Brigitte Aubertová

Ten se mi líbí

1.

Prší. Hustý déšť buší do oken. Slyším, jak poryvy větru otřásají dveřmi a okny. Yvette se činí, zavírá okenice, zamyká dveře. Za chvíli mě odveze na večeři. Nebudu jíst, nemám hlad. Bude mě nutit. Rozzlobí se. Řekne mi: „Ale Elise, nebuďte hloupá, musíte jíst, abyste nabrala sil.“ Hloupost. Jediné síly, jimiž disponuji, jsou ty, které udržují v pořádku mé vnitřní potrubí. Pokud jde o to ostatní, nemohu ani sama pohnout svým křeslem. Jsem to, čemu se říká tetraplegik. A nejenže neovládám své končetiny, je to ještě horší: ztráta zraku i schopnosti mluvit, všechny komunikační dráhy byly přerušeny. Jsem němá, slepá, nehybná. Prostě živá mrtvola. Yvette přichází, slyším její rychlé kroky.

„Večeře!“

Večeře se obvykle skládá ze zeleninového vývaru s proteiny, cpou mi ji do úst lžičkou. Jídlo je příliš horké, pokouším se odvrátit. V duchu vidím, jak se Yvette zlobí. Vzpomínám si dobře na její kulatý obličej se smetanovou pletí, orámovaný spoustou světlých vlasů. Je to vdova po železničáři, na svých šedesát let je čilá a dobře stavěná. Yvette pracuje pro moji rodinu už nejméně třicet let. Pamatuje si moji matku lépe než já. Pravda ovšem je, že mi bylo pět let, když maminka „odešla do nebe“. Když pak před sedmi lety zemřel i můj otec, zůstala jsem tady a Yvette se mi starala o dům. A teď je to moje chůva. Ošetřovatelka ji naučila, jak má o mě pečovat. Chudák Yvette mě musí umývat, krmit, česat, kolikrát si asi musela přát mou smrt? A kolikrát jsem si ji přála já sama?

Přemýšlím, jestli už je tma. Máme konec května. Nevzpomínám si, jestli se v téhle době stmívá v sedm nebo v osm hodin. A nemohu se zeptat Yvette. Nemohu se nikoho na nic zeptat. Moje centrální jednotka nefunguje.

Loni na podzim jsem byla na dovolené v Irsku. S Benoîtem. Bylo to 13. října 1994. Vzpomínám si, co měl toho dne na sobě: tmavě modré kalhoty, k tomu barevně ladící svetr a modré tenisky. A já jsem měla džíny a bílý rolák. A úplně nové bílé tenisky. Teď mám na nohou pantofle a oblečená jsem skoro pořád do noční košile. Ani vám nemohu říct, jakou má moje noční košile barvu.

S Benoîtem jsme tenkrát cestovali až do Severního Irska. Gian’s Causeway. Belfast. Toho rána jsme se v Belfastu rozhodli zajít do banky a vyměnit cestovní šeky. Nemohu si vzpomenout, jakou jsem měla toho dne kabelku. Byla to ta modrá kožená, nebo strakatý batůžek? To jsou detaily, které mě přivádějí k šílenství. Tohle všechno jsem viděla a nezapamatovala si! A přitom teď tolik potřebuji představivost!

Zkrátka přišli jsme k bance a já jsem začala otevírat dveře. A pak se to stalo. Výbuch. Automobil zaparkovaný deset metrů od nás. Řidič byl samozřejmě mrtvý a navíc další čtyři chodci. A Benoît. Nejdřív se ozvala rána, obrovský výbuch, a zároveň jsem měla dojem, že jsem se ocitla ve výhni. Benoît mě popadl za ruku a srazil mě na zem. Všude kolem nás létaly kusy kovu a skla. Viděla jsem, jak vůz vybuchl, slyšela jsem křik, ale nechápala jsem, nevěřila jsem, že se to opravdu stalo, že se to stalo skutečně mně, Elise Andrioliové. Lidé křičeli. Viděla jsem, jak se jeden střep zabodl Benoîtovi do krku a jak vytryskla krev – věděla jsem skutečně, že je to krev? I já jsem křičela. Něco mě praštilo do hlavy. Zavřela jsem oči. Už jsem je nikdy neotevřela.

Téměř dva měsíce jsem byla v kómatu. Když jsem se probrala, byla jsem ve Francii, v Paříži. Okamžitě jsem pochopila, že můj stav není dočasný. Že už neotevřu oči a nevstanu. Že nemohu mluvit s ošetřovatelkami či lékaři. Když jsem je slyšela hovořit mezi sebou, pochopila jsem vážnost svého případu. Nechtěla jsem tomu věřit. A přece.

Podstoupila jsem řadu testů. Nakonec lékaři konstatovali, že patrně nedošlo k definitivnímu porušení míchy, ale motorická centra jsou vážně poškozena. „Motorická oblast… centrum řízení malého mozku… možná katatonický stav.“ Zkrátka porucha. Pokud jde o oči, je to stejné: oční nerv je nepoškozený, ale muselo se stát něco v mozku a oni nevědí, zda se mi někdy vrátí zrak. Lékaři si nebyli jisti, zda slyším či rozumím, co mi říkají, a tak se mnou mluvili jako s blbečkem. A všichni to pak dělali stejně, jen Yvette odmítala – právem – uvěřit, že si vůbec nic neuvědomuji, a byla přesvědčena, že jednou vstanu ze svého křesla jako uzdravený Lazar.

Teď je mi třicet šest let. Kdysi jsem lyžovala, hrála tenis, chodila, plavala, milovala jsem slunce, procházky, cestování, romány o lásce. Láska. A teď jsem pohřbená sama v sobě a každý den se modlím, abych už umřela docela.

Když slyším Yvette, jak se kolem mě točí, často vzpomínám na film, který jsem viděla jednou večer v televizi. Příběh takového ubožáka, jako jsem já, který však měl amputované ruce a nohy až u samého těla, příběh lidského trupu, slepého a němého, který se snažil komunikovat se svou ošetřovatelkou a přesvědčit ji, aby ho zabila. Benoîta a mě to tenkrát téměř rozplakalo. Byli jsme šťastní a zdraví, pohodlně usazení na pohovce, sklenku po ruce. Připravení uronit slzu nad neštěstím jiných.

Yvette mě hubuje. Zkouším polknout. Je to těžké. Každý den se ptám, proč některé mé svaly fungují a jiné ne. Proč mé srdce dál pumpuje krev a mé neurony dál logicky uvažují? Proč má kůže zůstala citlivá na dotek a dokáže cítit třeba chlad? Každý den od chvíle, kdy jsem nabyla vědomí, se veškerá má vůle soustředila na jediný cíl: hýbat se. Hýbat se, hýbat se, hýbat se. Před dvěma měsíci se mi podařilo mrknout a minulý měsíc jsem pohnula ukazováčkem na levé ruce. Mohu také hýbat hlavou, ale to jsou nekoordinované pohyby, které nedokážu ovládat. Raybaud, můj doktor, říká, že je to obrovský pokrok. A pak jde surfovat. Raybaud není nijak sentimentální. Myslí si, že bych měla být ve specializovaném ústavu. V aseptickém odkladišti pro živé mrtvoly.

Večeře je u konce. Yvette sklízí ze stolu. Pouští televizi a myje nádobí. Zprávy. „Jeřáb se zřítil na dům v Bourg-en-Bresse.“ Sirény, křik, komentáře. Vzrušený hlas moderátora. Čím dál tím lépe: policejní přehmat v Lilie. „Mladý Arab byl omylem zmlácen kvůli krádeži auta… Ministr vnitra…“ Proč jsme se ocitli před tou zatracenou bankou? Existuje snad osud? „V Yvelines policie stále pátrá po malém Michaëlu Massenetovi…“ A jestli je můj osud takový, jak se s tím smířit? K čemu bude dobré se litovat? „Anticyklona nad Azorskými ostrovy…“ Halasná reklama. Slyším nadšené hlasy chválit přednosti postelí, matrací, prášků na praní, aut, toaletního papíru, monočlánků, sýrů a mražených potravin. Připadá mi to strašně vzdálené. Začátek programu, který vybrala Yvette: diskuse o drogách a kriminalitě na školách. Pozorně poslouchám.

Konec diskuse. Na ničem se neshodli, ale navzájem si blahopřejí. Yvette vzdychá, veze mě do mého pokoje. Vyklopí mě na postel. Zítra má přijít masérka. Bude třít mé nehybné končetiny, natírat je olejem, donekonečna je hníst a přitom se ptát, jestli něco cítím. A já jí nebudu moct odpovědět.

„Dobrou noc,“ říká Yvette.

Dobrá nebo špatná, pořád je to noc.

Toho rána mě Yvette vzala s sebou do supermarketu, jako každou sobotu od té doby, co se oteplilo. Není to daleko, jde tam pěšky a tlačí mé křeslo. Skvělá Yvette, která se ke mně stále chová jako k myslící bytosti. Ještě štěstí, že dokážu sedět. Mohu se alespoň potěšit tím, že cítím slunce na tváři, slyším ptáky, houkačky aut, křik dětí, cítím výfukové plyny, mohu si představovat celý ten barevný a pohyblivý svět kolem mě. Yvette mi nasadila černé brýle. Domnívá se, že by mi slunce mohlo poškodit oči. Já si ale myslím, že mi je dává proto, aby můj upřený pohled neděsil děti. Poškodit mi oči… K čemu mi jsou! Někdy si žertem říkám, že nejvíc mi vadí, že se nemohu podívat do zrcadla. Je to malicherné, samozřejmě, ale chtěla bych vědět, jestli jsem ještě hezká. Jsem dobře učesaná? Mám jen malou důvěru v Yvettino umění.

Yvette mě postavila ke stromu, řekla mi to. Je tu klid a nejsem daleko od hlídače pro případ, že by nějaké malé darebáky napadlo mě unést. Představuji si titulek v novinách: „Krásná tetraplegička znásilněná bandou mladých asociálů.“ Yvette šla nakupovat. Čekám. Lidé si povídají o počasí, o volbách, o nezaměstnanosti a tak dále. Než se ze mě stala živá mrtvola, měla jsem malé kino, Trianon, na předměstí, pardon, v Nové městské zóně. Tři zcela zrestaurované sály. Dědictví po otci. Promítala jsem i umělecké a experimentální filmy, a díky tomu jsem byla zvána na řadu festivalů a často jsem jezdila do Paříže. Kino, divadlo – s tím je teď konec. Ne, nesmím se zase začít litovat.

Cosi mi dopadlo na ruku. Je to vlhké. Slyším nad hlavou vrkání. Pitomý holub. Pomyšlení na ten trus na mé ruce mě znechucuje. Už to nesnesu, tu neschopnost ovládat své tělo, už nesnesu tu nemohoucnost…

„Proč se neutřeš?“

Někdo na mě promluvil. Dítě. Jemný hlásek. Já samozřejmě neříkám nic.

„Paní! Vykakal se na tebe holub.“

To dítě se asi diví, proč nic neříkám. Jde ke mně blíž, slyším jeho dech z větší blízkosti.

„Jsi nemocná?“

Je bystrý, ten capart! Soustřeďuji veškerou svou vůli a zvedám ukazováček.

„Ty nemůžeš mluvit?“

Ne, nemůžu. Znovu zvedám ukazováček. Nevím ani, jestli si toho capart všimne.

„Jmenuji se Virginie.“

Holčička! Rozhodně se mi ještě nerozvinul sluch jako u slepců. Pokládá ruku na mou, cítím ji, malou, chladnou ručku. Co to dělá? Aha, utírá mi ruku, cítím látku nebo papírový kapesník.

„Utírám ti ruku, paní. Bydlíš tady?“

Zvedám ukazováček.

„Já tu taky bydlím. Přišla jsem s tatínkem nakupovat. On nechce, abych mluvila s cizími lidmi, ale ty, to je něco jiného, když jsi ochrnutá. Měla jsi nehodu?“

Zvedám ukazováček. Je to po měsících můj první rozhovor. Říkám si, kolik je jí asi let.

„Můj tatínek pracuje v bance. Maminka je knihovnice. Já chodím do školy, do Charmilles. Je mi sedm let. Chceš, abych ti vyprávěla jeden příběh?“

Zamyšleně zvedám ukazováček. Sedm let. Celou budoucnost má před sebou. Alespoň když mně bylo sedm let, byla jsem přesvědčená, že dokážu velké věci…

„Byl jednou jeden chlapeček, který se jmenoval Victor, byl to syn trafikanta. Byl hrozně zlý, a tak jednoho dne umřel v lese, kam měl přísně zakázáno chodit.“

Ale co to povídá?

