,“ řekl Morland. Zhluboka se nadechl a vypil doušek vody. „Vysvětlím vám to teď do všech podrobností, jak to provedem, a pak to pochopíte. Zatímco Helena se Silviem se budou bavit na lavičce a dítě bude spát v kočárku pod stromem, objevíš se ty s Paulou a s naším kočárkem, kterej bude do puntíku stejnej jako Selimův. Až na jeden malej rozdíl. Přes střechu toho vašeho budete mít něco pestrobarevného, něco, co hned upoutá zrak, šálu, řekněme, nebo Paulin červenej pršiplášť. Až budete u nich, zajedete s kočárkem pod strom a postavíte ho co nejblíž k Selimovi.

Helena a Silvio vás samosebou uviděj, ale doufejme, že vám věnujou jen letmou pozornost. Až budou oba kočárky vedle sebe, sundáte plášť ze střechy a půjdete se na chvíli projít, abyste našim milencům zmizeli z vočí. Až se vrátíte, měli by bejt už zase zakoukaný do sebe. Když nebudou, počkáte, až budou. Podle mejch pozorování uběhne málokdy víc jak pět minut, aby se nepolíbili. A jak jsem vypozoroval, jeden polibek vede nevyhnutelně k dalšímu. Jakmile se začnou líbat, můžete se spolehnout, že budou ztracený pro svět nejmíň dvě celý minuty, což je pro nás důležitý. Až k tomu dojde, přistoupíte ke kočárkům, přehodíte Paulin plášť přes Selimův a odejdete s ním pryč. Je něco bezpečnějšího?“

„Co budem dělat, když chůva začne křičet?“ zeptal jsem se.

„Nezačne, Harry. Vůbec vás neuslyší. Ani si vás nevšimne. Ale dejme tomu, že ano. Dejme tomu, že zdvihne voči a uvidí, jak odcházíte s kočárem, přes kterej je přehozenej barevnej plášť. Automaticky se podívá po svým kočárku. A ten tam samosebou bude, celej a bez úhony.

Opakuju, je něco bezpečnějšího?“

„Já ale pořád nechápu, proč bysme tam nemohli nechat prázdnej kočárek?“ ozvala se teď Paula.

Morland se naklonil kupředu a vzal ji za ruku. „Protože navzdory vší pravděpodobnosti může dojít k nejhoršímu.

Chůva může najednou vstát, přijít ke kočárku, odhrnout závoj a podívat se dovnitř. Kdyby to udělala a zjistila, že je prázdnej, nebo že je v něm panna, pak budete s Paulou jednoznačně únosci. Když ale najde v kočárku, stejným jako ten Selimův, jiný dítě, nikdo vám nedokáže, že tady nešlo o neúmyslnou záměnu. Odešli jste prostě s cizím kočárem.

Tohle obstojí až do chvíle, kdy dojdete k vozu. Že to není vaše dítě, to byste měli poznat teprve potom, až stáhnete závoj a vyndáte dítě z kočáru. Od tohodle momentu to bude únos. Tou dobou už ale budem vědět, jestli záměnu objevili nebo ne, protože od konce parku k vozu je to dobrých pět set metrů. Budou mít tedy dost času strhnout poplach. Když na to přijdou a rozběhnou se za váma, tak se hlavně nepokoušejte utíkat. Tvařte se udiveně. Nechápete?, Tohle je jedinej způsob, jak naprosto bezpečně unýst dítě.“

„A když si ty záměny všimnou a zastavěj nás, co potom?“

Morland pokrčil rameny. „Pak sme namydlený. Nevyšlo to. Konec.“ Z tónu, jakým řekl „konec“, se mohlo zdát, že to vztahuje i na sebe.

„Podruhý to nezkusíme?“

Zavrtěl hlavou. „Takovýhle věci se nedaj dělat nadvakrát.“

Zavládlo ticho. Morland nás přejel pohledem, nejprve mě, potom Paulu. Do tváří se mu vrátilo něco barvy a oči mu už zase plály. Nevím, co si myslela Paula, ale já jsem začal připouštět, že když už chceme podniknout něco tak praštěného jako únos malého děcka, je asi Morlandova metoda stejně dobrá jako každá jiná. Byl jsem dokonce ochoten připustit, že je to nejlepší metoda, o jaké jsem kdy slyšel. Ale byla tu ještě maličkost…

„Pořád mluvíš o tom, že ten únos provedeme my s Paulou,“ řekl jsem. „Takhle se mi to nelíbí, Morlande.“

„Musíte to bejt vy dva, Harry. Obyčejní manželové, co si vyšli do parku na procházku s dítětem. Nikdo si vás pořádně nevšimne, nikdo si vás nezapamatuje. Ale nebojte se, já tam budu taky, hned vedle vás.“

„A Hermann?“

„Ten zůstane ve vile. Je to náš vnitřní kontakt. Nemůžem riskovat jeho prozrazení.“

„Dejme tomu, že to vyjde, co pak?“

„Okamžitě zavoláme Rifajovi. Tím, kdo mu tu zprávu sdělí, chci být já. Jakmile s ním budem ve spojení, neodváží se do toho zatáhnout policii. Není ten typ. Bude si to chtít vyřídit sám.“

„Chůva ale stejně strhne poplach. Určitě si tý záměny všimnou, až se vrátěj k vozu, když ne dřív.“

„O tom bych pochyboval,“ řekl Morland. „A hned vám řeknu proč. Předně si bude myslet, že došlo k omylu, vzpomene si, že vás viděla s kočárkem, podobným tomu jejich. A že je v tom mejlka, tomu bude ostatně nasvědčovat fakt, že v kočárku zůstalo dítě. Nejdřív vás budou hledat po celým parku a teprv potom zavolaj Rifajovi. Ale ten už to bude vědět od nás.“

„Já nevím,“ řekl jsem. „Zdá se mi, že je v tom pořád moc kdyby.“

„V tom jsi právě na omylu, Harry. Celej plán vychází z předpověditelnejch lidskejch reakcí. Helena a Silvio nezavolaj policii, protože nebudou chtít uvěřit nejhoršímu, že Selima unesli. Tím, že jim tam necháme Alberta, jim poskytneme stéblo, kterýho se jejich přirozenej optimismus bude držet zuby nehty. A co se Rifaje týče, podaří-li se nám ho zpravit o únosu dřív, než se to doví odjinud, jsem si jistej, že se na policii neobrátí. Dohodne se s náma, uvidíš, Harry.

Je to věc základní psychologie, pochopení protivníka.“

„A když ta tvá psychologie selže a on přece jen zavolá policii?“

„Pak máme pro Selima perfektní skrýš, la famille Brightonových. Ať to zkusí tak nebo tak, nakonec zaplatit musí, když bude chtít svý dítě zpátky. Povídám ti, Harry, že to mám prozkoumaný. Do posledního detailu.“

Vypadalo to tak. Nenacházel jsem v tom jedinou trhlinu.

Zkusil jsem si představit, jaké by bylo dostat najednou šedesát tisíc dolarů. Ještě jsem o tom nepřemýšlel. Nevěřil jsem tomu prostě. Teď se to náhle zdálo reálné.

„Tak co, Harry?“

Pokrčil jsem rameny, což mělo znamenat: „Ano, dejme tomu“, nechtěl jsem, aby vznikl dojem, že mě tím kdovíjak omráčil. Chvála stoupá Morlandovi do hlavy, jak jsem se už, tuším, zmínil dřív.

„Paulo?“ Byl si jistý, že si jí tím trikem se srdečním záchvatem koupil, ale chtěl si to nechat potvrdit.

Neodpověděla mu okamžitě. Vstala a přešla k Albertovi, poklekla k němu a začala mu s obličeje otírat kapesníkem špínu z toho květináče. Když konečně promluvila, znělo to tak slabě, že jsem jí sotva rozuměl.

„Slibuješ, že ho dostanem zpátky, Jonathane?“

„Slibuju, Paulo.“

„Harry?“

„Co je?“

„Ty taky. Slibuješ?“

Jestli slibuju –? Co jsem s tím měl já, sakra, společného?

Ne že bych měl něco proti Albertovi, ale když jde o únos, ručí každý sám za sebe, a že je někdo náhodou dítě, je to prostě jeho smůla. Chystal jsem se jí to vysvětlit, když mě Morland popadl za ruku a vehementně pokývl k Pauliným zádům. Abych mu tedy zabránil v předvedení záchvatu, řekl jsem: „Nojo. Ano. Slibuju.“

Pohlédla na mě přes rameno. Nebyl to právě přátelský pohled, ale nebyl ani zlý. Spíš zvědavý.

Morland u nás zůstal přes noc. Tvrdil, že se cítí po tom „záchvatu“ unavený, ale já myslím, že se bál nechat nás na chvíli samotné. Musel si připadat jako cirkusový žonglér, co balancuje na jednom prstě celou fůru věcí, šálky, talířky, koule, košťata a já nevím co ještě, a najednou vidí, že se k němu plíží šašek, aby ho polechtal na žebrech.

Spal na druhé půlce mé rozkládací pohovky a svým neustálým kašláním a sténáním mi celou tu noc pěkně zošklivil. Člověk by si byl málem myslel, že mu skutečně něco je.

Ráno jsme si zajeli do Villa Celimontana na generálku.

Villa, jestli to snad nevíte, leží na kopci asi tak v půli cesty mezi Koloseem a Caracallovými lázněmi. Dostanete se k ní dvěma způsoby: z Piazza di Porta Capena nebo z Via della Navicella. Z Piazza di Porta Capena, odkud jsme jeli my, se dáte do kopce úzkou, kočičími hlavami dlážděnou ulicí, zacloněnou stromy a vysokými keři s růžovými a žlutými květy, Clivo di Scuaro se jmenuje. Půlkruhem se vyhne kostelu a pod řetězem starých cihlových oblouků pak pokračuje přímo až na vrchol kopce, na Piazza dei Santi Giovanni e Paolo, odkud vede brána do parku.

Park je vlastně zahrada staré vily, o níž Morland tvrdí, že byla postavena před několika stoletími pro jakéhosi vznešeného Římana. Dneska je veřejně přístupná a za letních večerů se to v ní hemží dětmi, milenci a tak dále. Na vile samotné toho k vidění moc není, zato zahrady jsou jedna nádhera. Trávníky, fontány, spousta vysokých starých stromů a taky květiny. Místo, které by s radostí navštívil snad každý, nemít zrovna v hlavě jiné věci.

Například únos.

Morland řekl, že mi krok za krokem ukáže cestu, kudy se budou odpoledne ubírat Helena se Silviem. Od brány jsme se pustili po dlouhé asfaltované cestě, běžící rovně mezi vysokými živými ploty. Na jejím konci byla skalka, dvě fontány a nějaké zbytky starých soch, takové ty kousky, co chtěl Morland tenkrát v Řecku lovit z moře. Pohled na ty sochy mě dorazil. Ne že bych byl pověrčivý, ale připomněly mi, jak Morlandovy plány vždycky skončily. Za skalkou začínala další dlouhá asfaltová cesta, která už vedla přímo k vile. Byla zabedněná a vyhlížela dočista mrtvě. Obešli jsme ji a zabočili doprava na štěrkovanou pěšinu, končící u nízké cihlové zídky. Za zídkou byl asi šestimetrový spád do spodní části zahrady. Od místa, kde jsme stáli, běžela zídka doleva a podél ní se táhla pěšina, stlačená z jedné strany květinami, keříky a hustým křovím. Ušli jsme po ní ještě asi padesát metrů a byli jsme u konce zídky. Nedaleko rohu byla lavička zasazená do křoví a hledící do korun stromů, rostoucích na spodní terase. Posadili jsme se. Kolem bylo hrobové ticho. V dohledu nebylo živáčka.

„Tak tohle je to místo,“ řekl Morland.

„Kde nechávaj dítě?“

Ukázal nalevo, kde pěšina a zídka zahýbaly doprava a mizely za našimi zády.

„Přímo v rohu. Pod tím stromem.“

Nebylo to ani tři metry daleko.

„Je to moc blízko. Uslyšej nás.“

„To nejspíš. Ale dokuď si budou myslet, že se jejich kočárku nemůže nic stát, tak na tom nezáleží. Musíte postavit kočáry těsně vedle sebe, Harry. Zvlášť si dejte záležet, aby si chůva všimla toho barevnýho pláště, až kolem nich pojedete. Tohle zná každej kapsář nebo skořápkář. Tvůj hejl musí vždycky vidět jen to, co chceš, aby viděl. A hlavně zachovat klid.“

Jistě, budu jako kus mramoru, když mi visí dvacet let nad hlavou. Rozhlédl jsem se ještě trochu kolem, abych si vštípil do paměti každičký detail. Moc tam toho k vidění nebylo.

Jediné, co opravdu přitahovalo zrak, byla socha nahatého římského fešáka na rohu zídky. Jeho půvaby by musely každému oslovi vyrazit dech. Už jsem chápal, co Morland myslel tím romantickým půvabem.

„A teď ústupová trasa.“

Zašli jsme za roh a Morland ukázal dopředu. „Když odejdete tudyhle, nebudete muset s kočárem kolem nich.

První pěšinou se dáte doleva, tak se dostanete do křoví, kde vás nebude vidět, pak první doprava a hned zas první doleva. No a pak už budete na hlavní cestě zpátky k vile.

Pamatuj si to, Harry, doleva, doprava, doleva. Pěšiny se všelijak kroutěj a proplítaj a mohlo by se stát, že by ses motal v jednom kruhu.“

Trval na tom, že se mnou celou cestu projde, i když to vůbec nebylo nutné. Jestli se na něco můžu spolehnout, tak je to můj smysl pro orientaci. Nicméně když jsme pak zašli do křoví, překvapilo mě trochu, jak je husté. Připomínalo spíš džungli, spousta trní, stromy, plazivé šlahouny révy a tak. V pěšinách se ovšem nedalo splést a za pár minut jsme byli zpátky u vily.

Z parku jsme odjeli do Morlandova penziónu pro kočár.

Byl jsem na něj už zvědavý. Podle Morlanda byl jen o málo menší než Mini a dvakrát tak vyfešákovaný. Celé dopoledne mi vykládal kolik ho stálo dopravit kočár z Anglie do Říma, a tak mě vůbec nepřekvapilo, když naznačil, že bych měl přispět na náklady. Když jsme přišli do jeho pokoje, zklamání z něho ještě nevyprchalo.

„Jen se na to podívej. Copak tohle můžu táhnout ze svý kapsy?“

Hvízdnul jsem. Takovýhle kočár jsem ještě neviděl.

Vyblýskané chromované nárazníky, samostatně odpružená kola, dvě ruční brzdy a na šasi královský erb. Když jsem ho postrčil po podlaze, sotva zavrněl.

„Víš, na kolik mě to přišlo?“ řekl Morland už podesáté.

„Je mi líto,“ řekl jsem. „Ale tohle není v mým stylu.

Doufám, že je to ten právej.“

Morland se sklonil a přečetl mi nápis na kovovém štítku připevněném k jednomu kolečku: „Finch a Cromley, výroba dětských kočárků… model Modrý Marlin, typ II. No tak, Harry, aspoň čtvrtinu.“

„Ani nápad.“

Zhluboka si povzdechl a žuchnul sebou na postel. „Máš tvrdý srdce, Harry Brightone. Já tady živořím z posledních pár liber a ty si s plnou kapsou peněz klidně chodíš kolem.“

„S jakou plnou kapsou peněz? Víš, na kolik dneska příde taková rodina? A to nemluvím o nájmu za to tvoje dítě.“

„No dobře, dobře.“

Vypadal ale tak zpráskaně, že jsem se nakonec uvolil koupit za své aspoň nosič na zavazadla, který jsme potřebovali na převážení kočárku a na který Morland ani nepomyslel. Došli jsme koupit nosič, přimontovali jsme ho na střechu cinquecenta, a pak jsme se vrátili nahoru a snesli kočárek. Na Via Margutta způsobil pěkný rozruch. Nějaký strejc s bradkou se mě zeptal, kde ho budu vystavovat.

Pochopil jsem to, teprve když mi Morland vysvětlil princip tohohle pop artu, ve kterém je umění všechno, co za umění prohlásíte. Tomu se říká kšeft! Byl jsem unesen.

Poprask na Via Margutta nic nebyl ve srovnání s pozdvižením, které propuklo, když jsme se s kočárem na střeše proplétali naší Via dello Scorpione. Museli jsme vypadat jako nějaká pojízdná houba. Ženské se vykláněly z oken a ječely. Paní Giorgiová zařvala „ fantastico“

a nasadila mi nelsona. Všichni haranti se seběhli kolem a dvě ježibaby začaly leštit chrom na kočárku, ještě než jsme ho sundali z vozu.

Jedině na Paulu to neudělalo sebemenší dojem.

„Neopovažujte se přinýst mi tu věc domů,“ prohlásila, a tak jsme kočárek museli nechat na odpočívadle.

Alberto nám zamával, když jsme vstoupili. Seděl na sluníčku na balkóně a dojídal oběd. Podlaha obýváku byla pokrytá jeho krámy: dřevěnými kostkami a chrastítky, dvěma naducanými zvířátky a velkou kachnou. Morland byl blahem bez sebe, když uviděl kachnu, protože tu dostal Alberto od něj. Sebral ji z podlahy, několikrát ji zmáčkl a pak ji zas rychle odhodil, když si všiml, že ho pozoruje Paula. Myslím, že tam ty hračky nechala válet naschvál.

• • •

Sledovali jsme Helenu a Silvia, jak mizí s kočárkem za rohem vily.

„Počkejte ještě pár minut, než se začnou miliskovat,“ řekl Morland.

Šel jsem na postranní cestu, kde už na lavičce čekala Paula. Střechu kočárku měla dosud staženou a Alberto se provaloval na zádech a chytal barvu. V síťce kočárku byla láhev mléka. Paula tvrdila, že jim to připomene, aby ho nakrmili. Chtěla taky napsat lístek, že si Alberto obzvlášť pochutná na karamelovém krému a mrkvička že se mu musí jemně strouhat, ale to jsem jí zatrhnul.

„Ani se nenaděješ a Rifaj bude chtít čtvrt miliónu od nás.“

Nediskutovala o tom. Vzdala se boje. Od včerejší noci pronesla stěží slovo. Jenom „prosím“ a „děkuju“ a „podej mi to máslo“. Nevím, ale nějak se mi nelíbila. Přál jsem si, aby ji něco rozčílilo a mohli jsme se kvůli tomu servat, aspoň by to trochu pročistilo vzduch.

„Za pár minut jdem na to,“ řekl jsem s pokusem o jistou nonšalanci. Ve skutečnosti jsem rodil ježky.

Paula vytáhla střechu a rozprostřela přes kočár závojík.

Sáhl jsem dovnitř a naposledy jsem Alberta polechtal na pupíku: tohle se mu vždycky líbilo. Paula se potom sklonila a na chvilku ho pevně podržela v rukou. Plakala, když přehazovala přes střechu svůj červený pršiplášť, jak jí to nařídil Morland.

„Až se ti za den za dva vrátí, ani ho nepoznáš, jak bude tlustej,“ konejšil jsem ji.

„Drž hubu, prosím tě.“

Dostrkali jsme kočárek k vile. Morland tam seděl ve stínu a četl ve svém průvodci. Musel slyšet, jak kolečka na písku skřípají, ale ani nezdvihl oči. Když jsme kolem něj procházeli, tiše nám řekl: „Díval jsem se, jsou sami.“

Zastavili jsme se a já si sedl na bobek a předstíral, že něco spravuju na kolečku. Paula se vysmrkala.

„Ničeho se nebojte,“ řekl Morland do svého průvodce.

„Za pár minut je po všem.“

„Kde budeš ty?“ zeptal jsem se.

„Támhle –“ pokývl hlavou ke křoví, „budu hlídat.

Hlavně nezapomeňte, že nesmíte zpanikařit, kdyby náhodou něco neklaplo. Nejste žádný únosci, jste obyčejný mladý manželové na procházce s dítětem.“

„Proboha, tak už pojďme,“ řekla Paula. Zdálo se, že se znovu rozpláče.

Vstal jsem a naposledy jsem se rozhlédl.

Dole na Via della Navicella vcházela do parku nějaká ženská s dítětem, ale ti byli ještě daleko. Cesta od náměstí, kudy jsme přišli my, byla prázdná. Až na šplouchání vody ve fontáně a vrzání cvrčků vládlo kolem hrobové ticho.

„Dobrá, jdem na to.“

Prošli jsme kolem vily k zídce a zahnuli doleva na pěšinu běžící podél parapetu. Spatřil jsem je už zdálky, jak sedí na lavičce. Kočár stál pod stromem. Připadali mi nekonečně vzdáleni, ale zanedlouho jsme byli u nich. Když jsme jeli kolem, všiml jsem si, že něco neklape. Neobjímali se ani se nedrželi za ruce, nic takového. Z toho, co jsem viděl, se dalo dokonce říct, že spolu vůbec nemluví! Vsadil bych na to deset ku jedný.

Silvio seděl na jednom konci lavičky, ruce založené a bradu vystrčenou a la Musso. Helena zabírala druhý konce, kde si pilovala nehty. Jistě měli radost, že nás vidí.

Měli se aspoň na co dívat. Každopádně vyhlíželi nabroušeně.

Častoval jsem Morlanda mezi zuby nadávkami, jaké jsem před chvílí ještě ani neznal. Milenci! Morland by nerozeznal milence od paviání zadnice. Ale nedalo se dělat nic než pokračovat, a tak jsem přirazil náš kočár k tomu jejich, až se málem dotýkaly. Když jsem se shýbal, abych zatáhl brzdu, viděl jsem, že nás pořád pozorují. Paula stáhla se střechy svůj pršiplášť, k čemu plášť do deště, když od rána žhne slunce?, celý ten podnik byl pěkně praštěný. Mrknul jsem na oba kočárky. Alespoň v jednom měl Morland pravdu.

Vypadaly úplně stejně. A ve stínu a přes ty bílý závoje do nich nebylo vidět. Vzal jsem Paulu za ruku a odloudali jsme se za roh.

„Zase už se bodnul,“ vybuchl jsem. „Zase se bodnul.

Milenci! Miliskování! Ten Morland si nejspíš myslí, že si to dělaj na dálku.“

„Pšššš.“ Paula mi stiskla ruku. „Počkej moment.“

„Na co? Na ten velkej okamžik, až se ho ta chůva zeptá kolik je hodin?“

„Je to obyčejný škorpení dvou zamilovanejch. Za chvilinku se zase udobří. Čekali jenom, až odejdem.“

„Seš si tím tak jistá?“

„Samozřejmě.“

Nepřel jsem se. Buchty by těmhle věcem měly rozumět.

Rozhlédl jsem se a spatřil pěšinu, po které jsme měli zmizet.

Byla pustá. Chvála bohu. Hluboko v křoví se něco nenápadně pohnulo. Na okamžik jsem zahlédl bílý plátěný klobouk.

Morland se držel dost blízko, aby viděl všechno, co se bude dít, a dost daleko, aby se do ničeho nenamočil, kdyby se situace obrátila v náš neprospěch.

„Poslouchej.“ Paula se opět dotkla mé paže.

Silvio něco italsky vykřikoval.

„Žárlí –“ slabě se usmála, „na nějakýho kluka, co donáší do jejich vily potraviny.“ Úžasné, jak rychle od paní Giorgiové a sousedek pochytila italštinu. „Říká, že všecky anglický holky jsou stejný.“

„To jako jaký?“

„Vrtkavý.“

Chudáku Silvio, buď vítán do klubu!

„Poslouchej,“ opakovala Paula. „Rozbrečela se.“ Zpoza křoví se ozýval slabý fňukot. „Už ho dostala.“

„Dostala?“

„Tam, kde ho chtěla mít.“ Paula se znovu usmála.

„Výborně, Helenko.“

Hrůzostrašné, co?

Čekali jsme dalších několik minut. Helena přestala plakat a bylo slyšet jakési temné mručení. Pak ticho. Paula na mě kývla.

„Ukaž ten plášť,“ zašeptal jsem. „Udělám to sám.“

Zavrtěla hlavou.

„Nemusíme to taky dělat vůbec,“ řekl jsem. Nevím proč.

Prostě to ze mně vyletělo. Podívala se na mě a na okamžik jsem měl dojem, že řekne ano. Potom znovu zavrtěla hlavou, tentokrát zlostně.

„Pojďme.“

Ruku v ruce jsme se vrátili zpátky. Byli do sebe zaklíněni jako dva kousky dětské skládačky.

„Rychle, plášť.“

Paula přetáhla přes Selimův kočár svůj plášť, zatímco já dával pozor na ty dva. Silvio se věru činil, kasal se a naparoval, Helena ho oběma rukama pevně objímala kolem krku a občas ho pohladila po hlavě, aby jeho vášně neopadly. Paula mě vzala za rameno. Hotovo. Snažil jsem se proniknout očima skrz bílý závoj. To by byl fór, napadlo mě, kdyby tak byl tenhle kočár prázdný. Rychle jsem se shýbl a uvolnil u obou kočárů brzdy. Potom jsem zkusil postrčit Selimův dopředu, ale zachytil se bokem o strom a musel jsem s ním kousek couvnout a zarejdovat, abych vůbec mohl vyjet.

„Dělej,“ šeptla Paula. Stála u předku kočáru a snažila se ho uvolnit.

Zarejdoval jsem ještě trochu, jako bych se pokoušel hnout s balvanem.

„Teď,“, strčil jsem do kočáru, ona zatáhla, a už jsem si myslel, že je volný, když vtom se knoflík držadla zachytil za kůru. Neodvažoval jsem se ohlédnout, ale slyšel jsem, jak Silvio začíná, vrčet. Každou chvílí ho mohla odstrčit a říct: „Ne, Silvio, ne.“ Poslední rejd, knoflík se s ostrým prásknutím odpoutal od kmene a strhnul s sebou kus kůry.

Popadl jsem držadlo Albertova kočárku, zatáhl jsem ho o něco zpátky, stočil do strany a přirazil co nejblíž ke stromu. Přesně na stejném místě jako prve Selimův nebyl, ale moc do toho nescházelo. Paula už zatím odtlačila Selima za křoví. Mrknul jsem ještě zběžně na lavičku. Helena měla ruce na Silviových prsou a odstrkovala ho. Pak jsem se rozběhl za Paulou a jen taktak, že jsem nedávil.

„Ach, bože,“ řekla Paula. „Nechtěla bych to zažít ještě jednou.“

„Povedlo se,“ vydechl jsem. Sám jsem tomu nemoh uvěřit. A najednou, jako blesk z čistého nebe, vypukl před našima nohama příšerný kravál. Pamatuj u se, že mě v tu chvíli napadlo, že takhle nějak zní asi poplašný zvonec, když stojíte před kasou dobročinného spolku a cpete si kapsy.

Žádný poplašný zvonec to ovšem nebyl. To jen mladý pan Selim Rifaj řval z plna svého arabského hrdla.

kapitola dvanáctá

Vyprávět o tom, co následovalo, není nijak snadné, ale ve jménu toho, čemu Morland říká objektivita, to přece jen zkusím.

Krátce řečeno, propadl jsem panice.

Příšerné ječení malého Selima nabývalo na hlasitosti každou vteřinu a já nebyl schopen myslet na nic jiného, než jak se co nejrychleji dostat pryč. „Utíkej!“ zařval jsem na Paulu, popadl kočár, sklonil hlavu a vyrazil. Ve svůj prospěch můžu říct jedině to, že jsem nezapomněl, kterou pěšinou mám vběhnout do křoví. Ukázalo se to být chybou, protože uprostřed pěšiny čekal Morland. Šel k zemi naprosto bezhlučně,

nepočítám-li

zaskřípění

chromovaného

nárazníku, který ho nabral přímo pod kolena. Vyprostit kočár trvalo několik vteřin, poněvadž se Morlandovi nějak podařilo zaplést si nohu do příčlí jednoho z koleček.

Normálně bych zachoval klid, ale vřeštění v kočáru neustále sílilo.

„Dělej, dělej!“ pobízel jsem ho a trhal přitom kočárem dopředu a dozadu.

„Ach, ach, ach, ach,“, chudák Morland, měl z toho šok nebo co.

„Harry…“

Slyšel jsem, jak Paula běží za mnou. Konečně Morland nohu vyprostil a já bez dalšího čekání vyrazil dále do hloubi křoví.

Ujišťuji vás, že za normálních okolností bych jakživ neztratil cestu, ani na moment. Ta srážka s Morlandem mě ale zmátla, a než jsem se nadál, minul jsem pěšinu doprava.

Nebo doleva? Nepamatuju se už. Zastavil jsem se. „To chce klid, Harry,“ zašeptal jsem si v duchu. Křoví, réva a všechna ta ostatní zelenina kolem byly daleko hustší, než jsem si myslel, ale tohle mi hlavu nedělalo. Jenom ten vřískot.

Nevěděl jsem, jak ho umlčet. Alberto nikdy nevřískal.

Několikrát jsem s kočárem drsně zacloumal. „Nech toho,“

řekl jsem. Měl jsem radši šetřit dechem. Rozvřeštěl se ještě hlasitěji. Od téhle chvíle mi bylo jasné, že k tomuhle spratkovi láskou nezahořím.

Pěšina se v místě, kde jsem zastavil, vidlicovitě rozdělovala. Byl to hazard, ale rozhodl jsem se pro pravou odbočku. Za chvíli se začala stáčet, klikatět a dělit na další a další, až jsem dočista ztratil ponětí, kde jsem. Nic jsem neviděl, ani vilu, ani zídku, podle níž jsme přišli, prostě nic; jenom křoví a křoví a ztrouchnivělé kořeny a kousky rozbitých soch. Počítám, že kdybych se byl dokázal soustředit, našel bych cestu ven docela lehce, ale můj mozek byl tím řevem naprosto paralyzován. Myslel jsem jen na to, že mě každou chvíli zhaftnou i s tímhle usvědčujícím materiálem. Ale nějaký trik, jak to dítě umlčet, přece existovat musel. Nadzdvihl jsem závoj a nahlédl do kočáru.

Selim ležel na zádech, oči vyvalené jako tenisáky, mával kolem sebe pěstičkama a řval na celé kolo. Ten pitomý skopčák měl ale nervy, tvrdit nám, že vypadá jako náš Alberto! A vřískání neutuchalo. Začala mě znepokojovat další věc. Někde jsem četl, že děti nemají brečet víc jak deset minut, nebo dvacet, třicet? Zapomněl jsem už. Potom se prý zadusí nebo co. Tohle se už ale zdálo ječet celou věčnost. Zkusil jsem ho tedy pošimrat prstem na pupíku, Alberta to vždycky rozhihňalo, ale tohle škvrně se rozeřvalo ještě divočeji. Pak jsem to zkusil s těmi vrnivými zvuky, kterých používala Paula, ale ty v tom řevu úplně zanikly.

Byl jsem zoufalý. Křoví kolem se hemžilo lidmi, o tom jsem nepochyboval: všichni návštěvníci parku svírali kruh kolem místa, kde jsem stál. A pak jsem si vzpomněl na Paulina slova, že když chcete utišit brečící děcko, musíte ho vzít do náručí a pochovat. Vytáhl jsem ho tedy bleskem z kočáru a párkrát jsem s ním zatřepal. Okamžitě ztichl, jako kouzlem. Kdo by to řekl, napadlo mě, vždyť na tom nic není. Když jsem ho chtěl, ale položit zpátky, rozječel se znovu, a já s ním musel třepat dál. Udělal to takhle několikrát a určitě naschvál, což mě jen ujistilo, že je to pěkný neřád. Vědro mé trpělivosti začínalo přetékat a už jsem chtěl toho zmetka hodit do křoví a prchnout, když najednou zavřel oči a zatvářil se, jako že usíná. Nejdřív jsem tomu nevěřil a ještě pár minut jsem s ním lomcoval. Potom jsem se pomalu sklonil a dávaje si extra pozor, abych s ním nebouchl o postranice, položil jsem ho do kočárku. Oči měl zavřené, dýchal tiše a pravidelně. Zatajil jsem dech a čekal.

Ani se nepohnul, ani nezamumlal. Kousek po kousku jsem přes něj natáhl závoj a zastrkal ho konečky prstů za peřinku, jen abych kočár nerozhoupal. S úlevou jsem vydechnul.

Mrtvé ticho. Dokázal jsem to! A pak, když jsem už měl ruce na držadle, abych se konečně hnul z místa, zařval tak mocně, že mi z toho div nepraskla bedna.

„No prosím, ty neřáde jeden,“ zařval jsem, byl jsem už pěkně hysterický. „Jen se klidně zadus, jen si vyřvi ty svoje měchy, třeba se zcvokni –“

„Harry, co to děláš?“ Tohle byl Paulin hlas a zněl docela zblízka.

„Pomoc,“ zařval jsem. „Pomoc!“

„Kde seš?“

„Tady.“

„Kde tady?“

„ Tady.“ A kdyby se v té chvíli neprodrala z křoví, nevím, co bych nakonec udělal.

„Co se děje?“

„Vem si ho,“ řekl jsem. „Proboha, vem si ho –“ Odvrátil jsem se, aby neviděla, jak se třesu. Neobrátil jsem se, dokud řev neutichl.

„Kdes byl, Harry? Všude jsme tě hledali.“ Měla Selima už zase venku z kočáru a chovala ho v náruči.

„Na toho to neplatí,“ řekl jsem.

„Co?“

„To, co s ním děláš.“

Zasmála se a zavrtěla hlavou. Musela se plížit křovím nebo co, poněvadž měla plné vlasy větviček, listí a kdoví čeho ještě.

„Neměli jsme tam Alberta nechávat,“ řekl jsem. „Tohle je strašnej zmetek.“

„Ale, ale, nežvaň hlouposti.“

„Uvidíš.“ Náhle jsem si uvědomil, kde jsme. „Rychle, musíme pryč. Teď už jistě zburcovali policajty.“

Zavrtěla hlavou. „Teď jsem se na ně koukala,“, pokývla směrem do křoví, „seděj pořád na lavičce. Pochybuju, že vůbec slyšeli, jak pláče. Není taková láska báječná věc?“

„Ty ses vrátila? Po všem tom kraválu?“

„Zmizels nám přece. Musela jsem tě najít. Mohli tě chytit nebo se ti mohlo něco stát. Nemohli jsme odejít, když jsme nevěděli, co s tebou je.“ Snažila se, aby to znělo ledabyle, ale na tohle jsem jí neskočil.

„Každopádně děkuju,“ řekl jsem.

Položila dítě zpátky do kočárku. Čekal jsem, že začne znovu halekat, ale ani nepíplo. Když buchty přitáhnete k něčemu v čem se dobře vyznají, jsou prostě ohromné.