„Přijela policie, ale nic nenašla. Po Victorovi si Smrt vzala Charles-Erica, syna listonošky. Objevili ho v křoví u železniční trati, celého od krve. Přijela policie, ale zase nic nenašla. A pak to byl Renaud. A pak, včera, si Smrt vzala Michaëla, na břehu řeky.“

Ta holka se zbláznila. Co ji to napadlo, vymýšlet si podobné historky! Opírá se o mé předloktí a šeptá mi:

„Ale já vím, kdo je zabil.“

Cože? A vůbec, kde se tu vzala? Kde je její otec?

„Protože já jsem ho viděla, toho vraha. Posloucháš mě?“

Zvedám ukazováček. A co když je to pravda? Ne, to je směšné. Musí to být jedno z těch dětí, co se příliš dívají na televizi.

„A od té doby mám pořád strach. Ve škole se špatně učím a oni si myslí, že je to proto, že je Renaud mrtvý. Renaud byl můj starší bratr, víš?“

Zvedám ukazováček. Ta holka má naprosto morbidní představivost.

„Viděla jsem, jak se to stalo Renaudovi. V malém domečku na zahradě. Víš, v takovém tom domečku pro děti z látky a s namalovanými okny, a Renaud byl vevnitř a…“

„Virginie! (Mužský hlas, hluboký a teplý.) Už tě hledám čtvrt hodiny. Řekl jsem ti, abys zůstala u Stánku. Neobtěžovala vás, slečno? Och, promiňte…“

Lidé se vždycky omlouvají, když si všimnou mého stavu. „Rozluč se s paní, Virginie.“

„Na shledanou, paní. My chodíme nakupovat každou sobotu.“

„Virginie! To stačí! Promiňte…“

Má mladý hlas. Hezky zabarvený. Představuji si ho jako velkého, nakrátko ostříhaného chlapíka v džínách a polokošili od Lacosta.

„Stalo se něco?“

To je Yvette.

„Ne, ne, to si určitě Virginie přišla povídat s paní a já doufám, že ji příliš neobtěžovala.“

Z toho všeho, co mě obtěžuje, je tohle to nejmenší. Špitání Yvette. Domýšlím si, co mu asi tak může vyprávět. „Strašná nehoda a tak dále, invalidní, ztráta zraku a řeči, strašné a tak podobně, tak mladá, její snoubenec zahynul, chudák, žádná naděje, lékaři jsou skeptičtí, život je tak nespravedlivý…“

Virginie mi šeptá do ucha:

„Jestli přijdeš v sobotu, povím ti, jak to bylo dál.“

„Pojď, jdeme! Rozluč se.“

V duchu vidím, jak ji otec bere za ruku a hledí, aby už byl pryč.

Yvette mi pokládá igelitové tašky plné špičatých věcí na kolena, zavěšuje je za držadla křesla a vyrážíme. Při chůzi si se mnou povídá, dělá to vždycky, když jde se mnou na procházku. Zvykla si na ty monology. Řekla doktoru Raybaudovi, že si myslí, že jí rozumím. A to je pravda. Raybaud ji varoval, aby si nedělala příliš velké iluze. A hop, šel surfovat! Můj případ ho ve skutečnosti nezajímá. Je příliš deprimující. Jediný, kdo projevil opravdový zájem, byl neuro log z nemocnice, profesor Combré. Je to odborník na mozkovou chirurgii. Mám k němu jít na kontrolu za tři měsíce. Někdy sním o tom, že se rozhodne pokusit se ještě o jednu operaci. Ale jak ho přesvědčit? Yvette pořád mluví.

„Představte si, že zase stoupla cena mořských ryb. Když teď člověk chce jíst čerstvé ryby, to aby byl milionář. Já vím, že vám je to jedno, ale stejně.“

Nevím proč, ale Yvette vždy trvala na tom, že mi bude vykat. Na mé rodiče se obracela v třetí osobě a já jsem byla slečna Elise. Bylo to trochu staromódní. Právě mluví o Virginii:

„Je to hezká holčička, opravdu. Její otec také, sympatický mladý muž. Nóbl lidi, to se pozná. Ta malá je dobře vychovaná, upravená, zdvořilá. On je velmi elegantní, světle zelená polokošile, módní, čisté džíny… Škoda že už k vám nechodí návštěvy. Já vím, že jste z toho neměla žádnou radost, ale stejně. Být takhle sama… hm, dá se říct, že se na vás vaši přátelé vykašlali. Ale jak říkám, dneska o vás lidi stojí, jedině když vás potřebují.“

Mí přátelé… Nikdy jsem neměla moc přátel, mohla bych je spočítat na prstech jedné ruky. A ti tu jako z udělání nejsou: Frank a Julia žijí v Paříži, Cyrille se odstěhovala někam ke Grenoblů, Isabelle a Luc bydlí v Nice, blízko mého strýce. Od chvíle, kdy jsem potkala Benoîta, jsem se už téměř s nikým nestýkala a ti známí, s nimiž jsme se scházeli, bydleli většinou v Paříži. Zpočátku přátelé telefonovali. V důsledku šoku. Benoît je mrtvý, já mrzák… A pak začaly telefony řídnout. Já je chápu, muselo jim to být trapné, raději na mě zapomněli.

„Nezapomněla jsem na čistič oken?“ ptá se náhle Yvette.

A dlouze rekapituluje své nákupy. Neposlouchám. Myslím na to, co mi vyprávěla malá Virginie. Když teď o tom přemýšlím, vzpomínám si dobře na toho malého Victora, syna trafikantky. Všichni o tom mluvili. Byl uškrcen blízko kanálu. Stalo se to nejméně před pěti lety… A další, ten s tím dlouhým jménem, ano, už si vzpomínám, mluvili jsme o tom s Benoîtem. Myslím, že byl také uškrcen. Četníci podezřívali jeho strýce, ale nebyl to on. Jenže tyhle věci se dějí tak často… mluví se o nich, ale čas běží a na vše se zapomene. A ten malý Michaël? To prý se stalo nedávno. Neslyšela jsem jeho jméno včera večer ve zprávách? Musím si dnes večer poslechnout zprávy v televizi. Pokud mě Yvette nechá v obýváku. Někdy mě odveze do mého pokoje a nechá mě tam jako balík špinavého prádla až do večeře. Prý abych si odpočinula. Od čeho, ptám se. Pustí mi rádio nebo hudbu. Přehrabuje se v mých cédéčkách, zamítá vše, co se jí zdá nelibozvučné, a krmí mě klasickou nebo lidovou hudbou. Už přinejmenším dvěstěkrát jsem vyposlechla Riquitu, krásný kvítek z Jávy a často sním o tom, že Riquitu uškrtím a udělám z ní sekanou.

Yvette uklidila nákup. Nechala mě v pokoji na slunci. Začíná být teplo, Yvette otevřela okna dokořán, cítím vánek na čele a vůni květin zvenčí. Nedokážu je podle vůně poznat, ale cítím je, vdechuji vůni jara a žíznivě do sebe nasávám slunce.

Někdo zvoní. Je to masérka. Blíží se čas mučení.

Štěstí se na mě usměje. Catherine, to je rehabilitační sestra, se zabývá mými ochablými končetinami. Najednou zavolá na Yvette, která něco dělá v kuchyni:

„Už jste to slyšela? Našli další dítě, uškrcené.“

„Cože?“ odpovídá Yvette a zavírá kohoutek.

„Malý Michaël Massenet, z La Verri?re. Jeho matka ke mně chodí s krční páteří. Loni měla ústřel. Právě ho našli v lese. Uškrceného.“

Hlas Yvette, velmi blízko. Určitě si právě utírá ruce do bavlněné zástěry potištěné pestrými jarními květy. Rozhořčuje se:

„To je strašná doba! Kolik mu bylo let?“

„Osm. Krásný světlovlasý kudrnatý klučina. Právě jsem to slyšela ve zprávách ve tři hodiny. Tělo objevil u řeky jeden rybář, který se vracel v poledne autem domů. Smrt nastala minimálně před čtyřiadvaceti hodinami. Dovedete si představit, jaký to byl pro toho chlapa šok? Kdybych já měla děti, nepouštěla bych je teď vůbec ven. Víte, že je to čtvrtý případ za posledních pět let?“

„Čtvrtý?“

„Ano! Nejdřív neměli s čím srovnávat, ale teď…“

„Mají stopu? Důkazy?“ přerušuje ji Yvette, která je nadšenou čtenářkou detektivek.

Podle tónu hlasu se Velká Catherine zřejmě ušklíbla:

„Kdepak! Přešlapují na místě. Stejně jako ona, vidíte,“ říká a štípe mě do lýtka.

Yvette se musela zatvářit pohoršeně, protože Velká Catherine rychle dodala:

„Každopádně dělá pokroky, je to obdivuhodné!“

Yvette se nenechá rušit:

„Ale řekněte mi, Michaël Massenet, nebyl to ten hezký chlapec, co hrál na klavír v kulturním středisku?“

„Ano, to je on. Velmi zdvořilý, dost vyspělý na svůj věk…“

Pokračují v tématu a mně neunikne ani slovíčko. Michaël Massenet, osm let, žák druhé třídy základní školy v Charmilles v Nové městské zóně. Otec je učitelem v autoškole, matka sekretářkou. Dobrý žák, šťastná rodina. Určitě čin sadisty, uzavírá Yvette.

Teď ležím na své posteli. Yvette vypíná televizi. Musí být jedenáct hodin. Přijde se na mě podívat ve tři ráno, aby se přesvědčila, že jsem v pořádku: jestli nemám žízeň, nechce se mi čurat, není mi horko…

Svatá Yvette. Doufám aspoň, že jí můj poručník dal slušný plat. Poručníkem byl stanoven můj strýc. Strýc Fernand, bratr mého zemřelého otce. Má stavební firmu blízko Nice a je to, čemu se říká čestný muž.

Ale o to teď nejde. Jde o tu vraždu. Poslouchaly jsme zprávy v osm hodin. Naštěstí, když Yvette něco zajímá, nechá mě vedle sebe, aby to mohla komentovat. Mluvili samozřejmě o malém Massenetovi. Uškrcený. Spojovali zločin s jinými, staršími, které byly spáchány v okruhu padesáti kilometrů odtud: Victor Legendre, uškrcen ve Valençay v roce 1991; Charles-Eric Galliano, uškrcen u Noisy v roce 1992; Renaud Fansten, uškrcen v zahradě svých rodičů v Saint-Quentinu v roce 1993. Žádná z těchto vražd nebyla nikdy objasněna. Navíc, jak zdůraznil moderátor, na každém případu pracoval někdo jiný: na prvních dvou případech četníci, na třetím kriminálka. Zkrátka vražda Michaëla Masseneta znamená obnovení vyšetřování. Yvette neustále vykřikovala a nadávala na policajty a sexuální devianty, kterým by podle ní měli provést lobotomii.

V dálce houká sova. Ráda bych se otočila, mám už po krk ležení na zádech. Jednu noc na zádech, druhou na boku. Yvette mě pokaždé podloží polštáři, dá mi jeden pod kolena a druhý pod kotníky, jak jí to doporučil Raybaud, aby nevznikly proleženiny. Je to protivné ležet takhle každou noc. Tak dost, jen se zase nezačínej litovat. Ta holka tedy říkala pravdu. Několik dětí bylo zavražděno, mezi nimi zřejmě i její bratr. To je hrozné. Chápu, že cítí potřebu o tom mluvit. Ale lhostejný tón, jímž líčila ty vraždy, mě znepokojoval. Musí být velmi rozrušená. Ráda bych ji znovu viděla… tedy, chci říct… slyšela. Les Charmilles? Není to jméno školy, kam říkala, že chodí? Ta velká skleněná budova mezi stromy, kterou nedávno postavili?

Usínala jsem, ale náhle jsem se probrala. Jak věděla, že jde o Michaëla Masseneta, ta malá Virginie. A řekla zcela jasně: „A od včerejška je to Michaël, je u řeky.“ Ale Velká Catherine přece tvrdila, že tělo bylo objeveno teprve dnes kolem poledne. Jak to ta holka mohla vědět v deset dopoledne?

Protože ho viděla. Viděla tělo.

Nebo vraha.

Proto o tom věděla. Možná tudy šla a všechno viděla! Nelhala, když říkala, že zná vraha! A já přitom ani nevím, čí ona je. Virginie. Pátrám v paměti. Probírám v duchu děti, které chodily do kina, ale je tu mnoho nových parcel, každou chvíli se sem někdo stěhuje. Jediná Virginie, na kterou si vzpomínám, byla tlustá, asi desetiletá holčička, která se pořád cpala bonbony. Tahle mi řekla, že je jí sedm let, to tedy nesedí. A pak, tamta měla ječivý hlas, zatímco tahle má hlas jemný, klidný. Studený.

Jestli ta holka viděla vraha, je třeba něco udělat. Ale co? Já samozřejmě nedokážu upozornit policajty. A kdyby se mi to i nějakým zázrakem podařilo, co bych jim řekla? Aby hledali sedmiletého caparta jménem Virginie, o němž dokonce ani nevím, jestli bydlí tady, nebo v „obytných komplexech“, které obklopují les?

Mám jen jediné přání: aby už byla sobota.

2.

Je bílý den. Probudila jsem se velmi brzy. Vím to, protože jsem dlouho čekala, než mě Yvette přišla zvednout, umýt, dát mi mísu a obléct mě. Jsem šťastná, že mohu víceméně kontrolovat močení. To mě uklidňuje. Dává mi to jistou naději, že budu jednoho dne alespoň trochu soběstačná. Stačilo by mi, kdybych mohla pohnout rukou, zvednout hlavu, usmát se. Nemusím mít sex, nemusím mluvit. Ale chtěla bych vidět. Znovu vidět. Komunikovat s ostatními. Proč mi nedají hlasový komunikátor? Protože nejsem ani bohatá, ani slavná, ani geniální, je třeba se smířit se skutečností.

Postel je vybavena speciálním zařízením, s jehož pomocí mě může Yvette přemístit z postele do křesla. Už jsem v něm. Když jdeme ven, oblékne mě, což je pracná operace. Tričko, které se mi vždycky shrne na zádech. Sukni a na ni pléd. Nasadí mi věčné brýle, kolem krku mi uváže šátek, přičemž mi tvrdí, že vítr venku je studený. Padám vedrem. Vyrážíme. Ještě štěstí, že z domu se vychází přímo do malé zahrádky. Díky takovým detailům nemusím být umístěna ve speciálním zařízení. Tomu a penězům, které můj strýc získal prodejem kina a které vynakládá na mě. Vzpomínám si na jeho návštěvu na konci ledna. Položil mi ruku na rameno a řekl hlasem vyhrazeným pro vážné situace: „Poslyš, maličká, hodně jsem přemýšlel. Potřebuješ peníze, potřebuješ, aby se o tebe někdo staral. Rozhodl jsem se prodat kino. Jsem si jist, že by s tím Louis souhlasil. (Louis je můj zemřelý otec a zakladatel podniku.) Vím, že na něm hodně lpíš. Ale kino se může zase koupit. Tvé nohy ne. Je třeba soustředit všechny síly na to, aby ses uzdravila. A to bude drahé. Chci, abys měla tu nejlepší péči. Nejlepší invalidní křeslo a tak dále. Rozumíš? Takže jsem to prodal. Jeanu Bosquetovi.“ Zuřila jsem. Bosquetovi! Tomu tlustému mizerovi, který jezdí v jaguáru a který zbohatl v sedmdesátých letech na pornu. Má ty nejšpinavější a nejzašlejší sály široko daleko. Co udělá z mého Trianonu?

Křeslo drncá po chodníku a vytrhává mě ze vzpomínek. Yvette neustále mluví, komentuje všechno, co vidí: nový plášť paní Bergerové, která by udělala lépe, kdyby přestala nosit dlouhé pláště, prý vypadá jak sud. Úplně nemožný účes té chudinky Sonie, která si myslí, že když má diplom na manikúru, je už filmová hvězda, atd. atd.

Pak její slova upoutají mou pozornost.

„Och! To je chudák paní Massenetová, maminka toho ubohého malého Michaëla, toho-co-ho-našli-v-lese-minu-lou-sobotu, kudrnatý blonďáček, vždycky zdvořilý… Vypadá tak smutně! A má kruhy pod očima. Ta má tedy odvahu, jít nakoupit sem. Já bych šla nakupovat jinam. Tak, tady vás nechám. Hlídač není daleko, řeknu mu, aby na vás dal pozor. Vrátím se za chvíli.“

Slyším, jak odchází, povídá si pro sebe a hledá drobné do vozíku v supermarketu.

Jsem ve střehu. Při každých blížících se krocích cítím, jak se mi začínají chvět svaly na krku. Přijde?

A najednou je tady.

„Dobrý den, paní. Je ti dobře?“

Zvedám ukazováček.

„Chceš, abych ti vyprávěla dál svůj příběh?“

Zvedám dvakrát ukazováček.

„Policie našla Michaëla. V lese. Byl úplně mrtvý. Věděla jsem, že ho hledají, ale nemohla jsem jim nic říct, protože by se mě zeptali, jak to vím, chápeš?“

A jak to chápu!

„Já jsem to věděla, protože jsem si s ním šla hrát na rybolov. Nechytali jsme skutečné ryby, přivázali jsme provázek na klacek a dělali jsme, jako že chytáme ryby. Jeho maminka nechce, aby si chodil hrát k řece, ale on jí lže, říká, že bude jezdit na kole. A pak mě přestalo bavit chytat ryby, protože říkal, že on chytí všechny ryby a já nic, a řekla jsem mu, že jdu domů. Šla jsem pryč, ale našla jsem krásnou houbu, a když jsem zvedla hlavu, viděla jsem je spolu.“

Měla jsem chuť s ní zatřást. S kým, ksakru?

„A hned jsem věděla, že umře, jako ti ostatní, protože je to pokaždé stejné. Chtěla jsem odejít, ale nakonec jsem zůstala a schovala jsem se za strom. Chtěla jsem to vidět.“

Svým slabým hláskem lhostejně vykládá ten hrůzostrašný příběh.

„Michaël pozdravil a pak jsem viděla, jak se jeho tvář změnila, couvl o krok, pak o další, a pak upadl. To byl jeho konec, víš, pokusil se sice vstát, ale bylo příliš pozdě. Ruce mu sevřely krk, třásly jím, celý zrudl a pak zfialověl, a potom mu jazyk vylezl z pusy a on padl zpátky na zem s očima doširoka otevřenýma. Já jsem se ani nepohnula, bylo mi horko, víš, hlasitě jsem dýchala, ale věděla jsem, že se nesmím pohnout, a pak ho ruce pustily a…“

„Ty jsi zase tady, ty povídalko? To nemůžeš nechat tu dámu na pokoji?“

Její otec musí být těsně vedle mě. Vůně kolínské. Svěží a kořeněná. Už necítím slunce, musí stát přede mnou, jeho hlas se zdá znít blízko, teď velmi jemně:

„Víte, to neznamená, že nechci, aby si s vámi povídala, ale nevím, jestli vás to neobtěžuje… Ach, dobrý den, madam… Virginie mi utekla, aby mohla jít sem…“

„To vůbec nevadí. Slečna Elise měla vždycky ráda děti. Nemyslím, že se to změnilo. Byla ráda, když přišly na kreslené filmy. Víte, kino Trianon…“

„Ano, znám. Než jsme se přestěhovali do Boissy, bydleli jsme v Saint-Quentinu.“

Saint-Quentin! Ten malý Renaud, o kterém mluvili ve zprávách, byl zabit v Saint-Quentinu!

„Ale to je hned vedle nás! Jsme sousedé! To je náhoda! Takže slečna Elise byla majitelkou Trianonu.“

To mu musí vyprávět celý můj život? Teď mě bude považovat za ubohou starou pannu, která rozdávala dětičkám eskyma a hladila je po hlavě.

Tašky na mých kolenou. Křeslo se rozjíždí. Konverzace mezi Yvette a Virginiiným otcem pokračuje. Skvělé!

„Ta vaše holčička je roztomilá!“

„Vypadá jako andílek, ale ve skutečnosti je ďáblík, viď, Virginie!“

„Máte ještě další děti?“

„Já… Tedy… měl jsem syna, ale tady je moje auto. Je mi moc líto, že vás nemohu svézt, ale to křeslo…“

„I tak je to od vás milé. Ale neuškodí, když se trochu projdeme,“ odpovídá Yvette.

„Na shledanou v sobotu, Elise!“ zazní hlásek malé Virginie. „Na shledanou, paní.“

„Na shledanou, Virginie. Myslím, že by Elise potěšilo, kdybys ji přišla navštívit… jestli vám to nevadí, pane, samozřejmě…“

„Ale ne, vůbec ne! Pojď, pospěš si, Virginie. Maminka na nás čeká. Na shledanou.“

Dvířka zaklapávají.

Yvette pokračuje v cestě.

„Nevím, co chtěl říct tím svým synem, je to divné, člověk by řekl, že o něm nechce mluvit, určitě v té rodině došlo k nějakému neštěstí. Ta malá vás má každopádně moc ráda. Člověka potěší, když vidí takhle citlivé dítě. Pamatuji si například…“

Yvette začíná dlouze vyprávět o zlých a špatných dětech, které ve svém životě poznala. Přestávám poslouchat. Přemýšlím. Virginie tvrdila, že její bratr je mrtvý. Chování jejího otce svědčí o tom, že je to pravda. To je bod ve Virginiin prospěch. Zbývá zjistit, jestli se její bratr jmenoval Renaud. A v případě, že Virginie skutečně viděla vraždu malého Michaëla, je v nebezpečí. Vrah ji bude určitě chtít odstranit. I když ho třeba neviděla. Jak to zjistit? Nesnáším tuhle bezmocnost. Dusím se, dusím se, mám pocit, jako bych byla ve svěrací kazajce a prosila šíleného doktora, aby mě laskavě osvobodil. Ale nikdo mě nikdy neosvobodí. Chtělo se mi křičet. Zdvihnout ruce. Prostě jen zvednout ty zatracené ruce.

„Vy tak strašně dýcháte! Počkejte, sundám vám šálu.“

Tak, sundej ji, udělej na ní uzel a pověs mě na větev, ať alespoň umřu vestoje, už toho mám po krk! Nesmím si připouštět takové myšlenky. Musím se držet reality. Virginie je skutečná. Má problémy. Velké problémy. Musím vědět, kdo je její otec, zjistit jméno toho muže. Musím se zeptat. Musím se hýbat!

Velká Catherine přichází každý den a plýtvá na mě svou energickou péčí. Je to velká blondýna, štíhlá sportovkyně, dělá aerobic, nosí vlasy stažené do koňského ohonu a elastické legíny. Před nehodou jsem ji párkrát viděla v kině s jejím tehdejším přítelem. Chodila vždycky jenom s nakrátko ostříhanými pořízky, kteří dokázali jen stěží jít tak, aby se jim stehna netřela o sebe. Znala jsem ji pouze od vidění, nikdy jsem nepotřebovala její služby a nepovažovala jsem ji za nijak zvlášť sympatickou. Těžko jsem se vyrovnávala s tím, že jsem jí vydána na milost a nemilost a že má rehabilitace závisí na téhle velké káče s názory striktnějšími než červené světlo na semaforu, která nemluví o ničem jiném než o tom, co bylo v televizních zprávách.

Ale někdy je užitečná, velmi užitečná. Nedokáže ani pět minut mlčet. Jsem obklopená strašně ukecanými lidmi. Konverzačními narkomany. Jaké štěstí! V mé situaci musí člověk děkovat Bohu, že stvořil drbny. Protože já vůbec netoužím, jak si někdo může myslet, po tom, abych se uzavřela do vznešeného mlčení a meditovala o relativitě vesmíru. Já chci žít. Jsem živá!

Takže Velká Catherine je pro mne nevyčerpatelným zdrojem informací. Ona a Yvette, to jsou „zvláštní místní zpravodajové“. Díky nim se dozvídám, kdo je Virginie.

„Dívala jste se na zprávy?“ haleká Catherine a tahá mě za předloktí.

„Ne, proč? Obědvali jsme na zahradě, bylo tak krásně.“

„Asi není snadné ji nakrmit,“ podotýká Catherine zamyšleně a masíruje mi triceps.

Vidíš, má milá, a přesto jí nakrmí, blbečka. Je mi líto, že tě to hluboce uráží.

Pokračuje:

„Zase mluvili o malém Michaëlovi. Stejná reportáž jako minulý týden, les, rybář, který našel tělo, atd., protože teď jsou si jisti, že je to maniak. Prý už zabil čtyři! Čtyři zhruba osmileté děti zavražděné! Všechny v okruhu padesáti kilometrů. Když si pomyslím, že je na svobodě!“

„A nic nenašli? Stopy bot, otisky pneumatik, vlákna látek?“ vyptává se Yvette, již připravená vést vyšetřovaní.