„Tudy.“ Paula udělala s kočárkem čelem vzad a já ji trpně následoval. Ani ne za minutu jsme byli u vily. Morland seděl na lavičce ve stínu a vypadal dost vyděšeně.

„Musíš si dávat pozor na cestu, Harry. Málem jsi mi zlomil nohu.“

„Jak jsem moh vědět, že tam budeš stát?“

„Jen jestlis to neudělal schválně.“

„To si rač domyslet.“

„Nechte toho, vy dva, proboha,“ řekla Paula. Tlačila už zase kočár pryč, klusala s ním po asfaltové cestě dolů k náměstí, já o dva kroky za ní a v závěsu pajdal jako zchromlý konipásek Morland. Každých pár kroků se někdo z nás ohlédl, ale po nějakém pronásledování nebylo vidu ani slechu.

„Rychle, kočárek,“ řekla Paula. Vzala Selima do náručí a hrnula se do cinquecenta.

Napjali jsme s Morlandem svaly a zdvihli kočárek na střechu. Na nosič jsme ho dostali snadno, ale vůz stál na svahu a kočár nám neustále sjížděl pozadu dolů.

„Drž, zapínám řemen,“ supěl Morland.

„Sám to neudržím. Klouže to.“

„ Drž, Harry.“

„Nejde –“

„Dělejte,“ řekla Paula.

„Drž, Harry –“

Zavřel jsem oči. Ozvala se rána a příšerný výkřik. Otevřel jsem je a spatřil, že Morland leží jak široký tak dlouhý na zádech a kočárek poskakuje dolů po Clivo di Scauro, nabírá větší a větší rychlost a míří přímo na cinquecento, šplhající do kopce. Stál jsem a díval se na to, nic jiného se taky dělat nedalo. Chlapík v cinquecentu, se neochvějně držel svého směru, troubil jako šílenec a hrozil z okna pěstí.

V posledním okamžiku se mu ale podařilo uhnout, a kočár prosvištěl kolem. Sledoval jsem, jak skončil ve velkém keři růžových kytek dole pod kopcem. Morland zaúpěl.

„Seš v pořádku, Jonathane?“ Paula se vyklonila z vozu.

Sklonil jsem se nad ním. Otevřel jedno oko.

„Chceš mě snad zabít, Harry?“

„Jistě,“ řekl jsem. „Příště si dám víc záležet. Vstávej.“

„Já jen, abych věděl, Harry. Nic víc. Jen abych věděl.“

„Chceš se tady válet a hekat, dokud nás nezhaftnou?“

Pomohl jsem mu vstát.

„Mám takovej dojem, že se konce tohodle podniku nedožiju, Harry.“

„S tím si nedělej starost,“ utěšil jsem ho. „My se vo tvůj podíl rozdělíme.“

Tohle zabralo.

„Co tady lelkujem?“ zavrčel. „Hněte sebou. Kde je kočárek? Pročs ho nechytil, Harry? Seš línej jako veš. Línej, liknavěj budižkničemu –“

Sjeli jsme z kopce. Chlapík z druhého cinquecenta zatím vylezl z vozu a zmámeně se rozhlížel nahoru dolů ulicí.

Když jsme projížděli kolem, zahrozil nám pěstí a volal něco jako assasino, nebo cretino? Kočár se zaryl doprostřed keře, ale nezdál se být nijak poškozen a tentokrát jsme ho dopravili na střechu celkem bez potíží. Morlandovi mezitím začaly povolovat nervy, protože jsme ještě nezavolali Rifajovi. Bylo už po čtvrté a Helena se Silviem se měli každou chvíli vracet k rollsu. Zastavil jsem tedy u první kavárničky na Viale Aventino a šli jsme s Morlandem telefonovat.

Jak možná víte, v Římě telefonní budky více méně neexistují a většina veřejných telefonů se nachází v kavárnách a barech. Není na tom nic špatného, pokud vám nevadí, že někdo třetí vyslechne věci jako: „Hádejte, co je novýho, pane Rifaji? Právě jsme vám unesli syna.“ V téhle kavárničce byl ale telefon v rohu, čímž se všechno zjednodušilo. Zatímco Morland telefonoval, stál jsem za ním a předstíral, že jsem další na řadě: takhle jsem aspoň každého udržel v bezpečné vzdálenosti. Zpočátku měl jisté potíže, poněvadž Rifaj nepatří k lidem, co berou svoje telefony osobně. Spojili ho, až když vyrukoval s tím starým fíglem o „otázce života a smrti“. Vyslechl jsem jejich rozhovor samosebou jen z jedné strany, ale tady ho máte celý, jak mi ho později zrekonstruoval Morland: Morland: Pan Rifaj?

Rifaj: Tady Yusuf Rifaj.

Morland: Mám pro vás nepříjemnou zprávu.

Rifaj: Kdo je u telefonu?

Morland: Za několik minut vám chůva vašeho syna a jeho tělesný strážce zavolají z parku, že malý Selim zmizel.

Budou tvrdit, že s ním patrně omylem odešel nějaký mladý manželský párek.

Rifaj: Neříkejte?

Morland: Ano. Volám předem, abyste věděl, že o žádný omyl nešlo. Váš syn byl unesen. (Dlouhá pauza) Rifaj: Vy nejste od policie.

Morland: Ne.

Rifaj: Už chápu. Kolik.

Morland: Čtvrt miliónu. Tedy dolarů.

Rifaj: To je hodně peněz.

Morland: Záleží na tom, co kupujete. Kdybych vám, řekněme, chtěl prodat nový bordel, měl byste možná pravdu.

(„Naše předsudky z toho vynech,“ zasyčel jsem.) Rifaj: Ten váš příklad mi nic neříká, pane –?

Morland: Abercromby. Pak tedy přejděme k obchodní stránce věci, ano? Chci ty peníze v malých bankovkách, nanejvýš v desetidolarových, přesně ode dneška za týden.

Na době, místu a způsobu předání se dohodneme později.

Ještě vám zavolám.

Rifaj: A když se místo toho obrátím na policii?

Morland: Dělejte, co chcete. Policie vašeho syna nenajde.

V tomhle směru jsme provedli předběžná opatření. Budete pouze na svého Selima čekat déle, pane Rifaji. Myslím, že uznáte za výhodnější, když to zůstane mezi námi.

Rifaj: Copak si myslíte, že to mohu ututlat?

Morland: Když se postaráte, aby chůva a strážce drželi jazyk za zuby, neměl by to být problém.

Rifaj: Mám početný personál, pane Abercromby. Jak si myslíte, že jim vysvětlím zmizení mého jediného syna?

Morland: To nebude třeba. Opatřili jsme vám náhradníka.

Stačí, když se postaráte, aby se k němu nikdo nedostal moc blízko a nepoznal, že to není váš syn.

Rifaj: Náhradní dítě?

Morland: Správně. Vezmem si ho zpátky, až vám budeme vracet vašeho syna; tedy až nám zaplatíte. (Dlouhá pauza) Rifaj: Říkáte týden?

Morland: Myslím, že je to dostatečně dlouhá doba.

Rifaj: Nezapomínáte na něco? Myslím, na vyhrůžky.

Morland: Na výhrůžky?

Rifaj: Že mého syna zabijete, když nezaplatím.

Morland: Život vašeho syna není v nebezpečí, pane Rifaji.

Když nezaplatíte, nedostanete ho zpátky. To je všechno.

Týden, nezapomeňte. Sbohem.

Morland zavěsil a opřel se o zeď. Byl celý zelený, jako by právě přestál další ze svých „srdečních záchvatů“.

„Zavolá policii?“ zeptal jsem se.

„Pochybuju.“

„To, že život jeho syna není v nebezpečí, tos mu neměl říkat. Měls ho nechat na pochybách.“

„V takovýhle věci bych nedokázal zalhat, Harry. Prokouk by to. A mimoto –“ Nedokončil, ale i tak jsem uhádl, co měl na mysli: říci otcovi, třebas takovému jako byl Yusuf Rifaj, že jeho dítěti hrozí smrt, to že je hluboko pod tím jeho morálním minimem.

Vrátili jsme se do vozu. Paula se Selimem v náručí seděla vzadu. „Nemohli bysme už domů, prosím?“ ozvala se.

Když jsme ujeli kus cesty, nedalo mi to, abych neřekl: „To se ani nezeptáš, co Rifaj říkal?“

„Co říkal?“ Nezdálo se, že by ji to příliš zajímalo.

„Morland si myslí, že zaplatí, je to tak?“

Morland zvolna přikývl. Najednou se mi zdálo, že to ani jeho moc nezajímá.

Napadlo mě, že na tři lidi, kteří právě shrábli čtvrt miliónu dolarů, jsme asi stejně veselí, jako trio fackovacích panáků před výroční poutí.

kapitola třináctá

„Ale jakým to říkal tónem? “ zeptal jsem se, už asi po třicáté.

Morland rozhodil ruce. „Co ti mám vodpovědět, Harry?

Říkal to, no prostě tak, jak bys to od Yusufa Rifaje čekal.

Chladně a věcně. Vobchodně.“

„Neotřáslo to s ním? Ani trošku?“

„Chlapem, jako je Rifaj, neotřese nic na světě, poněvadž tyhle lidi žádnej projev lidský přirozenosti nepřekvapí.

V tom je jejich tajemství. Tohle všechno už zažili, sami v sobě.“

Seděli jsme na terase a dívali se, jak za Janiculum zapadá slunce, jak světlo měkne a růžoví, až máte dojem, že už nevydrží ani o vteřinu déle a bude pryč, ale ono zůstane a vznáší se ve vzduchu jako jemný zlatý prach. Paula, která sem přišla věšet plenky, si udělala pauzu, opírala se o zeď a upřeně hleděla přes domovní střechy, Její pleť dostala hebce zlatavý nádech, její napětí jako by na okamžik roztálo, a vypadala najednou strašně mírumilovně. Mohl to být pro nás všechny opravdu krásný večer, kdyby v Albertově postýlce pod slunečníkem neležel Selim a nebrečel jak ukapávající kohoutek. Byly to už tři dny, co jsme ho unesli. Připadalo mi to jako tři roky.

Paula pověsila poslední plínku, Selim se jich zdál provlhčit dvakrát tolik co Alberto, a naklonila se nad postýlkou. Její tvář ve stínu slunečníku opět pobledla a dostala uštvaný výraz. Vlasy měla rozcuchané, jako by to vůbec nebyla ona.

„Copak nikdy nepřestane!“

„Možná že opravdu chytil ňákou nemoc,“ řekl jsem.

„Ach, tohle, prosím tě, neříkej.“

Narážel jsem na Selimovy „spalničky“, což byla Morlandova spásná myšlenka, jak ho uchránit před lidmi.

Zatím to fungovalo. Chytil je, tak říkajíc, okamžitě po našem návratu z Celimontany. Paula vystartovala přímo od vozu domů a já s Morlandem jsme šli rozšířit špatnou zvěst do Giorgiova baru. Když Morland pronesl slovo „ varicella“, paní Giorgiova se třikrát pokřižovala.

„Musíme okamžitě poslat pro doktora.“

„To není nutný,“ řekl Morland. „Jsem lékař.“

Giorgio rozpřáhl ruce. „Básník a lékař. Fantastico.“

Já si taky myslel, že je to pořádně fantastico.

Když Morland řekl, že musí nahoru prohlédnout pacienta, prohlásila paní Giorgiová, že ho doprovodí.

„Není to možný, signoro. Nebezpečí infekce.“

„Ale já už měla varicella.“

„Já se taky nebojím o vás. Mám na mysli všecky děti na týhle ulici, který by se mohly nakazit bacily, co byste přinesla od nemocnýho.“

Nakrátko ji to usadilo, ale pak se zeptala, co signor a signora Brightonovi, ti budou taky všude roznášet bacily?

Jistěže ne, řekl Morland. Je všeobecně známo, že rodiče bacily svých dětí neroznášejí.

Giorgio to potvrdil: „Jistěže ne. To je přece všeobecně známo. Dejte si ještě jednu brandy, dottore.“

Selimovy spalničky byly skvělé, ale kdo tím nejvíc trpěl, byla Paula. Možná že si vzpomínáte, jak jsme se před časem s Morlandem shodli, že děti jsou v podstatě všechny stejné.

Tak na to zase zapomeňte. Selim nebyl Albertovi o nic podobnější než betlém betlu. Nemluvě o tom vřeštění a brekotu, což byl jeho běžný celodenní program, odmítal Selim zásadně všechna jídla a počurával si kalhotky tak často, až vás napadlo, jestli není děravý. Pokud vůbec spal, nestálo to za řeč, došlo to dokonce tak daleko, že jsem byl rád, že spím sám v obýváku. Pro Paulu ovšem nebylo úniku, zvlášť když se o ní mělo za to, že ošetřuje nemocné dítě, které nemůže ani na chviličku zůstat o samotě. Celé ty tři dny s ním musela zůstat zavřená v bytě. Zatím to snášela docela obstojně, ale bylo mi jasné, že už počítá hodiny.

„Víc jak tejden tohle nevydržím, Harry, varuju tě.“

„Neboj se,“ řekl jsem. „Nestrpěl bych to tady ani o den dýl, i kdyby nám Rifaj nabízel dvakrát tolik. Jen co dostanem peníze –“

„A Alberta.“

„A Alberta.“

Rozhodně to nebyla vhodná chvíle k podotknutí, že jakmile dostaneme peníze, poputuje Alberto zpátky na statek a do milující náruče Antoníčka Podvodníčka. Paula na to určitě taky nezapomněla, ale třeba se rozhodla nehledět moc daleko dopředu, kterýžto trik používají buchty s velkou oblibou. Morland ji v tom podporoval.

„Bude mít o Alberta starost, Harry. To je přirozený.

Můžem tomu trochu odpomoct jedině tím, když ani neceknem, že by něco mohlo kiksnout, že by se Albertovi mohlo něco stát, nebo že už ho taky nemusí víckrát vidět.

Znáš přece ženský, Harry. Musíš je vodit za ručičku, jemně, to především, ale pevně.“

Když jste tak Morlanda poslouchali, řekli byste, že snad hrajeme kuličky.

V jedné věci měl nicméně pravdu: netrvalo moc dlouho a začala si dělat o Alberta starosti. Hned první večer, právě když jsem se chystal vytáhnout paty z domu, vyšla ze svého pokoje a zeptala se mne, jestli si myslím, že je Alberto v pořádku. Samosebou, odpověděl jsem, proč by neměl být?

Vždyť ani nevíme, jestli ho odvezli s sebou domů, namítla.

Třeba zůstal v parku. Ach, ty svatá prostoto, řekl jsem,, a pak jsem si uvědomil, že jí jde akorát o pocit útěchy a opory, což jsem jí taky pohotově nabídnul, jenže si to špatně vyložila, oddusala do ložnice a třískla za sebou dveřmi.

Druhý den s tím začala nanovo. Krmí Alberta správně?

Má dost tělesného pohybu? Nemyslím si, že ho Rifaj strčí do sirotčince? Skutečnost, že se musela starat o Selima, všechno ještě zhoršovala. Pokaždé když začal křičet, vzpomněla, si, co Alberto. Chová se teď v Rifajově vile taky tak? Snažil jsem se jí samosebou vysvětlit, že je to nesmysl, že Alberto je profík, který bere věci tak jak jsou, ale sotva mě poslouchala. Pak tady byly sousedky, zejména paní Giorgiová, neustále se přicházející ptát po Albertově zdraví.

Postávaly u dveří, naslouchaly vřeštění z vedlejšího pokoje, kývaly hlavama, mumlaly „ poverino“ a křižovaly se jak poutnice před Lourdami. Alberto byl v celé ulici dello Scorpione populární osobností, hlavně proto, že byl větší a tlustší než ostatní jednoroční děti, ale taky pro jakousi svoji zvláštní vlastnost, styl, jak bych to nazval já. Ostatní matinky ho věčně popleskávaly a cicmaly a říkaly Paule, jaké je to „ bravo puppone“ ale nikdy jste neměli dojem, že by mu to stouplo do hlavy. Přijímal to s ledovým klidem.

A tohle už dokáže ženské pěkně pobláznit. Což snad vysvětluje ta každodenní procesí k domovnímu prahu Brightonových a chování paní Giorgiové, která se vždycky, kdykoli se mi podařilo vyklouznout dolů na frťana, chytala za prsa a říkala: „ Allora? “ Začínalo mi to jít na nervy.

A pak zde ještě byla jedna věc, která nám všem dělala starost. Proč nevolá Hermann? Uběhly už tři dny a ještě se neozval. Chtěl jsem mu zatelefonovat do vily, ale Morland to nedovolil. Rifaj prý může mít podezření, že se na únosu podílel někdo z jeho zaměstnanců, a nechává všechny hovory odposlouchávat. Navrhl jsem taky, aby znovu zavolal Rifajovi, jen aby ho popíchnul, ale Morland se proti tomu ostře postavil.

„Když to uděláme, bude vědět, že si děláme starosti. A ty by si měl dělat on.“

Čekali jsme tedy.

Jak jsem tam tak seděl na terase a pozoroval západ slunce, měl jsem jeden ze svých oblíbených denních snů. Ten, co v něm z ničeho nic zbohatnu, vyhraj u v sazce, napakuju se na dostizích, anebo dostanu šedesát tisíc za únos něčího dítěte. Tohoto večera jsem si představoval, jak vcházím se šedesáti tisíci v kapse k Angelovi a objednávám si celou novou garderobu: nejdřív řadu na míru šitých obleků se sotva viditelnými stehy, potom stoh hedvábných košil, ručně šitých, hebkých jako smetana… Málem jsem ty košile chutnal a právě jsem svůj sen začínal plně prožívat, když ta ježibaba odnaproti začala máchat rukama a ukazovat dolů na ulici, až se má vidina dočista rozplynula. Přistoupil jsem k zábradlí terasy a podíval se dolů. Na ulici stál Giorgio, koukal nahoru, jednu ruku si držel na uchu a druhou prováděl takové ty krouživé pohyby: telefon. Když mě uviděl, zavrtěl hlavou, a tak jsem zavolal Morlanda. Giorgio přikývl a ukázal k baru. Pohlédli jsme s Morlandem na sebe.

Oba nás napadlo totéž: Herman.

Morland byl dlouho pryč, a když se vrátil, okamžitě jsem poznal, že to bylo něco důležitého.

„Jo, byl to Hermann. Dřív nám zavolat nemoh. Nešlo to.

Říká, že Rifaj nejspíš zaplatí.“

„A co Alberto?“ zeptala se Paula.

„Má se výborně.“ Něco se mi na tom nelíbilo, snad záblesk nejistoty v jeho očích.

„Výborně?“ řekl jsem.

Morland pokrčil rameny. Vypáčit něco z Hermanna, řekl, není nic snadného, ale jedno je prý jisté: Rifaj nařídil svému tajemníkovi, aby do konce týdne připravil dvě stě padesát tisíc v hotovosti. Herman se to dověděl přímo od tajemníka.

„To je vončo,“ řekl jsem. „Máme to v kabeli.“ Už jsem se viděl, jak nonšalantně vcházím k Angelovi.

„A co Alberto? “ opakovala Paula napjatým hláskem.

„Hermann ho vlastně neviděl –“

„ Cože? “

„Moment, Paulo, poslouchej –“

Ukázalo se, že Hermann neviděl Alberta proto, že ho Rifaj drží zamčeného v dětském pokoji, kam smí jenom Helena.

Nikdo jiný prý dovnitř nesmí, ale Hermannovi se toho rána podařilo prohodil několik slov s Helenou, která mu řekla, že jí Rifaj zakázal o únosu mluvit. Hermannovi to řekla jedině proto, že jí slíbil vyřídit vzkaz Silviovi, který, taky na Rifajův příkaz, byl zavřen ve svém pokoji nad garáží.

„Všechno klape,“ zajásal jsem. „Copak to nechápeš, Paulo? Přistoupil na naše podmínky.“

„Já chci vědět, jak se má Alberto.“

„Hermann ví jen to, že nahoru chodí plný podnosy jídla a dolů se vracej prázdný,“ řekl Morland.

„Co jsem ti říkal? Rozenej profík.“

Paula popadla Selima do náručí a beze slova oddupala po schodech dolů. Za chvíli jsme uslyšeli, že Selim zase brečí.

„Mám něco, co by ji mohlo rozveselit,“ řekl Morland.

„Můžeš jí to říct pozdějc. Rifaj si zřejmě Alberta zamiloval, chodí si s ním několikrát denně hrát. A koupil mu celej košík novejch hraček, povídala chůva. Rozhodně s ním teda nezacházej jako s vězněm.“

„Radši jí o tom říkat nebudu.“

Ještě chvíli jsme tam seděli, pokud se nesnesla tma.

„Zvláštní, jak nám to všechno perfektně vychází,“ řekl jsem. „Když si vzpomenu, jak jsme dopadli v těch dřívějších případech…“

Morland zavrtěl hlavou. „Nechápu, co by ještě mohlo kiksnout. Koncem tejdne dostanem od Rifaje prachy a vyměníme Selima za Alberta. Ty s Paulou tady ještě zůstanete do konce příštího tejdne, kdy se vrátí Tony z Neapole. Vrátíme Alberta, zavřem byt, Hermann praští s místem a každej si půjdem vlastní cestou.“

„Paula bude ohromně šťastná, co?“

Morland po mě vrhl rychlý pohled. „Počítám, že v tomhle bys mohl něco udělat ty.“

„Ale nepovídej?“ řekl jsem. „Tak pro tvou informaci…“

„Heleďse, Harry“, sáhl mi na ruku, „já vím, že to nemáš lehký. Ale vydrž to eště. Buď na ni eště těch pár dní hodnej.

Máme to skoro v kapse. Věř mi, teď už nic nekiksne.“

Taky jsem to mohl vědět už tenkrát. Taky jsem si mohl pamatovat, že v slavných posledních slovech drží Morland světový rekord všech dob.

Následujícího večera, zatímco si Paula odskočila na deset minut oddáchnout ke Giorgiovi, zazvonil u dveří zvonek.

V domnění, že je to další delegace Albertova fanklubu, jsem otevřel. Za dveřmi stál Tony, a hned za ním Obrmamma.

„Tak co, chytrolíne, co nám dneska povíš?“

„Co bych ti měl povídat?“ řekl jsem. Valil jsem na něj oči.

Mozek jsem měl jako ochromený.

Pokusil se proklouznout dovnitř, ale zastoupil jsem mu cestu.

„Myslel jsem, že jste v Neapoli,“ řekl jsem. Nic jiného mě nenapadlo.

Tony široce rozevřel oči. „Tak ty sis myslel, že sme v Neapoli,“ zapištěl svým dětským hláskem. „Slyšelas to, Mamma?“ Zpola se k ní obrátil, ale pak se náhle prudce otočil a nastrčil mi svůj fretčí ksichtík až pod bradu. „Jak vidíš, tak v Neapoli nejsme, chytrolíne. Když to chceš vědět, došly mi prachy a napadlo mě, že bych si moh vybrat další splátku na nájemný. A co se tady nedovím, dítě má spalničky. A já se tě teď ptám, jak mi to vysvětlíš, a kde je naše dítě? A chci to slyšet hned.“

kapitola čtrnáctá

„Dítě?“ řekl jsem.

„Co je? Voněměls?“ Tony mě odstrčil a prodral se do vnitř. Mamma mu byla v patách. „Kde je?“

Otevřel jsem ústa, abych něco řekl, ale nevyšla z nich ani hláska.

Tony se zachechtal. „Možná sem to špatně pochopil.

Možná seš to ty, kdo chytil ňákou nemoc. Tak dělej, kde je dítě?“ Zamířil do ložnice.

„Terasa,“ zaskřehotal jsem.

„Co je s terasou?“

„Jsou na terase. Alberto s Paulou.“

„Pročs to, hergot, neřek rovnou? Andiamo, Mamma.“

Stoupali po schodech na terasu. Udělej něco, Harry, řekl jsem si, proboha, udělej něco. Za okamžik jsem uslyšel jejich kroky na střeše. Nemohl jsem se hnout z místa. Stál jsem a čekal, až Tony začne ječet.

Selim byl v ložnici. Kdyby ho Tony uviděl, všechno by bylo v tahu. Buď by se rozeřval na celé kolo a všichni by se dověděli o záměně, nebo bych mu musel vysvětlit, o co jde, a nabídnout mu tak nejkrásnější vyděračský bonbónek, na jaký kdy položil svoje špinavé pracky. Jediná možnost byla Selima schovat, ale kam? Kdybych s ním seběhl dolů, všichni, paní Giorgiovou počínaje, by chtěli vědět, co je ten uřvaný fakan zač a kam se poděl náš Alberto. Mohl bych mluvit o štěstí, kdyby mě nelynčovali. Ale něco jsem udělat musel…

Z otupělosti mě vytrhl až Tonyho řev. „Co to má znamenat? Co to má znamenat?“ hulákal z terasy. Vběhl jsem do ložnice, vyrval Selima z postýlky, proběhl zpátky obývákem do koupelny, sebral v letu Albertovu vaničku a po dlaždičkách koupelny jsem klouznul na záchod, právě když Tony a Mamma sbíhali ze střechy dolů. Hodil jsem vaničku na zem vedle mísy a do vaničky jsem hodil Selima.

Zůstal ležet, jak tam padl a vyvaloval na mě svoje borůvková očka; byl z toho, chudák, tak užaslý, že ani nepípnul. Pak jsem zatáhl za řetízek, zavřel za sebou dveře a vyloudal se přes koupelnu do obýváku.

Tony vystřelil z ložnice jako špunt. „Tady je, tady je!“

zaječel. Mamma, chrlíc po italsku celou litánii, se vyřítila za ním.

„Tak kde je? Co jste s ním udělali?“

„Kdo?“

Tony zaskučel a drapnul mě za košili. „Koleduješ si vo to, viď? Koleduješ. Tak jo, dostaneš, co ti patří. Mamma, vieni qui.“

Mamma pokročila kupředu. V ruce měla plnou nákupní kabelu. Vypadala plná, čeho, to jsem netušil, snad cihel.

Přesunul jsem se, abych dostal Tonyho mezi sebe a kabelu.

„Nechtěl bys mi laskavě říct, co se tak rozčiluješ?“ řekl jsem nespouštěje oko z Mammy. Hopsala ze strany na stranu, aby jí nic nestálo v ráně.

„Co se rozčiluju? Přídu si pro nájem za svý dítě a první, co uslyším vod ňáký dámy v přízemí, že dítě má spalničky.

A ty se mě budeš ptát, co se rozčiluju. Já ti to teda povím.

Rozčiluju se proto, protože dítě, kerý mi patří a kerý má cenu pořádnýho balíku, tady chytlo ňákou nedomrlou anglickou nemoc od ňákýho nedomrlýho anglickýho chytrolína, kerej vůbec neví, jak s dětma zacházet. Proto se rozčiluju. Došlo?“

Došlo mi jen strašné svrbění v mém nedomrlém anglickém koleně, kterému se chtělo kopnout do jeho nedomrlého chicagského moudí.

Přesto se mi podařilo vykroutit úsměv a vymáčknout ze sebe: „Když nejsou na střeše, museli jít na procházku.“

„Se spalničkama? “

„Taky jsem se divil. Ale doktor to nařídil.“

„Nařídil, že máte chodit s Albertem na procházky?“

„Každej den, povídal, bez výjimky.“

„Tomu nevěřím. K čemu by to mohlo bejt dobrý, chodit s ním na procházky? “

„Jak to mám vědět? Třeba bacily odfouká vítr.“

Tony pustil moji košili a obrátil se k Mammě. Něco ze sebe italsky vysypal, ale pochytil jsem z toho jenom slovo varicella. Mamma na to reagovala několikerým zavrtěním hlavy a pak po mně jízlivě pohlédla, poklepala si na čelo a zdvihla oči k nebesům.

„Mamma povídá, že sou to pěkný kecy.“

„Třeba Mamma nezná všechny novinky lékařský vědy.“

„Poslouchej, ty chytrolíne, začni urážet mou matku a –“

„Nikdo tady nikoho neuráží,“ ohradil jsem se. „Heleďse, já vím akorát to, že dítě má lehkej případ spalniček a doktor nám řek, abysme s ním chodili co nejvíc na čerstvej vzduch.

Což taky děláme. Když si hodinku nebo dvě počkáte, uvidíte, že je v pořádku. Když čekat nechcete, zaplatím ti nájem a dítě si můžete prohlídnout, až přijdete do města příště.“ Modlil jsem se aby sebrali peníze a vypadli; modlil jsem se, aby se Paula nevrátila od Giorgia; modlil jsem se, aby Selim ještě aspoň minutu držel hubu. Až mě z toho modlení začínala třeštit hlava.

Tony se znovu poradil s Mammou. Zaslechl jsem něco o zpátečním autobusu do Tivoli.

„Tak jo, vyberu si prachy dneska. Ale za pár dní se vrátím a chci to dítě najít doma. A rád bych ho viděl v dobrým stavu, spalničky nespalničky.“

Vytáhl jsem dvě stovky a podal mu je.

„Tentokrát dostanu za dvě neděle.“ Šklebil se přitom, jako by tušil, že neodmítnu, že bych mu dal všecko, jen abych ho dostal pryč. Oddělil jsem od hubeného svazečku další dvě stovky. Ruce se mi třásly a cítil jsem, jak mi zase naskakují ty fleky.

„Díky,“ Tony mi vyrval peníze z rukou a přepočítal je.

„Možná, že vytáhnu Mammu na výlet do Benátek.“

Nic jsem na to neřekl. Černé mžitky se už taky vyrojily.

U dveří ještě Tony přidal: „Pozdravuj vodě mě Paulu.

A řekni jí, že si pro ni jednou udělám čas.“ Zastavil se před zrcadlem a narovnal si motýlka. Když poodstoupil, uslyšel jsem, že to začíná, nejprve jako tenké plačtivé skučení, sílící ale každou vteřinou. Rychle jsem otevřel dveře a vytlačil Mammu přes práh. Tony se ale zastavil a naklonil hlavu.

„Co to?“

„Co má bejt?“

„To pištění. Jako když brečí dítě.“

„Tak ať brečí,“ řekl jsem.

Tony pohlédl zpátky do obýváku. Pláč se zdál přicházet z koupelny, ale dveře do koupelny byly dokořán, takže tam jsem nic skrývat nemohl. Dveře na záchod nebylo z místa, kde jsme stáli, vidět.

„To bude asi děcko ze sousedního bytu,“ řekl jsem.

„Vříská pořád jako pominutý. V tomhle je zas Alberto pašák, jakživ ani necekne.“

Tony se na mě dlouze podíval. „Jo,“ ucedil. Pak vyšel z bytu a já zavřel a zamknul.

Trvalo hezkou chvíli, než jsem se vzpamatoval. Podlaha se mi kymácela pod nohama a v uších mi divně bzučelo. Pak se to trochu uklidnilo a já mohl vynést Selima ze záchodu a uložil ho zase do postýlky v ložnici. Dostal se mezitím do ráže, ale spočítal jsem si, že do zadušení mu zbývá ještě dobrých deset minut, a rozhodl jsem se nechat ho vyčerpat limit, až do konce, dobře mu tak. Najednou mě napadlo, panenanebi, co když se ti dva zastaví u Giorgia a uvidí tam Paulu? Vyběhl jsem na balkón a pohlédl dolů. Byli na ulici přímo pode mnou: Tonyho slámový panamák i Mamminy dva pytle koksu, tedy Mamma osobně. Stáli a povídali si a necelé dva metry od Giorgiových dveří se Tony do Mammy zahákl a vykročili ulicí vzhůru. Opřel jsem hlavu o zábradlí a dumal, proč nezvracím. V téhle poloze mě našla Paula, když se za pár minut vrátila.

„Harry, slyšela jsem to dítě křičet až k Giorgiovi. Co je to s tebou? Copak mě nemůžeš v ničem zastat? Povídala jsem ti přece, že ho stačí vzít do náručí a chvíli pochovat.“

„Měla by sis radši přát,“ řekl jsem, „abych se k němu vůbec nepřibližoval. Protože až ho příště vemu do rukou, tak ho z tohodle balkónu pustím dolů.“

„Ach, plácáš hlouposti.“

Potřeboval jsem se napít, pořádně napít.

„Kam jdeš? Nejspíš zase chlastat. Jen abys vodsaď moh vypadnout a všecku špinavou práci nechat na mně. Už toho mám plný zuby, rozumíš, toho jak celej den probendíš u Giorgia a ještě –“

„Paulo,“ zarazil jsem ji. „Jestli se míníš chovat jako manželka, tak snad víš, kde bys měla začít, nebo ne?“

A po téhle morální ťafce jsem odešel.

Morland byl samosebou dole u Giorgia, zrovna když jsem chtěl být chvilku sám. Giorgio mu předváděl, jak se zachází s přístrojem na espreso. Nijak mě to neudivilo, Morland je vždycky ochoten načerpat nové vědomosti. Přecpávat si hlavu nejrůznějším šuntem je už jeho vášeň.

„Harry! Zrovna se jdu podívat na našeho pacienta. Před chvilinkou tady byla Paula.“ Zatáhl za rukojeť přístroje, sklonil se a pozoroval, jak do šálku dole crčí horká káva.

„Cukáš, Jonathane. Něžně, musíš něžně.“ Giorgio mu ukázal, jak se rukojeť plynulým pomalým pohybem vrací zpátky. Morland ho bedlivě sledoval. Člověk by měl dojem, že přistávají s boeingem.

Giorgio si utřel ruce a přistoupil ke mně. „Koňak, Harry?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak tedy kávu? Pivo?“

„Ne, díky.“ Nestál jsem prostě o společnost, ani o Giorgiovu. Pokoušel jsem se z hlavy cosi vypočítat, značně komplikovanou částku, zahrnující pětitýdenní nájemné za Alberta, nájemné za vůz, souhrn účtů za měsíční provoz domácnosti a různé menší extrovky, jako třeba ten nový hliníkový nosič. Jak mi to vycházelo, měl bych mít necelých sto dolarů. Vytáhl jsem náprsní tašku a přepočítal peníze. Bylo tam padesátka v dolarech a další snad v lirách.

Ještě před měsícem jsem měl dva tisíce, plus minus stovku.

Nepřipadalo mi to ani správné, ani poctivé.

„Co je ti, Harry?“ zeptal se Morland.

„Nic. Jdu se projít.“

„Co je ti?“

Obrátil jsem se ke dveřím. Giorgio poslouchal.

„Právě nás navštívil Tony s Mammou,“ řekl jsem.

Morland zbledl. „Maj bejt přece v Neapoli.“

„Jo,“ řekl jsem. „Vzpomínám si, žes to povídal.“

„Viděli…?“

„Ne, neviděli. A stálo mě to fůru peněz, aby neviděli.