„Nic! Vůbec nic! Všechny ty chudinky děti byly uškrcené.“

„A, hm, zneužité?“

„Ne, to ne. Jen uškrcené.“

„To je divné,“ mumlá Yvette a chodí po pokoji. (Prý „dělá“ prach.) „Vraždy malých dětí mají většinou sexuální motiv.“

„Opravdu? No, každopádně o tom nemluvili. Nejhorší je, že znám nejmíň tři z těch matek. Jedna je pošťačka z La Verri?re. Druhá je trafikantka z Leclerku. A třetí je paní Massenetová, co byla mojí pacientkou, jak jsem vám říkala.“

„A ti zbývající?“

„Lidi, které neznám. V televizi říkali, že otec pracuje v nějaké bance. Nechtěli, aby je filmovali.“

To jsou oni, to jsou určitě oni! Kdyby tak Velká Catherine věděla… Ale co by se tím změnilo? Nenapadne ji, že nejsem živá mrtvola. To by se na mne musela dívat. A tak si představuji, jak se pokouším sdělit jí tak komplikovanou zprávu…

Přišel doktor Raybaud. Různá vyšetření, delší než obvykle. Zase prší, takže dnes žádný výlet k jezeru. Všude mě proklepával, využila jsem příležitosti a zvedla ukazováček, několikrát za sebou. Zavolal Yvette a zeptal se jí, jestli to dělám často. Odpověděla, že o tom nic neví. Řekl jí, aby na to dávala pozor. Mrkla jsem a pokusila se otočit hlavu, ale bez úspěchu. Myslel, že mám záchvat, a držel mě v křesle, dokud to nepřešlo. Raybaudův závěr: zdá se, že se mi trošinku obnovila hybnost. Promluví o tom s profesorem Combrém. „Ale nedělejte si falešné naděje,“ upozornil. „Možná jsou to jen reflexivní reakce, mechanické záškuby, takzvané kontrakce.“

Již téměř osm měsíců se ubírá můj život tím tunelem bez světla. Co když… Člověk si nesmí dělat naděje.

„Slečno Elise! Haló! To jsem já!“

Uklidni se, Yvette, ještě jsem nezvítězila. Pořád sedím ve svém křesle jako balík, který čeká, až ho otevřou.

„To byste neuhodla, koho jsem potkala! Přímo před poštou. Virginii a její rodiče! Škoda že už nemáte kino, mohly bychom je pozvat. Tento týden dávají Knihu džunglí.“

Přes srdce mi přešlo stádo slonů, jeden za druhým.

„Ukázala jsem jim budovu, když už jsme tam byli… Ona se jmenuje Hél?ne. Moc hezká žena, štíhlá, s hodně tmavými vlasy a velkýma modrýma očima. Pleť má velmi světlou. On se jmenuje Paul. Paul a Hél?ne Fanstenovi.“

Jsou to oni! Virginie mluvila pravdu: její bratr byl opravdu zavražděn.

„On je velmi elegantní, vypadá jako Paul Newman, opravdu moc sympatický,“ pokračuje Yvette. „Takový mužný. Úplně jako… tedy… jako…“

Chtěla jsi říct: úplně jako Benoît, já vím. Je to možné? Benoît byl jedinečný. A navíc, podobal se Robertu Redfordovi, takže…

„Chvíli jsme si povídali a pak jsem je pozvala, aby přišli večer na aperitiv. Koneckonců jsou to sousedé! A víte, co oni na to? Přijali! Přijdou ve středu i s tou malou.“

Sláva Yvette, hip hip, hurá! I když musela vzbudit soucit s mým osudem, aby je přiměla přijít!

„A pokud jde o jejich syna, měla jsem pravdu.“

Yvette tlumí hlas, jako bychom byly v kostele:

„Umřel před dvěma lety. Je to jedno z těch ubožátek, která uškrtili, vzpomínáte si? Virginiina matka mi řekla, že o tom neradi mluví, tak jsem nenaléhala, vždyť mě znáte… Ztratit dítě je vždycky těžké, ale vědět, že bylo zavražděno…“ Tohle skutečně nepatří k detailům, kterými by se člověk toužil probírat. Renaud Fansten. V roce 1993 jsem hodně cestovala. Byla jsem členkou poroty na několika filmových festivalech a navíc, už si nevzpomínám proč, ale bylo to období, kdy se mezi mnou a Benoîtem objevily problémy. A nejspíš proto jsem nevěnovala pozornost té vraždě. Hél?ne a Paul Fanstenovi. Paul. Křestní jméno, které se dobře hodí k jeho hlasu. Sebejistý muž. Má světlé, nebo tmavé oči? Je tmavovlasý? Představuji si ho tmavovlasého. A Virginii jako blondýnku, s dlouhými vlasy, jako mívají panenky. Přijdou k nám na návštěvu, krásný Paul a jeho dcera? Pochybuji.

Netrpělivě jsem čekala na středu. Zdálo se mi, že čas vůbec neutíká. Cítila jsem podobnou úzkost, jako na svých prvních schůzkách s Benoîtem.

A dnes je středa. Mám pocit, jako bych seděla na elektrických kamnech. To je směšné.

Už od rána se Yvette činí. Jak ji znám, chystá určitě lunch hodný Buckinghamského paláce. Umyla mě, oblékla, učesala (hrůza!), jako žačku, která si má jít pro vysvědčení. Jsem čistá, vymydlená, oblečená do letních bavlněných šatů (doufejme, že ne do jedněch z jejích vlastních), usazená v pokoji u otevřeného okna. Ptám se sama sebe, jak asi vypadám. Nejspíš jsem stále tmavovlasá, drobná a štíhlá, ale mám asi propadlé tváře, což prodlužuje můj nos, a jsem určitě bílá jak papír. A ten pitomý chlup, co mi roste na bradě? „Není vůbec vidět,“ říkal Benoît. Jo, jo, ten mi teď musí sahat až ke kolenům. Kostra v pestrých šatech a s obrovským chlupem na bradě, Fanstenovi nebudou té cesty litovat. Kdesi štěká pes. Je to pitomé, že musí vždycky někde štěkat nějaký blbý pes. Někdo zvoní.

Yvette spěchá ke dveřím. Polykám slinu. Tolik bych se chtěla podívat do zrcadla, abych viděla, jak vypadám. Rychlé kroky, pomalejší kroky. Běh směrem ke mně. Jasný hlásek:

„Dobrý den, Elise.“

Zvedám ukazováček. Virginie pokládá svou ruku na moji. Její ruka je teplá. Někdo další vstupuje do místnosti.

„Dobrý den.“

Hluboký hlas. To je on. Paul.

„Dobrý den.“

Jemný a klidný hlas. To musí být Hél?ne.

„Posaďte se, prosím,“ říká Yvette do skřípání pojízdného stolku.

Povzdech kožené pohovky. Nejspíš si sedli. Představuji si, jak právě diskrétně zkoumají pohledem místnost. Křesla, velký příborník z třešňového dřeva po babičce, stolek s hi-fi věží, stolek s televizí, dřevěný konferenční stolek, poličky plné knih, cylindrický psací stůl, kam jsem ukládala své doklady… Slyším Virginiiny krůčky, které obcházejí místnost.

„Virginie, na nic nesahej!“

„Ne, mami, já se dívám. Jsou tu úplně všechny bécassinky.“

Zdědila jsem je po svém otci. Ponechala jsem si je v domnění, že je budu jednou číst dítěti, které budu mít s Benoîtem. Ale nestačili jsme to.

„Můžu si jednu číst?“

„Ale samozřejmě, kuřátko. Pojď, posaď se tamhle.“

Yvette ji usazuje do velkého křesla blízko mě.

„Máte asi velký dům, že?“ začíná Hél?ne.

„Ano. Pojďte, provedu vás.“

Odcházejí a pokračují v rozhovoru. Virginie okamžitě vyskočí ze svého křesla a jde ke mně. Šeptá mi do ucha:

„Učitelka ve škole mě hubovala, že nic neumím. Ale já se nemůžu učit, protože mám strach. Je to hloupost, já vím, protože umírají jen chlapci, ale člověk nikdy neví. A co když Smrt změní názor? Viděla jsi film, který se jmenoval Smysl života? Tatínek si ho půjčil na videokazetě. A tam přišla Smrt k lidem, kteří jedli otrávenou paštiku, aby jim oznámila, že umřou.“

Určitě mluví o filmu Monty Pythonů. Ptáš se, jestli jsem ho viděla? Byl to jeden z našich oblíbených filmů, viděla jsem ho alespoň desetkrát. Naklání se ještě blíž, lehký povzdech.

„Já mám ze Smrti strach. Její postava je strašná. Tolik bych si přála bydlet v Disneylandu, v zámku Šípkové Růženky.“

I kdybych věděla, co odpovědět, nemohla bych. Yvette a ostatní se vracejí, jejich kroky znějí na nalakovaných parketách. Baví se o počasí, o drahotě, o domech. Nic vzrušujícího. Virginie už mlčí. Předpokládám, že čte bécassinku, protože slyším, jak se pravidelně obracejí stránky. Vědomí, že si klidně čte, poté co mi vyprávěla ty hrozné věci, a že se ostatní klidně baví, ve mně vyvolává zvláštní pocit neskutečna. Po pravdě řečeno, jen s obtížemi si připouštím, že to, co mi vyprávěla, je pravda. Náhle mě překvapí Paulův teplý hlas:

„Nerušíme vás?“

To se obrací na mě?

„Ne, ne, jsem si jistá, že je ráda, slečna Elise měla vždycky ráda společnost,“ odpovídá Yvette místo mě.

Paul si vzdychne, jako kdyby ho právě něco zarmoutilo. Jsem snad romantická postava? Bude o mně večer snít, až bude ležet na posteli a měsíc bude ukrajovat nebe svou bělostí? Každopádně já budu téměř určitě myslet na něj, takového, jak si ho představuji: vysoký, tmavovlasý, nakrátko ostříhaný štíhlý muž s rozhodným výrazem a světlýma očima… Možná proto, že mě jeho hlas uklidňuje, dodává mi důvěru. Cítím se tak sama. A Hél?ne také působí sympaticky. Lidé, které bych určitě ráda poznala před…

Hél?ne, Paul a Yvette živě diskutují o politice nové městské rady.

Virginie vstává a odkládá knihu. Náhle je vedle mě, cítím teplo jejího tělíčka, které voní koupelovou pěnou.

„Já si myslím, že Smrt nemá svou práci ráda. Ale musí ji dělat, víš,“ šeptá mi do ucha. „Najednou ji to přepadne, hop, a potřebuje nějaké dítě. Jeden policista, říkal, že je komisař, se mě několikrát vyptával. Podle mě vypadá jako klaun, říkám mu Bonzo, má velký žlutý knír a na hlavě slámu. Chtěl by, abych mu řekla, co vím, ale já nemůžu. Nemůžu nic říct, nikomu, jenom tobě, protože to je něco jiného.“

To je fakt, mlčím jako hrob. Takže policie se o Virginii zajímala. Jako nepochybně o všechny děti z okolí, které by mohly něco vidět.

„Renaud to nevěděl, nevěděl o Smrti, věřil jí, a tak ho Smrt dostala. Já jsem mu říkala, aby si nehrál v domečku. Protože jsem dobře viděla, že Smrt tam brousí okolo, usmívá se na něj… Ale on neposlechl. Posloucháš mě?“

Zvedám ukazováček. Jsem dočista ohromena.

„Virginie, co tam děláš?“

Úzkostlivý Hél?nin hlas.

„Povídám si s Elise.“

Rozpačité pokašlávání.

„Nechceš trochu čaje? Nebo kakao, miláčku?“ ptá se Yvette.

„Ne, děkuji.“

„Virginie, pojď sem na chvilku, prosím tě.“

To je Paul.

Unavený Virginiin povzdech:

„Člověka nikdy nenechají na pokoji.“

Usmívám se. Nebo si alespoň myslím, že se usmívám. Nevím, co vyjadřuje moje tvář.

„Něco se děje, slečno Elise?“ ptá se Yvette.

Tak dobrá, můj úsměv patrně není nejdokonalejší.

„Musíme jít. Jsme pozváni na večeři k přátelům,“ vysvětluje Hél?ne. „Pojď, Virginie.“

„Musíte zase přijít. Víte… (Yvette tlumí hlas), mám dojem, že od té doby, co se s vámi a s vaší malou seznámila, se jí vede mnohem lépe, je tak sama… Budeme opravdu moc rády, když nás zase přijdete navštívit.“

„Dobrá, pokusíme se. Tedy… jestli můj manžel… má mnoho povinností, viď, Paule? Každopádně vám děkujeme. Bylo to velmi příjemné. Rozloučila ses, Virginie?“

„Na shledanou, paní.“

Rychlý běh ke mně.

„Na shledanou, Elise. Mám moc ráda tvůj dům. A jsi moc milá.“

Velká pusa na tvář. Polykám slinu.

Zvedám ukazováček.

Šeptání. Těžký krok Yvette.

„Slečno Elise?“

Ukazováček.

Naklání se ke mně a hlasitě a s pečlivou výslovností říká:

„Slyšíte mě? Jestli mě slyšíte, zvedněte dvakrát ukazováček.“

Zvedám dvakrát ukazováček.