Začínám bejt unavenej, Morlande, unavenej, votrávenej, a taky pěkně dožranej z toho věčnýho placení tvejch účtů.

A upozorňuju tě, Morlande, na rovinu, že už vode mně neuvidíš ani šesták. Ani vindru, Morlande.“

„Harry… pánové,“ zavřeštěl Giorgio, když jsem proševelil skrz jeho korálky.

„A ještě něco –“ strčil jsem hlavu zpátky, „dlužíš mi dvanáct stováků za ten bilet. Nezapomeň na to.“

kapitola patnáctá

Po tomhle jsem procházku potřeboval jako sůl, a napít se taky, a zamířil jsem proto na Piazzu di Santa Maria, že zajdu k Marziovi. Už se stmívalo, když jsem došel na náměstí, a kolem fontány svištěla auta a skútry, jako by právě vypukla lovecká sezóna a za každého čistě přejetého chodce se vyplácel dvojnásobný bonus. Dostal jsem se bez problémů asi do poloviny náměstí, a pak jsem z toho cirkusu na vteřinku spustil oči, abych je použil na jednu pěknou blondýnku.

„ Cretino! “ Těsně za mými zády cosi zaskřípělo a zarachotilo, a na krku jsem ucítil závan horkého dechu.

„ Porco cane! “ To už bylo trochu moc. Bleskem jsem se otočil, připraven tomu sprosťákovi jednu ubalit, a už jsem zíral z oka do oka grošovanému koni, což byl tedy šeredný šok. „ Cornuto! “ Kůň na mě samosebou neřval, to ten tlustý Talián nahoře na kozlíku. Práskal bičem a pokřikoval, abych svou blbou zdechlinu odklidil z cesty. Jak jsem tak byl v ráži a rozhodnut někoho praštit, přeběhl jsem ke kozlíku, doufaje, že si bouchnu aspoň do kočího. Uviděli jsme se oba zároveň.

„Harry, mi’ amico.“

„Bruno, kámoši stará.“

Byla to dojemná scéna. Bruno plakal a objímal, mě. Já ho bouchal do zad a dokonce jsem přátelsky popleskal po zadku jeho koně. Auta za kočárem troubila jak pominutá, ale Bruno ničeho nedbal. Byl jsem upřímně dojatý. Konečně mě vytáhl k sobě na carrozzu a rozjeli jsme se.

„To je zázrak, Harry.“

S tím zázrakem mi to připadalo trochu silné, ale nechtěl jsem Brunovy city urazit, a tak jsem řekl: „To je.“

Zavezl mě přes řeku do svého domu na Via della Scrofa.

Dvě z jeho dítek dostaly za úkol odvést koně do stáje a vyčistit carrozzu. Třetí bylo nahnáno přes ulici pro litr vino rosso. Brunova paní obdržela rozkaz připravit un piatto di spaghetti speciali, a pěkně rychle. Bruno je další, kdo má styl.

„Harry, to je ale zázrak. Zrovna ráno si povídám, Bruno, jestli se dneska Harry Brighton neukáže, nedá se nic dělat a budeš to muset střelit panu Schwartzovi.“

„Co prodat, a komu?“

Bruno se ke mně natáhl a přiložil mi rty až k uchu.

„Bilet,“ řekl. Bilet?

Pak jsem se upamatoval. Bruno mi vždycky sliboval předkupní právo na všechno, co mu přijde pod ruku. Znovu jsem se neubránil dojetí. Ale co mi to, k sakru, bylo platné, když jsem měl v kapse posledních sto dolarů?

„To je od tebe hezký, Bruno, ale mám zrovna spoustu ležáků –“

Netrpělivě zavrtěl hlavou a popadl mě za rameno. V očích měl ďábelský úsměv, jaký jsem u něho ještě neviděl. „Svý ležáky pusť z hlavy, Harry. Počkej, až uvidíš tohle.“

Vstal, došel ke dveřím, na škvíru je pootevřel a nakoukl do kuchyně. Manželka tam třískala o sto šest s kastroly a hrnci. Přešel k oknu, zavřel dřevěné okenice a rozsvítil.

Potom odemkl malou skříňku v rohu pokoje a vytáhl odtud balíček v hnědém papíru. Položil ho na stůl.

„Otevři to, Harry.“

Měl jsem rty najednou úplně suché. To nemůže být pravda, říkal jsem si, bože, jen ať to není pravda, aspoň ne teď, kdy si nemůžu dovolit ani Nansena z druhé ruky.

Rozbalil jsem papír. Jediný pohled na písmena na deskách stačil. Zavřel jsem oči. Musel jsem.

„Vopravdickej?“ zeptal jsem se.

Bruno zachrochtal. Zíral na tu krásu jako hypnotizovaný.

„Ukázal jsem ho Prsťákovi Goudonovi, aby ho prohlíd.

Tvrdí, že je pravej.“

Zavřel jsem znovu oči. Když Prsťák potvrdil, že je košer, musí to být pravda.

„Není to nádhera, Harry?“

Přikývl jsem. Měl cenu dobrých pět tisíc dolarů, a to by byl ještě levný. A já měl v kapse mizernou stovku a doma čtyři bilety, za které bych dostal sotva tři tisíce dohromady.

„Co je s tebou, Harry?“

„Nemůžu ho koupit. Jsem na dně.“

Bruno hřmotně dopadl do židle. „Harry, tohle nemůže bejt pravda. Ty nikdy. Na to seš moc chytrej.“

„Jo, je to pravda. Nemám na něj prachy. Nemám –“ Pak jsem se zarazil a mlčky na něj upíral oči. Co to povídám?

Samosebou, že na něj mám. Mám teď na všechno. Mám přece šedesát tisíc dolarů! Nebo skoro mám. „Bruno,“ řekl jsem, „můžeš počkat, jenom pár dní? Pak už budu vědět, jestli ho vemu.“

„Nemůžu čekat, Harry. Povídám ti přece, že jsem si už ráno říkal, že jestli se dneska neukážeš, budu ho muset střelit. Už zejtra. Je to ultimátum.“

„Pan Schwartz?“

„Jo.“

„Z CIA?“

Bruno přikývl. „Znáš přece tyhle zpravodajský týpky, Harry. S těma se vorat nedá. Musím mu ho střelit.“

„Kolik ti dává?“

„Čtyři tisíce.“

Tak to je celá CIA, abyste věděli. Páni z laciného kraje.

„Dal bych ti čtyři a půl.“

„Harry, musím to vědět tutově.“

„Čtyři dny,“ řekl jsem. „Víc ani hodinu.“ Morland do tří dnů zavolá Rifajovi. Když všechno klapne, můžem dostat prachy okamžitě.

Bruno se hryzal do rtů. Viděl jsem, že by o těch extra pět stovek nerad přišel.

„Tři dny,“ řekl jsem. Do tří dnů budu mít jistotu, ať už takovou nebo makovou.

„Dobrá.“ Popadl mě za rameno a stisknul. „Žes to ty.“

„Díky, Bruno,“ řekl jsem prostě.

Patrně se divíte, proč mě tak rozrajcoval bilet v hodnotě pěti tisíc, když jsem byl na nejlepší cestě shrábnout celých šedesát. Odpověď zní: pýcha, profesionální pýcha.

Spolupracoval jsem sice na únosu, ale nikoli dobrovolně; jinak jsem byl i nadále obchodníkem s bilety. Zdvihl jsem pas se stolu a nahlédl dovnitř. To srandovní písmo mi nic neříkalo, ale překladatele, který by mi vyložil, o co jde, jsem taky nepotřeboval. Byl to pravý, nepadělaný, legální čínský bilet. Cítil jsem to v prstech. Čínský bilet! Jakživ jsem ještě žádný neviděl. Stalo se to konečně jen málo lidem, Ziggy prohlašoval, že k jednomu kdysi letmo přičichl, ale nerad o tom mluvil. A já teď jeden držel v rukou. A mohl být můj.

V lidském životě není mnoho okamžiků, kdy člověk vidí, jak se jeho sen stává skutečností. S radostí bych se v té chvíli oněch šedesáti tisíc vzdal, bych věděl, že mi na revanš zůstane tenhle čínský bilet.

Bruno viděl, jak mě to sebralo, a když nám jeho dítě přineslo víno, poslal ho ještě zpátky pro láhev koňaku. Nad večeří mi vyprávěl, jak si čínská obchodní delegace najala šest kočárů na okružní jízdu Římem, a jak, když je zavezli zpátky před hotel, našel Bruno tenhle bilet na podlaze své carrozzy.

„Zhroutil jsem se a plakal, Harry.“

„Aby ne.“

Byl z toho báječný večer. Měl jsem toho taky spoustu k vyprávění a Bruno je z dob svého hotelového působení znamenitý posluchač. O únosu jsem se samosebou nezmínil, ale nijak jsem netajil, že jsem se zapletl do podniku, který mi jen pouští žilou. Bruno se mnou cítil, ale projevil taky svůj nesouhlas. Zastával názor, že obchodovat v biletech je privilegium, a komu se ho dostane, ten by se neměl zabývat ničím jiným bokem. Bruno je purista.

„Myslíš, že jsem o to stál? Kdybys věděl, čím vším jsem prošel.“

„Ty seš moc důvěřivej, Harry. V tom je tvoje chyba.“

Někdy po půlnoci jsme dorazili láhev koňaku a Bruno prohlásil, že mě zaveze domů. Byla krásná noc a ulice byly jako vymetené. Přejeli jsme po Ponte Vittorio Emanuele přes řeku a pak cestou dolů po Lungotevere popohnal Bruno koně do trysku. Nadělali jsme strašný kravál, jak jsme tudy drandili, ale široko daleko nebylo nikoho, kdo by si stěžoval.

Skoro jako bychom měli město sami pro sebe, avenue lemované stromy, světla na řece, temné domy. Nemohl jsem se ubránit myšlence, kolik průšvihů mají na svědomí lidé: jak by bylo všechno mírumilovné, kdyby žádní nebyli.

Přímo domů jsme ale nejeli. Zastavili jsme se ještě v malé tratorii na Via della Lungaretta, kde byl Bruno častým hostem, a dali jsme si jednoho nebo dva poslední frťany.

Nevím, co tam míchají do pití, ale co se dálo, když jsme odtud odešli, je pro mě zahaleno tajemstvím.

Cítili jsme se oba ohromně, tohle vím určitě, i ten kůň jako by nějak pookřál, i když tohle bylo možná tím, že ho Bruno šlehal bičem víc než obvykle. Náš příjezd do staré della Scorpione byl naprosto stylový a jenom škoda, že nikdo nebyl vzhůru, aby to viděl.

„Pššš, Harry. Všichni už spí.“

„Ty můj zlatej Bruno.“

„Snad abych ti radši pomoh nahoru, Harry.“

„Snad radši jo, Bruno.“

Čtyři patra jsou dlouhá cesta a v noci se zdála být ještě delší. Bruno na mě dělal „pšššš“ na každém poschodí. Ten už z mentality hotelového poslíčka asi nevyroste.

Když jsme se dostali nahoru, pomohl mi odemknout dveře.

„Kde je ložnice, Harry?“

Musel jsem mu to říct, i když si na to vůbec nepamatuju.

Co si pamatuju, a to velice jasně, že se náhle rozsvítilo světlo a že se mi kolem ucha otřel těžký skleněný popelník a se strašlivou ranou třískl do zdi.

„ Mamma mia,“ řekl Bruno a rychle ucouvl.

Seděla na posteli. Paže měla hladké a bílé a kolem hlavy jí plály rudé vlasy.

„To je kousek,“ řekl jsem.

Potom jsem padl k zemi, poněvadž jsem postřehl, že vzápětí po mně vystartuje budík.

„Ty seš opilej.“

„Nikdy mi nebylo líp.“

„ Signora… signorina? “ Bruno nemínil riskovat. Opatrně nakukoval do dveří.

„Kdo ste?“

„To je můj kámoš Bruno,“ řekl jsem.

Odvlekli mě do obýváku a pohodili na pohovku.

Nemyslete si, že jsem byl opilý nebo co, snad jen trochu veselejší, nic víc. Ale rozhod jsem se, že se nedám rozházet.

Mimoto jsem poznal, že Paula šílí vzteky, a mě už dávno rvavá nálada opustila. Bruno se nade mnou sklonil a nacpal mi něco do kapsy u košile.

„Tady máš moje číslo, Harry. Nezapomeň, tři dny. Potom ho musím střelit panu Schwartzovi.“

„Ty můj zlatej Bruno.“

Paula stála se založenýma rukama a poklepávala nohou o podlahu. Bruna to znervózňovalo. Znovu se sklonil.

„Harry,“ zašeptal, „neříkals mi, že seš ženatej.“

„Kdo je tady ženatej?“ řekl jsem. „Tohle je Paula. Paulo, Bruno.“

Paula zasyčela. Bruno pochopil a náramně rychle se odporoučel. „Nezapomeň, Harry, tři dny,“ zavolal ještě ode dveří.

Paula stála nade mnou. Kymácela se ze strany na stranu, nebo snad ta pohovka?

„Musím ti něco říct, Harry.“

„Ty moje zlatá Paulo,“ řekl jsem. Všechno se mi točilo před očima.

„Já už to nevydržím. Ráno zavolám Rifajovi a –“

„Že ráno zavoláš Rifajovi?“ Snažil jsem se soustředit.

Nebyl jsem ale jaksi ve své kůži. Skláněla se nade mnou a její vlasy mě bezmála lehtaly po tváři. „Paulo,“ řekl jsem, „ty seš ale kus.“

A to je poslední věc, na kterou se pamatuju.

• • •

Až do příštího rána, pak jsem si vzpomněl, zatraceně dobře!

Chce volat Rifajovi!

Bezmyšlenkovitě jsem se posadil a málem jsem v té poloze umřel. Ta bolest byla příšerná.

Chce volat Rifajovi!

Rozhlédl jsem se. Nikde ji nebylo vidět a z kuchyně se taky neozýval žádný rámus. Pokuji jsem se zavolat „Paulo,“

ale zmohl jsem se jenom na hrůzostrašné zaskřehotání. V tu chvíli se mi ale rozbřesklo: zas už na mě leze ta stará malárie. Ale na sebelítost teď nebyl čas. Vstal jsem a popadl se za hlavu ještě dřív, než se mi stačila skulit z ramenou.

Terasa, napadlo mě, terasa. Znamenalo to, že budu muset do schodů. Pro jistotu jsem se rovnou spustil na kolena.

Nejhorší přišlo nahoře, když jsem nerozvážně vystrčil hlavu do slunce. Když nával bolesti odumřel, otevřel jsem znovu oči, tentokrát jen na škvírku. Byla tam, hrabala se v květináči. Postýlka stála pod slunečníkem. Zaskřehotal jsem.

„Harry! Proč lezeš po kolenou?“

„Jde na mě malárie,“ řekl jsem.

Ohrnula nos. „Malárie,“ řekla. „Máš prostě kocovinu, to je celý.“

„Nikdy nemám kocovinu,“ řekl jsem, což je náhodou pravda.

„Udělám ti stejně trochu kafe, na tu tvou malárii.“

„Počkej,“ zadržel jsem ji. „Cos to povídala, že zavoláš Rifajovi? Matně si vzpomínám, žes včera v noci –“

Paula zapíchla přesazovačku do květináče, oprášila si ruce a vstala. „Správně, Harry. Chci zavolat Rifajovi. Čekala jsem jenom, až vstaneš, pak že ti to povím.“

„Ale proč –? Proč –?“ Jsou už taková rána, kdy to člověku ne a ne mluvit.

Paula přistoupila blíž a spustila ke mně oči. Všiml jsem si přitom něčeho, co mi až dosud unikalo: byla přetažená, dočista vynervovaná. Kdo by ji neznal, asi by na to nepřišel.

Bylo to v jejích očích a rtech, v tom, jak zatínala prsty do čirého vzduchu. A pak řekla slabým zajíkavým hláskem: „Musím se dovědět, jak se vede Albertovi.“

„Dovíš se to přece do dvou dnů. Morland mu chce zavolat –“

„Já dva dny čekat nemůžu. Chci to vědět hned.“ Ruce se jí třásly.

„Počkej chvíli a uvažuj,“ řekl jsem s úsměvem. „Co by se mu mohlo stát –?“

„To chci právě vědět,“ vybuchla zuřivě. „Chci vědět, jestli se o něj staraj. Chci vědět, co s ním dělaj, jestli není nemocnej a tak. Třeba ho tam Rifaj zamknul a vůbec nikoho k němu nepouští. Chci vědět, jestli dobře papá a spinká, jestli se mu prořezává další zoubek, chci, chci –“

„Dobře, dobře.“ Rychle jsem vstal a vzal ji za ruku. K mé přítelkyni lebce to bylo nešetrné, ale co bych neudělal, když se buchta rozpláče?

„Ach, Harry –“

„To nic. Já ti rozumím.“ Bylo to vlastně poprvé, co jsem ji objímal; a měl jsem z toho houby potěšení.

„Harry –?“

„Jistě,“ řekl jsem. „Udělám to. Zavolám Rifajovi a na všechno se ho zeptám.“

Pochopte, zahrála tím pláčem na mou slabou strunu, a zrovna když se o mě pokoušela malárie, což, jak je každému známo, snižuje schopnost odporu.

Zavolal jsem Rifajovi hned po obědě. Paula chtěla, abych to udělal okamžitě, a chtěla být přitom a poslouchat. Na oboje jsem jí řekl „ne“: první proto, že u Giorgia je každé dopoledne našlapáno, a za druhé, že poslední věc, o kterou jsem mohl stát při choulostivé debatě s bratříčkem Yusufem, byla Paula přilepená na moje záda. Neprotestovala. Proč taky? Žral jsem jí z ruky.

Počkal jsem, až ulice ztichla a na oknech zapadly okenice, a pak jsem teprv sešel k Giorgiovi. Všechno, co řeknu, jsem měl dokonale promyšlené, potíž byla jen v tom, že jsem si musel současně vymýšlet jeho odpovědi; jestli chtěl ale říkat něco jiného, budu vypadat jako pěkný pitomec. A kdyby Morland, nedej bůh, někdy zjistil, co jsem udělal, pohostinné vystoupení v roli pitomce by bylo mou starostí poslední.

Paní Giorgiová byla v baru sama. Když jsem jí řekl, že si jdu zatelefonovat, připleskla si ruce na tváře a zanaříkala: „ Il piccolo sta peggio.“

„ Non, piu bene.“

„ Grazie al Dio! “

Když se pokřižovala mým gettonem, vytočil jsem Rifajovo číslo.

„Pan Abercromby prosí pana Rifaje.“

Ve sluchátku to cvaklo a tichý olejnatý hlas pronesl: „Pan Abercromby?“

„Pan Abercromby je zaneprázdněn v jiné náležitosti.

Zastupuju ho.“

Ozvalo se krátké uchechtnutí. „Je to zřejmě velice zaměstnaný člověk.“

„Však víte, jak to v sezóně chodí.“

„Jak to myslíte, pane –?“

„To nic,“ řekl jsem, nedbaje toho „pana“ s pomlkou a otazníkem. „Volám jen proto, abych vám sdělil, že Selim je zdravý jako ryba a baští jako dvouletý.“

„Děkuju. Překvapuje mě, že se obtěžujete.“

„To už patří ke službám pana Abercrombyho.“

„To je všechno, pane –?“

Zde bych rád poznamenal, že Morlandův popis Rifajova hlasu jako „chladného“ a „věcného“ byl asi stejně obrazný, jako prohlášení, že Venuše z Milo je fyzicky handikapována. Mně zněl Rifajův hlas jako hlas hada, kdyby teda had uměl mluvit: hladký, kluzký a plíživý. A kdesi na samém jeho dně se tajil neslyšný smích. Vím, že to zní uhozeně, ale je to pravda. Bylo to, jako by v jádru všeho, třeba světa, řekněme, nacházel něco strašně legračního, nad čím se nemohl ubránit smíchu, třebaže jen velice tichému, poněvadž tenhle fór nebyl pro druhé uši.

„Ano, to je všechno,“ řekl jsem. A potom, zcela ledabyle, jako by mě to zrovna napadlo: „Ach, mimochodem, doufám, že naše dítě je taky v pořádku?“

Následovala dlouhá pauza. Pak uchichtnutí. „Proč se ptáte?“

Podařilo se mi vyloudit smích, nebo spíš zakvákání. „Pan Abercromby má rád, když jsou jeho zaměstnanci v práci šťastni.“

„Ten

váš

pan

Abercromby

je

pozoruhodný

zaměstnavatel.“

„Také to všichni říkáme.“

„Je-li to tedy všechno, pane Skunku –“

„Pane kdo? –“ Pak jsem se zarazil a řekl si, pozor, Harry líčí na tebe. „Ne, nic jiného už nemám,“ řekl jsem.

„Nechcete se nic dovědět o vašem dítěti?“

„Co je s ním?“

„Nevím, vážně ne, doktor říká –“

„Co to povídáte? Jakej doktor? Co je s Albertem?“

Nejradši bych si v tu chvíli ukousnul jazyk.

„S Albertem?“ Zachechtal se. „Ano, jak říkám, doktor si myslí –“

„Jistě, pane Rifaji,“ řekl jsem. „Dobře to hrajete. Hlavně si ale nezapomeňte připravit na úterý prachy.“

Praštil jsem sluchátkem.

Urazil jsem dva koňaky, než jsem si sesumíroval, co řeknu Paule. Potom jsem šel nahoru.

„Harry –?“

„Má se výborně, překypuje zdravím. Nevím, proč sis dělala starosti.“

„Co říkal?, a co ten nový zoubek?“

„Na zuby jsme se nedostali,“ řekl jsem. „Rifaj akorát říkal, že Alberto je ve výborný kondici a že baští jako dvouletej. Tak zdravý dítě prej neviděl.“

„To je divný, že mluví najednou tak přátelsky.“

Rozpačitě jsem zakašlal. „Tak přátelsky zase nemluvil.

Především se bál. Víš, naznačil jsem tak trochu, že se Selimem není všechno v pořádku, a to ho vyplašilo a začal na mě chrlit, že Alberto má tu nejlepší péči a že Selim by na tom měl bejt stejně.“

„ Tohles mu řek? Tátovi? To je ta největší sprosťárna, o jaký jsem kdy slyšela. Seš stvůra. Nenávidím tě.“

Prásk. Bác. Plesk.

Já vím, jsou dny, kdy člověku nic nevychází. Ale kam se poděly ty ostatní?

kapitola šestnáctá

Morland byl tak bledý a vychrtlý, že jsem měl obavy, aby nedostal další „záchvat“, než s tím skončíme. Moje srdce taky nefungovalo zrovna nejlíp při myšlence, že jsme stále blíž a blíže dvěma stům padesáti tisícům dolarů… celému čtvrtmilionu… Nemohl jsem tomu pořád uvěřit, nemohl.

Ale přesto jsem řídil obzvlášť opatrně.

Plán na převzetí peněz byl vypracován. Rifaj s nima musí přijít osobně, zcela sám, do Excelsioru. Já tam budu čekat v hale. Jakmile ho uvidím, zavolám Morlandovi do Giorgiova baru. Morland zavolá okamžitě zpátky, dá si Rifaje vyvolat a řekne mu, co má dělat dál. Fígl s Excelsiorem měl setřást poldy, kdyby náhodou číhali v hotelu. Až Rifaj obdrží nové rozkazy a vrátí se do svého vozu, pojedu za ním a budu hlídat, jestli cestou s někým nepromluví nebo jestli se mu někdo nepověsí na paty.

K vlastnímu předání peněz dojde na ostrově Tibertina, kde Morland, pěkně schovaný, na Rifaje počká. Perfektnější místo jsme snad ani vybrat nemohli. Ze středu ostrova je vidět na oba dva mosty, což mimo jiné znamenalo, že se k nám nemohli nepozorovaně přiblížit poldové. Rifaj pak nechá peníze v postranní kapli kostela San Bartolomeo, a jakmile si Morland bude jistý, že to není past, dojde si pro ně. Byl to celkem vzato překrásný plán: zbývalo jen, aby s ním Rifaj souhlasil.

Problém výměny dětí byl o něco složitější: po pravdě řečeno, tady jsme ještě k řešení nedospěli. Ale jak řekl Morland, až budeme mít peníze v hrsti, bude se nám taky líp myslet. Měl jsem tentýž dojem. Paula své mínění neprojevila, což bylo patrně lepší. I tak jsme měli dost starostí. Morlandův dech byl stále drsnější.

„Je ti dobře?“

„Výtečně, Harry, přímo výtečně.“

Nepřesvědčil mě, ale pak jsem usoudil, že to budou asi nervy. Morland je strašný nervóza.

„Tamhle je to, Harry, tamhleta kafírna.“

Zaparkoval jsem a přešli jsme ulici. Byli jsme ve Viale Transtevere, asi tak blok od Piazzy Ippolita Nieva. Od Giorgia Morland volat nechtěl, bál se, že by Rifaj mohl dát policejně vysledovat, odkud telefonujeme. Že jsem mu o svém hovoru nic neřekl, to je snad samozřejmé. Kdyby na to přišel, ale o tom jsem nechtěl přemýšlet.

Ženské vás dokáží zatáhnout do pěkných průšvihů… a co je na tom nejhorší, že se to vůbec nevyplácí, ještě vám přibouchnou dveře do obličeje. Nestvůro! Nenávidím tě.

Nebyl jsem si jist, jestli to vůbec čtvrt miliónu může vynahradit.

Morland si vybral tenhle podnik proto, že jeho malá zadní místnost byla něco jak soukromá budka, a telefon měl ještě jedno sluchátko navíc.

„Napadlo mě, že by sis to rád poslechnul, Harry. Je to konečně náš velkej okamžik.“

„Díky,“ řekl jsem. „Jednou o tom budu vyprávět svejm dětem.“ Upřímně řečeno, jeden rozhovor s Rifajem mi úplně stačil, ale o tom bylo lépe pomlčet. Doufal jsem jen, že se Morland nezačne vyptávat na Albertovo zdraví.

Morland si naposledy otřel kapesníkem obličej a vytáhl gettone.

„Čistej vzduch, Harry?“

Vykoukl jsem ze dveří. Byly dvě odpoledne. Padrone se opíral o barový pult a civěl do ulice. Jinak tam bylo pusto.

„Čistej vzduch.“

Sledoval jsem, jak Morland vytáčí číslo. Dvě stě padesát tisíc dolarů… Ukázal na druhé sluchátko a já ho sundal z háčku.

„Pan Abercromby prosí pana Rifaje.“

Ozvalo se cvaknutí, které jsem už znal, a pak ten hladký, kluzký hlas.

„Pan Abercromby osobně?“

„Ano,“ řekl Morland s poněkud zmateným výrazem.

„Výborně. Nerad jednám s podřízenými. Vy jistě také.“

„Ano.“ Morland se na mě vyjeveně podíval.

Pokrčil jsem rameny.

„Počítám, že voláte stran peněz.“

„Správně.“

Navlhčil jsem si rty. Morland polknul.

„Mám je tady. Dvě stě padesát tisíc dolarů v hotovosti.

Čtvrt miliónu. Je to tak správně?“

Cítil jsem, jak mi do očí stoupají slzy, a musel jsem se odvrátit. Tohle nemohla být pravda. Zamrkal jsem a zavrtěl hlavou. Morland otevíral a zavíral ústa jako ryba; nic z nich nevycházelo. Šťouchl jsem ho do žeber a ukázal na telefon.

„Ano, ano, přesně tak.“ Kymácel se jako boxovací pytel a já se modlil, aby mu ten jeho budík ještě aspoň na pár minut vydržel.

„A nic většího než desetidolarovky? Přál jste si to tak, že ano?“

Morland zasněně přikývl. „Nic většího než desítky,“ řekl.

„Nic většího než desítky.“

Rifaj vydal chrochtavý, spokojený zvuk. „Výborně. Chtěl jsem se jen ujistit.“ Pauza. „Víte, mám ty peníze před sebou na stole –“ Uslyšeli jsme jakési zašustění a Morland si přelízl rty. „Je to úžasný pohled, věřte mi. To byste asi neřekl, pane Abercromby, že ani já, Yusuf Rifaj, jsem ještě neviděl dvě stě padesát tisíc dolarů, tedy takhle, v reálu.

Namouduši, jsem tím ohromen.“

„Ano,“ řekl Morland. „A teď tedy k otázce –“

„Ještě ráno jsem si říkal, pane Abercromby, že pro tak velkou částku se zločin, jako je váš, stává pochopitelným, dokonce ospravedlnitelným. Jde-li o zločin a odměnu v tak velkém měřítku, běžné morální normy se zdají pozbývat platnosti, nemyslíte? Mluvím teď z vlastní zkušenosti, neboť čas od času aplikuji tento způsob uvažování ve svém vlastním podnikání. Klobouk dolů, pane Abercromby, myslím, že můžeme bezpečně prohlásit, že jste se tímto tahem povznesl vysoko nad běžný průměr kriminálníků a vstoupil mezi giganty své profese. Blahopřeji vám. Ale dovolte mi také slovo varování. Tady nahoře, kde žijeme my, je tuze chladný a řídký vzduch, jak brzy zjistíte sám, pokud se tak už nestalo. Přežít tady vyžaduje silnou konstituci, zvláštní druh tvrdosti. Jste si jistý, že máte tuto konstituci, pane Abercromby? Máte dostatek té tvrdosti zvláštního druhu?“

Chudák Morland vypadal, že se v příštím okamžiku zhroutí i bez toho chladného řídkého vzduchu, ale dělal, co mohl. „O klimatologických nebezpečenstvích zločinného svědomí si s vámi milerád popovídám někdy jindy, pane Rifaji, ale dnes bychom se snad měli omezit na projednání způsobu vyplacení těch peněz.“

„Vyplacení?“ Rifaj předvedl své hadí uchichtnutí. „O

placení jsem nic neříkal.“

Zavřel jsem oči. Morland se zhluboka nadechl.

„Nechápu, pane Rifaji. Když nám nezaplatíte, nedostanete svého syna zpátky. To jsem vám už vysvětlil.“

„A já vám porozuměl.“

„Ale –“

„Dovolte, abych vám to objasnil, pane Abercromby.

Především vám musím sdělit, že jste mi nepřímo prokázal velikou službu. Tím, že jste mi unesl syna a zaopatřil mi za něj náhradníka, jste mi poskytl základ pro srovnání, k němuž jsem až dosud neměl možnost. Upřímně, ještě před několika dny jsem považoval všechny děti za nerozeznatelné, snad jen s tou výhradou, že ta moje ratolest je ještě o něco hlučnější a nepříjemnější nežli většina ostatních, v kterémžto ohledu, mohl bych dodat, připomíná svoji nebožku matinku.

Nyní ale zjišťuji, že jsem se mýlil. Všechny děti nejsou stejné. A co víc, nemusí být vůbec nepříjemné. Zjistil jsem, že mohou být také milými, vychovanými, zábavnými a přiměřeně čistými společníky. Rozumí se samo sebou, že všechny tyto kvality vyšly najevo v osobě vašeho Alberta, obdivuhodného Alberta. Tolik tedy k tomuto. A teď zase z té praktičtější stránky: připouštím, že jsem vám požadované výkupné skutečně hodlal vyplatit. Vyzvedl jsem dokonce peníze z banky a uložil je zde v domě. Nebudu předstírat, že svého syna miluji, protože jste už jistě vytušili opak. Otcovské závazky jsou ovšem posvátné. Nebo snad ne? Teprve včera, když jsem si tak nahoře v dětském pokoji hrál s Albertem, mě napadla taková zapeklitá myšlenka, pane Abercromby. Co jiného je život, uvažoval jsem, než pozvolný proces zavrhování ideálů, věrouk, morálky, zvyků, chování a všeho ostatního. Jsme jako plazi, svlékající jednu kůži za druhou. Škoda že umíráme, když jsme s tím hotovi, když teprv po padesáti letech dospělosti začínáme chápat svoji skutečnou podstatu. Možná že jsem v tomhle ohledu většinu lidí předstihl, to dělá asi ten chladný, řídký vzduch, pane Abercromby, ale už dávno jsem, si uvědomil, že existuje velice málo věcí, v které bychom mohli věřit, a naprosto nic, kvůli čemu bychom měli propadat sentimentu. A s tímto na mysli jsem si položil otázku po svých skutečných otcovských citech. Velice vás asi zklame, pane Abercromby, že se rovnají naprosté nule. Když jsem dospěl až k samým kořenům věci, uvědomil jsem si, že prostřednictvím vnějšího zásahu, naprosto nezávislého na mé schopnosti předvídat či předcházet událostem, byl můj nemocný, uplakaný, nešťastný synek, to malé ubožátko, vyměněn za zdravý, čiperný, a velice roztomilý exemplář dítěte mužského pohlaví. Štěstěna nám neprokazuje svou přízeň tak často, abychom si mohli dovolit zavrhovat i ty nejpochybnější její počiny. Dostalo se mi nabídky, která byla poskytnuta málo mužům: výběru syna. Neváhám ani v nejmenším. Volím Alberta. A proto mi dovolte tento návrh: vy si nechte moje dítě, já si nechám vaše, a jsme vyrovnáni.“

„TY KRKAVČÍ OTČE!“ zaječel Morland.

Pozdě. Rifaj už zavěsil.

kapitola sedmnáctá

Morland, bílý jak oškubaná slepice, stál a nehnutě zíral před sebe. Sluchátko měl dosud přilepené k uchu. Rty se mu pohybovaly, ale nic neříkal. Napadlo mě, jestli je možné dostat infarkt ve stoje.

„Jen klid,“ řekl jsem. „Nehýbej se.“ Vyběhl jsem a přinesl od padrona sklenici vody. Morland se nepohnul ani o chlup.

„Tumáš, vypij to.“ Musel jsem mu vypáčit prsty jeden po druhém, aby se pustil sluchátka.

„Harry –?“ Zaplaťpánbůh, že ještě mohl mluvit.

„Jistě,“ řekl jsem. „Jen klid.“

Pomalu zavrtěl hlavou. „Slyšels ho?“

„Jo. No tak. Pojď.“ Vzal jsem ho pod paží.

„Jeho vlastní syn, Napadlo by tě –?“

„Nevím,“ řekl jsem. „já syna nikdy neměl. Tak pojď…“

Ne snad že bych ho litoval, proč vlastně? proč ne sebe?, ale má největší starost teď byla, co mám povědět Paule?

Zpátky jsme jeli mlčky. Morland jednal jako v šoku a po pravdě řečeno, vůbec jsem ho netoužil z tohoto stavu vytrhovat. Rifaj řekl několik maličkostí, které Morlandovi v tom všeobecném zmatku vyklouzly z paměti. Modlil jsem se, aby vyklouzly natrvalo.

Zastavili jsme se u Giorgia na frťana, hlavně kvůli Morlandovi.

„Povíš jí to sám, nebo to mám udělat já?“

„Prosím tě, Harry. Já nemůžu.“

„No dobře.“ Ostatně, svým způsobem to byla moje povinnost. Nakonec se ale ukázalo, že to nebude nutné.

Paula nás vyhlížela na schodech. Viděla nás přijíždět z balkónu. Jediný pohled do našich tváří jí stačil.

„Ach ne. Ach ne.“

A tak jsem v tom: hysterická buchta na jedné straně a případ pro sanitku na druhé. A za chvíli se k nim přidal ještě Selim, takže jsem lítal od jednoho k druhému a zase zpátky, až jsem byl sám zralý na menší záchvat, ale toho by se už bohužel nikdo nevšimnul. Nakonec jsem nalil každému panáka brandy. Kromě Selima samosebou. Toho jsem zdvihl a několikrát s ním zalomcoval.

Po několika panácích jsem Paule pověděl, co nám Rifaj řekl. Seděla se skleničkou v ruce, mírně se kymácela a zdálo se, že mě sotva slyší. Morland ležel se zavřenýma očima na pohovce.

„Tak takhle se věci mají,“ řekl jsem. „A namouduši nevím, co by se v tom dalo dělat. Dostal nás –“

„Ááágggrrr!“ Morland přiškrceně zařval a vyletěl jako Vaňka Vstaňka. „Já věděl, že mi v tom něco neklape! Já věděl –“

Přihnal jsem se k němu s lahví brandy. „Dej si ještě frťana.“ Odstrčil láhev a vrhl po mně zdrcující pohled.

„Řekni mi, Harry, jak se Rifaj dověděl, že se jmenuje Alberto? Jak se Rifaj dověděl, že se jmenuje Alberto? “

Upřel jsem oči do stropu. „No jak,“ řekl jsem, „třeba mu to jméno vyšila Paula na prádýlko nebo co. Nepamatuješ se, Paulo?“, a teď jsem vrhl zdrcující pohled zase já na ni.

Klidně jsem si ho mohl ušetřit.

Sklenička jí vypadla z ruky, rozplakala se a řekla: „To je všechno naše vina.“

„Ano,“ řekl jsem rychle. „Můžem za to sami.“

„Tak moment.“ Morland vstal.

„Čí že je to vina, Paulo?“

„Naše. Harryho a moje. Ne, to by nebylo fér. Moje. Já k tomu Harryho donutila.“

Nic jsem neříkal. Prostě jsem přešel k pohovce a ulehl.

Měl jsem dojem, že teď je řada na mně.

Morland, celý napjatý, se nade mnou zastavil. „No tak, Harry. Vyklop to.“

Vyklopil jsem tedy slovo za slovem, co jsem řekl Rifajovi a co Rifaj řekl mně, zkrátka všechno. Morland pozorně naslouchal. Potom si nalil tuplovanou míru, hodil ji do sebe a vyšel na balkón. Nevěřil jsem vlastním očím. Čekal jsem přinejmenším epileptický záchvat.

„Ach, Harry –“

„Ty za to nemůžeš,“ řekl jsem. „Nikdo za to nemůže. Tak už to prostě chodí.“ A taky jsem si to myslel. Zas ta stará římská loterie, na koho vyjde škrpál?

„Kdybychom Rifajovi neukázali, co pro nás Alberto znamená, kdybychom mu neukázali, jak ho milujem, určitě by to výkupný zaplatil. Vím to. Myslím, že Rifaj nestojí o Alberta, ani o chudáčka Selima. Chce prostě zvítězit.

Ukázali jsme mu svoji slabinu a on přišel na to, jak nás porazit. Když pomyslím, že je tam Alberto s tímhle hrozným chlapem… Co když si ho opravdu nechá? Představ si to.“

„No, já nevím. Měl by docela příjemnej život. Jachty a vily a kaviár, a až by povyrost, padaly by mu všechny buchty kolem krku. Samy a z lásky.“

Chtěl jsem ji tím trochu povzbudit, ale ona se jen znovu rozplakala. S ženskýma člověk nikdy neví.

Mimochodem, nemyslete si, že jsem byl ke všem těm emocím, co háraly kolem, lhostejný. Ale v situaci, kdy jsme měli na krku unesené dítě a nikdo, ani já, nevěděl, jak se ho zbavit, musel někdo zůstal při chladném rozumu. Čímž myslím sebe. Vzpomněl jsem si na přednášku z ekonomie, kterou mi kdysi udělal Ziggy. Jedno jsem si z toho zapamatoval natrvalo: zákon zmenšujících se zisků. Vryl se mi tak pevně do paměti hlavně proto, aspoň myslím, že se dal aplikovat skoro na všechno, co jsem až doposud podnikal. Teď jsem o tom zase začal přemýšlet. Naše zisky se vlastně nezmenšily, po pravdě vzato. Nikdy totiž neexistovaly. Uvažoval jsem, jestli je na tohle taky nějaký zákon. Ať jsem se na to díval z téhle nebo oné strany, jasné mi bylo jedině to, že je nejvyšší čas sbalit kufry a mazat pryč.

Začal jsem provádět letmou inventuru bytu: nádobí, záclony, koberec, pohovka, té bych rozhodně nelitoval.

Paulino křeslo? napadlo mě, že vůbec nevím, co všechno s Morlandem koupili, ale pak jsem si řekl, ne, teď se nebudu ptát. V koutě stál kočárek. Za ten by mohla být slušná sumička, i když jsem neměl tušení, kdo by takovou věc koupil. Zašel jsem do ložnice. Postel? Byla krásná, o tom nebylo sporu. Párkrát jsem se na ní zhoupnul. Zvláštní, jak může člověk postrádat věci, které nikdy nevychutnal.

Pohlédl jsem na skříň. Byly v ní nacpány všechny Albertovy krámy: skládací ohrádka, hračky a chřestítka, souprava dřevěných kostek a ta zatracená gumová kachna. Vzpomněl jsem si, jak mě překvapilo, když jsem kontroloval Morlandův seznam, že to všechno stálo tak málo. Když jsem to teď bral z druhé stránky, ukazovalo se, že by za ty krámy nikdo taky moc nedal. Naposled jsem přistoupil k postýlce.

Selim ležel, jak jsem ho položil, na břiše, obličej vytočený do strany, a slabě funěl do polštáře. Šťastné to dítě. Jemu ty jachty a vily nebudou scházet. Nikdy se o nich nedoví.

„Tak co s tebou uděláme, Gamale Abdele?“ řekl jsem.

Napadlo mě, jestli bychom ho nemohli vrátit Tonymu a tvrdit, že takhle zřídily Alberta ty spalničky. Ale na to by nám asi neskočil. A Obrmamma teprv ne. Největší gól bylo ovšem to, že jsme měli stoprocentní naději dostat se do maléru jako únosci dítěte, které jsme vůbec neunesli.

A poldové se pak zeptají: „Ale když tohle není Alberto, kdo to tedy je?“ Rozhodně byl nejvyšší čas pohnout kostrou.

„Co budem dělat, Harry?“, Ani jsem ji neslyšel přijít.

„Nejdřív musíme zmizet a pěkně rychle.“

„A nechat Alberta –?“ Zarazila se, pak se usmála, takovým strašně smutným úsměvem, jaký jsem u ní ještě neviděl. „Chudáčku, Harry. Prodělals ošklivý chvíle, viď?

Všechny tvoje prachy jsou fuč a nikde nic.“

„Některý věci nejsou zjevný.“

„Jaký věci, Harry?“

Buchty dokáží být někdy zatraceně nechápavé.

„Třeba těch pár dní tady, s tebou a s Albertem. Takovýhle věci.“

„Moc jsi z toho neměl.“

Chvíli jsem to rozvažoval. Svým způsobem měla pravdu.

Nezískal jsem vůbec nic, ani, ale tak jistý jsem si zas nebyl.

„Když to bereš takhle, tak neměl,“ řekl jsem a z duše jsem si přál, abych věděl, o čem to vlastně mluvím.

Posadila se na postel a zdvíhala ke mně oči. Nos měla červený a oči napuchlé. Pořád ale byla kus. „Já z toho měla hodně,“ řekla.

Usmál jsem se. „Albertovi taky budeš scházet, přes všechny jachty, kaviár a jiný nádhery.“

„Nemyslím jen Alberta.“

Znovu jsem se usmál a uhnul očima. Buchty se dovedou takhle zničehonic rozněžnit a později pak toho litují. Ale Harryho Brightona ještě nikdá nikdo nenachytal.

„Nemyslím jen Alberta, Harry.“

Zasmál jsem se. „Málem bych ti naletěl.“ Chtěl jsem kolem ní projít, ale chytila mě za ruku.

„Nech aspoň na chvíli toho boxování.“

A už tě mají, proletělo mi hlavou. Ale přesto jsem toho nechal. Byl to velice obyčejný polibek, sražené nosy a tak, a z její strany chutnal spíš po soli než po čem jiném. Ale líbil se mi. Dokonce tolik, že se mi zachtělo opakování, a už jsem se k němu měl, když vtom vtrhl dovnitř ten prokletý Morland.

„Harry, Paulo.“ Vypadal jako divý muž; v očích plamenný žár, vlasy zježené, rozpřažené ruce.

„Teď ne, Morlande.“

„Už to mám,“ halekal. „Už to mám.“

„Co máš?“

„Tak pan Rifaj tvrdí, že má zvláštní konstituci, jo? Že je tvrdej chlap, jo? Tak uvidíme. Uvidíme. Chladnej řídkej vzduch. No, však uvidíme.“ Mašíroval sem a tam před postelí a šermoval pěstma, hotový šílenec.

„Heleďse, Morlande –“

„Je to perfektní. Naprosto perfektní. Že mě to nenapadlo hned. Však vy to ještě slíznete, pane Yusufe Rifaji. Budete litovat, že jste vůbec kdy Alberta poznal. Než s váma skoncuju, pane Rifaji, budete mě prosit, na kolenou škemrat, slyšíte –“

Popadli jsme ho, Paula za jednu paži, já za druhou.

Posadili jsme ho na postel.

„No tak, Jonathane. Uklidni se. Co chceš Rifajovi províst?“

„Co mu chci províst?“ Zatvářil se ohromeně. „Copak to není jasný?“

„Ne,“ řekl jsem. „Není to jasný.“

Zvrátil hlavu a rozchechtal se. „No přece,“ řekl, „my mu Alberta unesem taky!“

„Ach ne,“ řekl jsem.

„Ach ano,“ vykřikla Paula a popadla ho do náruče. „Ach ano. Ach ano. Ach ano.“

Ach bože, pomyslel jsem si. Už je to tu zas, zas už ta úděsná noční můra s tím starým známým koncem, jenomže pokaždé o něco horším.

„Ale, Harry, copak nevidíš –“

„Ale vidím. Vidím, že bysme se měli okamžitě zdejchnout, a nejen z Via dello Scorpione. Zdejchnout se z Říma, z Itálie vůbec! A vidím toho ještě víc. Vidím, že máme pořád kliku a můžem si dokonce vybrat, jak se vodsuď zdejchnout. Morlande, jestli se aspoň na dvě vteřiny nevrátíš zpátky na zem –“

„Zbabělče,“ řekla Paula.

„Co prosím?“

„Řekla jsem ti ‚zbabělče‘. Bojíš se. Na Albertovi ti nezáleží, ani na mně, na ničem kromě sebe samotnýho.

Staráš se jen vo to, aby se nic nestalo panu Harrymu Brightonovi.“

A co na tom bylo špatného? Kdo jiný se měl starat, aby Harry Brighton nepřišel k úhoně? Batman?

„Nedělej si starosti, Jonathane,“ řekla Paula. „My dva to dokážem sami.“

To jistě! Leda tak s přispěním Sedmi statečných!

„Poslouchej, Harry,“ řekl Morland, „tohle můžem dokázat.

Je to ta poslední věc na světě, který by se teď Rifaj nadál.

Myslí si, že mu za den za dva navoláme a budem škemrat, aby si vzal Selima zpátky. Alberta si chce samosebou nechat taky. Myslí si, že je pánem situace. Ale my mu ty jeho plány překřížíme, nerozčiluj se, nech mě domluvit. Dejme tomu, že můžem unýst Alberta, a dejme tomu, že to dokážeme, co potom Rifaj?“

„Bude se chechtat,“ řekl jsem.

„Možná, ale on ho smích přejde, až se zpráva o únosu roznese. Ani Rifaj se neodváží říct světu do vočí, že je mu osud vlastního syna putna.“

„Kdo to ale roznese? Rifaj určitě ne.“

„My, Harry. Až budem mít Alberta v rukou, dáme novinám avízo, že byl Selim unesenej. Řeknem jim taky, že únosci žádaj výkupný dvě stě padesát tisíc dolarů. Pak už to Rifaj nezatluče. Náhradní dítě mít nebude a navíc se k němu okamžitě přiřítí policie. A moc bych se divil, kdyby se mu chtělo vyprávět jim o tý záměně. Musel by odpovídat na spoustu moc nepříjemných otázek.“

„Únos možná přizná, ale jak ho donutíme, aby zaplatil?“

namítla Paula. „Co kdybychom děti prostě jen vyměnili a nechali výkupný plavat?“

Upřeli jsme na ni s Morlandem oči. Konečně měla tolik slušnosti, že se začervenala. „Byl to jen takovej návrh.“

„Nemusíme ho k tomu nutit,“ řekl Morland. „Zaplatí sám.“

„Jen tak?“

Morland přikývl. „Jen tak.“

„Elementární psychologie, co?“

Teď se zas začervenal Morland. „Připouštím, že jsem Rifaje podceňoval. A teď už se to nestane. Uvažujte: člověk, kterýmu patří dobrejch sto miliónů dolarů, má zaplatit mizernejch čtvrt miliónu za svýho jedinýho syna. Jsou toho plný první stránky všech novin celýho světa. Televizní hlasatelé roní slzy, stařičký vdovy nabízej svoje celoživotní úspory. Copak to nechápete?“ Morland opřel ruce do prázdna. „Tomuhle tlaku se Rifaj nevodváží postavit.

Nezapomínejte, že je známá osobnost. V soukromí se může chovat jako gauner až do aleluja, ale pro veřejnost je to Yusuf Rifaj, milionář lidumil, přítel králů, a tak podobně a tak dále. Veřejný mínění je pro něj náramně důležitá věc.

A v tomhle, Harry, bude veřejné mínění na naší straně. Musí zaplatit.“

„A co policie?“

„Coby? Budou Selima samozřejmě hledat, ale nenajdou ho. S historkou o spalničkách jsme si udrželi lidi vod těla na celej tejden. Klidně to můžem dokázat ještě jeden.“

„Včetně Tonyho a Mammy?“

Naše pohledy se zkřížily.

„Tím je řečeno vše,“ pronesl chmurně Morland. „Musíme dostat Alberta okamžitě zpátky.“

„Ano, okamžitě,“ přidala se Paula.

„Máš vůbec představu, co to znamená starat se o dvě děti a předstírat, že máš jen jedno?“ zeptal jsem se.

„Dokážu to,“ odsekla. A usmála se na Morlanda. „My to dokážeme, viď, Jonathane?“

„Tak vám přeju zlomte vaz.“ Byl jsem už napůl cesty ke dveřím, když mě Morland zastavil.

„Potřebuju tě, Harry. Bez tebe to nezvládnem.“

To už bylo lepší. Pohlédl jsem na Paulu, ale ta se tvářila dost kysele. Typické.

„Ještě maličkost,“ řekl jsem Morlandovi. „Tvrdils nám, že dvakrát se trik s kočárkem províst nedá. A vůbec, pochybuju, že Alberta vozej na procházky do parku. Jak ho tedy chceš unýst?“

„Musíme se vloupat do Rifajovy vily.“

„Vloupat –?“ Vyrazilo mi to dech. „Tobě fakticky ruplo v bedně.“

„Vůbec ne.“ Nasadil zas ten samolibý pohled kočky nad miskou smetany a bylo vidět, že zmírá touhou, abych se ještě zeptal, jak to chce udělat. Co se mě týkalo, mohl si klidně na tu touhu umřít.

Paula mu stiskla ruku. „Nedovedu si představit, jak to chceš udělat.“

Morland se zaculil. „Je to docela prostý. Na jedno jste zapomněli.“

„Na co?“ řekli jsme s Paulou současně.

„Na Hermanna. Zapomněli jste na Hermanna.“

kapitola osmnáctá

Na druhý den dopoledne jsme si s Morlandem zajeli na Appia Antica prohlédnout Rifajovu vilu. Než jsme vyrazili, riskli jsme zavolat Hermannovi. Pěkně to s ním zamávalo, když se dověděl, že Rifaj odmítá zaplatit výkupné.

„To není dobrý,“ zašeptal do telefonu. „Co budem dělat, Jonathane?“

„To ti povím, až se uvidíme.“

Přemýšlel jsem, co asi náš skopčák řekne, až se doví, že chceme, aby nám pomohl s vloupáním do vily svého šéfa. Já na jeho místě bych věděl, co říct. Řek bych: „Běž se vycpat, Morlande.“

Appia Antica, jestli to nevíte, je silnice, postavená starými Římany před nějakými dvěma tisíci lety. Táhne se od města na jih, přímá jako šíp a lemovaná v délce několika kilometrů starýma

hrobkama,

katakombama

a zchátralýma

rozvalinama. Jako by se tu kdysi odehrávala válka a nikdo si už potom nenašel čas tu spoušť uklidit. Turisti to pochopitelně žerou. Vedle ruin se podle silnice táhnou taky vily, a ne nějaké obyčejné, ale ty největší a nejpořádnější z celého Říma. V sousedství toho rumiště, těch rozmlácených soch, vykotlaných zdí a rozpadávajících se akvaduktů, si můžou dovolit bydlení jedině milionáři.

Většina vil je skryta před pohledem ze silnice vysokými kamennými zdmi nebo živými ploty. Když projíždíte kolem jejich bran, zahlédnete občas dlouhé křivky příjezdových cest, někdy dokonce i kousek některé vily, ale obyčejně jsou na to moc daleko.

Byli jsme asi tři kilometry za Porta San Sebastiano, když mě Morland chytil za rukáv a řekl: „Tady je to.“ Pronesl to, jako by utrpěl nervový šok, a když jsem se podíval, pochopil jsem proč. Rifajova vila byla obehnána stejnou vysokou kamennou zdí jako ostatní, ale přesto tu byl jeden malý rozdíl: vrcholek zdi byl jediným kobercem železných bodel, vysokých aspoň třicet čísel. Morland zavrtěl hlavou. „Tohle tady nebylo, na to bych dal krk.“

„Máš pravdu,“ řekl jsem. „Podívej.“

Kousek od železné brány seděli obkročmo na zdi dva dělníci a šrotili jako diví. Přidělávali na zeď dvoumetrové pláty posázené bodly. Pláty jim podával třetí, který stál dole.

Tím třetím byl Hermann.

Vytáhl jsem střechu a zaparkoval pod řadou cypřišů mezi zahradní zdí a silnicí. Vila hraničila na jedné straně se zahradou sousední vily a na druhu s otevřeným polem, kde dosud stály dvě nohy akvaduktu. Vstoupili jsme na pole, kde nás Hermann ani dělníci nemohli vidět. Postranní zeď Rifajovy zahrady se táhla ještě víc než sto metrů od cesty.

Po celé její délce se ježily železné tyče.

Asi tak za minutu nebo za dvě se zpoza rohu loudavě vynořil Hermann s cigaretou v hubě. Přejížděl pohledem po špicích, jako by prováděl inspekci obranných zařízení.

Přesunuli jsme se blíž k němu a Morland se zeptal: „Hermanne, proč dáváte nahoru ty bodla?“

„Rozkaz pana Rifaje.“ Hermann mluvil do zdi. „Začali jsme s tím hned po tom únosu. Už jsme skoro hotový.“

„Kolik vám toho ještě zbejvá?“

„Dneska to možná doděláme.“

„Dneska to nesmíte dodělat, Hermanne. Aspoň malá část zdi musí zůstat volná. Stačí kousek.“

Hermann zahodil cigaretu a pomalu se otočil. A teď to přijde, napadlo mě, teď ho pošle do háje. Hermann pozná, kdy je odzvoněno. Kdybych to tak uměl já.

„Ty chceš –“ vypoulil své modré oči.

„Přídem dneska v noci, Hermanne.“ Dneska! Tohle mi nikdo neřekl. „Přídem si pro Alberta.“

Hermann otevřel hubu a zase ji zavřel.

Morland rychle pokračoval: „Na vysvětlování teď není čas, ale fakticky, musí to bejt. Je to jediná možnost, jak Rifaje přinutit, aby vysolil prachy. Můžem s tebou počítat?“

„ Ja, ale –“

„Dobrý. Musíme vypracovat plán na proniknutí do domu a do dětskýho pokoje. Kdo hlídá Alberta?“

„Chůva, Helena, ale –“

„Jenom Helena?“

„Ne. Ve vedlejším pokoji chrápu já. Ale já k dítěti taky nesmím. Do dětskýho pokoje může akorát pan Rifaj a Helena. Nikdo jinej tam nesmí, ani já. To je rozkaz. Ale Jonathane –“

„Helena,“ řekl Morland a vysál si zub. „Helena.“ Hleděl na Hermanna, který už dostával cukání a pořád se ohlížel přes rameno, jako by doufal, že ho někdo přijde vysvobodit.

Věděl jsem přesně, jak mu je. „Helena,“ řekl ještě jednou Morland a luskl prsty. „No jasně, Silvio. Kde je Silvio?“

„Zavřenej ve svým pokoji nad maštalí, tedy nad garáží.“

„Kdo má klíč?“

„Já.“

„Trápí se Helena kvůli němu?“

„Jestli se trápí? Mein Gott!“ Hermana si připlácl ruku na čelo. Byl jsem rád, že nebylo moje. „Celej den neslyším nic jinýho než: ‚Prosim tě, řekni Silviovi tohle, prosim tě, řekni Silviovi támhleto‘. A teď jí budu muset říct, že Silvio pofrčí zpátky do Bejrútu. Pan Rifaj vzkázal pro tři svý maníky z Bejrútu, aby sem přiletěli. Zejtra dorazej.“

„To je další důvod, proč to musíme udělat dneska,“ řekl Morland. „A teď natáhni uši. Večer řekneš Heleně, že Silvio zejtra vodjíždí, a dáš jí klíč od jeho pokoje. Slíbíš, že na dítě dohlídneš, až bude u Silvia. Pochybuju, že bys ji musel moc dlouho přemlouvat.“

Hermann se zachmuřil. „Jak to můžeš vědět?“

Morland i já jsme zavyli.

„Protože je do něj zamilovaná,“ řekl jsem. „Určitě ho bude chtít vidět, možná se s ním i vyspat. Copak spolu tu a tam neposkočej?“ Zajímalo mě, jestli si Silvio vede líp než já.

Herman jenom zavrtěl hlavou, jako by to na něho bylo příliš složité. Nakonec ale řekl: „Myslím, že ho bude chtít vidět, ja.“

„To úplně stačí,“ přikývl Morland. „A teď, jak se dostanem dovnitř? Do domu a do dětskýho pokoje? Čas, místo, způsob? Ty seš jedinej, kdo se ve vile vyzná. Mysli, Hermanne, mysli.“

Hermannovy oči ještě o poznání povylezly. Byl jasně v agónii.

„Pššš!“ Uviděl jsem, že zpoza rohu vychází jeden z dělníků. Hermann se otočil a máchl rukou. „ Vengo subito,“

vykřikl. Hryzal se do rtů a valil na nás oči.

„Nějak to přece jít musí, Hermanne.“

Hermann se podrbal na trávníku. Tvářil se jako pytel neštěstí.

„To nic, netrap se.“ Morland ho popleskal po rameni.

„Můžeš mi odpoledne zavolat k Giorgiovi?“

„ Ja, to pude.“

„Fajn, a zkus na něco přijít, Hermanne.“

„Zkusím to.“ Zavrtěl hlavou. Vypadal zmámeně.

Jak jsme se obraceli k odchodu, bleskl mi hlavou nápad.

„Uvažuj o tom jako vo operaci, Hermanne.“

„Vo operaci?“

„Jako vo bojový operaci. Seš důstojník. Kapitán Hermann, major Hermann. My jsme tvá jednotka a spoléháme na tebe. Nemůžeš nás nechat ve štychu.“

„Válka.“ Hermannova tvář se rozzářila.

„Správně, prc, prc, prc!“

„Válka.“ Hermann se vypnul. „ Mein Gott! Provedu!“

Třískl si pěstí do dlaně. Uskočili jsme s Morlandem.

„Uděláme to jako ve válce, jako u Alameinu, ja.“

„Zrovna jako u Alameinu radši ne –“ začal jsem, ale pak jsem si řekl, čert to vem, stejně si každý pamatujeme jen to, co se nám hodí, a o skopčácích to jistě platí tuplem.

• • •

Doma na mě čekala špatná zpráva. Ukázal se Bruno se svou carrozzou a sháněl se po mně.

„Povídal, že už nemůže čekat a že tu věc, cos od něj chtěl koupit, prodá někomu jinýmu,“ informovala mě Paula.

Říkala to s lehkým úsměvem, jako by věděla, že mě to raní.

Ještě mi ten včerejší večer neodpustila.

Seběhl jsem dolů a vytočil Brunovo číslo. Byl doma, právě obědval.

„ Prosím tě, Bruno.“

„Už je pozdě, Harry. Prodal jsem to před hodinou panu Schwartzovi. Slíbils mi zavolat, nepamatuješ si?“

„Kdybys věděl, co se mi stalo.“

„Je mi tě líto, Harry. Ale snad abys nechal kšeftu. Máš v hlavě moc jinejch věcí.“

Určitě tím myslel Paulu. Vedle toho, že je Bruno purista, je taky tak trochu šosák.

Zhroutil jsem se na bar. Giorgio mi přinesl dvojitou brandy.

„Špatný zprávy od pánů nakladatelů?“

„Moc špatný zprávy od pánů nakladatelů.“

„Ach jo, umělec musí být vytrvalej. Podívej se na mě, tolik let bojů a zápasů a dodneška není moje poezie uznávaná a voceňovaná. Hlavní potíž bude asi v tom, že trávím moc času tady v baru a málo nad svejma básněma.

Co si o tom myslíš, Harry?“

„Souhlasím.“ Když chcete, aby lidi byli zticha, na všechno jim kývněte.

„Opravdu, Harry? Opravdu?“

Upřeně se na mě díval: mocný huňatý knír a vlhké hnědé oči. Jak patetické. Doslova visel na mé odpovědi, odpovědi velkého autora.

„Nevím, Giorgio. Namouduši. Morland říká, že jsou ty tvoje básničky dobrý, ale třeba by mohly bejt ještě lepší.“

„Kdybych na nich víc pracoval?“

Pokrčil jsem rameny.

„Děkuju ti, Harry.“ Zamžikal a sáhl přes bar, aby mi stiskl ruku. „Děkuju ti.“

Pokrčil jsem znovu rameny. Rádo se stalo.

Když jsem se vrátil nahoru, byla Paula celá bledá a rozechvělá.

„Jonathan říká, že to provedete dneska večer.“

„Nemáš radost?“

„Já nevím.“

Šel jsem s ní do kuchyně.

„Byla to špatná zpráva, od toho Bruna?“

„Jo.“

Pověděl jsem jí o biletu i o tom, co pro mě znamenal.

Není moc lidí, kteří by to pochopili, ale jí to zřejmě došlo.

„To je asi jako když jsem zjistila, že jsem moc velká, abych mohla být baletkou.“

No, snad byla.

„Harry, buď na sebe večer opatrný. Prosím tě.“

„Jako bych někdy nebyl. Harry Brighton se vo sebe umí postarat, nepamatuješ se?“

„Ne.“ Odvrátila se. Chvíli tak zůstala a civěla do zdi.

Náhle se otočila zpátky. „Chci jít s váma.“

„Tak to nejde.“

„Ale byla to přece moje vina –“

„V žádným případě. A vůbec, kdo by hlídal Selima?“

„Myslela jsem, že bysme si k němu mohli někoho zjednat.“

Jenom jsem se na ni podíval.

O půl hodiny později, právě když se dobýval do konservy fettucine al ragu, se zhroutil Morland. Tentokrát jsem poznal, že to nehraje. Ani Morland by nedokázal vyloudit na obličeji tak odporně modrou barvu. Uložili jsme ho do postele a Paula už běžela volat doktora, když ji zarazil.

„Za chvíli budu zase v pořádku,“ vydechl.

„Nebuď směšnej.“

„Za pár minut. Fakt. Podívejte, už je mi líp.“ Byla to pravda. Modrá v jeho tváři trochu vybledla a dech se mu zklidnil.

„Harry, musíme zavolat doktora.“

Pohlédl jsem na Morlanda a pak na Selima, ležícího v postýlce. Kdyby doktor poslal pro sanitku, nahrnul a by se k nám celá dello Scorpione, zvědavá, co se tady stalo.

„Jak je ti?“ řekl jsem. „Ale upřímně.“

„Výtečně, Harry, přímo výtečně.“ Chabě se usmál. Měl na sobě to staré černé sako s ošoupanými manžetami a urvanými knoflíky a vyvolával ve mě představu mrtvého kusu dřeva, z něhož se už začíná loupat kůra. „Potřebuju si jen pár minut odpočinout.“

Pár minut! Spíš pár měsíců.

„No, tím jde tedy únos stranou.“

„Ne,“ řekli společně Morland s Paulou.

„Do večera budu v pořádku –“

„To asi nebudeš,“ řekla Paula. „Nesmíš se z postele ani hnout. Půjdu s Harrym sama.“

„Ne,“ zařval jsem. Morland se div nezalknul.

„Nehádejte se se mnou, nikdo, nebo okamžitě zavolám doktora. A taky pro sanitku. Myslím to vážně.“

Pohlédli jsme s Morlandem na sebe.

„Udělám to sám,“ řekl jsem. „Tolik zas Alberto neváží.“

„Řekla jsem, že půjdu s tebou, a to platí.“ Blýskla po mně zelenýma očima. Pochopil jsem, že odporovat nemá cenu.

„Co bude se Selimem?“

„Nakrmím ho, než půjdem. A postýlku postavím k pohovce, aby na ni Jonathan dosáhnul. Kdyby křičel, Jonathane, stačí, když ji takhle povozíš. Takhle, vidíš?“

Předvedla mu to.

„Co když nepřestane brečet? Co když se zadusí?“

„Tak ať se zadusí,“ řekla chladně Paula.

• • •

Uvnitř vozu bylo jako ve výhni; venku nebylo o nic líp.

Byla to jedna z těch parných nocí římského léta, kdy vám vzduch připadá jako horký ručník a pot na vás vyvstává jako rosa. Paula si zapálila už třetí cigaretu. Pohlédl jsem na hodinky. Ještě dvacet minut.

Dostali jsme se k vile o dobrou půlhodinu dříve, poněvadž na Paulu náhle přišel nervový záchvat a začala si vymýšlet, co všechno by mohlo vybouchnout, „Co když píchnem, Harry?“, „Co když nám dojde benzín?“, „Co když nás zastaví pro rychlou jízdu?“, a když vám buchta takhle začne, nedá se dělat nic jiného než jí vyhovět. A tak jsme teď seděli ve voze pod zahradní zdí, točili palcema a odpočítávali minuty.

Řekl jsem, že Paula byla nervózní. No, abych se přiznal, já byl zdřevěnělý strachy. Jakživ jsem ještě nic na tenhle způsob nepodnikal, ani zdaleka ne. V aktivní zlodějně jsem se dostal nejdál k hotelové ruletě. (Znáte tu hru? Otevřete dveře a řeknete: „Aáách, pardon, spletl jsem si pokoj,“

a pokračujete v tom, dokud nenajdete ten pravý.) Ale to jsem byl ještě mladý a teprv jsem začínal. Myslel jsem si, že mám takovéhle věci dávno za sebou. A teď jsem tady seděl, můj byznys s biletama byl v tahu, a já se chystal k své první vloupačce v životě. Ať jsem se na to díval z kterékoli stránky, moje kariéra nestoupala dobře.

„Půjdu se trochu provětrat.“

Paula mě drapsla za paži. „Nikam, Harry. Musíme vypadat jako milostný párek, nezapomeň.“

„Tak dobře.“

„Ne, teď ne, Harry.“

Milostný párek! To byl taky Morlandův nápad. V noci je Appia Antica pro všechny kromě párečků územím nikoho.

Vydáte-li se tam po setmění, může to být pouze za jediným účelem, a když se mu nevěnujete, máte naději stát se všem projíždějícím poldům krajně podezřelými. Stáli jsme s vozem pod větvemi vysokého stromu, přepadajícími z Rifajovy zahrady. Co tam děláme, to by ze silnice sotva někdo poznal, ale každý si to mohl domyslit.

„Myslíš, že nám to vyjde?“ zeptala se Paula.

„To se ptáš v tu pravou chvíli.“

Narážela na Hermannův plán. Skopčák, napůl šílený rozčilením, nám zavolal odpoledne do Giorgiova baru, „Užmámplán, užmámplán“, a trvalo hezkou chvíli než jsem ho uklidnil a přiměl k aspoň trochu souvislé řeči. Čekal jsem, že ho bůhvíjak zdrtím novinou, že Morland ze hry vypadl, ale jenom zachroptěl a zamumlal něco o „válečném štěstí“. Nijak zvlášť ho zřejmě nepřekvapilo ani to, že Morlanda zastoupí Paula.

Nejprve mi sdělil docela dobrou zprávu. Rifaj nebude večer doma; je pozván na večeři na nějaké vyslanectví a neměl by se vrátit před půlnocí. Potom mi řekl, že poslal dělníky domů dřív a že malý úsek zdi, včetně kousku pod tím košatým stromem, je dosud volný. Postaral se taky, aby venku zůstal ležet žebřík, takže ho jen opřeme o zeď a překulíme se do zahrady. Při troše štěstí skryjí žebřík před polednem ze silnice husté větve a naše cinquecento. Se zdi musíme do zahrady seskočit, skoro čtyři metry hluboko.

Zeptal jsem se Pauly, jestli to svede. Jenom si odfrkla a prohlídla si mě odshora dolů, jako by zrovna chtěla tu samou otázku položit mně. Na zpáteční cestě se musíme zastavit v kůlně na konci zahrady a vzít si tam štafle, jinak bychom se nazpátek nedostali.

Na tohle všechno přišel Hermann, z čehož vidíte, že mozek našeho skopčáka fungoval na plné obrátky. A bylo toho ještě víc, daleko víc, vlastně celý operační plán, který, neboť jsem to byl já, kdo ho musel vyslechnout do telefonu a převést do angličtiny, vám tady reprodukuju in toto: Operace „Alberto“

Cíl: únos Alberta.