„Můj bože! Tak je to pravda! Slyší nás. A doktor o tom pochyboval! Já jsem to věděla, že všemu rozumí!“

„To je zvláštní,“ mumlá Hél?ne.

Nejraději bych vyskočila ze svého křesla a připojila se k všeobecnému veselí.

„Co se děje?“ ptá se Virginie.

„Slečna Elise slyší. Slyší nás, rozumí nám!“

„No jistě, jak jinak bych si s ní mohla povídat?“

„Poslyšte, Yvette, už musíme opravdu jít, a tedy… chci říct, že máme radost kvůli vám dvěma…“

To stále mluví Hél?ne. Paul musí být velmi plachý.

Hlasy v hale. Dveře se zavírají. Yvette už je u telefonu. Zavěsí a volá:

„Doktor přijde ještě dneska.“

Docela mě těší, že mu zkazím večer.

Přišel Raybaud. Rychle zchladil Yvettino nadšení. Fakt, že nejspíš slyším a rozumím, neznamená: 1. že jsem duševně v naprosto stejném stavu jako kdysi, 2. že znovu získám svou hybnost. Existují prý lidé, kteří už třicet let mohou pohnout jen palcem u nohy nebo malíčkem. Ten Raybaud vždycky dovede povzbudit. Zkrátka, pokud jde o mé neurony, doporučuje provést nové testy.

A hop! Na shledanou, očekáván na večeři, přátelé, nemohu přijít pozdě, ten chlap je jako vítr. Ani nevím, jak vypadá. Představuji si ho jako chlupatého kulturistu v nepromokavé bundě, se stetoskopem přes rameno.

Yvette otevřela lahvičku šampaňského, dala mi kapku ochutnat a zbytek vyzunkla, když telefonovala tu dobrou zprávu mému strýci.

Strávila jsem neklidnou noc. Najít tak způsob, jak mluvit. Nedokázala jsem myslet na nic jiného než na to, co mi vyprávěla Virginie. A také na Paula a Hél?ne. Musím jim připadat odporná. Nechápu, proč Virginie odmítá prozradit vraha. Protože já jsem přesvědčena, že nelže: ví, kdo to je. Ale chrání ho. To je nesmysl!

3.

Můj život se změnil. Nedá se mluvit o zázraku, ale stejně je to fantastické. Především profesor Combré prohlásil, že má paralýza je patrně spíše následek šoku nežli porucha motorických center, mícha nebyla přerušena. Aniž by mi chtěl dávat falešné naděje, myslí si, že je dost značná šance, že se mi jednoho dne vrátí alespoň částečně hybnost. Rehabilitace se zintenzivnila. Někdy jsem měla dojem, že vibruji jako startující letadlo.

Několikrát mě přišla navštívit Hél?ne š Virginií. Mám dojem, že se cítí velmi osamělá. Často si stěžuje, že Paul příliš pracuje. Má významnou funkci v bance a nemožnou pracovní dobu. Ona se nudí. Sedne si v pokoji ke mně a tichým hlasem si se mnou povídá. Říká mi, jaké je počasí, ovoce, květy, barva oblohy a plující oblaky. Je to, jako bych našla přítelkyni. Virginie tráví čas s Yvette v kuchyni. Vypadá to, jako by se mi vyhýbala, a už se mnou o ničem nemluví. Podle mě je to jasný případ žárlivosti.

Nevím, jak Hél?ne sdělit, že Virginie je možná v nebezpečí. Pravda, všechny ty její vražedné historky se zdají velmi vzdálené v tomto nádherném slunci za poklidného odpoledne. Možná je Virginie jen dívka s bujnou fantazií.

Každopádně když je tu Hél?ne, ubíhá čas rychleji. Dnes jsem sama. Představuji si, že jsem v bazénu a opaluji se. Ale obtížně se soustřeďuji, protože včera došlo v Paříži k atentátu. Velmi jsem toužila po tom, aby Yvette vypnula zvuk, slyšela jsem zoufalé výkřiky, houkání sanitek, a myslela jsem na kaluže krve, hrůzu, nepochopení. Myslela jsem na sebe. Na svou paniku. Myslela jsem na Benoîta, na jeho krůtě přervaný život. Každá taková zpráva mě vrhne zpátky do minulosti, které se snažím za každou cenu uniknout. Začínám chápat lidi, kteří odmítají poslouchat špatné zprávy.

Někdo zvoní.

Překvapení! Je to ten slavný komisař, o kterém mluvila Virginie. Yvette ho zve dál. Nevím, co dělá, nic neslyším. Určitě se na mě dívá.

„Slečna Andrioliová? Já jsem komisař Yssart, kriminální policie.“

Aha, tak Bonzo se jmenuje Yssart. Hlas má chladný, trošku afektovaný. Ani stopa po nějakém přízvuku.

„Nemůže vám odpovědět, říkala jsem vám to,“ informuje ho Yvette.

Komisař ignoruje přerušení a pokračuje:

„Nevěděl jsem, že jste nemocná, omlouvám se za neohlášenou návštěvu.“

Na chlápka s tváří klauna se rozhodně dobře vyjadřuje.

Má Yvette, která asi podupává vedle něj, si nemůže odpustit, aby mi neřekla:

„Komisař přišel kvůli případu malého Michaëla Masseneta. Řekla jsem mu, že jsme ho neznaly.“

Slyším, jak komisař funí:

„Vážená paní, jsem přesvědčen, že nás slečna Andrioliová slyší, vnímá stejně dobře zvuk mého hlasu jako vašeho. Jestli vám to nevadí, rád bych s ní zůstal chvíli sám.“

„Jak chcete,“ odpovídá Yvette, vychází z pokoje a práskne za sebou dveřmi.

Pokašlávání. Čekám. Tenhle chlap je možná má jediná naděje na získání pomoci pro Virginii.

„Jak určitě víte, vyšetřujeme nyní vraždu malého Michaëla Masseneta, a rovněž další vraždy, starší, jejichž pachatel nebyl doposud vypátrán. Dokážete se nějak vyjadřovat?“

To je schopný chlap! Zvedám ukazováček.

„Dobře. Budu vám říkat jména, a když budete nějaké znát, zvednete ukazováček.“

Odříkává jména dětí. Když dochází k Renaudu Fanstenovi, zvedám ukazováček.

„Vy jste znala malého Fanstena?“

Žádný ukazováček. Znovu kašle.

„Chápu. Malý problém s komunikací. Chcete říct, že jste o malém Fanstenovi slyšela?“

Ukazováček.

„V televizi?“

Žádný ukazováček.

„Od někoho z jeho blízkých?“

Ukazováček.

„Možná od jeho matky?“

Žádný ukazováček.

„Od jeho otce?“

Žádný ukazováček. Je to trochu jednotvárné.

„Od malé Virginie?“

Ukazováček.

„Vy znáte malou Virginii Fanstenovou?“

Tak takhle! Ty mizerný pokrytče! Víš moc dobře, že ji znám, a zajímáš se víc o ni než o mne. Tedy naštěstí.

„Poslyšte, slečno Andrioliová, nebudeme ztrácet čas chozením kolem horké kaše. Půjdu rovnou k jádru věci: Virginie ve vás vyvolala dojem, že o tom případu něco ví?“

Už už chci zvednout ukazováček, když tu mě něco napadá. Mám právo prozradit Virginiino tajemství? Ale co když je ohrožen její život? Rozhoduji se zvednout ukazováček.

„Ona vám řekla, že zná pachatele těch zločinů?“

Zvedám ukazováček.

„Řekla vám jeho jméno?“

Žádný ukazováček.

„Připadalo vám, že trpí nějakou duševní nevyrovnaností?“

Náhle s hrůzou chápu, kam míří. Myslí si, že je Virginie blázen! Takže žádný ukazováček.

„Pochopte mě. Je to roztomilá holčička, která utrpěla těžký šok, když objevila svého nevlastního bratra zavražděného.“

Svého nevlastního bratra? To jsem nevěděla.

„Když si Hél?ne Siccardiová brala Paula Fanstena, byly malému Renaudovi už dva roky. První žena Paula Fanstena zemřela v roce 1986 na rakovinu. Nová paní Fanstenová se o Renauda vždy velmi dobře starala, stejně jako o Virginii, ale ta je tajnůstkářská a podle ředitele školy mimořádně nesdílná. Když jsem s ní mluvil, zavřela se jako ústřice a nedostal jsem z ní ani slovo. Proto jsem si dovolil vás navštívit. Myslím, že má-li to dítě nějaké tajemství, svěří se s ním spíše vám. Prozradila vám nějaké údaje týkající se totožnosti případného pachatele těch vražd?“

Žádný ukazováček.

„Tvrdila, že viděla jednu nebo několik z nich?“

A co když ji prohlásí za blázna? Vezmou ji rodičům? Co když se Virginie kvůli mně ocitne v ústavu… Kruci, nevím, co mám dělat. Tak tedy žádný ukazováček.

„Přemýšlejte. Jste určitě jediná osoba, která může Virginii a nám pomoci.“

Tak to je tedy vrchol! Jestli se spoléhají na mne, to musí být pěkně v úzkých! Nehnu brvou.

„Dobrá. Děkuji vám za spolupráci. Když dovolíte, rozloučím se. Vidím, že bude nezbytné znovu navštívit Virginii. Na shledanou, slečno. Přeji vám brzké zotavení…“

Dveře se zavírají. Blbec! Já nemám chřipku! Brzké zotavení! Měla jsem mu snad prozradit víc? Proč jsem mlčela? Jsem pitomá. A teď už je pozdě.

Je strašné vedro. Ukázkový červenec. Sedím na svém gelovém polštáři, ve stínu pod altánem. Yvette mi stáhla vlasy do koňského ohonu, nenávidím ho, ale ona se mě neptala na názor. Myslím, že jsem strašně zhubla. Se svými černými vlasy sčesanými dozadu, sinalou tváří a ztrhanými rysy se musím podobat spíše upírovi než top modelce.

Přesto se zdá, že Paulovi to nevadí. Přišel za mnou už třikrát nebo čtyřikrát, přinesl ovoce, koláč, který upekla Hél?ne, přivedl Virginii, které Yvette slíbila, že s ní půjde do kina. A včera mi položil ruku na rameno a zamumlal: „Já vím, že to, co řeknu, se vám bude zdát kruté, ale někdy toužím po vaší samotě, někdy i já zatoužím stáhnout se do ústraní.“ Bezva, skvělé, vyměňme si místa! Bohužel, nic takového se nestalo. Já jsem zůstala přibitá ve svém křesle a on vestoje, odešel poté, co mi silně stiskl rameno.

Vzpomínám na to a funím pod altánem. Yvette připravuje ovocnou polévku. Jsme pozvané na zahradní party a ona nechce přijít s prázdnýma rukama.

Ano, už je to tak: už nejsem vyvržená ze společnosti, Hél?ne a Paul mě představili svým přátelům, mladým manželům pozemek-bazén-tenis, a všichni mě přijali. Jsem Nový maskot Nové městské zóny Boissy-les-Colombes. Nevím, proč jsou všichni ti lidé ke mně tak milí. Připadají si snad dobří a soucitní, když mě tak trpí mezi sebou? Výhodou je určitě i skutečnost, že nejsem nijak odpuzující. Neslintám, nekroutím se ve svém křesle, nekoulím očima. Jsem spíš jako Šípková Růženka, která usnula na svém trůnu. Tedy… aspoň si to myslím. Faktem je, že mě berou všude a že se lidé na mě často obracejí. Jen takové běžné větičky, které však v sobě často skrývají nejniternější problémy. Naučila jsem se rozeznávat jejich hlasy, poznávat je a vytvářet si o nich představy, jakési „portréty“.

K nejbližším známým Fanstenových patří Claude a Jean-Mi Mondiniovi; on je inženýr, ona pracuje v Katolické pomoci. Podle hlasu si ji představuji jako veselou, dynamickou mladou ženu, trochu zakřiknutou, přepečlivou. Jean-Mi má hlas plný nadšení jako chlápek, který chce vypadat prostě a sympaticky. Má krásný hlas, zpívá ve sboru. Mají tři dobře vychované děti, dva chlapce a holčičku. Betty a Manu Quinsonovi jsou víc „do větru“: znají všechny hardrockové skupiny, užívají módní slova, plaví se po moři, surfují na sněhu a živí se makrobiotickou stravou. Manu pracuje v obchodním oddělení Air France a Betty má malý luxusní butik blízko Versailles. Manu je asi ramenatý vousáč. Betty si představuji s tváří kočky, kudrnatou hřívou a volnými šaty. A pak jsou tu Steph a Sophie Migoinovi. Jsou to nejlepší přátelé Fanstenových. Stéphane je podnikatel, Sophie nepracuje. Podle Hél?ne patří jejich dům k nejluxusnějším v této čtvrti. Stéphanův hluboký hlas se mi líbí a při jeho výbuších smíchu nadskakuji. Neustále něco rozbíjí: lahve s vínem, sklenice, talíře. Je to takový nemotora, chlápek typu: „Hej, Stephe, to je moje noha, kterou právě drtíš“ nebo „Stephe, opravdu si chceš hrát s dětmi na vojáky pod stolem?“ Sophie je jemnější, má afektovaný hlas a já jí přisuzuji upejpavé chování, kostýmy typu Chanel, tvář s hrubšími rysy a dokonalým make-upem. I když se nemohu zúčastnit konverzace, nenudím se. Bavím se tím, že k hlasům přiřazuji tváře. Postupně jim vyměňuji oči, nosy, vlasy, jako bych kreslila počítačový portrét.