Způsob provedení: noční přepad úderného komanda.

„Hermanne, ty si ze mne děláš srandu.“

„Jak to myslíš, Harry, srandu?“

21.30 Rifaj, v doprovodu svého tělesného strážce Hamida, odjíždí z vily.

21.35 Harry s Paulou překračují zahradní zeď a postupují zahradou k levé straně domu.

21.45 Hermann navrhuje Heleně návštěvu u Silvia a předává jí klíč.

21.50 Hermann vypouští Helenu postranními dveřmi, aby ji neviděli sloužící z kuchyně nebo tělesný strážce Abdul, který má službu ve vstupní hale.

21.55 Harry s Paulou čekají v křoví pod oknem dětského pokoje v prvním patře.

22.00 Hermann otevírá okno a několikrát bliká světlem. Je to signál, aby Harry začal vylézat po vinné révě vzhůru.

„Hermanne, teď si určitě děláš srandu.“

„Je to silný víno.“

„Možná. Já ale nejsem silnej, Hermanne.“

„Prosím?“

„Proč bych nemoh dovnitř postranníma dvěřma?“

„Protože si toho vína pozdějc všimnou a domyslej si, že tudy někdo šplhal nahoru. Budou tak vědět, jak ses dostal dovnitř.“

„Nemoh bys ho trochu pocuchat sám, až se nikdo nebude koukat?“

„ Tak silný zas není.“

22.05 Harry vstupuje oknem do dětského pokoje.

Hermann a Harry připravují Alberta k odchodu. Paula střeží, co se děje u maštale, pro případ, že by se Helena náhle vrátila.

22.15 Hermann schází dolů, aby zaujal Abdulovo místo ve vstupní hale, zatímco Abdul se jde do kuchyně navečeřet.

22.20 Harry sestupuje dolů s Albertem. Sváže Hermanna šňůrou od záclon a dá mu roubík. Hermann později vypoví, že ho přepadli tři muži. Vyšetřováním se zjistí, že vyšplhali do dětského pokoje po vinné révě. Hermann přizná, že Heleně dovolil navštívit Silvia. Hermann bude nepochybně propuštěn.

22.30 Harry s Paulou a Albertem se stahují ke konci zahrady, berou si z kůlny štafle, přelézají zeď.

22.45 Abdul se vrací do vstupní haly a nachází Hermanna.

Operace „Alberto“ uzavřena.

„Je to dobrej plán?“

„Zatraceně skvělej, Hermanne. Nechápu, jak byste to mohli prošvihnout.“

„Prosím?“

Morland se trochu sebral, když jsem mu to přečetl.

Prohlásil, že to má „punc mimořádné prostoty“, což je nejspíš jiný způsob jak říct, že na něco takového přijde i slepičí mozeček. Mně se na tom nelíbilo, že stačila maličkost, třeba aby se Helena najednou vrátila, nebo aby si Abdul usmyslel, že nemá hlad, a už v tom budem lítat.

Další otázkou bylo, co se stane s Hermannem.

„Copak vážně věříš, že Rifaj na tu jeho báchorku naletí?“

řekl jsem. „Určitě ho bude podezírat.“

„Co naděláš? Ale z toho strach nemám. Vím, že Hermann umí mlčet.“

To je všechno hezké, chtěl jsem namítnout, ale jen jestli to ví taky Hermann. Pak jsem se ale podíval na toho vychrtlého hastroše na posteli a řekl jsem si, nech taky strejdu pro jednou na pokoji. Vidíte, tohle je moje chyba, mám prostě moc měkký srdce.

• • •

„Má zpoždění,“ řekla Paula.

Pohlédl jsem na hodinky: devět třiatřicet. Jestliže Rifaj v příští chvíli neodjede, nabourá to celý plán a budeme ho muset ztornovat. Pochyboval jsem, že by se na nás usmálo takové štěstí, ale přesto jsem odříkal krátkou modlitbičku.

Paula si zapálila další cigaretu. Na okamžik zachytila můj pohled a usmála se do tmy.

„Jestli nás chytej, budem vypadat jako ukázkovej párek ňoumů.“

Ukázkový párek ňoumů! Jestli si myslela, že bychom vypadali jenom takhle, tak potěš ji pánbůh. Připomnělo mi to Morlandovo oblíbené rčení: štěstí je pouze jiné slovo pro ignoranci.

Vytáhl jsem kapesník a osušil jsem si obličej. Nepomohlo to. Pot se rázem vyřinul znovu, jako voda z houby. Košili jsem měl nacucanou a zpod kolen mi kapala voda.

Devět pětatřicet.

Už je pozdě, pomyslel jsem si, jakživ ten pocit úlevy nezapomenu, musíme to odvolat. Zavřel jsem na okamžik oči a pronesl slova díkůvzdání.

„Už jede,“ Paula mi stiskla paži.

Otevřel jsem oči. Ze vrat pomalu vyjížděl rolls. Zastavil, šofér vylezl ven a zase vrata zavřel. Potom sjeli na silnici a zamířili k městu.

Nikdy za nic neděkujte moc ukvapeně.

kapitola devatenáctá

„Jdeme.“ Paula byla venku první a hned začala šátrat po žebříku. Hermann slíbil, že ho nechá pod stromem, ale museli jsme lézt hezkou chvilku po rukou a po kolenou, než jsme ho našli zastrčený až dole u zdi. Opřít ho o zeď nebylo taky nijak lehké: konec se nám pořád zaplétal do větví, a než jsme ho vytřásli, zdálo se podle rámusu, že jsme strhli půl stromu.

Než jsem ji stačil zadržet, byla Paula nahoře. „Dělej, Harry, máme zpoždění.“ Měla na sobě džíny a tmavý svetr.

Na vrcholu žebříku její nohy krátce znehybněly a pak mi zmizely. Potom jsem uslyšel praskot lámaných větví a temné žuchnutí.

Naposledy jsem se rozhlédl. Ke druhému konci zdi, daleko za vraty, přirazilo auto a vypnulo světla. Nejspíš nějaký „milenecký párek“. Žebřík z té dálky vidět nemohli.

Jinak byla silnice pustá. Nahmatal jsem nohou spodní příčku a pozorně jsem vylezl nahoru, ohledávaje si předem cestu, abych si náhodou nevypíchnul oko o některou z větví, co mě bodaly ze všech stran.

„Co se tak loudáš? “ ze tmy ke mně vzhlížela matná bílá tvář. „Dělej, skoč, není to tak vysoko.“

A znovu praskot větví a další, tentokrát hlasitější žuchnutí.

Ne tak vysoko! Proč jsem tedy zůstal sedět s frakturou pánve?

„Proboha, Harry, dělej! “

„Počkej moment.“ Vstal jsem a rychle jsem obhlédl okolí, abych získal orientaci. Nalevo od nás byla vrata, která zůstanou zamčená, dokud se Rifaj nevrátí. Příjezdová cesta se táhla od brány k domu dvěma široce zakřivenými rameny, která se setkávala u hlavního vchodu. Mezi oběma rameny cesty byl dlouhý terasovitý trávník s fontánou na každém konci. Mezi příjezdovou cestou a postranní zahradní zdí bylo křoví, květinové záhony a několik cik cak roztroušených stromů. Podle plánu jsme měli postupovat k domu s maximálním využitím krytu stromů a keřů. Bylo by to docela šikovné, kdybychom měli těch dvacet minut, které nám na to Hermann přidělil. Pohlédl jsem na hodinky: devět sedmapadesát. Přesně za tři minuty otevře Hermann okno dětského pokoje a zabliká světlem: signál, abych začal šplhat nahoru.

„Harry, jestli se zdržíme ještě o vteřinu –“

„Drž hubu,“ zasyčel jsem. Popadl jsem ji za ruku.

„Deme.“

Střihli jsme to přímou čarou přes křoví a záhony k příjezdové cestě. Když jsme se dostali k jejímu okraji, zatáhl jsem ji za keř.

„Už ani slovo. Budeš dělat jen to, co ti řeknu. Rozumíš?“

„Ano, Harry.“

Vykoukl jsem. Vila byla asi šedesát metrů od nás. Jediné světlo svítilo nad hlavním vchodem. Jestli se ale někdo z těch setmělých oken díval… no, na tyhle starosti už bylo pozdě. Vytáhl jsem ji na nohy.

„Upaluj,“ řekl jsem. A už jsme hnali.

Šedesát metrů se možná nezdá daleko. Ale na volné štěrkové cestě pod jasnou noční oblohou a s myšlenkou na dvacet let, vesele bzikající hlavou, to může člověku připadat jako celá věčnost. Běželi jsme až k místu, kde se cesta ostře stáčela k domovnímu průčelí. Potom jsem stáhl Paulu stranou a zřítili jsme se za nějaký keř. Pár vteřin nebylo nic než náš přerývaný dech a vůně trávy a země. Pátral jsem po nějakém dalším zvuku: po výkřiku, vrznutí otevíraných dveří, krocích. Slyšeli jsme ale jen šplouchání fontány.

Pomaloučku jsem se zdvihl na jedno koleno. Dům, dosud v temnotě, byl necelých třicet metrů od nás. Z konce zahrady vypadal dlouhý a nízký, tak trochu ve stylu ranče, a jeho horní okna se zdála být sotva na skok nad zemí. Teď zblízka bylo všechno jinak. Kamenná terasa běžící po celé délce domu zkracovala jeho skutečnou výšku o dobrou třetinu. Po straně, kde už terasa nepokračovala, byla i přízemní okna mimo dosah a okna v prvním poschodí byla prakticky mimo dohled! Poznamenal jsem si v duchu, že tohle si ještě s Hermannem vyřídím, jestli k tomu vůbec budu mít možnost.

Místo, kde jsme zalehli, bylo přímo proti rohu vily.

Abychom se dostali k oknu dětského pokoje, druhému od rohu, museli jsme doprava a potom přes kousek cesty, která vedla kolem domu k maštali. Jakmile přeběhneme přes cestu, můžeme se skrýt v pásu hustého křoví podél domu a tam počkat na Hermannův signál. Stiskl jsem Paule ruku.

Oplatila mi to a usmála se. Brala to jako hru. Přikrčeni, pohybovali jsme se od jednoho keře k druhému, až jsme byli skoro u cesty. Pohlédl jsem nalevo, k hlavnímu vchodu, a potom napravo k maštali. V okně nad garáží se svítilo.

Mohl to být jedině Silviův pokoj. Helena je teď určitě s ním.

Šťastný Silvio! Ukázal jsem na chumáč keřů a Paula přikývla. Sotvaže jsme ale vstali, abychom přeběhli přes cestu, přímo před námi se otevřely postranní dveře a do očí nám vyšlehlo oslnivé světlo.

Padl jsem k zemi jako balvan a Paula mi přistála na zádech. Kdo –? Potom jsme uslyšeli Hermannovo huhlání a šeptající dívčí hlas. Byla to Helena. Hermann měl taky zpoždění. Dveře zapadly a Heleniny kroky pozvolna zeslábly. Paula se rozhihňala a skulila se mi se zad. Zeptal bych se jí, co je jí tak k smíchu, ale téhle noci jsem na vtipkování neměl náladu.

„Teď,“ zašeptal jsem a jako párek chrtů jsme vystřelili přes cestu a do křoví.

Přikrčený až u země, pohlédl jsem vzhůru. Okno dětského pokoje bylo z tohoto úhlu taktak vidět. Zůstávalo temné.

Zkusil jsem zatáhnout za víno. Ošklivě zaskřípělo. Když Hermann věděl, že jeho víno neunese, jak moh vědět, že unese mě? Paula mě zatahala za rukáv. Ukazovala mezi křovím k maštali. Světlo zhaslo.

„Moc dlouho jim to netrvalo,“ zašeptal jsem. Připadal jsem si tak trochu odstrčený při myšlence, že Silvio si to teď rozdává s Helenou.

„Tihle italští kluci jsou rychlíci.“

„Ale, ale.“

„Nechytrač.“

„Proč, jsem rád, že si aspoň někdo příde na svý.“

Vyneslo mi to ránu do ledvin.

„Kdyby se Helena vracela dřív, musím tě nějak varovat,“

zašeptala Paula.

„Jen se neboj. Tak rychlí zas nejsou ani Taliáni.“

„Poslouchej“, zapískala několik tónů, „tohle bude znamenat, že máš juknout ven.“

Světlo přišlo tak náhle, až mě napadlo, že nás objevili.

Rozlilo se po cestě jako z reflektoru. Potom zase zhaslo. Po několika vteřinách se rozsvítilo znova a opět zhaslo.

Hermann signalizoval. Zdvihl jsem oči a spatřil hlavu, vykloněnou z okna.

„Harry?“ snesl se k nám Hermannův šepot.

Stoupl jsem si a zamával. Hermann mi pokynul, abych lezl nahoru.

„Opatrně, Harry.“ Stiskla mi prsty.

První metr, metr a půl, šel výborně. Fazochy se zdály být pevné jako houžve. Potom jsem položil nohu na něco, co vypadalo jako slušná silná větev, a prakticky jsem si zlámal vaz, když se pode mnou zničehonic ulomila. Na nohu mi sáhla ruka.

„Harry, nestalo se ti nic?“

„Zalehni,“ zasyčel jsem. Nic tak nesnáším, jako když mě někdo pozoruje.

Tentokrát jsem začal opatrněji a každou větev jsem napřed ozkoušel, než jsem na ni stoupl plnou vahou. Réví divoce skřípělo a sténalo, ale zdálo se držet. Pod oknem dětského pokoje bylo další okno, zamřížované jako všechna v přízemí. Musel jsem je oblézt a potom se přesunout asi půl metru stranou, abych se dostal pod to svoje. Asi tak po půl hodině, ale nemohlo to být víc jak pět minut, jsem pohlédl dolů. Mezi listím jsem uviděl Paulinu tvář. Zamávala mi.

„Dělej, Harry. Máme zpoždění.“

Hermannova hlava byla ještě vysoko nade mnou. Začal jsem lézt dále, ale bylo to pořád těžší. S révím je to jako se stromy: čím jste výš, tím je slabší. Když jsem při hledání pevné opory zlomil tři fazochy po sobě, našlápl jsem hluboko ve spleti réví něco tvrdého, snad nějakou rouru trčící ze zdi. Zdálo se to být docela pevné. V okamžiku, kdy jsem na to přenesl váhu a hmátl po další větvi, jsem ale rozpoznal, že to byla chyba: mé těžiště už nepůsobilo směrem dolů, odklánělo se od domu. Nikdy nezapomenu na ten trhavý zvuk, s kterým se réví zvolna odpoutávalo od zdi.

Natáhnul jsem ruku, ještě víc. Marně. Šmátral jsem do vzduchu. Vzpomínám si, že jak se se mnou réví pomalu skládalo, docela klidně jsem si říkal, že tímhle všechno skončilo. Ráno chudáka Harryho seškrabou s cesty. Mohl jsem jen doufat, že se o tom Ziggy nikdy nedozví. Pak se náhle réví vprostřed pádu zastavilo. Sáhl jsem znovu nahoru: a popadla mě ruka. Pak jsem už viděl jen to, že se nesu jako pytel brambor prškou větviček a listí vzhůru. Zlatý Hermann!

Protáhl mě oknem a hodil na podlahu. Chvíli jsem tam zůstal ležet a líbal koberec.

„Bylo to výborný, Harry. Teďka určitě poznaj, žes lez po víně.“

Já s celou armádou!

Hermann mi pomohl na nohy. „Musíme sebou hodit. Za pět minut pude Abdul na večeři.“ Zatáhl záclony a rozsvítil.

„Alberto –?“

Ukázal na postýlku v rohu pokoje. Byl to přepychový kousek, vyřezávaný ořech či co, celá naleštěná a na první pohled starobylá. Přistoupil jsem k ní. Náš malý syčák ležel na břiše, hlavu na straně, pěstičky zaťaté. Spal jako pařez.

Všiml jsem si, že mu trochu povyrostly vlasy. Pohladil jsem ho prstem po tváři. Jen zlehka.

„Rychle, Harry. Polož ho tady do toho.“

Hermann vytáhl ze skříně cosi, co vypadalo jako nákupní taška. Ukázalo se ale, že je to přenosná postýlka. Alberto se do ní pohodlné vešel i s peřinkou a polštářkem. Obrátil jsem ho na záda a to ho probudilo. Několikrát zamžikal a slabě zabrblal. Vzal jsem to jako pozdrav.

Hermann si přitiskl prst na ústa, otevřel dveře a po špičkách vyšel ven. Rozhlédl jsem se. V druhém rohu stála postel: Helenina. Stěny byly vytapetované modrými květinami, stříbrnými zvonky a skotačícími beránky.

Koberec byl hustý a měkký jako houba. Police ve skříni, kterou Hermann nechal otevřenou, byly napěchovány chundelatými zvířátky, gumovými míči a spoustou dalších krámů, které jsem jakživ neviděl, ale které byly podle všeho taky na hraní. Vzpomněl jsem si na terasovitý trávník s fontánama.

„Měl ses tady jako v bavlnce, co?“ řekl jsem. Poprvé jsem si vlastně uvědomil, že být dítětem není jen samá sranda.

Čímž chci říct, že Alberta se nikdo neptal, jestli chce být unesen.

Hermann se zase po špičkách vrátil. Zavřel dveře.

„Abdul je v hale. Já teď sejdu dolů. Ty přídeš za pět minut. Až budeš u schodů, zastavíš se a budeš poslouchat.

Jestli si budu hvízdat nebo bručet ňákou písničku, znamená to, že Abdul je eště dole a že musíš čekat. Jasný?“

„Jako křišťál, Hermanne. Seš miliónovej.“

Upejpavě se zapýřil. „No, je to dobrej plán.“

„Ten nejlepší, Hermanne, ten nejlepší.“ Chtěl jsem mu taky potřást rukou, ale pak jsem si řekl, ne, ještě tu svou budeš potřebovat.

Obrátil se k odchodu a vtom jsem zaslechl Paulino pískání.

„Moment.“

Skočil jsem k oknu a poroztáhl záclony. Stála dole v křoví a mávala. Zamával jsem jí taky a pak jsem se vyklonil co to jen šlo, abych dohlédl na okno nad maštalí. U Silvia bylo dosud zhasnuto. Paula znovu zapískala, tentokrát trochu hystericky.

„Co je?“ syknul jsem dolů.

Neodpověděla; bylo slyšet jenom praskání a šustot. Pak najednou vyletěla z křoví do prostředka cesty, zdvihla hlavu a zuřivě ukázala: ale ne k maštali, na druhou stranu, k bráně do zahrady!

Znovu jsem se vyklonil. A dole na příjezdové cestě jsem uviděl světla! Pohybovala se směrem k domu. Hermann mě odstrčil a vystrčil hlavu z okna. Vzápětí odskočil jako pružina zpátky, dvěma kroky se přenesl ke dveřím a zhasnul.

„Kdo –?“

„Rifaj.“

„To přece –“

„Nikdo jinej klíč vod brány nemá.“

„Myslíš, že viděl světlo?“

„To je možný.“

Záclony přemetl na okamžik záblesk reflektorů, jak vůz vybíral zatáčku příjezdové cesty. Na štěrku zachroustaly pneumatiky.

„Příde sem nahoru?“

„To je možný.“

Bouchnutí dveří. Vrzání kroků po cestě. Hermann rychle otevřel dveře.

„Počkej tady.“

Pohlédl jsem z okna. Cesta byla prázdná. Paula se ztratila.

Dolehl ke mně zvuk odemykaných dveří, odporně vlhké cvaknutí, jako když natahujete kohoutek. V hale zazněly hlasy. Pak mi to došlo: stojím tady sám v dětském pokoji, sbalený lup v rukou a připravený zmizet: perfektní sousto.

Kdyby měl Hermann ve své dubové lebce jenom za gram rozumu, vřítil by se do pokoje dřív, než bych stačil slézt po révoví dolů, drapsnul by mě za flígr a řval by po policajtech.

Zachránil by tak aspoň vlastní kůži a nemůžu říct, že bych mu to vyčítal. Nevyčítal jsem ani sobě, že jsem se rozhodl co nejrychleji vypadnout. Už jsem měl nohu z okna a šátral po nějaké opoře, když se dveře otevřely.

„Harry, co to děláš?“ Byl jen temným stínem v otvoru dveří.

„Myslel jsem –“ Co jsem mu měl říct?

„Heleďse.“ Tiše zavřel dveře a došel k oknu. „Slyšel jsem Rifaje řikat něco vo tom, že vyslanec je nemocnej a večeře byla vodvolaná. Vzteká se, že mu to neřekli dřív. Vodešel teď do svý pracovny. Podívej.“ Ukázal z okna: v místnosti pod náma se svítilo. Světlo vrhalo na cestu velký zlatý čtverce, dělený mřížovím okna na řadu menších. Jak jsme se tak dívali, objevil se v poli světla mužský stín; nehýbal se, buď hleděl z okna, nebo k němu stál zády. Viděli jsme jen siluetu.

„Rifaj,“ zašeptal Hermann?

Potom stín natáhl ruku a záclony se stáhly k sobě. Ze světla zbyl jen tenký proužek zlata v místě, kde se setkávaly.

Zaslechli jsme zvuk startujícího vozu.

„Hamid zajíždí do garáže,“ řekl Hermann. „Potom se pude do kuchyně navečeřet. Abdul musí zůstat na stráži v hale.

Bojí se říct Rifajovi, že ještě nejed. Dokaď ho nepřídu vystřídat, musí dřepět dole.“

Cestu pod námi osvítily světlomety rollse. Doufal jsem, že Paula je zalezlá hluboko v křoví.

„Co bude s Helenou?“

Cítil jsem, jak Hermann krčí rameny.

„Uslyšej se Silviem, že Hamid zajíždí do garáže,“ řekl jsem. „Zpanikaří a požene zpátky.“

„To je možný.“

„Co teda budem dělat?“ Jeho teutonský klid mě začínal dozírat. „Nezapomínej, že velení máš ty, Hermanne.“

„Ja,“ řekl řízně, jako by šlo o běžnou pouštní hlídku.

„Nejdřív musíme dostat ven Alberta.“

„Jak?“

„Po lajntuších.“

„Po čem?“

„Po lajntuších. Z postele. Tamhle.“ Začal z Heleniny postele stahovat prostěradla. „Svaž je k sobě, Harry. Hod sebou.“

Vyšel znovu z pokoje a já zatím dělal, co mi řekl. Za chvilku se vrátil s dalšími prostěradly. „Tyhle sou moje.

Svaž je taky. Svaž je taky.“ Udělal jsem to.

„Budou dost dlouhý?“

Vyklonil se z okna. „ Ja, myslím, že jo.“

Tentokrát mi nemusel nic říkat. Přivázal jsem konec jednoho prostěradla k držadlům Albertovy kabely. Byla příliš velká tma, abych mu viděl do tváře, ale očka se mu leskla: nic mu neuniklo. Ponese se dolů jako trs banánů, rošťák jeden.

„Jen aby nezačal bulit,“ řekl Hermann.

„Co by bulil? Tohle není žádnej uřvanej Selim. Tohle je Alberto. Profík.“ Přesto jsem mu ale zašeptal, když jsem ho nesl k oknu: „Koukej držet klapačku, fešáku, a já ti slibuju, že všechno dobře dopadne.“

Když jsme ho vystrčili ven, maličko zabrblal a začal se rozhánět pěstičkama. Nevím jestli proto, že se mu to líbilo, nebo že byl podělaný strachy.

„Pomalu, Hermanne, pomalu.“

Spouštěli jsme ho po kouskách dolů. Doufal jsem, že se Paula dívá. Jinak ji čekal pěkný šok, až se Alberto zničehonic zahoupá mezi větvemi. Když kabela míjela dolní okno, padl na ni proužek světla ze škvíry mezi záclonami.

Alberto pořád zuřivě máchal pěstičkama. Kdyby si byl Rifaj vybral právě tenhle okamžik k roztažení záclon, jistě by měl co dělat, aby uvěřil vlastním očím. Potom nám kabela zmizela v křoví a narazila na něco pevného. Modlil jsem se, aby to byla Paula. Po chvíli jsme ucítili prudké cuknutí za prostěradlo. Vytáhli jsme ho zpátky. Náklad byl pryč. Aspoň Alberto byl v suchu.

„Co teď? Mám tě svázat?“

„Nemáme čas,“ řekl Hermann. „A špagát taky ne.“ Sáhl do saka a vytáhl šeredně vyhlížející lüger. „Můžeš použít tohodle.“

Věděl jsem, že skopčáci jsou fanatici, ale tohle bylo trochu moc.

„Nemůžu, Hermanne.“

„Sem.“ Ukázal si na zátylek.

„Víš, jak to bude vypadat?“

„Takhle ho musíš vzít.“

„Jo ty chceš praštit? “

„A pořádně, Harry. Mám tvrdou palici.“

„Hermanne, mně se to nelíbí –“

„Musí to bejt, Harry. Dělej. Rifaj se tu může vobjevit každou chvíli, a chůva taky. Řeknu, že jsem tady slyšel ňákej hluk a šel se sem podívat. Na víc se nepamatuju.“

Vzal jsem od něj pistoli, i když to nebylo lehké. Osobně se těchhle věcí nikdy nedotýkám.

„Ohni se trochu, Hermanne. Nedosáhnu na tebe.“

Hermann si klekl na postel. Vzpomněl jsem si, jak jsem ho málem nechal v loji, a zastyděl jsem se. Říkám vám to jen proto, že tyhle pocity nemívám často.

„Hermanne,“ řekl jsem, „dovol, abych ti ještě řek, že tvůj plán byl ohromnej“, rozmáchl jsem se, „a jestli snad v něčem nevyšel, všechno si zase spatra zachránil.“, Mysli si, že hraješ ping-pong, povzbuzoval jsem sám sebe, „A pamatuj si, Hermanne, že v mý knize budeš vystupovat jako důstojník –“

„Vopravdu, Harry?“

„– a džentlmen,“ dořekl jsem.

A pak jsem ho vší silou praštil, za všechno, co bylo. Padl jako poleno a zůstal ležet.

Byl jsem už rozhodnut, že se podruhé réví nesvěřím, a tak jsem ještě asi minutu strávil přivazováním prostěradel k noze Heleniny postele. Hermann ležel jak široký tak dlouhý na podlaze a zdálo se, že je mu tam docela dobře.

Nakonec jsem zamknul dveře.

Slézt po prostěradlech bylo snazší než vylézt po réví, ale přesto jsem si dal na čas a spouštěl se dolů kousek po kousku, abych nadělal co nejmíň hluku. Hádal jsem, jestli je už Paula ve voze. Kabela byla těžká, ale s trochou štěstí mohla teď být aspoň u zahradní zdi. Byl jsem zrovna u Rifajova okna, uvnitř se ještě svítilo, když jsem zaslechl kroky: spěšné, nervózní kroky: Chvílemi se zastavily a pak zazněly znova, jako by noční chodec, ať už to byl kdokoli, nechtěl být spatřen. Paula! napadlo mě, ale ta by se přece nevracela, tak hloupá není. Visel jsem tam jako ochrnutý pavouk, zvolna jsem se houpal sem a tam, pot se ze mě lil proudem, snažil jsem se rozpoznat, kdo to je, a neodvažoval jsem se spustit ani o fous níže, abych se neprozradil šramotem, který to mohlo udělat. Kroky se ozvaly znovu, tentokrát mnohem blíž. A pak jsem ji spatřil, necelé čtyři metry ode mně, přihrbeně přeskakující od jednoho keře k druhému, ve směru od maštale k domu. Byla to Helena!

Nevím, jak mě mohla nevidět, když jsem se klimbal sotva metr nad ní. Snad to bylo tím, že upírala oči i mysl k postranním dveřím, a na jiném jí nezáleželo. Ať to bylo čím chtělo, doběhla ke dveřím, aniž by si všimla svázaných prostěradel nebo mé maličkosti, zavěšené uprostřed, a vmetla do domu. To napětí mě zdolalo. Jako když loupete banán, sklouzl jsem naráz až dolů a přistál uprostřed křoví.

„Harry, seš to ty?“ Byl to příšerný šok; a taky poslední kapka po tom, co předcházelo.

„Ne, svatej Mikuláš, do prčic! Co tě to, sakra, napadlo sem lízt?“

„Čekám na tebe.“

Ježíšikriste! Dočista mě dorazila. Helena bude ve třiceti vteřinách u dveří dětského pokoje, najde je zamčené, vejde do Hermannovy ložnice, najde ji prázdnou, a pak nejspíš propadne hysterii. A zase budeme hledat spásu v útěku.

Vyvlekl jsem Paulu s Albertovou kabelou v rukou z křoví.

Popadl jsem jedno ucho, druhé jsem dal jí a řekl: „A teď poběžíš, dokud neřeknu dost.“

A už jsme to hnali po cestě dolů. Supěl jsem jako staré děravé měchy, Paule plápolaly vlasy a uprostřed se natřásal Alberto, šermoval pěstičkama a pištěl jako vycpaný meďula.

Čekal jsem, že každým okamžikem za námi zazní výkřik, nebo výstřel. Nedalo se říct, co Rifaj udělá, až zjistí, že jsme mu vyfoukli i druhé dítě, a navíc přímo pod nosem.

V Hermannově zájmu jsem doufal, že jsem ho odeslal z tohoto světa na pěkně dlouhou dobu.

„Doleva,“ zasípěl jsem a seběhli jsme z cesty, prokličkovali mezi několika keři, přeškobrtali dva záhony a než jsme si stačili všimnout zdi, div že jsme se do ní nezaryli hlavou.

Kůlna! zaznělo mi v hlavě. Kůlna! Byla skoro až v koutě zahrady. Dveře byly odemčené, jak nám Hermann slíbil.

Roztáhl jsem pod naším stromem štafle.

„Běž první a nahoře hned přelez na žebřík. Já ti Alberta podám.“

Vyšplhala nahoru jako veverka a ve dvou vteřinách byla za zdí. Opatrně jsem s kabelou vylezl za ní. Alberto si něco mumlal a povšechně vyhrožoval menším záchvatem; a kdo by mu to mohl mít za zlé? Položil jsem kabelu na zeď. Paula ji vzala za kraje a začala pozadu slézat dolů. Náhle se zarazila a zahleděla se přes mé rameno.

„Koukej.“

Skrze stromy bylo vidět, jak v celém domě vyskakují světla. Přední dveře se rozletěly a v jejich osvětleném obdélníku se zjevila drobná postavička. Nehýbala se, jenom tam stála, černá proti světlu jako uhel, a bezmocně zírala do zahrady. Měl jsem pocit, že je to Rifaj. A doufal jsem, že soptí vzteky.

kapitola dvacátá

„To bylo vzrůšo, viď? A jak jsme byli stateční, jak jsme se houpali z toho okna dolů a skovávali ve křoví. A co budem dělat teďkonc?“

Ne, máte pravdu, to nemluvila ke mně.

„Vždyť my ani nejsme ospalí? Ještě bysme se do něčeho pustili. Co tedy uděláme? Vyloupíme banku?“

Alberto kýchnul.

„Ach, tak to snad radši pojedeme domů a dáme si pěkně horkou koupel.“

Byli jsme zpátky ve městě, švihali jsme to po Lungotevere, za chvíli budeme doma. Paula měla Alberta na klíně. Žvatlala s ním o sto šest a předstírala, jaká to všechno byla psina, ale několikrát jsem ji slyšel popotáhnout a jednou si rychle otřela oči. Alberto byl na druhou stranu ve své staré dobré náladě. Dokonce nám ani nepředvedl ten záchvat, co jsem předpovídal. Sotvaže jsme ho dostali přes zeď a do vozu, okamžitě se zakutal a nejspíš by zase usnul, kdyby ho Paula nechala. Musel jsem před ním smeknout.

Málokdo by asi snesl, aby se s ním zacházelo jako s pytlem cementu a ještě se potom usmíval.

Zahnul jsem doleva na Ponte Garibaldi. Za pár minut jsme doma a pak musím obvolat všechny noviny a „ohlásit“ únos.

Uvažoval jsem, jestli Morland vůbec věděl, o čem to mluví.

Na základě dřívějších zkušeností na to byla snadná odpověď.

Alberto znovu kýchnul. Podal jsem jí svůj kapesník.

„Tumáš, utři mu nos. A sobě taky.“

„Myslíš, že chytil rýmu?“

„Po tom, co dneska prodělal, může bejt rád, že nechyt nic horšího.“

„Nesmysl.“ Pohoupala ho na koleni. „My jsme přece kabrňáci, žejo? Nám to neva, my to vydr.“

Takhle mluví manažéři profi boxerů, když jejich „chlapce“ odnášejí na nosítkách.

Via dello Scorpione byla zamčená a ubedněná na noc.

Jenom u Giorgia se ještě svítilo. Pomalu jsem projel kolem a uviděl jsem, jak se opírá o bar a klábosí s nějakým štamgastem.

„Vyběhni s Albertem nahoru. Já vemu kabelu.“

„Nemohli bychom ho ukázat Giorgiovi? Můžem říct, že je mu už líp.“ Umírala touhou povědět světu, že má svého kluka zase zpátky doma.

„A co když Selim začne ráno vyřvávat?“

„No tak dobře. Kdy se ho zbavíme?“

„Kdy se ho zbavíme? Nezapomínej, že za něj dostanem čtvrt miliónu dolarů.“

„No, zatím pro to moc neudělal.“ Třískla dveřmi.

Sebral jsem se zadního sedadla kabelu a stoupal za ní do schodů. Když jsme byli ve druhém patře, zastavila se a řekla: „Poslouchej.“

„Co je?“

„Zdá se mi, že Selim brečí.“

Pohlédli jsme na sebe. Oba nás napadlo totéž.

„Rychle, Harry.“

Vyběhl jsem schody po třech, ale držela se mi hned v patách. Selimův křik stoupal a klesal jako vytí poplachové sirény. Proběhl jsem obývákem do ložnice. A strnul jsem.

Morland ležel na zádech, ruce složené na břiše, nos ke stropu, tuhý jako prkno.

„Natáh brka,“ řekl jsem.

„Ach, ne.“ Paula proletěla kolem mně. „Jonathane, Jonathane.“ Hodila Alberta na postel a sklonila se nad Morlandem. „Harry, dělej něco!“

Co jsem měl dělat? Tohle bylo pro Morlanda typické: natáhnout brka v té nejméně žádoucí chvíli.

„Neměli jsme ho tu nechávat samotnýho.“ Sklonila se ještě níž a přitiskla mu ucho na prsa. Selim, ležící v postýlce hned vedle, nabral druhý dech a rozeřval se na plné kolo.

„Počkej!“ Popadla mrtvolu za ramena a zatřásla s ní.

Mrtvola zasténala.

„Žije, Harry, žije!“

To jsem si mohl myslet.

„Zavolej doktora, rychle, a taky sanitku.“

„Moment.“ Sklonil jsem se nad postelí. „Morlande, slyšíš mě?“ Další zasténání. „Otevři aspoň voči, jestli mě slyšíš, proboha –“

„Harry, co je s tebou? Ten člověk umírá, no, když nechceš, půjdu sama.“

Popadl jsem ji za ruku. „Zavoláš sanitku a přiběhne polovina ulice, co se to tady děje. A ty máš v bytě dvě děti.

Dovol, abych ti připomněl, že tu teď máme dvě děti a ani jedno není naše.“

Zbledla jako stěna.

„Harry Brighton má vždycky všech pět pohromadě,“

zasyčela. Tak studené a zuřivé jsem její oči ještě neviděl.

„Ty nikdy nepřestaneš přemejšlet, ani na vteřinu ne, to se ti teda musí nechat. Řikaj mu Ledověj Harry, vždycky aspoň vo krok před vostatníma. No prosím, necháme ho teda klidně umřít –“

Vtom jsem jí jednu vrazil, poctivou a tvrdou facku, až se posadila na postel.

„Už mám toho tvýho Harryho Brightona plný zuby, ale v jednom máš pravdu,“ vychrlil jsem na ni. „Já vždycky přemejšlím, a můžeš bejt jedině ráda, protože jinak bys tu měla do pěti minut policajty a to by nebylo moc veselý, pro tebe ani pro mě, ale pro Morlanda zvlášť ne. Jméno týhle hry je dvacet let kriminálu. Tvůj Jonathan bude nesmírně dojatej, až zjistí, že jsme ho vodlifrovali sanitkou do špitálu, abysme mu zachránili život. Že ho to bude stát dvacet let, to nejspíš přehlídne. Dvacet let? Cha, co to blábolím?

Nevohřeje se v lapáku ani šest měsíců, poněvadž dýl nevydrží, když ho zašijou. Jo, já ještě přemejšlím, na to vem jed. A budu přemejšlet dál. A když ti moje přemejšlení nevoní, můžeš mi snad prokázat malou laskavost. Vypadni.“

Sklonil jsem se znovu nad Morlandem. „Slyšels to?“ řekl jsem. Otevřel oči a přikývl. „Máš k tomu něco?“ Zavrtěl hlavou. „Dobře.“ Obrátil jsem se k Paule. „Podej mi deku, a hoď sebou.“ Třeštila na mě oči. Na tváři měla ošklivý rudý flek. Tlesknul jsem. „No tak, probuď se.“

Pomalu vstala a přistoupila ke skříni. „A udělej, proboha, něco s tím uřvaným spratkem.“

Nalil jsem do Morlanda hlt brandy a potom jsem ho zabalil do deky. Byl bledý jako křída a dýchal přerývaně, ale jinak se zdálo, že se sbírá. Nic nenapumpuje do skomírajícího budíka život rychleji než zmínka o lapáku.

Alberto, který zůstal na posteli, se vyhrabal na ruce a na kolena, aby na nás viděl. Morland si ho poprvé všiml a zmáčkl mi slabě ruku.

„Povedlo se, Harry.“ Sotva to vydechl.

Přikývl jsem.

„Já vždycky věděl, co je v tobě.“

„Díky.“

Morland natáhl druhou ruku a dotkl se Albertových vlasů.

„Seš rád, že je zpátky, co?“

Pokrčil jsem rameny. V téhle chvíli znamenaly dvě děti v domě jenom tuplovanou starost.

„Odvezu tě do špitálu.“

„To není nutný, Harry. Budu zase fit.“

„Já vím,“ řekl jsem, „až na to, že můžeš každou chvíli natáhnout brka. Budu radši, když si to vodbydeš ve špitálu.“

To s ním otřáslo. „Na tohle bych na tvým místě nevsázel,“

zavrčel. „Ještě se mnou konec není.“

„No já už si to myslel.“

Vypadal teď o hodně líp, dokonce se mu začala vracet barva do tváří. Usoudil jsem, že má dost sil, aby se s ním dalo hýbat, a tak jsem ho pevně zabalil do deky, nalil do něj další hlt, aby aspoň jeden válec nevysadil, a zdvihnul jsem ho z postele. Nevážil ani deko.

Paula nám otevřela dveře. Co jsem jí střihnul tu facku, nepřenesla ani slovo, jenom se na mě tak nějak divně dívala a třela si tvář. Nejspíš plánuje odvetu, řekl jsem si.

„Nečekej na mě,“ ucedil jsem chladně a už jsem se neohlédl.

• • •

Zavezl jsem Morlanda přes řeku na velkou kliniku v Aventinu. Kromě všeobecných nemocnic to byl jediný špitál, který jsem v Římě znal, a strčit Morlanda na společné oddělení ke spoustě užvaněných Taliánů se mi nezdálo fér.

Doktor z přijímací kanceláře na něj sotva mrknul a okamžitě poslal pro nosítka.

„Hlavně nezapomeň ještě dneska zavolat do novin, Harry.“

„Teď radši moc nemluv.“

„Jakmile to příde do novin, vrhne se na Rifaje policie a bude muset kápnout božskou.“

„Jo, ale aby taky zaplatil.“

„Nevíš, jak by mohl vodmítnout?“

„Vybrat prachy nebude snadný, když o tom budou vědět poldové.“

„To je fakt.“ Morland si zhluboka povzdychl. „Musím něco vymyslet.“ Řekl to, jako by na jeho bedrech spočíval celý svět, a právě teď, kdy je nemocný a snad i umře.

Když ho odnášeli, zdvihl nepatrně prsty.

Zamával jsem mu. „Zlom vaz. Přijdu tě zejtra navštívit.“

Zašel jsem ještě do přijímací kanceláře poskytnout sestře Morlandovy osobní údaje. Zvláštní, jak málo toho víme o lidech, o kterých si myslíme, že je dobře známe. Věk?

Národnost? Místo narození? Jméno otce? Trvalé bydliště?

První tři otázky byly snadné, odpověď jsem našel v jeho biletu, tedy biletu pana Roberta Browninga. Ostatní odpovědi jsem si vymyslel.

„Náboženství?“

Pokrčil jsem rameny.

„Protestant,“ řekla sestra, ušklíbla se a napsala to.

„Nejbližší příbuzní?“

Znovu jsem pokrčil rameny.

„Musíme znát nejbližší příbuzné.“

„Já jsem jeho bratranec.“

„To stačí. Tady se podepište.“ Podepsal jsem se. „Děkuju.

Dostanu třicet tisíc lir.“

„Za co?“

„Záloha na léčebné náklady. To je u nás na klinice pravidlem. Zbytek doplatíte později.“

„Mám u sebe jenom padesát dolarů.“

„Vezmeme je.“ Vystavila mi stvrzenku. „Příště přineste liry, prosím.“

Nepamatuju se už, jak jsem odtud odjel. Nepamatuju se vlastně na nic do chvíle, kdy jsem zastavil u malé tratorie na Piazza di Santa Maria a nalil do sebe dvojitý koňak. Když jsem za něj zaplatil, zbylo mi přesně tisíc šest set dvacet lir.

V takovýchhle chvílích se projeví váš trénink. Vytáhl jsem seznam časopisů, kterým jsem měl zavolat… IL

MESSAGERO, LA STAMPA, IL CORRIERE DELLA SERA… Dál jsem nečetl. Nic se mi téhle noci nechtělo méně než mluvit italsky, ať už intuicí nebo jinak. Na konci seznamu byla skupinka, nadepsaná „domluvíš se anglicky“.

Vytočil jsem první číslo, Associated Press.

„Jóó?“ Na okamžik jsem si myslel, že Tony přesedlal k šesté velmoci.

„Poslouchejte,“ řekl jsem, „mám pro vás senza trhák“, takhle se s těma lidma musí, „právě před chvílí byl unesen synátor Yusufa Rifaje.“

„Ještě jednou.“

Řekl jsem mu to pomalu.

„Únosci žádají výkupné dvě stě padesát tisíc dolarů,“

dodal jsem.

„Vy si děláte srandu.“

„Jasně, bavím se takhle každej večer.“

„Jak jste se o tom únosu dověděl?“

„Proved jsem ho osobně.“

„Jo, to beru, já se jmenuju Ho Či Min.“

„To je docela možný,“ řekl jsem a zavěsil.

Jako další přišla na řadu United Press International.

Tentokrát jsem dostal na drát Taliána, který si to zapisoval dlouhopisem a všechno chtěl hláskovat. „Rifaj, píše se s jedním ef, že?“ Nicméně na něj udělalo dojem, že má tu hlášku z první ruky.

„ Davvero? Duecentocinquantamila dollari! Bravo, signore, e buona fortuna.“

Taliáni mají k lehce vydělaným prachům neobyčejný respekt.

Poslední jméno na seznamu byl REUTER, kde se mi ozval pravý anglický hlas, protivný jak štěnice. Nejdřív se mnou vůbec nechtěl mluvit, ale nakonec si to zapsal, huhlaje něco o tom, že tohle zrovna nepatří k věcem, kterými se obvykle zabývají. Když jsem mu řekl, že jsem mládenec, který ten špinavý skutek spáchal, oživl trochu a řekl: „Ano, jistěže, byl byste tak laskav a nechal mi tady jméno a adresu?“

Po tomhle jsem potřeboval dalšího dvojáka, takže domů jsem se dostal až po druhé hodině. A abych řekl pravdu, moc jsem nepospíchal. Především jsem byl ještě pořád zpitomělý z toho, že jsem musel vyklopit poslední dolary na údržbu Morlandova budíku. A za druhé jsem vzpomínal na svůj výstup s Paulou a přemýšlel, jak se naše vztahy vyvíjejí od deseti k pěti. Když jsem pak stoupal do schodů, uvědomil jsem si náhle, že jich mám všech včetně Alberta tak akorát dost; že mám až po krk dokonce i těch dvou set padesáti tisíc dolarů, které se pořád ne a ne zhmotnit. Mít na vybranou, říkal jsem si, sbalil bych si v cuku letu kufírek a tiše bych se odkradl, až by se nikdo nedíval. Ať si ty prachy nechají, jestli je vůbec někdy dostanou. No, zřejmě si asi myslíte, že jsem na vybranou měl, tak proč jsem to neudělal? Odpověď je ta, že to nebylo tak snadné. Copak je nějaká volba opravdovou volbou? Kdepak, je to jen jiné slovo pro denní sny. Co by mohlo být, kdyby, a právě pro to „kdyby“ přestává být volba volbou. No řekněte, jakou jsem měl volbu, když byl Morland ve špitále a Paula měla dvě děti na krku?

Zpode dveří ložnice prosvítalo světlo. Čeká nejspíš na gong do druhého kola, napadlo mě. Pak jsem si všiml, že pohovka není rozestlaná, jasná provokace. Ale už toho bylo pro tuhle noc dost. Ustelu si sám. Otevřel jsem skříň, kam dávala ložní prádlo: nebylo tam. To mě dorazilo. Nebudu přece spát v šatech na holé pohovce, i kdyby to mělo znamenat další výstup s Paulou. Vtrhnul jsem bez klepání do ložnice. Ležela v posteli, záda podepřená polštářem, a četla si. Pohlédla na mě přes okraj knížky, ale neřekla nic. Všiml jsem si, že Alberto leží v kabele na dřevěné polici pod oknem. Selim si podržel panskou postýlku.

„Kde mám deku a prostěradla?“

Ukázala na šatník. Dívala se, jak ho otevírám.

„Tady nic není.“

Pokrčila rameny.

Zavřel jsem šatník. „Heleďse,“ řekl jsem, „nechci dělat nepříjemnosti –“

„Tak je nedělej.“ Usmála se. Flek na její tváři zatím zmodral.

„Jestli tě to zajímá, tak já spím rád přikrytej. A mimoto si myslím, že na to mám nárok.“

Položila knížku na noční stolek, hodila jeden polštář na podlahu, svezla se na záda, zhasla světlo a řekla: „Jediná deka a prostěradla jsou tady.“

• • •

Později, mnohem později, jsem řekl: „A nechtělo to víc než vobyčejnou facku.“

Zahihňala se. „Nehloupni. Na tohle ženský neletí.“

Možná, ale pro všechny případy vás o tom informuju.

kapitola dvacátá první

„Chceš vejce na měkko?“

Jestli chci vejce na měkko?

„Nebo toust. Máme tam med a jahodový džem. A jednu broskev. Nechceš broskev?“

„Chci pusu.“

„Cože? Před dětma?“ Vykulila se z postele a se smíchem odběhla. Ležel jsem a protahoval se. Dávno jsem už nesnídal v posteli, v jakékoli posteli.

Alberto seděl na své vysoké sesli u okna a pozoroval mě.

Na stolečku mezi opěradly měl svoji starou gumovou kachnu, mačkal jí zobák, kroutil ocasem, znovu si na ni zvykal. Přibral na váze, to jsem poznal i já, a s těmi dlouhými kudrnami a připečeně hnědou pletí vypadal jako čertík. Ten asi bude prohánět buchty, napadlo mě a povzdychl jsem si. Připadal jsem si najednou starý.

„Myslíš, že to bude v novinách?“ ozvala se z kuchyně Paula.

„Co?“

„Co jsme prováděli včera v noci.“

„Do detailu.“

Nastalo ticho. Pak se ve dveřích objevila její hlava a kolem hlavy mi proletěla slupka z broskve. Znovu jsem si povzdychl. Ona mi ji dokonce loupala. Tomu se říká ráno!

Potom Alberto upustil kachnu na podlahu a zdvořile ke mně zabrblal, abych mu ji sebral. Nenaletěl jsem na to. Nelíbilo se mu, že ho opomíjíme.

Snídaně trvala celou věčnost a byla plná zmatků. Nejdřív se k nám na postel přifařil Alberto a za chvilku byl celý pomatlaný džemem, vaječnými skořápkami a čert ví čím ještě. Potom Paula prohlásila, že je to hanba nechávat Selima stranou, a vzala ho z postýlky a přinesla k nám. Moc si toho necenil, což mu ale nemůžete zazlívat, poněvadž na něco takového zřejmě nebyl zvyklý. Lžičku jahodového džemu, kterou jsem mu vnutil do pusy, okamžitě vyplivnul a med ani neochutnal. Zdálo se, že touží jedině po Albertově kachně. To ovšem nebylo moc moudré. Alberto mu ji na pár minut půjčil, pak se ale po ní zase natáhl, vyrval mu ji a vrazil chudáku Selimovi takovou pumelici, až se překulil prdelkou vzhůru. Kdybych ho nechytil, skulil by se na zem.

„Ty kluku ošklivej,“ řekla Paula a celá zářila.

Alberto zažbrblal a pro případ, že by to někomu nedošlo, třískl kachnou několikrát do postele. Selim se rozbrečel.

Budu na tohle ráno vzpomínat. Ne proto, že by se přihodilo něco zvláštního, právě naopak. Budu na něj vzpomínat proto, že všechny ty každodenní nedůležité maličkosti, na které obvykle okamžitě zapomenete, poněvadž jsou vždycky stejné, byly toho dne o něco jiné.

Ranní slunce na Janikulu, které jsem viděl už tucetkrát, ale nikdy tak svěží a jiskrné jako tentokrát. Naše stará ježibaba odnaproti, mávající na nás skrz šňůry s prádlem a pokřikující cosi na téma varicella, totéž, co křičela každé ráno a na co ode mne dostávala pokaždé stejnou odpověď, pokrčení ramen, ale tentokrát jsem to viděl docela jinak.

Hlavně si pamatuju na Paulu, jak v přestávkách mezi všelijakými domácími pracemi vybíhala na terasu, aby se podívala na děti, stejně jako když tu měla jen jedno z nich; tentokrát si ale uměla najít čas, aby se zastavila a usmála se na mne, úplně jinak, jak jsem to ještě neviděl, takovým tím úsměvem, co má pro vás buchta jedině když jste se, no, takovým soukromým úsměvem. Jednou mi dokonce prohrábla vlasy, když procházela kolem, a jednou si za mě stoupla a kousla mě do krku. Takovéhle maličkosti.

Nejdřív jsme dali Selima do ohrádky k Albertovi, aby si spolu hráli, ale nedělalo to dobrotu. Alberto měl poměrně přesnou představu o tom, co mu patří, tedy všechny hračky a zhruba devět desetin prostoru ohrádky. Selim se jen krčil v rohu a tvářil se nadmíru nervózně. Tu a tam se k němu Alberto přikulil, aby si ho pořádně prohlédl, snad v domnění, že je to větší kachna, ale k násilnostem už nedošlo. Bylo jasné, že oba vědí, kdo je šéfem. Po chvíli jsem Alberta vytáhl, aby se Selim dostal taky k hračkám.

Albertovi se to ani trochu nelíbilo. Připlížil se zpátky k ohrádce, popadl za příčky a zacloumal s nima. Selim se div nepodělal. Pochopil jsem, že kdyby to takhle šlo dál, měli bychom za chvíli na krku malého neurotika, a tak jsem odvlekl Alberta na druhý konec terasy, posadil jsem ho k rozbitému květináči a poradil mu, aby se zase věnoval zahrádkaření. Chvíli seděl a koukal z květináče na ohrádku a zase na květináč. Nakonec zabrblal něco jako „čert to vem“ a začal se hrabat v hlíně.

„Samosebou, že se mu nelíbí, když si Selim hraje s jeho věcma,“ řekla Paula. „Zapomínáš, že nikdy nic vlastního neměl. Rodiče ani pořádně nepoznal a pak ho adoptoval Tony a pronajal ho nám. Jak jinak by se měl podle tebe chovat?“

„Nevím; já říkám jen to, že na odstrkovanýho sirotka si žije na moc vysoký noze.“

„To proto, že je profík. Sáms to přece řek. Musí bejt profík. Jinak by přece nepřežil, je to tak, miláčku –?“

„Vím přesně, co máš na mysli. Moje dětství bylo tak trochu podobný.“ Ale ona se rozesmála a vyplázla jazyk. To ráno trvalo dlouho a bylo plné slunce a smíchu a proto si ho pamatuju.

Těsně před obědem seběhla Paula dolů něco nakoupit.

Chtěl jsem jí říct, aby koupila noviny, ale neodvážil jsem se tu ohromnou náladu kazit. Dvě hodiny to ještě vydržím, myslel jsem si. Za pět minut přiběhla celá udýchaná zpátky.

„Harry, slyšela jsem to v rádiu, u Giorgia, všemu jsem nerozuměla, ale zaslechla jsem Rifajovo jméno a něco o dvou stech padesáti tisících dolarů. Ach, Harry, já se bojím.“

Já taky, musel jsem si přiznat, když jsem ji k sobě přitisknul. „Nemáš čeho,“ řekl jsem. Zamrazilo mě.

„Bylo to strašný. Všichni seděli kolem rádia a poslouchali to, Giorgio a paní Giorgiová a všichni ostatní, a pořád říkali, jak je to strašný a kdo moh něco takovýho províst. Ach, Harry, proč jsme to jen dělali?“

„Protože nás podved.“

„Ne.“ Ucukla ode mne. „To není pravda. Byli jsme, ach, já nevím, snad hloupý a chamtivý. Povídala jsem ti, že celej život dělám jen samý hlouposti.“

Uvažoval jsem, jestli do toho počítá i mě. Nejspíš ano.

Přinutil jsem ji, aby se posadila a utřela si slzy. „Heleďse,“

řekl jsem, „mysli si o tom co chceš, ale lítáme v tom až semhle. Morland je ve špitálu, možná že umírá. Co je s Hermannem, ví bůh. Všechno je teď na nás a my to taky musíme dorazit. Couvnout už nemůžem. Ani říct, pardon, pane Rifaji, tady máte to svý dítě zpátky, nemysleli sme to vážně.“

„Nemusíme vod něj ty prachy brát.“

„Tak to zase prrr,“ zasáhl jsem rychle. „Myslela sis, že Rifaje znáš. Ale dneska teprv víš, co je opravdu zač. Nebo znáš někoho na světě, kdo by si víc zasloužil přijít o čtvrt miliónu než Yusuf Rifaj? Tím co děláme, prokazujem prakticky službu veřejnosti.“

„Mně nevadí, že bude muset platit. Mně se jen nezdá správný, nemohli bysme ho nějak donutit, aby ty peníze věnoval na dobročinný účely nebo tak nějak?“

„ Na dobročinný účely! Já jsem dobročinnej účel,“ řekl jsem. „Dobročinnej blbec, kterej živí tebe a Morlanda a Alberta a Selima a teď mu zbejvá akorát tisíc lir a hrst drobnejch. Copak to nechápeš? Sme na dně, dočista švorc.“

Pohlédla na mě a znovu jí vyhrkly slzy.

„A vůbec,“ dodal jsem, „kdo zaplatí Morlandův účet ze špitálu?“

To byl vrchol. Sesypala se. Vzal jsem ji do náruče a hladil po vlasech, poněvadž na buchty musíte být jako med, když na ně tohle přijde. Ale nemyslete si, že mě to nějak obměkčilo, kdepak, ani na moment. Je pravda, že jsem se tomu únosu vždycky bránil, ale nakonec jsem ho proved a hodlal jsem si za to nechat zaplatit. Byl to čistě profesionální přístup. Alberto by mi rozuměl.

• • •

Morland byl podepřený hromadou naducaných polštářů a upřeně zíral do protější prázdné stěny. Na rtech měl lehký, nepřítomný úsměv. Měl na sobě bílé pyžamo, jen o nepatrný odstín tmavší než byla jeho pleť, vlasy měl učesané a nehty bez poskvrnky. Celý vypadal nějak vydrhnutý a vycíděný.

Upřímně řečeno, takhle čistého jsem ho ještě neviděl, fakt.

Neotočil se, když jsem vstoupil. Civěl dál do zdi. S tím podivným úsměvem a vším tím ostatním to vypadalo, že je tentokrát opravdu po něm, a já se už těšil myšlenkou, že aspoň umřel šťastně, když náhle dvakrát zatleskal, štěkavě se zasmál a znovu opřel pohled do zdi. Neumřel, pomyslil jsem si. Jenom zcvoknul.

Dali mu hezký pokoj pro dva, ale druhá postel byla prázdná. Na bílém toaletním stolku stál džbán s pomerančovou šťávou a váza květin. Otevřeným oknem sem doléhalo šplouchání fontány. Tak dobře se asi Morland v životě neměl, napadlo mě. Škoda, že musel málem natáhnout brka, aby se sem dostal, ale tak už to chodí. Rakve jistě vykládají saténem.

Přistoupil jsem k nohám postele. Vypoulil oči. „Harry,“

zapištěl a vylovil si něco z ucha. Bylo to malé naslouchátko z plastiku, napojené do zdířky dráťáku na stěně nad postelí.

„Už si to slyšel?“

„Vo tom únosu?“ Přikývl jsem.

„Ne, ne. O ty tiskový konferenci, co měl Rifaj dopoledne?“

„Ne. Co říkal?“

„Harry.“ Zavřel oči a zavzdychal. „Slyšel jsem to prvně ve zprávách před hodinou. A teď jsem to poslouchal znova.

Umím to už zpaměti. ‚Pánové,‘ povídal, ‚ve chvíli, jako je tato, si otec nemůže klást otázky. Neuvažuje, zda zvolil nejmoudřejší cestu. Nenaslouchá uvážlivým radám těch, kdož praví, že na každý pokus o vydírání v jakékoli formě je nejlepší odpovědí pevné ne. On jedná, pánové. Otec jedná.

Vydal jsem již příkaz, aby částka dvou set padesáti tisíc dolarů byla připravena. Zaplatím oněm mužům kdykoli, jakkoli a kdekoli si to budou přát. Pohrdám jimi pro zločin, jehož se dopustili. Ale plazil bych se jim u nohou a škemral o život svého syna.‘“ Morland otevřel oči. „Co tomu říkáš?“

Nebyl jsem si jistý, co si říkám. Nebyl jsem si jistý ničím.

„To znamená, že zaplatí, Harry. Teď už se z toho nevykroutí. Jen si představ. Čtvrt miliónu!“ Oči se mu leskly, jako by měl vidění.

„Ještě je nemáme.“

„Dostanem je, neboj. Zrovna dávám dohromady plán, bude to vyložená hračka, nic v tom nemůže kiksnout –“

Tak tohle všechno jsem už, znal. Ale ať si zablouzní. Byla to konečně jeho velká chvíle a při tom, jak mu ten jeho budík šlape, se už druhé takové nemusí dočkat.

„… ale stejně myslím, že bysme mu měli okamžitě zavolat.“

„Cože?“

„Povídám, že bysme měli Rifajovi okamžitě zavolat, kout železo, dokud je žhavý.“

„Na to je čas. Teď bys mu měl říct, že obě děcka jsou v našich rukách a tentokrát že nechcem vidět žádný hlouposti. Tvrdě na něj uhoď. Já byl moc zdvořilej. Na Rifaje platí jedině síla. Řekni mu, aby byl dnem i nocí připravenej na požádání předat prachy. Řekni mu, aby seděl u telefonu, bude z toho jako na trní. A samosebou, že ho musíš varovat, aby z toho policii od týhle chvíle zase vypustil.“ Morland si zamnul ruce. „Ano, pár výhrůžnejch slov o tom, co by se mohlo Selimovi stát, bude v týhle fázi na místě.“

Ušklíbl jsem se. „To je to tvoje morální minimum?“

Morland zrudnul. „Co je s tebou, Harry? Začínáš nám měknout?“

„O mne se nestarej. Dávej si radši bacha, abys nezařval dřív, než vymyslíš, jak ty prachy převzít.“

„To je roztomilý, moc roztomilý. Tomu se řiká kolega, tomu se řiká kamarád!“

„Pozor na jazyk, Morlande.“

„Potíž s tebou, Harry Brightone, je –“

Jaká je se mnou potíž, to jsem se nikdy nedověděl, poněvadž zrovna v tu chvíli přinesla sestra Morlandovi výtisk CORRIERE DELLA SERA.

„Tady je to taky, Harry. Koukej.“

Na první stránce byl velký článek nadepsaný „DELITTO

BARBARO“ a fotka Rifaje s nějakým mužem v uniformě, z něhož se vyklubal policejní šéf. Držel Rifaje kolem ramen.

Byla to tuze dojemná scéna.

„… policie prohledala každý kousek zahrady a vily … má se za to, že zločin spáchala skupina ozbrojených mužů …

brutálně zbitý německý tělesný strážce … záhadné telefonní rozhovory…“ Morland předčítal úryvky. „Je tady i záznam z tý jeho tiskovky. Je to hotový, Harry. Zaplatí.“

„Uvidíme,“ řekl jsem, ale nemohl jsem se ubránit dojmu, že se nemýlí. Zdálo se, že jsme Rifaje dostali ke křížku.

„Mám mu jít zavolat hned?“

„Běž. Řekni mu, aby seděl doma a čekal na příkazy. Ale z kliniky radši nevolej. Můžou hovory do vily odposlouchávat. Až domluvíte, tak se sem vrať.“

„Co ty výhrůžky?“ zeptal jsem se a pozorně jsem se na něj zadíval. „Napadá tě něco? Něco pěkně šťavnatýho?“

„Proboha, Harry.“ Upřeně hleděl do okna. „Máš přece ňákou představivost.“

Zamířil jsem ke dveřím.

„A Harry“, otočil jsem se. Zubil se od ucha k uchu, „hlavně se ho nezapomeň zeptat, jakej je dneska tam nahoře vzduch.“

• • •

Šel jsem telefonovat na Viale Aventino dole pod kopcem; vlastně do stejné kafírny, odkud jsme volali Rifajovi poprvé, když jsme mu unesli Selima. Připadalo mi to strašně dávno.

Přemýšlel jsem o tom, co stálo v novinách, Delitto barbaro, a o Giorgiovi a jeho paničce, jak se ptají, kdo mohl něco takového udělat. Pak jsem si ale připomněl Rifajovu tiskovku a všechny ty jeho kecy o otcovství. Kdybych se mezitím nepoučil na vlastní kůži, že děti nejsou prémie za slušné chování, řekl bych skoro, že si žádného syna nezaslouží. Ale něco si rozhodně nezasloužil a to jsem nespouštěl z mysli. Těch dvě stě padesát tisíc dolarů.

„Pan Abercromby?“

„Ne, to jsem já.“

„Ah, vážený pan Skunk. Jak se vám dvěma daří kličkování? Nu, jsem rád, že voláte. Rád bych vám řekl, že váš včerejší výkon byl skvělý. Opravdu, myslím to vážně.

Udeřit takhle bez váhání zpátky, klobouk dolů. To chce nervy, příteli. Já to znám.“

„Díky,“ řekl jsem.

„Dokonce jsem uvažoval, jestli náhodou, mno, nevím, jak bych se přesně vyjádřil.“ Zasmál se tím syčivým smíchem. „Chtěl bych se vás zeptat, zda byste si občas nechtěli trochu přivydělat? Ujišťuji vás, že platím dobře, a, “

„Pane Rifaji,“ řekl jsem. „Už vám někdo někdy řek, že váš humor je úžasně dětinský?“

Znovu se zasmál. „Ne, pane Skunku. To mi ještě nikdo neřekl.“ Hlas se ani nezachvěl, zněl jenom o něco přitaženěji. Uvažoval jsem, jaké to asi je mít sto miliónů a moc lámat lidi jako sirky, kde se vám zachce, a mít někoho na druhém konci drátu, kam nedosáhnete.

„Až budeme chtít peníze, dáme vám vědět. Zatím neodcházejte z domu.“

„Ah, tak vy už jste slyšeli o mé tiskové konferenci.“

„Ano, a nebojte se, nebudeme chtít, abyste se nám plazil u nohou a škemral.“

„To mi spadl kámen ze srdce, pane Skunku. Ale víte, že byste neměli tolik věřit všemu, co čtete v novinách?“

„Ach?“

„Některé věci nejsou nic jiného než fikce, pouhá fikce, od začátku až do konce.“

Tentokrát to pro mě nebyl šok. Čekal jsem něco takového.

Svým způsobem se mi ulevilo. „Vy ste ale neřád úskočnej,“

řekl jsem.

„Milý pane Skunku, amatér se v diskuzích podobné povahy vždycky odhalí svým sklonem k osobním urážkám.“

„Takže vy přece jen nechcete svého syna zpátky?“

„Naopak. Chci ho mít celého a v dobrém zdraví do čtyřiadvaceti hodin.“

„Dostanete ho, až zaplatíte.“

„Ale já už zaplatil, pane Skunku, to jest, veřejně jsem vyhlásil svoji ochotu zaplatit a zítra ráno bude transakce uzavřena. Aspoň pro veřejnost, která, podobně tak jako vy, věří většině toho, co si v novinách přečte. Byl to dobrý nápad, použít proti mně veřejného mínění, ale jako jiní, a lepší, před vámi, zakrátko objevíte, že je to dvojsečná zbraň. Mysleli jste si, že pobouříte veřejné mínění možností, že by známý milionář odmítl zaplatit výkupné za svého syna. Uvažovali jste správně. Ale teď se na okamžik zamyslete nad tím, jak se tatáž bestie rozzuří, až se doví, že přestože výkupné bylo vyplaceno, únosci i nadále odmítají svoji kořist navrátit. Může to znamenat jen jedno. Že ji zlikvidovali. Milý příteli, pro vaše vlastní dobro, vaše zdraví a vaši bezpečnost vám radím, abyste mi syna do zítřejšího rána vrátili. Jestliže to neuděláte, ponesete nejen znamení únosců dětí, ale také vrahů. A jistě si nemyslíte, že můžete nekonečně dlouho unikat vypátrání. Mohli byste to dokázat pouze jedním způsobem, ale na to nemáte žaludek. To jste mi řekl už při našem prvním rozhovoru, nebo to byl pan Abercromby? Každopádně když jste mi řekli, že mému synovi nehodláte ublížit, řekli jste mi tím všechno, co jsem chtěl vědět. A pak mi ještě zavoláte, abyste se poptal po Albertově zdraví. Ale pane Skunku. Upřímně, celá tato aféra mi zatím poskytla víc důvodů k smíchu než ke starostem.“

Měl jsem poslední šanci nasadit mu nůž na krk, poslední šanci říct, že máme silnější žaludek, než si myslí. Říct mu, že se Selimovo zdraví dvakrát nezlepšilo a že by to s ním mohlo být ještě horší. Říct mu, že dětí se dá zbavit lehce.

Bylo by to bývalo snadné tohle všechno mu říct. Snad až moc snadné.

„Tak co, pane Skunku, přemýšlíte?“

„Ano,“ řekl jsem. „Přemýšlím.“

„Dovolte mi tedy, abych vám poskytl další látku k úvahám. Přivolal jsem několik členů své organizace z Bejrútu. Dal jsem jim pokyny, aby se pustili do vyšetřování téhle záležitosti nezávisle na policii. Jistě si dokážete představit, že mám jisté prameny informací, o nichž úřady nemají dosud tušení. Například jistého Hermanna Schmidta. Je docela možné, že vás moji lidé najdou dříve než policie. Ve vašem vlastním zájmu doufám, že se tak nestane. Bylo by to pro vás pro všechny velice nepříjemné, ale především pro tu dívku.“

Bodlo to jako kudla do zad.

„Pro jakou dívku?“

Rifaj se uchichtl. „Mám dojem, že toho máte na přemýšlení ažaž.“ Polknul jsem a polknul bych ještě jednou, ale měl jsem krk úplně suchý. Hermann, napadlo mě. Ale ten určitě nepromluvil, a i kdyby, Paula by byla ta poslední, o kom by se zmínil.

„Přemýšlíte hodně dlouho, pane Skunku.“

„Už jsem s tím hotov,“ řekl jsem. „Sbohem –“

„Okamžik, prosím vás, počkejte chvíli. Mám pro vás ještě něco.“

„Co?“, Do zítřejšího rána musíme dostat Selima z bytu, bušilo mi hlavou.

„Pořád spolu ještě můžeme uzavřít odchod.“

„Obchod?“, A co Hermann? Přece ho v tom nenecháme.

„Máte něco, o co velice stojím, pane Skunku. A jsem ochoten vám za to zaplatit.“

„Zaplatit? Za co? Za Selima?“ Nebyl jsem při tom tempu řeči schopen jasně uvažovat.

„Vy mě neposloucháte, pane Skunku. Selim je můj syn.

Nebudu přece kupovat, co mi patří. Mluvím o Albertovi.“

„Ach, ano.“ Na okamžik jsem to nezaregistroval.

„Ano, pane Skunku. A protože obchodujete tímto vzácným zbožím, tedy dětmi, napadlo mě, že nabídka na odkoupení Alberta je zde zcela na místě.“

Alberto! Ale ovšem. To by mě nikdy nenapadlo.

Neubránil jsem se smíchu.