Virginie je čtrnáct dnů na letním táboře. Má se vrátit dnes. Hél?ne mi řekla, že komisař Yssart k nim přišel, aby vyslechl Virginii, ale ta už byla v autobusu do Auvergne. Prohlásil, že přijde znovu, až se vrátí. Doufejme, že to není tak důležité. Nevím už, co si mám myslet. Všechny ty historky o vraždách se mi zdají vzdálené. Každý myslí jen na to, jak si užít léta a bavit se, navzdory tomu, co se stalo.

A já se vlastně také bavím. Po všech těch smutných měsících mám konečně pocit, že znovu žiju. Poslouchám, jak se ostatní baví, smějí se, je to tak trochu, jako bych se bavila a smála já sama. Všichni jsou milí k „hadrové panence“ Andrioliové. Hél?ne mi řekla, že Sophie Migoinová na mě hrozně žárlí od chvíle, kdy její muž Steph jen tak mezi řečí prohlásil, že jsem „ta nejhezčí holka v tomhle zatraceném městě“. Byl samozřejmě opilý, ale stejně to potěší.

„Vidíte! Až se uzdravíte, způsobíte neštěstí!“ zašeptala mi jednou Hél?ne. Uzdravím, uzdravím! Nejsem nemocná, jsem „out“, mimo provoz, a pokud jde o zlepšení, žádné nevidím. Ukazováček, ukazováček a znovu ukazováček. Donekonečna zvedat ukazováček, mám toho po krk. Tak, a už žádné negativní myšlenky, soustřeďme se na blížící se party.

Potůček potu na spáncích. Yvette je v kuchyni. Nemohu se utřít, je to nepříjemné. Kdyby tak na chvilku vyšla ven.

Ach! Kroky! Konečně! Začínám se tu dusit.

Ale co to dělá? Vypadá to, jako by šla po špičkách.

Pronikavé zvonění telefonu.

„Haló? Ano, v sedm, ano…“

Odpovídá Yvette. Yvette… Jestliže Yvette teď mluví do telefonu, kdo tedy jde právě alejí?

Hél?ne? Paul? Někdo mě chce překvapit?

Kdosi mě lechtá listem na krku.

Nenávidím tyhle žertíky. Cítím teplo těla těsně vedle mě. Pach potu, který neznám. Yvette se vybavuje do telefonu. Jsem na nejvyšší míru rozčilená. Nesnáším žerty, zejména ne v mém stavu. To mě nerozesměje, to mě děsí.

Něco se dotýká mé paže. Něco tenkého a ostrého. Nějaká tyčinka nebo… Jehla?

Co je to za pitomost?

Ta ostrá věc něco kreslí na mou paži. Ale to je… ano, je to písmeno. Písmeno C. Je to C. Pauza, pak další písmeno. Písmeno O. Ano, jsem si jistá, že je to O. A teď U. COU… Couvat? Písmeno R… COUR, ale co to má znamenat? Yvette, Yvette! Slyším dech. Pískavý dech. Hnusí se mi to! Hnusí se mi ta pitomá hra! A teď zase O, hleďme, a jak se směje!

Au! Píchl mě! Ten darebák mě píchl! Cítím, jak mi jehla zajíždí do masa dobrý centimetr! Mám strach. Nerozumím tomu, co se děje. Mám strach. Bude pokračovat? Ach ne! Přejíždí jehlou po mé paži, po tváři… ne, ne! Ach!

Píchl mě do ramena, to bolí, nechci, přestaň, ty mizero, kdybych věděla, kdo jsi, tak…

Přejíždí mi jehlou po hrudi, ach ne, můj bože, ne! Ne do prsu, ne! Prosím! Zastavuje se, vyčkává, chtěla bych křičet, sjíždí jehlou po mých šatech, přikládá ji k mému břichu, dotýká se jí podbřišku, je to úchyl, jsem obětí úchyla! Ach!

Zabodl mi ji do stehna, to bolí, och, to bolí, přikládá ji k mému přirození, ne, prosím, ne…

„Musíme jít! Čekají nás v sedm!“

Yvette! Yvette! Rychle!

Pach potu mizí, teplo také, tiché kroky se vzdalují. Přichází Yvette a zpívá si Madrid, Madrid. Uvnitř pláču, vzlykám vzteky a strachem, Yvette je u mě:

„Můj bože, jak to hlasitě dýcháte! A jste celá rudá!“

Kapesník na mé tváři, vůbec nevím, jestli mi tečou slzy.

„Dneska je ale horko! Ale, ale! Poštípali vás komáři!“

Odváží mě do domu. Srdce mi bije jako splašené. Cítím, jak mě bodnutí pálí. Ale není to bolest, kvůli které mi buší srdce. Je to pocit, že jsem byla někomu vydána na milost a nemilost, že si se mnou mohl dělat, co chtěl.

Nemohu uvěřit, že existuje někdo tak krutý, aby se takovýmto způsobem bavil na účet mrzáka.

Yvette hubuje, zatímco mi převléká šaty. Také je jí horko. Vlhkou žínkou mi otírá tělo, vodičkou mi natírá „komáří“ bodnutí, převleče se a jsme hotové.

Jsem strašně vyděšená. Je to, jako bych prožívala noční můru. Skutečně tu byl někdo, tady, u mě, někdo, kdo napsal „couro“ na mou kůži a který se bavil tím, že mi naháněl strach?

Yvette mě vytlačuje ven a zavírá dveře. Vyrážíme.

„Jste v pořádku?“

Žádný ukazováček.

„No ovšem, mně je taky horko. Tamhle to bude lepší.“

Tady nejde o horko. Ale jak jí to vysvětlit? Jak promluvit?

Party je v plném proudu. Slunce zapadlo, ochladilo se. Hél?ne mi řekla, že postavili na zahradu dva stoly se studeným bufetem a že Paul se stará o grilování.

Slyším výbuchy smíchu, cinkání skleniček, skřípot nožů na talířích. Hél?ne mě posadila do rohu, abych měla klid. Musí tu být alespoň dvacet lidí a všichni se, jak se zdá, dobře baví. Pronikavý hlas. Betty líčí poslední výlet s Manuem na katamaranu, když vítr měl sílu osm. Claude Mondiniová vypráví – nevím komu – o úspěchu nových hodin katechismu. Já jsem se na ten večer tak těšila! Ale všechno mé nadšení zmizelo a já se pořád ptám, kdo z přítomných může považovat za zábavné píchat mrzáka jehlou. Děti křičí a běhají sem tam. Náhle si uvědomuji, že už tu musí být i Virginie!

Ta myšlenka mě vůbec neuklidní, naopak mě zamrazí. Virginie, to znamená opět otázky bez odpovědi. A dnes večer o ně opravdu nemám zájem.

A právě v té chvíli slyším její jasný hlásek:

„Dobrý večer, Elise. Máš se dobře?“

Zvedám ukazováček, ale je to lež. Nemám se dobře.

„Já jsem na táboře jezdila na poníkovi! Bylo to bezva! Nejradši bych tam zůstala celé léto, ale oni nechtěli. Tam je to lepší. Člověk má klid.“

Paulův hlas:

„Virginie! Budeš to mít studené!“

„Už jdu!“

Naklání se ke mně a šeptá: „Dej na sebe pozor!“ a zmizí.

Jsem sama. Nemám hlad. Lituji, že jsem kdy poznala Virginii.

Ruka na mé paži, nadskočím – uvnitř – nejméně o deset metrů.

„Je vám dobře, Lise?“

To je Paul.

Žádný ukazováček. Jestli se mě ještě někdo zeptá, zda se mám dobře, začnu zvracet.

„Je tu moc lidí?“

Žádný ukazováček. Je to zábavnější než hrát „přihořívá-hoří“? Může to trvat hodiny.

„Máte strach?“

Zásah! Zvedám ukazováček.

„Chcete se vrátit domů?“

Žádný ukazováček. Jen ne vrátit se domů.

„Tak Paule, ukážeš nám ty fotky?“ zazní Stephův zvučný hlas úplně zblízka.

Podle toho výrazně mužného zabarvení si Stepha představuji jako hráče rugby, s dlouhými světlými vlasy, jasně modrýma očima a velkými ústy s masitými rty. Paul vstává, sundává ruku z mé paže a zanechává tam teplou stopu.

„Vrátím se za chvíli, Lise.“

Paul mi říká „Lise“. Mé jméno se mu nelíbí. Tvrdí, že při jménu „Elise“ má vždycky pocit, že někdo začne hrát na klavír. Mně se zase nelíbí „Lise“. Mám pocit, že je mi sto let a jsem oblečená jako holčička z předválečné doby. Zkrátka, teď jsem pro všechny Lise.

Proč mi Virginie řekla, abych na sebe dávala pozor? Její varování přichází v pravou chvíli, to musím říct. Hudba je ohlušující, moderní skupina, kterou neznám. Lidé musí křičet, aby se slyšeli. Ach! Někdo vyměnil kompakt. Bosanova, to je příjemnější.

„Víte, Lise, Paul vypadá jako sukničkář, ale je naprosto věrný, opravdu.“

Zadržela jsem dech. Kdo mi to řekl? Ta mrcha Sophie? Nepoznala jsem hlas. To jako že… já a Paul… nebo Paul a já… V mém stavu? Podle mého názoru jediní chlapi, kteří se o mě ještě mohou zajímat, jsou leda tak ti, co shánějí klienty pro Lurdy…

Začínám být unavená. Dali mi avokádové pyré a kir. Yvette mi nalila kapku šampaňského, září, její ovocná polévka měla obrovský úspěch. Cítím, jak mi klesá hlava. Nejsem už zvyklá chodit do společnosti a léky doktora Raybauda mě někdy nezadržitelně uspávají.

Kolik může být hodin? Mám tak těžká víčka. Všichni jsou opilí. Steph zpívá z plných plic oplzlé písničky. Lidé se loučí, slyším klapat dvířka aut. Yvette si povídá s Paulovou maminkou, asi šedesátiletou ženou, která kdysi pracovala na poště a teď k nim na několik dní přijela. Vášnivě diskutují o tarokách, nevšímají si rámusu kolem a jejich pronikavé hlasy svědčí o tom, že mají také něco upito.

„Ahoj, Lise!“

„Nashle!“

Zdraví mě, poklepávají mi nenuceně na rameno. Co si o mně opravdu myslí, o mé tiché a nehybné přítomnosti? Zívám, spouštějíc čelist, nebo mám alespoň ten pocit.

„Mami, Yvette! Pomozte nám dát zpátky stoly!“

„Už jdeme!“

Uklízejí a přitom si dál povídají a hihňají se jako malé holky. Musí být už dost pozdě. Doopravdy usínám.

Náhle se probouzím. Kde to jsem? Ve tmě, samozřejmě, ale kde? Je ticho. Ležím. Ale není to moje postel. Je to kožené. Pohovka? Možná. Nějaký přístroj vrčí. Lednička? Zůstali jsme na noc u Fanstenových? To je nesnesitelné nemoci otevřít oči a rozhlédnout se kolem sebe. Klid, Elise, klid, dýchej zhluboka. Jsem určitě u Paula a Hél?ne. Možná byla Yvette příliš unavená na návrat domů.

Kroky. Slyším kroky. Tiché šelestění bosých nohou. Ach ne, snad to nezačíná znovu, já…

„Elise! Spíš?“

To je Virginie. Ulehčení. Mechanicky zvedám ukazováček.

„Lhářko! Když spíš, jak mě můžeš slyšet?“

Žádný ukazováček. Čekám.

„Yvette si vymkla kotník, když šla na záchod, a tak tatínek řekl, abyste zůstaly na noc tady, protože jí bylo moc špatně. Byla celá oteklá, tatínek dal do sáčku ledové kostky a řekl jí, aby si lehla a dala si led na kotník, a tebe uložili na pohovku. Spala jsi jako miminko. A pak jsem se vzbudila a myslela jsem, že jsi se možná probudila sama a ve tmě, tak jsem se na tebe přišla podívat. Já se probouzím v noci sama často, a vím, že to vyděsí.“

Hodná holčička. Takže Yvette si vymkla kotník. Doufám, že to není vážné, protože jinak… Bylo by to zlé mít novou chůvu, neznámou. Ještě tohle mi teď chybělo… Virginie ještě více ztiší hlas, už téměř není slyšet, co říká, jen dech u mého ucha:

„Pokud jde o Smrt, bude to muset brzy udělat znovu. Smrt nemůže být dlouho nezaměstnaná, víš? Myslím, že Smrt žárlí, protože si s tebou povídám. Chtěla by, abych se věnovala jen jí. Ale já tě mám moc ráda. Každý den se modlím, aby ti neublížila. Dokonce jsem jí napsala jména několika dětí, aby myslela na jiné věci.“

Zdá se mi, že tuhnu. Ne, já opravdu tuhnu. Od hlavy až po paty. V hlavě mi víří spousta myšlenek. Buď je ta holka úplně praštěná, nebo je tady někde na svobodě nebezpečný šílenec. Napsala mu zprávu! Smrti! Dámy a pánové, po Robinu Hoodovi, který bohatým bral a chudým dával, je tu Smrt, která bere živé a naplňuje jimi ráj! To je naprosté šílenství! Co na tom, že jsem celá ztuhlá. Virginie si nemohla vymyslet místo a datum vraždy malého Michaëla a…

„Musím jít, jinak by to mohlo být nebezpečné!“

Hej! Hej, počkej! Slyším rychlé krůčky na schodišti. Nebezpečné? Proč „nebezpečné“? Je tu snad někdo, kdo nás pozoruje? Zamkli aspoň dveře? Virginie, nenechávej mě tu samotnou, vrať se! Vrať se! Je to děsné, že dokážu takhle mlčenlivé křičet, já, která jsem nikdy nebyla hlučná.

Poslouchám. Lednička hučí. Hodiny tikají. Venku fouká vítr. Slyším šelest listí, šustot papírů. Srdce mi hlasitě tluče. Ne. Kdyby tu někdo byl, Virginie by mě nenechala samotnou.

Je zcela jisté, že to dítě má vážné problémy. Skoro to vypadá, jako by se do jisté míry vraha zastávala.

Jsem pitomá. Virginie možná znala datum a místo smrti malého Michaëla, protože nejspíš objevila tělo. Tohle a k tomu vražda jejího bratra… všechno si to spojila a zbytek si vymyslela, Smrt atd.

Ale kdo se bavil tím, že mě píchal jehlou?

Nechci na to myslet. Já…

Někdo tu je.

Nade mnou.

Někdo dýchá.

Rozbolelo mě břicho. Mám hrozný pocit, že se počurám. Někdo se mě dotýká. Ruka, dotýká se mě ruka. Přejíždí mi krk, ramena, hruď. Ne hrubě, ne, spíše jemně. Velká ruka, mužská ruka. Rozepíná mi knoflíky. Zdá se mi to snad? Co to znamená? Co, ach…

Ten muž mě hladí. Cítím jeho ruku, jak putuje po mé hrudi. Je to tentýž chlap, co se bavil tím, že mě odpoledne mučil? Nevím. Tenhle je jemný. Dýchá rychle a hlasitě. Budu snad znásilněná na tom zatraceném kanapi neznámým mužem? A co když je to Paul?

Paulova ruka? Nevím. Proti své vůli jsem tím hlazením vzrušená. Chci, aby přestal. To stačí, nejsem panenka na hraní.

Jeho doteky začínají být neslušné.

Je to příjemné, ale já nechci. Zvedám ukazováček. Nějaká ruka uchopí tu moji a svírá ji. Nějaká ústa se tisknou na má. Přisávají se k mým prsům. Jeho ruka stále drží tu mou. Mám pocit, že mi srdce vyskočí z hrudi. Úchyl vyzbrojený jehlou a němý násilník, to je v jednom dni trochu moc. Muž je těžký, cítím hrubý dotyk jeho džín na mých nahých stehnech, chce mě snad…

Náhle se zvedá. Funí. Kvapně mi zapíná šaty a odchází tak tiše, jak přišel.

Konec sexuální epizody.

Jsem na pokraji šílenství a tělo mám v jednom ohni. Děkuji, pane neznámý, že jste mi připomněl, že jsem ještě žena, ale je to spíš bolestné, když je člověk odsouzený k samotě.

Paul? Bylo by to možné?

Kdo by řekl, že život živé mrtvoly může být tak rušný?

Náhle mě probouzí zvuk kresleného televizního seriálu. Bambi právě mluví s Panpanem. Vtom se vedle mě ozve klidný hlas Hél?ne:

„Jste vzhůru, Elise?“

Ukazováček.

„Chcete pomerančový džus?“

Ukazováček.

Jde pryč. Slyším Virginiiny výbuchy smíchu před televizní obrazovkou. Pak hlasy Yvette a Virginiiny babičky, nejspíš v kuchyni. Yvette se zcela jistě obrací na Hél?ne:

„Je vzhůru?“

„Ano, chce pomerančový džus… Ne, nechte to, já jí to odnesu. Co obvykle snídá?“

„Kaši z ovesných vloček.“

Rozpačité ticho.

„Ach. Dobře, no… mám jen cornflaky. Mohla bych je rozmixovat s mlékem. To by šlo, ne?“

„Ano. Opravdu mě moc mrzí, že vám působíme takové potíže… Kdybych tak hloupě nezakopla na tom schodu… jsem skutečně pitomá… Naštěstí je to lepší, protože nevím, co bych jinak dělala se slečnou Elise… představte si, kdybych musela jít do nemocnice…“

„Nebojte se, všechno bude v pořádku.“

Hél?ne se vrací ke mně. Cítím dotyk studené sklenice na rtech. Polykám. Pomerančový džus je ledový, to je fajn.

„Asi se ptáte, co se to děje. Yvette si včera večer při odchodu vymkla kotník, a protože vy jste usnula, mysleli jsme si, že bude lepší, když zůstanete tady. Doufám, že vás to příliš nezmátlo…“

Vůbec ne, to je skvělé, takovéhle zážitky. Jaký bude další program?

„Kotník jí splaskl, myslím, že to bude dobré. Odvezeme vás domů, a kdyby se objevily jakékoli potíže, Yvette nám zavolá a tchyně by jí šla pomoci.“

Nemohu jí ani poděkovat.

„Tady máte cornflaky, doufám, že je máte ráda.“

Lžíce rozblemtaných a příliš sladkých cornflaků. Nenávidím cereálie. Proč mi Yvette nikdy nedá jogurt, zbožňuji k snídani jogurt. Svědomitě polykám cornflaky.

Někdo běží.

„Virginie, kam jdeš?“

„Na zahradu! Ahoj, Elise!“

„Nechoď daleko, slyšíš?“

„Ne, ne!“

Dveře se zabouchávají. Proč tu není Paul? Jako kdyby slyšela mou otázku, Hél?ne odpovídá:

„Paul si šel se Stephem zaběhat.“

Drahoušek Paul, musí se udržovat ve formě, aby dokázal útočit na tetraplegičky v širokém okolí.

A co když to nebyl on?

Náhle Hél?ne napadá, že se mi asi chce na záchod. Ženy si šeptají. Nakonec Yvette navrhuje použít k tomu misku z umělé hmoty. Vypadá to, jako by to každý považoval za normální, já jsem si zvykla. Zpočátku, v nemocnici, to bylo těžké, ale zvykla jsem si na to. Po zdárném ukončení močové operace mi Hél?ne otírá žínkou obličej a češe mě.

Dveře se otvírají a Stephův hluboký hlas volá:

„Dobrý den, milé dámy! Tak co kotník, je to lepší? To se nemá tolik pít, když chce člověk běhat po schodech.“

Výbuch mužného smíchu. Yvette rozhořčeně protestuje:

„Ale já jsem skoro nepila, to můj kotník to nezvládl!“

A tohleto a tamhleto, spousta drobných žertíků, zatímco já vypadám jak pytel brambor na pohovce. Nakonec je rozhodnuto, že Paul odveze Yvette autem, aby si zbytečně nenamáhala kotník, zatímco Steph půjde se mnou pěšky. Vyhýbá se mi snad Paul?

Dvě mužské paže mě zdvihly a usadily do křesla. Snažím se poznat ruce, které se mě dotýkají, ale nejde to.

Venku je teplo, vzduch je těžký, nehybný. Steph tlačí mé křeslo a píská si Moře. Necítím na kůži slunce, musí být zamračeno. Tráva silně voní. Kdesi zplna hrdla zpívá pták. Steph přerušuje pískání.

„Je zvláštní, když si uvědomím, že jste mě nikdy neviděla.“

Já považuji za zvláštní spíše přátelství, které pojí Paula, tak jemného, s tímhle hromotlukem.

„Jak si mě představujete? Třeba… myslíte si, že jsem spíš hubený, nebo tlustý?“

Pitomá otázka, jak na ni mám odpovědět. Uvědomuje si to.

„Tak tedy, řekněme… tlustý?“

Ukazováček. Já tě nebudu šetřit, kamaráde.

„Správně! Vážím devadesát kilo a měřím sto osmdesát centimetrů.“

Budeš mi vypočítávat všechny své rozměry nebo co?

„Virginie vás má moc ráda.“

Ten chlap dokáže otáčet konverzaci o sto osmdesát stupňů.

„Byla rozrušená smrtí svého bratra. Tedy svého nevlastního bratra. A pak ty další vraždy dětí… Nechápu, proč Paul nepožádal o přeložení. Muselo to být pro Hél?ne strašné. Přestěhovali se, samozřejmě, ale jen o patnáct kilometrů… Jste okouzlující.“

Tři sta šedesát stupňů.

„Trochu jsem se bál setkání s vámi, s invalidy se necítím dobře. A pak, já nevím… to bylo tak prima.“

Mluv za sebe!

„Představte si, že mi Sophie dokonce udělala scénu! Možná ve mně vyvoláváte dávnou touhu Siouxe zmocnit se bílé ženy.“

Už se vidím, jak mě ten King-Kong v joggingové soupravě táhne někam do Sierry Nevady!

„Strašně žárlím na Paula. Nesnesu, aby se vás dotýkal.“

Blázen. Další blázen. Hlavou mi prolétla myšlenka rychlostí, jakou se peče pizza v mikrovlnce: jehla… mohl by to být on? Křeslo se náhle prudce zastavilo a to mě vytrhlo z mého přemýšlení. Slyším za sebou tlumený zvuk, jako by něco upadlo. Taška? Co se to děje?

Ticho. Někde blízko vzlétl pták a vesele si prozpěvuje. Stephe? Něco mokrého se mi rozplesklo na předloktí. Zamrazilo mě. Další kapka. Mám husí kůži. V dálce zahřmělo, oddechnu si, je to jen bouřka. Ale co Steph? Šel se vyčurat do křoví nebo co? Proč nic neříká? Kapky dopadají stále častěji, bude to určitě liják. Je mi špatně. Nevím, kde jsme. Myslím, že jsme prošli Vidalským lesíkem, zelenou plochou upravenou pro pěší, kudy vede nejkratší cesta ke mně domů.

Stephovo mlčení začíná být znepokojující.

Ach, pokračujeme v cestě, křeslo se otřásá. Aspoň by mi mohl vysvětlit, co se děje. Zvedám ukazováček, chci mu dát na vědomí, že bych si chtěla povídat. Mamá snaha. Ale co ho to napadá? Tlačí mě plnou rychlostí, kodrcá to, třesu se jako nákyp. Ten chlap je na mou duši blázen.

Nemám to ráda, ne, nemám to vůbec ráda. Křeslo zrychluje. Cítím, jak mi vzduch hvízdá kolem uší. Pořád prší. Velké kapky mi stříkají do obličeje. No jasně! Já jsem ale hloupá! Utíká, abychom unikli dešti! Nechce promoknout. Ale stejně by mohl promluvit. Prudká zatáčka doprava, styl rallye Monte Carlo, měla jsem pocit, že přepadnu dopředu. Teď jedeme směrem dolů.

Ale ke mně se nejede dolů.

Hej! Ten chlap se zbláznil! Křeslo narazilo na překážku a já málem spadla. Zvedám ukazováček v pravidelných intervalech, ale on pádí pořád dál. Už vím, jak se musel cítit ten kočárek ve filmu Křižník Potěmkin. Až přijedeme domů, tak… tedy… při první příležitosti… jestli se mě někdo na něco zeptá… Ale kruci! Ani si na něj nebudu moct postěžovat, nemohu si postěžovat na nic, do prčic!