„Řekl jsem něco směšného?“

„Ach ne, vůbec ne. Já jenom, že se tady potím, abych vám prodal zpátky Selima, a vy zatím celou dobu chcete koupit Alberta.“

„Můžeme tedy mluvit obchodně?“

„Proč ne? Kolik nabízíte?“

„Řekněme, deset tisíc?“

„Prosím vás, pane Rifaji. To by sotva pokrylo naše výdaje.“

Zasmál se. „Ano, jistě to vyžadovalo spoustu příprav. Ale byla to čistá práce. Myslel jsem to vážně, když jsem říkal, že byste pro mne mohli pracovat. No, tedy dvojnásobek.

Dvacet tisíc, řekněme.“

„Nepovažujte to za hrubost, pane Rifaji, ale musím podotknout, že tentokrát jste se prozradil vy.“

„Jak to myslíte?“

„Slyšel jsem, co jste říkal panu Abercrombymu o Albertovi, jak vám tak říkajíc otevřel oči pro lepší stránky dětiček. Jak jste měl na vybranou mezi syny a že jste si vybral Alberta. Tady jste odhalil svoji slabinu, pane Rifaji, a teď za to budete platit.“

Nejdřív jsem si myslel, že na druhém konci praskla hadice, ale pak jsem pochopil, že je to Rifajův smích. „Pane Skunku!“ zalapal po dechu. „Ach, pane Skunku, vy jste opravdu kadet. A taky mazaný obchodník, jak vidím. Dejte si poradit a přesedlejte na obchodní podnikání. Zločin vyžaduje užší a specializovanější talent. Nu, přiznávám, že teď jste mě dostal. A máte zcela pravdu. Cením si Alberta velice vysoko. Možná víc, než si myslíte. Řeknu vám, kolik za něj zaplatím, pane Skunku. Dvě stě padesát tisíc dolarů“

– vyprsknul smíchy, „ani o šesták víc.“

„V hotovosti?“

„Nic většího než desetidolarovky, pane Skunku.“

Hvízdl jsem. Neubránil jsem se tomu. Čtvrt miliónu, a ne jako výkupné. Poctivý obchod. Legální!, Tedy skoro.

Jedno jsem přece věděl na beton: že se Alberta musíme vzdát tak jako tak. A vrátit ho zpátky Tonymu, když o něj stojí Rifaj, tím bychom mu velkou službu neprokázali. Tony by samosebou prskal, že jsme Alberta prodali bez jeho dovolení. Ani na okamžik jsem ale nezapochyboval, že bychom to neurovnali, s dvěma sty padesáti tisíci dolarů v kapse? Všechno to do sebe krásně zapadalo. Rifaj dostane svého syna, Alberto přepychový domov a my naši čtvrtku miliónu. Poprvé v životě jsem pocítil, že ta dobrotivá babička, kterou jsem stále marně hledal, mi sedí na rameni.

Byla to cenná lekce o pohádkových babičkách.

„Tak co, pane Skunku, plácneme si?“

Zůstal jsem ještě pár vteřin zticha a horečně jsem přemýšlel. Pak jsem řekl: „Já bych to udělal bez váhání, pane Rifaji, to mi věřte, ale jedno mi pořád dělá starost.“

„Copak?“

„Albertovo zdraví. Musel bych mít jistotu, že ho nepošlete nikam, kde by mohl onemocnět.“

„Vážený pane, jak si myslíte, že se s ním v mém domě bude zacházet?“

„Ach, jistě znamenitě,“ řekl jsem. „Líp by se nikde mít nemoh. O tom jsem přesvědčen. Ale já nemám strach o to, jak s ním budete zacházet. Jde mi spíš, jak bych to vyjádřil?, o základní životní podmínky, o klima, chcete-li.“

„O klima? “

„Tak tedy o nadmořskou výšku.“

„O nadmořskou výšku? “

„O vzduch, pane Rifaji. O ten chladný řídký vzduch.“

Nevím, jestli si začal rvát vlasy, skřípat zubama, uzlovat střeva nebo jestli jen prostě zuřil. Ale představoval jsem si, že to dělá všechno naráz:. Byla to krásná představa. Jenže s určitostí se to nikdy nedovím, protože v té chvíli jsem zavěsil.

kapitola dvacátá druhá

Cítili jste někdy potřebu mít aspoň hodinu sami pro sebe?

Dost času, abyste mohli popadnout dech, abyste se mohli na chvíli zastavit a pokusit se přijít na to, kde se stala chyba?

Čas na to, abyste mohli posbírat střepy? Já ano a docela často. Když se tak vlastně ohlížím po svém životě, mohl bych říct, že jsem sbíráním střepů strávil tolik času jako nikdo jiný. Můžete mě v tom dokonce považovat za experta.

Když jsem tedy po svém telefonním rozhovoru s Rifajem vyšel z kafírny, neviděl jsem nic než samé střepy. Vířily mi v hlavě jako řetízkový kolotoč. Jednak tu byla Paula, já a dvě děti, z nichž jedno nás stálo dvě stovky týdně a druhé nás mohlo stát dvacet let, když budeme mít štěstí a nenajdou nás dřív Rifajovi chasníci. Dále tu byl Morland, vyhánějící ve špitálu do závratné výše účty za nemocniční ošetření, účty, na jejichž zaplacení jakživ nebude mít. A pak tu byl Hermann. To byl střep, na který jsem radši nechtěl myslet.

Jak jsem řekl, na rozsortýrování takovýchhle věcí potřebujete aspoň hodinu. A já měl sotva deset minut, právě tolik, kolik mi trvalo vyšplhat do kopce na kliniku, takže se nedivte, že jediná odpověď, která mě napadla, byla dost prostoduchá: musíme se zdekovat. Rychle, rychle, rychle.

Nejdřív ze všeho musíme vrátit Selima Rifajovi. Potom se musíme s Paulou vystěhovat z bytu. A nakonec půjde Alberto. Ty první dvě věci šly zařídit snadno, ale jak jsem měl Paule vysvětlit tu třetí? Nemarnil jsem čas úvahami. Až k tomu dojde, řeknu jí pravdu. Že nemám ani findu. Nějak to bude muset překousnout. Bude to drsné, to jsem věděl, ale co jsem moh dělat? Ne že bych toho syčáka neměl rád. Ale dvě stě dolarů týdně! Za takové peníze každá láska zhořkne.

Tolik co se Alberta týče.

Pak tady byl Morland. Pro jeho problémy jsem neměl žádné řešení, krom toho zcela očividného. Že by konečně natáhnul brka. Ale tomu jsem moc nevěřil. Morland nikdy nezdechne, aby někomu udělal radost. A že by v tomto směru vlídně přijal nějaké moje návrhy, o tom jsem pochyboval. Přesto jsem si ale říkal, jak jsem tak stoupal do schodů, že možná postačí, když se doví, co říkal Rifaj. Byl jsem připraven vypálit na něj bez milosti, z obou hlavní, ale pak jsem otevřel dveře a on se rozzářil jako malý kluk.

Chudák Morland, pomyslel jsem si. Ten má se sbíráním střepů taky svoje zkušenosti. Zavrtěl jsem hlavou a jemu jako stín padlo na obličej deset let.

„Kde to vybouchlo?“

Pokrčil jsem rameny. Morland hleděl na svoje nohy.

„Všechny ty řečičky o zaplacení byly jen krmení pro veřejnost, je to tak?“

Přikývl jsem. Morland si povzdychl. Začal tahat za vytrženou nit na povlaku, tahal a tahal. Pochybuju, že se cítí dobře, když kolem něho není všecko omšelé a roztřepané, poněvadž sám je takový, a nemyslím to ve zlém. Vypověděl jsem mu, co říkal Rifaj, nebo aspoň z větší části. Pasáž o Albertovi jsem vypustil. Nezdálo se mi, že by mu nějak zvlášť prospělo, kdyby o tom věděl. Když jsem skončil, chabě se na mě usmál a přikývl.

„Měl pravdu, Harry. Dobře mi to řek. My nepatříme do jeho třídy.“

„Tomu nevěř. Měli jsme prostě smůlu, nic víc. Kdybys byl fit, určitě bys ho dostal.“

„Díky, Harry.“ Pohladil mě po ruce. „Ale myslím, že je na čase, abych začal pakovat.“

„Co tě to napadá,“ řekl jsem zostra. „Za pár neděl budeš zase na nohou.“ Že si vůbec neumím představit, jak odsud odejde, když vůbec nemáme na zaplacení špitálu, to jsem radši nedodal.

„Možná.“ Znovu hluboce vzdychl a zahleděl se z okna.

Přál jsem si už být u Pauly, ale v téhle náladě jsem ho nemohl opustit.

„Mám strach, co je s Hermannem,“ řekl jsem.

Matně pokýval hlavou. On o něj strach neměl. To mi bylo jasné. Morland má zvláštní schopnost nikdy se nestarat o druhé. Po několika minutách řekl tím samým vágním hlasem: „To se ani nebál, že Selimovi něco uděláme?“

To jsem si moh myslet, že na to nezapomene.

„Neměl proč.“

Vytáhl obočí. „Jak to?“

„Nevyhrožoval jsem mu.“

„A proč, proboha, proč ne?“

„Jakej by to mělo smysl?“

„Jakej by to mělo smysl?“ Zasmál se, nepříjemným jedovatým smíchem. „Ta z tebe ale udělala měkkotu.“

„Tohle s ní nemá nic společnýho. Prostě jsem –“

„No?“

„Prostě –“ Nevěděl jsem, jak to říct; nebyl jsem si ani jistý, co vlastně říct chci. „Vem to z týhle stránky,“

rozhoupal jsem se konečně. „Je jasný, že bysme Selimovi stejně nikdy neublížili, ať by se dělo co dělo, ale já myslím, že se o tom nemá ani mluvit, protože to už je první krok k tomu něco takovýho udělat. Jistě, my víme, že bysme dál nezašli, ale to je úplně jedno. Nemůžem si prostě dovolit ani ten první krok. Nechci, abysme si zvykali, tedy my dva, třeba jen mluvit o tom, že nějakýmu dítěti ublížíme. Něco takovýho nás nesmí ani napadnout. Je ti to jasný?“

Morland na mě civěl, jako by nemohl uvěřit vlastním uším. „Harry Brightone, není ti něco?“

„Nech toho.“

Zavrčení přešlo do chichotu a pak zvolna, jako když se páře šev, do hysterického smíchu. Oči měl v sloup, po tvářích mu tekly slzy, a pak se najednou překulil na břicho, přilepil se na matraci a začal do ní bušit pěstí. Přerývaně se přitom chechtal a v pauzách zpola dávil. Byl to nechutný výjev.

„Cha, cha, cha, tohle mě snad dorazí.“

„Prosím tě,“ řekl jsem. „Prosím tě.“

„Harry Brighton se přidal k lidstvu. Jakej to slavnej den!

Sou to snad zvony, co slyším? A kde sou prápory a dělový salvy? Svolejte mladíky, vyzvěte dívky do kola, hudci nechť rozezní svý struny –“ a tak dále, bylo to odporné. Zabýval jsem se myšlenkou, jestli bych moc neriskoval, kdybych mu jednu ubalil, když tu se otevřely dveře a do pokoje vevrávorala podivná postava. Hlavu měla až na jedno oko celou v sádře a obvazech a v sádře měla taky jednu ruku.

Když nás spatřila, strnula ve dveřích a mírně se tam kymácela.

„Co je?“ řekl nervózně Morland. Natáhl ruku po tlačítku zvonku nad svou hlavou.

„Jonathane, Harry. To jsem já.“

„ Hermann! “

„ Ja, Hermann,“ řekl zdušeným hlasem. Rty mu vůbec nebyly vidět, jenom obvazy se pohybovaly na jejich místě.

Jeho kymácení dosáhlo nebezpečného stupně, a tak jsem ho rychle dovedl k volné posteli a přinutil ulehnout.

„Co se ti stalo?“ zeptal jsem se, jako bych to nevěděl.

Z rance obvazů se vydral podivný zvuk. Znělo to jako zavrčení.

„Rifaj?“ řekl jsem.

Ranec přikývl.

„Hajzl.“

Rifaj mu neuvěřil z jeho historky ani slovo, dokonce ani ta boule na hlavě, co jsem mu vyrobil, nepomohla. Abdul s Hamidem ho zpracovávali celou noc, ale pravá zábava začala až ráno, když dorazili ti tři chasníci z Bejrútu. Chůvu prý taky vyslýchali, ale té neublížili, jak dalece Hermann věděl.

„Hajzlové,“ opakoval jsem. Bylo mi chudáka Hermanna upřímně líto, a ani jsem se nechtěl ptát, jestli z něj něco dostali, třeba o Paule.

„Muselo to bejt zlý,“ řekl uznale Morland a zahleděl se na sádru na Hermannově ruce.

Hermann vyloudil cosi, co mělo být opovržlivým odfrknutím. „Tak drsný zas nejsou,“ řekl. „V poušti to bejvalo horší.“

Zlatý Hermann! Mohl jsem vědět, že nepromluví. Ale jak se tedy Rifaj dověděl o Paule? No jasně, mohl si přece domyslet, že jsme k dětem potřebovali chůvu.

Hermann nám pak řekl, že může mluvit o štěstí, když z toho

vyváznul

jen

s pochroumanou

rukou

a převálcovaným ciferníkem. Rifaj totiž nařídil Abdulovi, aby ho odvezl za město a odprásk ho tam, ale Abdul byl Hermannův starý kámoš a zavezl ho místo toho do špitálu.

Odtud Hermann zavolal do Giorgiova baru a mluvil s Paulou. Ta mu řekla, že je Morland na klinice.

„Pročs nezůstal ve špitále, Hermanne?“ zeptal jsem se.

„Přišel bych tě navštívit.“

„Co bych tam zůstával?“ Hermanna to viditelně zmátlo.

„Dyť mě zas dali dohromady. Hele.“ Ukázal na sádrovou dlahu.

„To vidim,“ řekl jsem a zavrtěl hlavou. Nic jiného se tady říct nedalo. „A co Rifaj?“

„Myslí si, že sem zařval. Třeba je to dobře.“

Měl asi pravdu. Škoda, že to neplatilo taky o mně a o Paule.

Morland zavyl a zabořil obličej do polštáře. „Za všechno můžu já,“ řekl. Bylo to poprvé, co jsem od něho podobné přiznání slyšel, a nikdo k tomu neměl víc příležitostí než já.

„Jonathane, s tímhle si teď nelam hlavu,“ řekl Hermann.

„Eště se ti přitíží. Ve válce sou taky oběti. Příště vyhrajem, uvidíš. Příště –“

Já už o žádné příště za mák nestál, a tak jsem jim skočil do řeči a rozloučil se.

„Přijdeš zejtra?“ zeptal se Morland.

„Jistě.“ Nebyl to zrovna vhodný moment pro sdělení, že nadešla chvíle rozloučení. Konečně, čím déle bude trvat než mu to dojde, tím víc bude mít ten jeho budík času, aby se vzpamatoval. A jestli chce sehnat prachy na zaplacení kliniky, bude dobré srdce potřebovat.

„Hermanne,“ řekl jsem, „mám radost, že sem tě zas viděl.“ A myslel jsem to upřímně.

„ Ja, Harry, já taky. Si hodnej kluk.“

„A pamatuj si, prc, prc, prc.“

„ Ja,, prc, prc, prc,“ Hermann zašermoval pěstí. Tou, co měl v sádře. Tohle se těm skopčákům musí nechat. Nikdy nemají dost.

Venku na schodech jsem málem vrazil do Giorgia.

„Zrovna jsem se dověděl o Jonathanovi. Letím ho navštívit. Je to s ním moc zlý.“

„Moc dobrý to není,“ řekl jsem. „Potřebuje trochu povzbudit.“

„Snad bych mu měl přečíst ňákou svou báseň.“

„Jo,“ řekl jsem. „To bude vono.“

Chudák Morland, tak nebo nějak už ho dorazíme.

• • •

Když jsem se vrátil domů, v ohrádce na podlaze obýváku seděl jenom Alberto. Z koupelny bylo slyšet šplouchání, z čehož jsem usoudil, že Selim se koupe.

Alberto mi připadal o něco růžovější než obvykle. Byl už zřejmě vykoupaný. A podle toho, jak žbrblal a cloumal špriclema ohrádky, si nejspíš stěžoval, že ještě nedostal jíst.

No, aspoň ho můžu připravit, řekl jsem si a přinesl jsem mu z ložnice sesli a postavil ji pod okno, kde jídal nejradši.

Potom jsem ho vytáhl z ohrádky. Vážil pořádně! „Přežíral ses, kamaráde. A pohybu si taky moc neměl, když tě tam drželi celej tejden zavřenýho. Budem tě muset trochu zhubnout.“

Chtěl jsem ho posadit do sesle, ale držel se mě jako klíště a žbrblal a žbrblal, až jsem konečně pochopil. Vůbec neměl hlad, chtěl si zahrát naši starou hru. Nebylo to nic zvláštního, prostě jsem ho zdvihl nad hlavu a dělal, jako že ho chci pustit, ale v posledním okamžiku jsem ho zase chytil. Nic extra, já vím, ale zvykl si na to, než jsme ho vyměnili za Selima, a těšilo mě, že si to pořád pamatuje.

Dali jsme se do toho a za chviličku už pištěl a kopal jako dřív.

„Ještě jednou,“ řekl jsem a už letěl nahoru a s pořádným zaječením zase dolů. Pak jsem musel přestat, abychom si vydechli; měli jsme to oba zapotřebí.

„Co to děláš? Kam s ním jdeš?“

Otočil jsem se. Stála za mnou s pánví v ruce a držela ji způsobem, který mi nebyl neznámý.

„Já s ním přece nikam nejdu.“

„Polož ho.“

Vzhledem k tomu, že ona držela pánev a já Alberta, jsem neměl moc na vybranou. Posadil jsem ho do sesle a odtrhl mu prsty od své košile. „Vždyť to byla jen hra. Tohle mu nemůže ublížit.“

Chvíli si mě přísně prohlížela a pak se i s pánví vrátila do koupelny. Je mi sice známo, že když jde o dítě, dovedou se buchty dopálit úplně bezdůvodně, ale tohle už bylo moc. Šel jsem za ní. Selim ležel ve vaničce a vypadal zpola utopeně a docela podělaně.

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se a ukázal na pánev.

Zavrtěla hlavou a odvrátila se. Ale odložila ji.

Vrátil jsem se do obýváku a začal o tom přemýšlet.

Dlouho mi to netrvalo, jen asi dvě minuty. Bojovně jsem se vrátil do koupelny, sebral kastrol a třísknul s ním o podlahu, a pak jsem ji popadl za rameno a zařval: „Pod vedle, chci si s tebou promluvit.“

„Ale Selim –“ namítla, najednou celá nervózní.

„Ať se třeba utopí.“ Odtáhl jsem ji před Alberta, který to všechno pozoroval s nelíčeným zájmem.

„Tak mluv,“ řekl jsem, „chci slyšet, co všechno jste si s Rifajem povídali.“

Samozřejmě, že se rozbrečela. Co jiného?

„Nech toho,“ řekl jsem. „Kdy si s ním mluvila?“

„Po obědě… zavolala jsem mu.“

„Proč?“

Popotáhla. „Nemáš kapesník?“

„Nezaváděj řeč.“

„Chtěla jsem mu říct“, popotáhnutí, „že mu vrátíme Selima“, popotáhnutí, „jen tak, zadarmo“, popotáhnutí.

Podal jsem jí kapesník. „Že nechcem nic, než aby nás nechal na pokoji.“

„A co na to řek?“

„Že bysme mu museli vrátit Selima tak jako tak, o to prý strach nemá, ale že chce taky Alberta.“ Žalobně na mě pohlédla. „Povídal, že nám za něj dá deset tisíc dolarů.

Praštila jsem sluchátkem.“

„Ale vědělas, že mu budu pozdějc taky telefonovat?“

„Ano.“

„A že mi udělá stejnou nabídku?“

„Ano.“

„A myslela sis, že na ni přistoupím.“

Prohlížela si nohy.

„Pro informaci ti teda můžu říct, že mi tu nabídku taky udělal.“

„Ach.“ Zašilhala po mně skrz vlasy.

„Ale já jsem si ved líp, vyhnal jsem cenu nahoru. Chceš hádat, jak šel vysoko?“

„Ne.“ Bylo to jen šeptnutí.

„Nabídl mi dvě stě padesát tisíc dolarů. Čtvrt miliónu. Co si o tom myslíš?“

Zřejmě si o tom nemyslela vůbec nic.

„Jak mě znáš, jistě se ani nemusíš ptát, jestli jsem to přijal nebo ne. Nemám pravdu?“

Huhly, huhly.

„Cože?“

„Řekla sem, že ne, že se ptát nemusím.“ Začala po mně natahovat ruku a přibližovat se, ale já rychle couvnul.

„Za půl hodiny ať máš Selima vykoupanýho a nakrmenýho. Rozumělas?“

„Jo.“

„Budu dole u Giorgia, kdybys mě potřebovala.“ Ve dveřích jsem se zastavil. Nechtěl jsem jí to říct, fakticky ne, ale někdy se neovládnete. „Mimochodem,“ řekl jsem, „nepočítáš snad s tím, že bysme si ho nechali? To bych ti neradil.“

Jenom se na mě dívala.

kapitola dvacátá třetí

Bylo ještě světlo, když jsem snášel Selima v kabele dolů.

Auto jsem měl stát jen několik kroků od domovních dveří a myslím, že nás nikdo neviděl. Ale i kdyby, teď už to bylo jedno.

Vždycky jsem mohl říct, že kabela byla prázdná, že jsem ji vezl do opravy.

Jízda městem byla ovšem něco jiného. Při každém zastavení na červenou jsem přímo cítil, jak mi všechny oči nakukují dozadu do vozu, kde ležela na sedadle kabela se Selimem. Připadalo mi, že si všichni začali najednou všímat malých dětí, což ostatně při tom bengálu, který noviny a rádio kolem toho „barbarského zločinu“ rozpoutaly, nebylo nic tak překvapujícího. Po pravdě řečeno, začínal jsem být z celého toho virválu trochu dožraný, poněvadž jediný skutečný barbar v téhle aféře seděl nahoře ve své „palácové vile“ a choval se jako zprzněná panna.

Jel jsem proti proudu řeky do Borghesských zahrad a zaparkoval pod stromy poblíž Piazza di Siena. Když se setmělo, vytáhl jsem Selima z vozu a odnesl ho na piazzu, která vlastně žádnou piazzou není, ale takovým tím místem, kde se skáče s koňma a tak. Má tvar oválu a vypadá jako menší stadión, jenomže s těmi cypřiši a vysokými piniemi, co rostou kolem dokola, je daleko hezčí. Po vnější straně oválu se táhne štěrková dráha a uvnitř je rozlehlý trávník.

Během dne si na trávníku hrají mračna dětí, ale v noci je tam pusto, nemluvě o několika lavičkách na náspu kolem dráhy obsazených obvykle tím, čemu Morland říká „milostné párky“.

Odnesl jsem Selima doprostřed oválu dráhy a položil ho tam na zem. Světlejší pruh štěrku v místech, kde trávník končil, byl dosud v té tmě sotva rozeznatelný. Tady si nemohl ublížit ani Selim. Vyhrabat se z kabely by se mu mohlo podařit, ale aby se dostal na silnici, musel by přelézt dobrých sto metrů travou a štěrkem, a že by se v tomhle mrňavém hošíkovi vzalo tolik energie, tomu jsem nevěřil.

Stáhl jsem závojík a naposled jsem se na něj zahleděl. Ležel na břiše, hlavu na straně, pěstičky zaťaté: ani ve spánku se nevzdával boje. Chudák jeden, pomyslel jsem si, a poprvé za celý ten čas jsem k tomu chcípáčkovi pocítil lítost, jednoho dne bude mít cenu sto miliónů a bude mu patřit tolik jachet, buchet a kaviáru, na kolik mu budou síly stačit. A přesto jsem měl dojem, že vrátit ho Rifajovi je ta nejkrutější věc, kterou jsme mu mohli udělat. Byl to věru barbarský zločin.

Zastrkal jsem závoj po všech stranách pečlivě zpátky, aby ho neštípali komáři, a vrátil jsem se k vozu. Byl jsem zvědavý, jak si s tím „milostné párky“ poradí. Zanedlouho jistě jeden z nich sejde z náspu, aby se podívali, co to tam leží uprostřed trávníku. Někdo je třeba i natolik bystrý, že si všimne muže odjíždějícího v cinquecentu.

V Itálii je těch vozů aspoň milión.

Cestou domů jsem se zastavil v malé kavárničce a zatelefonoval pánům od novin. Tentokrát mi věnovali uctivou pozornost.

„Vy tedy tvrdíte, že jste si výkupné nenechali zaplatit?“

ptal se ASSOCIATED PRESS.

„Ne. Prostě jsme si to rozmysleli.“ Tohle může Rifajovi aspoň zabránit, aby na těch čtvrt miliónu dolarů vymáhal slevu na daních.

UNITED PRESS INTERNATIONAL mi nabídl deset tisíc za podrobný seriál, který by vycházel pod šifrou únosce. S nefalšovanou lítostí jsem to odmítl.

REUTER se zeptal: „Můžeme vás přímo citovat?“

Potom jsem si dal koňak a utratil posledních čtyři sta dvacet lir za benzín. Co jsem se pamatoval, bylo to poprvé v životě, kdy jsem byl naprosto švorc, kdy jsem měl kapsy dočista vymetené. Byl to zvláštní pocit, nepřirozený možno říct, rozhodně takový, který bych nikdy nikomu nedoporučoval.

• • •

Zcela jiný zvláštní pocit se mě zmocnil po návratu do Via dello Scorpione. Ulice vypadala jaksi jinak, vlastně ne jinak, ale tak nějak… a pak se mi rozsvítilo. Na celé ulici nebyl nikdo známý, chodili tu jen samí cizí lidé, které jsem tu nikdy neviděl. Ošklivě to se mnou zacloumalo. Měl jsem ve zvyku zvolna projíždět ulicí, zamávat Totovi, což byl barbiere, který měl vždycky otevřeno dlouho do noci, zamávat staré signoře Tentononc před její macellerií a Guidovi, který ze svého invalidního vozíku prodával losy, a všem ostatním. Prostrčil jsem hlavu korálky Giorgiova vchodu. Za kasou seděla stará rachejtle, kterou jsem jakživ neviděl, a po Giorgiovi ani stopy. Už jsem si začínal myslet, že jsem se zvencnul, když jsem spatřil, že proti mě kráčí známá postava, celá v bílém. Byl to Marcello, policajt.

Zdálo se, že někam spěchá. Normálně se s policajty nebavím už z principu, ale tohle byla výjimečná situace, a tak jsem na něj zamával a zeptal se: „Kam se všichni poděli?“

„ Scusi? “

„ Dove sono tutti? “

Poškrabal se na hlavě a já tedy ještě trochu zamával rukama, což při každé debatě s Taliánem náramně pomáhá, a opakoval: „ Tutti.“

„ Ach! “ Celý se pod bílou přilbou rozzářil. „ Ma, in casa sua, naturalmente.“

„ In casa –? V čí casa? “

„ La sua.“ Poklepal mi na prsa a zazubil se.

„ Ma, ma, ma“, krucinál, jak je to slovo?, „ perche? “

„ Perche? “ Marcello rozhodil ruce. „ Ma per la festa di Alberto, certo.“ Praštil mě do zad a vyklusal do schodů, do našich schodů!

La festa di Alberto?, Albertův svátek?

Vystřelil jsem za ním do schodů jako kulka. Kravál bylo slyšet dávno předtím, než jsme se dostali do čtvrtého patra, hlavně proto, že dveře do bytu zely dokořán. Když jsme vcházeli, vyklopýtal z kuchyně Toto s obrovskou mísou špaget.

„ Ecco il padre,“ zaskřehotal, jak mě uviděl, ale nezastavil se, vyběhl po schodech na terasu. Šli jsme za ním, poněvadž všechen rámus přicházel odtamtud.

„ Magnifico,“ řekl Marcello a okamžitě vplul mezi ostatní.

Já jen stál a zíral, neschopen slova. Na terase nebylo k hnutí.

Vypadalo to, jako by se tam shromáždili obyvatelé celé Via dello Scorpione včetně všech harantů a ježibab a dokonce i koček, jak jsem viděl. Všichni pekelně řvali, až na několik jedinců, kteří ječeli. Každý držel v ruce sklenici vína a někteří taky talíře špaget. V jednom rohu seděl ve svém vozíku Guido a mačkal tahací harmoniku. Všechen ten kravál byl o dobrých deset stupňů vyšší, než kolik lidské ucho snese. Paulu jsem nikde neviděl, ale uprostřed terasy jsem zahlédl Alberta, trůnícího na své sesli a obklopeného smečkou brebentících ženských, které ho už zase popleskávaly, hladily a osahávaly a navíc do něj ládovaly plné lžíce špaget. Zdálo se mi, že se tváří dost zoufale, ale to byla čistě jeho věc, byl přece samostatný.

„Harry,“ Paula stála za mnou s další velikánskou mísou špaget. „Mám takovou radost, že ses vrátil. Už jsem měla strach.“

„Jo, už sem zase tady. Kdo tohle všechno platí?“

„Ach, Harry.“ Naklonila hlavu do strany. „Slavíme Albertovo uzdravení. Byl to nápad paní Giorgiové. Řekla, že si uděláme festu, jako když má svátek ňákej svatej. No neni to ohromný?“

„Ohromný,“ přisvědčil jsem. „V neděli budem vobcházet s kasičkou.“

Na kraji terasy, kde byl dav o něco řidší, jsem objevil na zdi plnou sklenici vína. Sebral jsem ji, obrátil se k tomu kraválu zády a opřel se o zábradlí, že se nadýchám čerstvého vzduchu. Na druhé straně ulice upoutalo cosi moji pozornost: mávající postava v osvětleném okně. Podíval jsem se pozorněji a poznal naši ježibabu, tu, která na mě mávala každé ráno a ptala se, co Albertova varicella.

Zasignalizoval jsem jí, aby sešla dolů a přišla k nám, ale zavrtěla hlavou. Třeba už vůbec nescházela dolů; byla třeba moc stará. Zdvihl jsem k ní svoji sklenici, uklonil se a vytáhl ji do dna. Usmála se a symbolicky mi zatleskala. Je to hodná ježibaba, pomyslel jsem si. Náš vztah byl perfektní. Bylo to jen důkazem, jak dobře spolu mohou vycházet dva lidé, když je dělí šířka ulice a hloubka čtyř poschodí.

„Harry.“ Tohle byla zase Paula, položila mi ruku na rameno. Pomalu jsem se obrátil a ztuhl jsem. Vedle ní, rozšklebený na celou šířku svojí šeredné kušny, stál Tony.

„Přišels moc brzo,“ řekl jsem. „Máme zaplacíno eště na tejden.“

„Tony se jenom zaskočil podívat, jak se Albertovi vede po těch spalničkách.“ Usmívala se, jako by se mezi námi nic nestalo.

„Vypadá báječně,“ řekl Tony. „Tohle se vám musí nechat.“

„Díky těm procházkám. Nic lepšího na spalničky není.

Nezapomeň to vyřídit Mammě, kdyby je snad chytil ještě jednou.“

Tony zamžikal a Paula rychle řekla: „Poprosila jsem Tonyho, aby s maminkou oslavovali s námi.“

V tom okamžiku se dav za jejich zády zavlnil a zjevila se Mamma, v každé lopatě talíř špaget. Zarazila se, když mě uviděla, a ohrnula pysk. Tony jí vzal jeden talíř z ruky a vylovil z kapsy vidličku. „Jo, na jak dlouho ho eště budete potřebovat?“ zeptal se. Paula zatajila dech a zdvihla ke mně oči. „Ale že bych vás ňák uháněl, to ne.“ Mrknul jsem na Paulu. Škemrala očima, ale bylo to marné. Neměl jsem peníze, neměl jsem ani vindru.

„Jak to vypadá,“ řekl jsem, „sme s tím podnikem skoro hotový, takže si ho můžeš –“

„Tony, mohla bych s tebou mluvit?“ skočila mi Paula rychle do řeči. „Vo samotě.“

Tony na ni pohlédl, potom na mne, zazubil se, vrazil mi talíř se špagetami do rukou a řekl: „Jasně. Kdy je libo.“

„Teď hned.“

Díval jsem se, jak odcházejí. Šli dolů. Dolů! Vyrazil jsem za nimi a vletěl rovnou do Mammy. Ušklíbla se a zavrtěla hlavou. Nesměl jsem zřejmě nikam, leda dozadu, a to znamenalo hloubku čtyř poschodí. Ale co, čert to vzal. Nalil jsem jí sklenici vína a řekl: „ Salute.“ Přičichla k vínu, ozkusila ho špičkou jazyka a pak ho teprve vyzunkla.

Obrmamma jen tak někomu nenaletí.

Někdo zaťukal na stůl a zjednal si ticho. Po chvíli postrkování pak vylezl na židli. Byl to Giorgio. Začal dvacetiminutovou hlasovou rozcvičkou celou věnovanou Albertovi. Hlavní idea mi unikla, ale znělo to lichotivě.

Potom přešaltoval na nové téma, ale z toho jsem neporozuměl ničemu, i když bylo vidět, že tomu přikládá veliký význam a že je to snad i hlavní důvod jeho proslovu, pokud teda Taliáni vůbec nějaký důvod potřebují.

Ohmatával si prsa, koulel očima a rozhazoval ruce a dav dělal „óóó“ a „ááá“. Dvě ženské se rozbrečely, ale když skončil, vybuchl mohutný potlesk. Paní Giorgiová se podílela na obojím a potom se zhroutila do židle.

Začal jsem si davem prorážet cestu ke schodům, když jsem zahlédl Paulu. Musela Giorgiův projev vyslechnout, poněvadž si ho prohlížela takovým zvláštním pohledem a kousala se do rtů. Zřejmě byla něčím zmatená. Potom mé zbystřil Giorgio a začal se ke mně prodírat, oči lesklé, rozježený knír.

„Tak co, Harry, co tomu říkáš?“ Potom si všiml mého zmatku a plácl se do čela. „Já zapomněl, že nemluvíš italsky. Oznamoval jsem svý rozhodnutí prodat bar. Ode dneška už nejsem putykář. Sem básník.“

„To je skvělý,“ řekl jsem.

„Samosebou mi to schvaluješ?“

Co jsem mu měl říct? „Samosebou.“ V duchu jsem si ovšem myslel, že je cvok.

„Za pár neděl se vrátím do svý rodný vísky v Abruzzi.

A víckrát ji už neopustím. Člověk se má držet svejch kořenů. Nemyslíš?“

„Budeš nám tady scházet, Giorgio,“ řekl jsem. O našem vlastním odchodu jsem se ještě nezmínil, bude lepší, když se to dovědí najednou.

„Nevadí, Harry, budete tu mít za mně svýho přítele Jonathana.“

Chvilku jsem o tom uvažoval. Pak jsem se zeptal: „Co tím přesně myslíš?“

Giorgio se zatvářil překvapeně. „Copak to nevíš? O mým baru?“

„Co je s tvým barem?“

„No, Jonathan ho přece koupil.“

„Morland že ho koupil, za co? “

Giorgio vypoulil oči. „No… za peníze.“

„ Za čí peníze? “

Ucouvl. „Harry, já ti nerozumím. Debatovali jsme o tom s Jonathanem celý tejdny. Počítal jsem, že to víš. Jonathan se chce usadit a vždycky toužil po baru nebo po kavárně. Jak to říká, takový učiliště –“

„Útočiště spřízněných duší?“

„To je vono. No a dneska v nemocnici jsme si plácli.

Říkal mi už dřív, že má stranou nějaký peníze. Ukládal si, každej rok aspoň trochu. A teď má dost, aby si moh koupit bar, můj bar. Nebo aspoň dost na první splátku. Chápeš?“

Vzal jsem mu šek z ruky a podržel ho proti světlu. Měl jsem najednou divný dusivý pocit a číslice na papíru mi skákaly nahoru a dolů. Zavřel jsem na moment oči a zase jsem je otevřel. Číslice se uklidnily a složily do cifry tří miliónů čtyř set tisíc lir, což se rovná, pokud to náhodou nevíte, zhruba dvěma tisícům anglických liber. A byl to pravý šek: ani Morland by neměl tu drzost podepsat padělek, když mu kouká ze zadku úmrtní list. Dlouho jsem na něj upřeně zíral.

„Harry, proč se ti třesou ruce? Není ti dobře?“

Rozhlédl jsem se ve snaze trochu se soustředit. Být tam ještě Tony, začal bych s ním. Pořádně bych toho mrňavého zmetka nakopnul do zadnice, abych se dostal do formy, „Harry, seš celej zapálenej. Posad se, prosím tě.“

– a pak by přišla na řadu Obrmamma. Sem s ní, řekl jsem si. Přiveďte mi Obrmammu! Škoda, že Hermann byl tak rozsekaný. S radostí bych zpráskal i jeho. Náhle jsem si všiml, jak přede mnou poskakuje nahoru a dolů Giorgiův knír. A proč nezačít s ním? napadlo mě. Patří do toho konečně taky, on i ti ostatní, všichni, celý svět, „Harry, tumáš, vypij to.“

Tvrdě jsem dosednul a několik vteřin se se mnou všechno točilo. Pak jsem se zhluboka nadechl, ještě jednou, a svět se uklidnil. V takovýchhle momentech by člověk ten knoflík klidně zmáčknul, žádný problém.

„Zůstaň tady, Harry. Zavolám Paulu.“

Sotvaže odešel, rychle jsem vstal a sešel do obýváku.

Pedály jsem měl parádně rozklepané a chtěl jsem si lehnout, ale pořád tudy někdo procházel, a tak jsem si vzal židli na balkón a ve tmě jsem tam pořád přemýšlel. Zase jsem naletěl jak blbec, ale to ještě nebylo to nejhorší. Nejhorší bylo, že jsem naletěl Morlandovi. Šest neděl fňukal, že nemá ani vindru, šest neděl mě tím vetchým odraným sakem, tím svým vyhládlým vzezřením doháněl k tomu, abych z čirého soucitu za všechno poctivě cvakal, zatímco on celý ten čas dřepěl na tučném bankovním kontě, celou tu dobu věděl, že dopadne na tenhle polštář, kdyby nám to s únosem kikslo.

Bylo to nechutné, vlastně horší, bylo to nečestné. Začal jsem sčítat, co všechno mi dluží. Předně těch dvanáct set za bilet, ale vyženu to na patnáct, já ho naučím. Potom nájemné za vůz a za byt, většinu výdajů za jídlo, padesát dolarů zálohy na jeho léčení ve špitále, řeknu, že to byla stovka a stvrzenku opravím, dále za ten hliníkový nosič, „Harry, jak je ti?“ Vůbec jsem neslyšel, že za mnou otevřela dveře.

„Výtečně, přímo výtečně.“ Neříkal tohle vždycky Morland?

„Giorgio povídal, jak tě rozrušilo, že Jonathan kupuje jeho bar.“

„Tys to nejspíš věděla. Vědělas, že má peníze.“

„Ne, nevěděla. Přísahám. Jednou jsem se ho dokonce zeptala, jestli by nám něčím nepřispěl na byt.“

„Co ti na to řek?“

„Řek, že nemůže, a –“ Odmlčela se.

„A potom?“

„Že seš mu ještě dlužnej za něco, co bylo v Tangeru. Co se vlastně stalo v tom Tangeru, Harry?“

„Morland tam dostal, co si zasloužil, nic víc. A škoda že se neumím postarat, aby si to zvopakoval.“

„Ach.“ Chvíli bylo ticho. „Proč nejdeš nahoru a nepřidáš se k nám? Všichni se po tobě sháněj.“

„Nemám náladu.“

A znovu ticho. Potom řekla: „Někdo zrovna slyšel v rádiu, že našli Selima v Borghesskejch zahradách. O toho se už tedy starat nemusíme.“ Skleněné dveře zadrnčely a vešla na balkón. „Harry, odpusť mi, co jsem ti předtím říkala, co jsem si o tobě myslela.“

„O tom nemluv.“

„Harry, jak to uděláme s Albertem?“

Obrátil jsem se a pohlédl na ni. Protože stála proti světlu, viděl jsem jen temný obrys její hlavy a vlnovku dlouhých vlasů. „Nijak,“ řekl jsem tiše.

„Chceš ho vrátit?“

„Ano, přesně tak.“

„Nemoh bys nějak sehnat prachy?“

„Pochybuju. Ale i kdybych je zchrastil, určitě víme, jak s nima naložit líp, než si za ně pronajímat dítě.“

Zakryla si rychle rukama obličej. Proč, proč, proč jsi jí to říkal? bušilo mi v hlavě. Ale jednou jsem to řekl a zpátky se to vzít nedalo.

„Myslíš to vážně?“ V jejím hlase jakoby se něco zlomilo, zněl najednou úplné jinak.

Hleděl jsem přes balkón do ulice. Musela tam stát a čekat na mou odpověď dobrou minutu, než se otočila a vrátila k ostatním. Seděl jsem ve tmě a naslouchal smíchu a výkřikům a třeskotu rozbíjených sklenic z terasy. Začal jsem vzpomínat na těch posledních několik týdnů a rozebírat, kolik úsilí nás stálo, abychom se nikam nedostali. Zvlášť já. Šest týdnů jsem strávil v kotrmelcích, snažil se dostat Morlanda, snažil se dostat čtvrt miliónu, snažil se dostat bilet, a teď, na samém konci, abych se snažil dostat se z toho bez úrazu ven. Ať jsem se na to díval jak díval, nedávalo mi to smysl. Ale smysl je asi ta poslední věc, po které by se měl člověk pídit. Snad bychom se měli jen snažit chytat balóny, které po nás házejí, a z kterých, když jeden upustíme, tant pis, jak by řekl Morland. Vtip je v tom, že těch balónů je spousta, a jen málo těch, které opravdu musíme chytit, ale to jsou právě ty, které já nikdy nechytím.

Hlavně jsem jí nemohl odpustit, jak si myslela, že bych mohl Alberta střelit Rifajovi. To mě fakticky mrzelo. Seděl jsem tam dlouho, dokud ten kravál nahoře neutichl, dokud se světla v protějších oknech nerozsvítila a zase nezhasla.

Kdesi v noční tmě odbily hodiny druhou, když se dveře za mými zády znovu otevřely. Byla v noční košili a vlasy jí spadaly na bílá ramena. Čekal jsem na ni. Věděl jsem, že jsem zašel moc daleko. Jakmile balón jednou opustíte, je hra prohraná.

„Nepůjdeš do postele?“

Div že jsem nepřepadl přes zábradlí. Nepůjdeš do postele!

Nemohl jsem tomu uvěřit. A v tom okamžiku jsem si uvědomil, že velkomyslná buchta je ten jediný typ, který za něco stojí. Mohla mě třeba poplivat za to, co jsem jí navečer řekl, a nezlobil bych se. Ale ona jen prostě řekla: „Pojď do postele.“ Tomu se říká velkomyslnost. A velkomyslnost je trvalá vlastnost. Rázem jsem zapomněl na Morlanda a na peníze. Zapomněl jsem na Tonyho, zapomněl jsem dokonce, jak mě podezírala, že bych za čtvrt miliónu byl schopen Alberta prodat. Zdvihl jsem k ní oči, a když jsem uviděl, že se usmívá, šel jsem za ní dovnitř jako beránek.

kapitola dvacátá čtvrtá

Ráno jsem žádnou snídani do postele nedostal. Paula vstala a odešla z domu, ještě než jsem se probudil. Nechala mi lístek.

„Vrátím se před obědem. V jedenáct dej Albertovi něco k jídlu. Miluju tě.“

Miluju tě? Miluju tě! Miluju tě.

Vrátil jsem se do postele, abych se mohl nadýchat její vůně stoupající z polštáře, abych se mohl dotýkat její noční košile v nohách postele a abych si dal ještě dvacet, když v tom začal Alberto žbrblat. Trůnil jako obvykle ve své sesli u okna a chytal sluníčko. Myšlenka, že zase vpluju do spánku, se mu zřejmě nezamlouvala a dal mi to najevo několikerým třísknutím kachnou do stolečku před sebou.

Zmocnil se mě nepříjemný pocit, ne z toho třískání kachnou, ale z toho, jak se na mě díval, a věděl jsem proč. Pro ta má včerejší slova, že nebudu utrácet dvě stě dolarů týdně za potěšení z jeho společnosti. Z upřeného pohledu jeho černých oček jsem měl dojem, že o tom ví.

„Co, takovej je život, Alberto,“ řekl jsem. „A čím dřív se to dovíš, tím líp pro tebe.“

Přesto jsem ale vstal.

Na terase bylo překrásně, pravé jarní ráno vprostřed léta.

Prádlo na šňůrách mezi domy se vesele třepotalo v chladné bríze, která se podle vůně zdála foukat přímo od moře.

Mladičké buchty v pestrých barvičkách cupitaly starou dello Scorpione dole pode mnou s výjimečným půvabem.

Na protější terase se objevila moje přítelkyně ježibaba a zamávala mi. Zdvihl jsem Alberta a podržel ho nad hlavou, aby si ho mohla prohlédnout.

„ Bello, bello puppone,“ zakrákala.

„Slyšels to, puppone? “ řekl jsem a postavil ho zase do ohrádky. To se mu ale nelíbilo, když jsem ho už jednou zdvihl nad hlavu, a tak jsme příštích deset minut strávili naší starou hrou, zatímco ježibaba naproti kdákala smíchy a pištěla „ Basta, basta,“ až se mohlo zdát, že to vyhazuju a chytám ji.

Potom jsem se posadil a začal přemýšlet.

O penězích, o čem jiném? A o tom, kde je vzít.

Nejdřív bych měl asi zajít na kliniku. Dovedl jsem si ale živě představit, jak by to probíhalo. Řek bych Morlandovi, že jestli nechce, aby se ten jeho budík nadobro zastavil, ať kouká rychle navalit prachy, a on by mi řek: „Jistě, Harry, jen co ňáký seženu,“ a já bych řek: „S tímhle na mě nechoď, včera si dal Giorgiovi dva tisíce liber na ten jeho bar,“ a on by řek: „Jistě, Harry, ale to bylo taky všecko, co sem měl, zbytek mu budu splácet z vejdělku,“ a kdybych ho přitlačil ke zdi, dokázal by mi to bankovním prohlášením. Jak vidíte, znám Morlanda dobře. Přesto jsem si ale říkal, že kdybych ho pořádně zmáčknul, aspoň sto liber bych z něj možná vyrazil, a to by pořád bylo lepší než nic. Mohli bychom zaplatit za Alberta ještě na týden, snad i na dva, a všechno by bylo snazší, tedy s jeho odchodem, protože by probíhal pomaleji a postupně, takže by ji to tolik nebolelo. Nejdřív jsem ji s tou představou musel smířit.

To byl ale jen východ z nouze. Po pořádných penězích se budu muset poohlídnout jinde.

Teď se asi divíte, jak jsem mohl zapomenout na ty čtyři bilety v kufříku dole, které mohly mít dohromady cenu nějakých tří tisíc dolarů. Ne, nezapomněl jsem na ně, ani na moment. Ale ty pro mě neznamenaly hotovost, peníze, za které bych třeba mohl zaplatit Albertovo nájemné, nebo nakoupit jídlo a tak. Byly mojí živností, vším, co z ní zbylo.

Člověk přece neprodá vlastní živnost jen proto, že trochu přituhlo. Zatne zuby a začne se vším od začátku, a když je to nutné, utáhne si řemen. A jak to vypadalo, budeme si muset utáhnout řemeny na nějaký čas všichni.

„A to platí i na tebe, puppone,“ řekl jsem. Konečně, proč bychom ho teď nemohli Tonymu vrátit, a až se zas postavím na nohy, pronajmout si ho nanovo. Řekněme na letní dovolenou.

Nejdřív jsem se ale musel plnou parou vrátit ke svému kšeftu s biletama. To máte jako s každou jinou živností.

Jakmile vypadnete z praxe, můžete se jít klouzat, a já už tu svou zanedbával hezky dlouho. Pořád jsem měl ty dva francouzské bilety, které měly cenu dvanáct set dolarů za kus, no, řekněme dva a půl tácu za oba. Za ty peníze bych mohl dobře nakoupit půl tuctu nejrůznějších biletů ze Středního východu, syrské, jordánské, libanonské a tak dále, což vám zrovna nemusí připadat jako kauf, ale v těch pravých kruzích jdou na odbyt docela slušně. Znal jsem v Aténách jednoho chlapíka, který by mi dal za každý dvě stě liber, řekněme šestkrát šest set dolarů, což dělá tři tisíce šest set dolarů celkem, slušný profit, nemyslíte? Ten Střední východ mi připomněl egyptský bilet s nesprávným štemplem. Za ten by byly další dvě stovky v librách, egyptské bilety jsou dneska v kursu. Rozhodl jsem se sejít dolů a ještě jednou si ho prohlédnout.

O minutu později jsem už seděl na pohovce a srdce mi dělalo buch, buch, buch, ruce se mi třásly jako osikové listí a černé mžitky před očima byly hustší než bývalo jejich zvykem. Vedle sebe jsem měl otevřený kufřík. Tajné oddělení bylo taky otevřené. Bylo prázdné.

Morland, napadlo mě, poněvadž tohle je první věc, která mi vždycky přijde na mysl.

Věděl jsem ale, že Morland to nebyl. Ten by byl tím posledním, komu bych řekl o tajném oddělení. Řekl jsem o něm vlastně jen jediné osobě.

Nechal jsem otevřený kufřík ležet na podlaze a vyšel na terasu. Bylo jedenáct hodin. Čas, kdy jsem měl dát Albertovi něco k snědku. Sešel jsem zase dolů a připravil mu trochu mléka. Potom jsem ho posadil na nočník, to jsem si taky pamatoval, a nakonec jsem ho přebalil. Celou tu dobu jsem vlastně nepřemýšlel, jedině snad na to, že mám mléko ohřát a kde jsou plínky, a v uších mi podivně bzučelo.

Vrátila se teprve v jednu, kdy už Alberto z hladu lomcoval ohrádkou. Slyšel jsem, jak otevírá dveře, a věděl jsem, že si otevřeného kufříku na podlaze nemůže nevšimnout. Asi tak po minutě jsem uslyšel, jak stoupá pomalými kroky po schodech na terasu.

„Ahoj.“

„Ahoj.“

„Lítala jsem celý dopoledne.“ Do očí se mi nepodívala.

„Tomu se nedivím.“

Přistoupila k ohrádce a zdvihla Alberta, sáhla mu na zadek, jestli je suchý, a zase ho vrátila do ohrádky.

„Nejdřív jsem musela sehnat Bruna.“

Polknul jsem. „Jak se ti to povedlo?“

„Měla jsem to telefonní číslo z toho papírku, co ti tady nechal, a jeho paní mi řekla, že bude buď na Piazza Navona nebo někde u fontány di Trevi, ale ani na jednom z těch míst jako na vztek nebyl. Zeptala jsem se teda několika drožkářů a nakonec jsem ho našla čekat před Koloseem.“

„Jakpak se Brunovi daří?“

„Ach, výborně. Říká, že už brzy nechá carrozzu plavat a přesedlá na obchod s biletama. Pozdravuje tě a vzkazuje, aby ses na něj nezlobil.“

„To je vod něj hezký.“

„A vzkazuje ti taky, že kdybys náhodou přišel na ňákej volnej bilet, že by ti byl vděčnej, kdybys mu nechal předkupní právo.“

Dvakrát jsem polknul a pak jsem si uvědomil, že nemám ani na malý koňak. „Kolik ti za ně dal?“ zeptal jsem se.

Poprvé se na mě podívala, krátce po mně hodila očima.

„Tři tisíce pět set dolarů.“

„Na ruku?“

Přikývla. „Byly to nejspíš prachy, co dostal za ten pas.“

Zhluboka jsem se nadechl. Sám jsem počítal jenom se třemi tisíci.

„Pamatovala jsem si, že ty francouzský pasy mají cenu dvanáct set dolarů za kus, a nic jsem Brunovi neslevila.

Jakou cenu má ten liberijskej, to jsem netušila, a když mi teda řek, že by za něj nikdo nedal víc jak sto dolarů, musela jsem je vzít. Měla jsem ale dojem, že mě bere na hůl, a když potom došlo na ten srandovní egyptskej, řekla jsem mu s ledovým klidem: ‚Tisíc dolarů.‘ Samosebou že bědoval, a že to není možný, ale se mnou to nehnulo. Nakonec jsem mu řekla, že buď všechno nebo nic. Tak zaplatil.“

„Tys ho donutila vyklopit tisíc dolarů za padělanej bilet?“

„Ano.“

„To je nečestný.“

„Já vím.“ Z jejího hlasu se ozýval vzdor, ale ještě něco jiného, jakási nedočkavost, jako by si to nejdůležitější nechávala nakonec.

„Moc nečestný.“ Když k tomu máte příležitost, není nad to omílat věci do nekonečna.

„Já vím. Ale je to darebák, tak coby.“

„Já taky.“

„Všichni jsme darebáci,“ řekla s pohledem na Albertovi.

Najednou mi bylo líp. Všechno se obracelo k lepšímu.

„Přehlídnu, žes mi štípla ty bilety a ani se mě nezeptala na radu. Ale příště to nedělej. Mohli jsme za ně sice dostat víc, ale to taky prohlídnu. Tři a půl tácu není zas tak málo a já už si s nima poradím.“ Měl jsem na mysli tu sbírku biletů Středního východu.

Zavrtěla hlavou.

„Co je?“

„Já už je nemám.“

„ Cože? “

„Zbylo mi akorát pět set.“ Vytáhla svazek bankovek a strčila mi je do ruky. „To máme na živobytí. Než si seženeš nějaký místo.“ Když uviděla, že mám potíže s dechem, rychle ze sebe vysypala: „Jela jsem od Bruna rovnou do Tivoli. Dohodla jsem se na tom včera s Tonym.“

„Dohodla?“ zašeptal jsem.

„Kvůli Albertovi.“ Pohlédla mi zpříma do očí. „Řekla jsem včera Tonymu, že mu budem platit dál. Kdyžs pak řek, že ne, rozhodla jsem se ty prachy sehnat sama.“

Napočítal jsem pomalu do deseti. Když jsem konečně promluvil, byl jsem už zase klidný a na uzdě. „Mám tomu rozumět, že toho syčáka máme teď na dlouhodobej pronájem?“

„Ne, na žádnej pronájem,“ řekla, nespouštějíc ze mně oči.

„No ale –?“

„Koupili sme ho.“

„Kristepane,“ řekl jsem a podlomila se pode mnou kolena.

„Za tři tisíce dolarů?“

„Ne tak docela.“

„Ne tak docela? “

„To byla jen první splátka.“

Kolena mě už neudržela. Naštěstí stála hned za mnou židle. „První splátka,“ zachroptěl jsem.

„Tony říká, že zbytek můžem zaplatit do šesti měsíců.“

„Zbytek –?“

„Ještě dva tisíce, víc už ne. Tony za něj chce pět tisíc.

Kdyby tak věděl, že nám Rifaj nabídnul čtvrt miliónu, ten by asi zuřil, co?“ Napjatě na mě hleděla, tak napůl se usmívala, ale pořád si nebyla jistá, jestli se složím a začnu výt, nebo jestli nevstanu a nezačnu ji mlátit. Když viděla, že se prozatím k ničemu nemám, zalovila v kabelce a vytáhla nějaký papír. „Tohle je Albertův adopční list. Vystavenej na Tonyho.“ Vrazila mi ho do druhé ruky.

„Co s ním mám dělat?“

„Zfalšovat ho,“ řekla. Potom se rychle sklonila, a než jsem jí v tom stačil zabránit, dala mi pusu. „Na pana a paní Brightonovy.“

Díval jsem se, jak bere Alberta do náruče, snáší ho dolů a říká: „Ty chudinko, umíráš už jistě hlady.“

„To měla bejt nabídka k sňatku?“ zařval jsem za ní. „Jestli jo –“ Zmizela už ale pod schody.

Tak co, hraje to s tou bačkorou? S tím všivým césarovým škrpálem? Tři tisíce dolarů! Hned jsou tady, hned zase pryč.

A moje kariéra v pekle, i když na tohle jsem byl už zvyklý.

Byli jste někdy unaveni? Tedy opravdu unaveni, tak unaveni, že máte dojem, že se už nikdy nevyhrabete na nohy? Na chvíli mi bylo přesně takhle. Ale jenom na chvíli.

Jedno si musím přiznat: že mám výdrž. Sešel jsem za ní dolů.

„Představ si,“, slyšel jsem z kuchyně její hlas, „že za tebe dávali čtvrt miliónu dolarů. Co tomu říkáš?“ Alberta posedl záchvat žbrblání a Paula se rozesmála. „Tak tohle si o tom myslíš?“

„Nemyslí si vůbec nic,“ řekl jsem ze dveří. „Má hlad, to je celý; jako každý dítě, který nedostalo včas najíst.“

Odhrnula si vlasy s obličeje a začala strouhat mrkev.

Šel jsem pryč, ale za chvíli jsem ji uslyšel znova.

„Jednou dostaneš malýho bratříčka nebo sestřičku. Že to bude fajn, viď? Koho bys chtěl radši?“

Vřítil jsem se zpátky. „O malejch bratříčkách a sestřičkách tady rozhoduju já. Jasný? A pro teď, stejně jako pro nejbližší budoucnost říkám rozhodně ne! “

Huhly, huhly.

„Cože?“

„Povídala jsem, že v noci ses podle toho nechoval.“

Zamžourala po mně zpod vlasů.

Co jsem měl říct? Už jsem se obracel k odchodu, když řekla: „Jaký si najdeš zaměstnání?“

„Do toho tobě nic není,“ řekl jsem jasně. „Rozumíš?“

„Ano, Harry.“

„Možná se zase vrátím k importu. Teda k pašeráctví, tvými slovy.“

„Ano, Harry.“

„Nebo si tady na Via dello Scorpione votevřu hanbinec.“

„Ano, Harry.“

„Ale ať už to bude cokoliv, slovo ‚zaměstnání‘ už víckrát nechci slyšet.“

„Ano, Harry.“

To už znělo líp. Jsem docela trpělivý, na to jste jistě přišli sami, a přizpůsobivý taky, ale všechno má své meze: pevné zaměstnání je jednou z nich. V mých kruzích se to rovná kapitulaci, vyvěšení bílé vlajky, pádu mezi plebejce. Na světě jsou snad miliardy lidí, kteří mají zaměstnání. Pánbůh jim požehnej. Nejspíš to potřebují. Ale Harry Brighton je jenom jeden. Stojí na vlastních nohou a libuje si v tom.

Částečně ovšem měla pravdu. Do biletové branže jsem se vrátit nemohl, rozhodně ne až se roznese, jak se tenhle rudohlavý kus objevil jednoho krásného rána u Kolosea a střelil Brunovi celý můj sklad. Takové ponížení! Nikdy bych ho ze sebe nesmazal, aspoň v branži určitě ne.

Uvažoval jsem, jestli se o tom doví Ziggy v Knokke-le-Zoute. Doufal jsem, že ne. Takový šok by mohl být starému pánovi osudný.

Potřeboval jsem něco naprosto nového, něco zcela odlišného od všeho, co jsem až dosud zkoušel, něco, k čemu by

nebylo

zapotřebí

základního

kapitálu,

něco

uměleckého… Uměleckého! Umění! Vytáhl jsem kočárek z kouta do středu pokoje. Jak to říkal ten vousatý fešák na Via Margutta? Kde ho budu vystavovat? Takhle měl cenu aspoň sto liber. Ale jako umělecké dílo, kdoví? Několik minut mi to připadalo jako skvělý nápad. Ale co dál?

napadlo mě potom. Na jediném majstrštyku, jako je tenhle kočárek, si jméno neudělám, a nic dalšího v tomhle stylu jsem kolem sebe neviděl, ještě tak Albertovu kachnu, ale tomu by se asi nelíbilo, kdybych ji přes noc povýšil na umělecký objekt. Kdepak, umění může být dobrý kauf, jak říká Morland, ale jako v každé živnosti musíte mít předem něco zboží v zásobě.

Zboží. Kapitál. Zdroje. Suroviny. Říkejte tomu jak chcete, ale s něčím takovým začít musíte, a když to nemáte, nemůžete začít, a když nemůžete začít, musíte si hledat zaměstnání. Je to docela prosté; až jsem se nad tím rozechvěl hrůzou.

Co vlastně mám, položil jsem si otázku. V šesti týdnech jsem přišel o všechno. Náhradou jsem získal akorát hrstku vzpomínek, a to ještě takových, o které nebylo co stát. Třeba jak mě Morland od samého začátku tahal za nos, zatímco já si myslel, že tahám za skobu jeho. A všechny ty cancy, co jsem musel spolknout od Tonyho a Mammy, a dokonce i od Pauly. A pak to nejhorší ze všeho, fiasko s Rifajem. Měl jsem samosebou taky pár hezkých vzpomínek. Dva večery s Paulou, několik chvilek s Albertem, pár společně vypitých skleniček s Giorgiem. A vloupání do Rifajovy vily. To byla má oblíbená vzpomínka, snad proto, že jsem si nikdy nepomyslel, že bych se něčeho podobného odvážil. Možná to bylo tohle, co myslel Morland, když říkal, že každý aspoň jednou v životě prožije svou velkou chvíli. Ta velká chvíle je třeba v tom, o čem si myslíte, že je to až příliš velké na vás.

Vzpomínek jsem měl habaděj, ale jinak nic.

Na stolku u okna stála pořád olivettka s tím samým listem papíru, který do ní vložil Morland toho odpoledne, kdy jsme se nastěhovali. Fikaný Morland. „Strčíš prostě do stroje kus papíru… a každej, kdo sem příde, ti lehko uvěří, že píšeš knihu.“ Jediný, kdo kdy projevil zájem, byl Giorgio.

Professore, tituloval mě ten první večer. Profesor Harry Brighton. O tomhle by se měl dovědět Ziggy.

A proč ne? zeptal jsem se. Co můžu ztratit?

Jedině těch pár zbylých koleček v hlavě, zněla odpověď.

Musel jsem se zasmát. Jestli jsem si mohl ještě něco dovolit ztratit, tak to byly jedině ty kolečka. Soudě z jejich přeskakování v poslední době, neměly za groš cenu.

Ano, proč ne? řekl jsem si. Určitě to vynáší, jinak by to přece lidi nedělali, a navíc z toho mají prestiž. Znamenalo by to samosebou držet se aspoň na čas cest zákona, ale na tom jsem neviděl nic zlého. Všichni potřebujeme tu a tam změnu. Není nad to, to mi věřte… mně, profesoru Harry Brightonovi. Nemohl jsem tu myšlenku vyhnat z hlavy. Že by to ale byla psina, opakoval, jsem si. A Morlandovi bych tím pěkně vytřel zrak! Víc jsem nepotřeboval. Usedl jsem ke stolku, strčil do olivettky čistý list papíru, ořezal několik tužek a postavil jsem si k ruce lahvičku vino rosso.

Chvíli jsem seděl a přemýšlel, jedním uchem poslouchal Paulino broukání z kuchyně, otevřeným oknem ke mně zaléhal rámus ulice a po stěně balkónu malovalo odpolední slunce.

Pak jsem začal psát.

P. S.

Teď když jsem hotov, bych vám rád ještě řekl, co jsem si až dosud nechával pro sebe. A sice tohle. Všechny ty věci, které jsem vám tady o sobě napovídal, jako že jsem především kšeftsman s biletama a že jsem v tom našel svoje poslání, nejsou vůbec pravda, aspoň teď už ne.

Teprve teď jsem našel to pravé. Jsem spisovatelem, smiřme se s tím.

Aspoň jednou denně to scházím dolů připomenout Morlandovi. Opírám se o bar, usrkávám koňak, sleduju, jak se potí za espresem, a dělám poznámky jako: „Tos nikdy neříkal, jak je tahle tvůrčí práce vyčerpávající, Morlande,“

nebo: „Představ si, že se člověk celý léta šťourá hned v tom a hned zas v tomhle, a celou tu dobu v něm dřímá talent a čeká na svý probuzení. Všimnul sis toho někdy, Morlande?“ Jeho odpovědi nepatří k projevům, které byste s požitkem viděli černé na bílém. Čekám, že ho to jednoho dne s konečnou platností odrovná a my se s ním navždy rozžehnáme.

Měli jsme spolu několik krajně nechutných scén, když se vrátil z kliniky. Nakonec jsem mu řekl, že se srovnáme tím, když nás tři bude podporovat z výnosu baru, než se mi začnou kutálet honoráře. Samosebou že měl fůru výmluv, ale nakonec ho uzemnila Paula, která přinesla dolů Alberta, posadila ho na bar a zeptala se: „Jonathane Morlande, to bys nechal tohle dítě strádat hlady?“ Chudák Morland. Najednou byl celý naměkko a za chvíli mi začal nabízet partnerství.

Ale tentokrát jsem už věděl svoje. „Týdenní renta nám docela stačí,“ řekl jsem. A potom jsem přistrčil Alberta na druhou stranu baru a řekl: „Dej za nás strejčkovi Jonathanovi pusu.“

V baru je pořád cvrkot a ke své spokojenosti můžu říct, že až doposud není po nějakých „spřízněných duších“ mezi zákazníky ani stopy. Ale dávám si na to pozor. Morland si věčně stěžuje, že je bankrot, a dokonce snad tentokrát mluví pravdu, poněvadž kromě klanu Brightonových má na své výplatní listině taky Hermanna. Skopčák sedí za kasou, kde vládla paní Giorgiová, a svou zdravou rukou markuje hostům útratu. Nezdá se mi, že by zrovna moc dobře sčítal, protože Morland na něj pořád jenom ječí, že ho zruinuje, když to takhle povede dál, atd. atd. Hermann není ve svém zaměstnání příliš šťastný. Nedávno jsem ho přistihl, jak si mumlá něco o tom, že se dá za žoldáka. Vůbec se mu nedivím. Válka proti kmenům z džungle se musí proti práci u Morlanda jevit jako hotový piknik.

Dalšího vám moc neřeknu, snad jen to, že Alberto je den ze dne tlustší a všechno nasvědčuje tomu, že z něho bude další Hermann, jak do rozměrů, tak do rozumu. Už ho máme skoro zaplaceného, a jestli se mi podaří vymámit z Morlanda stovku navrch, bude náš se vším všudy. Co nejdřív už přijde chvíle, kdy pronese svoje první slovo.

Paula se toho nemůže dočkat. Já bych to klidně ještě vydržel. Počítám, že toho namluví spoustu, až jednou začne, včetně mnoha věcí, které bychom radši neslyšeli. Třeba o tom, proč jsme ho, krucinál, odvlekli z té přepychové vily a z jeho vyřezávané ořechové postýlky, sotvaže se tam konečně dostal?

„Nehloupni,“ říká mi Paula. „U nás má lásku a to je důležitější.“

Vidíte, co všechno my, spisovatelé, musíme snášet?

Jak jste již poznali sami, navzdory Rifajovým hrozbám, že si nás najde a co nám všechno udělá, stěhovat se ze staré dello Scorpione nás ani nenapadlo. Mohl by nás vystopovat jedině přes Alberta, prohlásila Paula, a ten bude za pár měsíců vypadat úplně jinak, než jak ho Rifaj zná. Nějaký čas mi taky dělalo starost, aby nás nevyslídil přes Hermanna, když se ten usadil dole. Ale náš skopčák je asi opravdu považován za nebožtíka, poněvadž zatím se ještě žádný malér nekonal. Zrovna nedávno jsem viděl v Oggi Rifajovu fotku. Usmíval se tím svým olejnatým úsměvem a vedle něho seděl v dětské sesli Selim, který vypadal stejně jako vždycky, mizerně. Slunili se na trávníku před vilou. Jasně jsem rozpoznal okno dětského pokoje v prvním patře.

„MILIONÁŘ

PRODÁVÁ

SVOJI

ŘÍMSKOU

REZIDENCI“, hlásal titulek. Morland nad tím vyprskl smíchy, ostatně troška humoru po celodenní robotě za starou mašinou na espreso mu může vždycky jenom prospět.

„Asi mu tady nesvědčí vzduch.“

A to je všechno, už jen poslední poznámka. Knížka, kterou držíte v ruce, nevypadá přesně tak, jak jsem ji napsal.

Scházejí v ní dvě pěkně šťavnaté erotické pasáže, které mi daly spoustu práce a byly skutečně vzrušující, obzvlášť pro autora. Paula je beze slova vyrvala z rukopisu a z pohledu jejích tvrdých zelených očí jsem pochopil, že by nemělo cenu se s ní o těch pár stránek hádat. Pokoušela se mě taky přemluvit, abych rukopis ukázal Morlandovi, než ho odevzdám nakladateli, protože se jí prý nezdá moje gramatika a různý ty slovíčka, a že by to Morland mohl opravit. Opravit! S chutí jsem se zasmál. Nemusel jsem hádat třikrát, kde by začal s „opravami“. Dupnul jsem si tedy a řekl jí, že žádný doopravdický umělec si ve svém díle nenechá od nikoho šťourat.

„Aťsi je to zbabraný,“ řekl jsem, „ale napsal jsem to já.