Pořád míříme dolů. Pokud si pamatuji, jediná cesta, která klesá, je ta, která vede k rybníku. A nevím proč…

Ach! Převracím se, už je to tak, já to vím, ublížím si, voda, je to voda, spadla jsem do vody, tomu pitomci se podařilo shodit mě do rybníka, do vody, ale já tu nestačím, cítím, jak se potápím, ale co to dělá?! Stephe, Stephe, já se topím, já se topím, potápím se, chci dýchat, potřebuji vzduch, ach ne, ne, ne!

4.

Jsem mrtvá? Bolí mě na prsou, pálí mě tam. Ach! Někdo tam do mě ještě buší, přímo na srdce, znovu, voda mi stříká z pusy, slyším se kašlat, chce se mi zvracet, já…

„Slyšíte mě? Hej, slyšíte mě? Kruci, musím jí otočit hlavu, bude asi zvracet…“

Hotovo. Nadechuji se, dlouhý, bolestný a hluboký nádech, cítím pálení v celém těle. Voda se mi řine po tváři, leje jako z konve.

„Nehýbejte se. Bude to v pořádku.“

Nedělá mi potíže poslechnout. Nějaké ruce mě zvedají, posazují mě.

„Měla jste štěstí, že jsem si přišel pro své udice, protože při takovémhle dešti nebyl dnes v parku nikdo.“

Je to trochu hrubý mužský hlas, tak padesátníka, řekla bych.

„A měla jste štěstí, že jsem býval záchranářem. Spolkla jste tolik vody, že byste s ní uhasila požár. Nebojte se o své křeslo, zachytilo se za kořeny u břehu. Slyšíte mě alespoň?“

Zřejmě na něj upírám své prázdné oči, ztratila jsem brýle. Zvedám ukazováček.

„Nemůžete mluvit?“

Ukazováček.

„Dobrá, poslyšte… odnesu vás tamhle do svého auta a pak zavolám policii, ano?“

Ukazováček.

Zvedá mě, cítím pach mokré vlny, dotyk pogumovaného pláště. Opatrně jde po mokré půdě. Déšť nás oba bičuje.

„A jsme tady!“

„Jednou rukou otevírá dvířka od auta a já málem padám na zem, v poslední chvíli mě zachytí a pokládá mě na sedadlo, musí to být to zadní, protože ležím.“

„Vrátím se.“

Chce se mi křičet, aby mě nenechával samotnou, strašně mě bolí hlava, je mi zima, třesu se, patrně nervová reakce. Ale co se mohlo stát? Kde je Steph? Doufejme, že se ten chlapík vrátí brzy… proč nemá telefon v té své rachotině? Vlastně vděčím za život udicím… Bubnování deště do karoserie překrývá všechny zvuky z okolí, jsem sama, v suchu, zavřená a nechápu, co se mi stalo.

Jsem v teple ve svém pokoji, zachumlaná do peřiny, na nohou suché ponožky. Můj zachránce pije s Yvette kávu a já, já hovořím s komisařem Yssartem, řečeným Bonzo. Když přišli policajti, odvezli nás do nemocnice. Tam jsme naštěstí padli na Raybauda. Naštěstí, protože bez něj bychom ztratili spoustu času určováním mé totožnosti. Zkrátka Raybaud mě vyšetřil a prohlásil, že všechno je v pořádku, že jsem zcela fit utopenec a že mě mohou odvézt domů. Nevím, kdo to řekl Yssartovi, ale dorazil o hodinu později.

Můj zachránce – jmenuje se Jean Guillaume a je instalatérem – trval na tom, že mě doprovodí. Yvette mu neustále děkovala, vyprávěla mu o svém nešťastném kotníku a teď sedí v kuchyni a povídají si. Yssart asi dřepí na pohovce a upírá na mě pohled svých – jak se domnívám prasečích – očí. Jsem unavená, chtěla bych být sama. Spát. Mám toho po krk. Jeho zdvořilý hlas na mě dotírá jako malý ratlík.

„Takže vy nemůžete vysvětlit, jakým způsobem jste se ocitla v tom rybníku, na jediném místě, kde je hloubka větší než dva metry?“

Ne, nemohu, tedy: žádný ukazováček. Yssartovský povzdech.

„Takže Stéphane Migoin tlačil vaše křeslo, že?“

Ukazováček.

„Byl omráčen tupým předmětem, který mu téměř prorazil lebku. Našli ho v bezvědomí a zkrvaveného v houští. Tvrdí, že si na nic nepamatuje.“

Steph! Omráčen! To znamená, že to nebyla nehoda… Byl to…

„Pokus o vraždu, tak lze označit útok, jehož jste se stala obětí, slečno Andrioliová. Velmi podivný pokus o vraždu invalidní osoby, která nemá vysokou životní pojistku a nebyla by schopná cokoli o čemkoli říct. Chápete, že mě to udivilo.“

A mě? Co mě? Vzali mi ruce, nohy, zrak, hlas a teď mě chtějí zabít? Co bych měla říkat já, já, která ani nemohu křičet, mohu jen inkasovat, znovu a znovu, jako boxovací pytel? Nenávidím vás, komisaři Yssarte, nenávidím váš zdvořilý a sladký hlas, vaše jemné způsoby, vaši snahu hrát si na Hercula Poirota, dejte mi pokoj, nechte mě v klidu, dejte mi všichni pokoj!

„Myslím, že jste unavená a chcete si odpočinout. Musím vám připadat dotěrný. Ale věřte mi, že vás obtěžuji jen ve vašem vlastním zájmu. Já jsem se vás dnes ráno nepokusil zabít. A nepokusím se vás zabít ani zítra, chápete?“

Ukazováček. Zatracený chlap. Já už mám teď plné kalhoty, nemusí mě strašit ještě víc.

„Slečno, mohu vám říct, že fakta do sebe musí zapadat jako dílky puzzle. Když nezapadají, je některý dílek falešný nebo špatně umístěný. Nelogické věci se v lidské společnosti vyskytují nesmírně vzácně. No a já nevidím žádnou logiku v tom, co se vám stalo. Leda že bychom tu nehodu spojili s vaším přátelstvím s malou Virginií, která se včera vrátila z prázdninového tábora, nemýlím-li se…“

Hade. Ty za námi nikdy nepřestaneš slídit.

„Jsem téměř přesvědčen, že vám Virginie svěřila – možná nevědomky – nějakou informaci, která představuje potenciální nebezpečí pro třetí osobu, takové nebezpečí, že se ta osoba rozhodla vás raději odstranit, než se vystavovat riziku, že bude tato informace prozrazena. Znáte nějakou takovou informaci, slečno?“

To je naprostý nesmysl. Jestli tomu dobře rozumím, Yssart předpokládá, že ten, kdo na mě zaútočil, je totožný s člověkem, který zavraždil ty děti, a že měl strach, protože mi Virginie svěřila něco o něm. Ale námitka, Vaše ctihodnosti. Jestliže se bál, že mi Virginie něco řekla, proč by prostě a jednoduše neodstranil ji, místo aby útočil na mě, která nemohu nic prozradit?

„Dovoluji si vám připomenout, že jsem vám položil otázku.“

Aha, ano, to je pravda.

„Svěřila vám Virginie nějakou důležitou informaci o vrahovi malého Michaëla?“

Žádný ukazováček. Nelžu. Neřekla mi nic, co by umožnilo jeho identifikaci. Po pravdě řečeno, jediné, co mi prozradila, bylo, že viděla vraždy Michaëla a svého bratra Renauda. Ale je jasné, že kdyby to Yssart věděl, mohl by ji znovu vyslechnout a vytáhnout z ní její tajemství. K tomu je ovšem třeba, aby mi položil tu správnou otázku. Je asi jasnovidec, protože právě to udělal:

„Slečno Andrioliová, při našem posledním rozhovoru jsem se vás ptal – a neobdržel odpověď – jestli vám Virginie tvrdila, že byla svědkem jedné nebo několika z těch vražd. Dovolím si otázku zopakovat. Řekla vám něco v tom smyslu?“

Už se nedá váhat, zvedám ukazováček.

„O které děti šlo?“

Odříkává seznam obětí. Zvedám ukazováček, když uslyším jména Renaud a Michaël.

„Dobrá. Je to zajímavé, jak si s námi naše paměť zahrává, že? No, jsem rád, že se vám ta vaše vrátila. Bohužel, to nám moc nepomůže. Víte, Virginie vám lhala. Nemohla být svědkem vraždy svého bratra. Když k ní došlo, byla se svou matkou, právě dělali zavařeninu. Hél?ne Fanstenová je v této věci nekompromisní: Virginie nevyšla toho rána z domu, měla chřipku a pršelo. Pokud jde o malého Michaëla, i v tom vám Virginie lhala. Jela s ním skutečně na kole, ale Hél?ne Fanstenová jí zakázala opustit zahradu – chápete, že po tom, co se to stalo Renaudovi, byla hodně opatrná – a Virginie se vrátila a hrála si na zahradě, nešla s Michaëlem do lesa. Rozumíte, co vám říkám? Lhala vám.“

To není možné. Jak mohla vědět, kde bylo Michaëlovo tělo? A jak mohla vědět, že je mrtvý, když ho ještě nenašli? Musela své matce zmizet z dohledu, to je jediné vysvětlení.

„Dne 28. května ráno, když Hél?ne Fanstenová zakázala Virginii, aby šla s Michaëlem, nařídila jí, aby cvičila na klavíru, a potom uklízely zahradu. Nemohla se tedy ztratit paní Fanstenové z dohledu, neopustila ji ani na minutu.“

Hél?ne se musí mýlit. Stačí čtvrt hodinky nepozornosti… „Nevyprávím vám to proto, abych si měl s vámi o čem povídat,

ale abyste si uvědomila, že Virginie má vážné problémy. Problémy, které se dají vysvětlit jen jedním způsobem: nebyla svědkem vražd, ale myslí si, že zná totožnost vraha.“

Chyba, Yssarte, jestli „si myslí, že zná jeho totožnost“, proč by mě vrah chtěl zabít? Ona zná totožnost vraha a on má strach, aby mi ji neprozradila. Nemůže zabít Virginii, protože policajti z celého okolí mají oči upřené na ni.

„Ať je to jakkoli, prosím vás, abyste dávala mimořádný pozor na to, co vám bude Virginie třeba vyprávět. Tuhle obtížnou záležitost se nám nepodaří vyřešit, nebudeme-li všichni spolupracovat. Ty děti byly zavražděny a strašně zohaveny, slečno, někdo se vás pokusil zabít, někdo napadl vašeho přítele Stéphana Migoina, to není hra, jde skutečně o život. Mohu s vámi počítat?“

Ukazováček, samozřejmě, nelze odmítnout chlápka, který vám předvádí to dobré i to špatné. Když mi navíc dělá dobře, že je tu, aby nade mnou bděl, ačkoli vím, že situace se mi trochu vymyká… Náhle si uvědomuji slova, která pronesl: „strašně zohaveny“. Nikdo nemluvil o zohavení! Kdybych tak mohla mluvit, klást otázky, už mám dost toho mlčení! Zvedám ukazováček.

„Chcete něco vědět?“

Ukazováček.

„Musím hádat. Takže… Vztahuje se to k tomu, co jsem vám právě řekl?“

Ukazováček. Musím říct, že má dobrou metodu.

„Zohavení?“

Ksakru, to není policajt, to je jasnovidec a mohl by si vydělávat na poutích. Horlivě zvedám ukazováček.

„Nesdělili jsme to médiím. A vám to říkám jen proto, že vím, že o tom nebudete mluvit.“

No ovšem!

„Oběti nebyly jen uškrceny (ztlumil hlas a naklonil se ke mně), byly také zohaveny ostrým nástrojem, nožem s úzkou čepelí. Zranění byla různá, od amputace rukou u Michaëla Masseneta až po oslepení u Charles-Erica Galliana.“

Oslepení. To slovo si pomalu razí cestu do mého mozku, až pochopím, co tím chce říct. Vrah mu vyloupl oči. Zkřivený obličejík s prázdnými očními důlky. Hned potom tam vklouzne „amputace rukou“, to také není špatné. Náhle lituji, že se Yssart rozhodl všechno mi říct.

„Pokud jde o Renauda Fanstena, udivilo nás tehdy, že byl skalpován. Bylo to nepochopitelné.“

Upínám se ke zvuku Yssartova hlasu, k mým dedukcím, dedukce, to je logika, logika uklidňuje, zahání oslepení mezi temné věci, které se nedějí. Ale jestliže byly oběti zohaveny, museli policajti už od druhé vraždy vědět, že jde o maniaka!

„Vím, co byste mi mohla namítnout: jak to, že jsme nespojovali první vraždy? V prvním případě, u Victora Legendra, šlo o prosté uškrcení. Dnes si myslím, že vraha muselo něco vyrušit. Druhá oběť, Charles-Eric Galliano, byla uškrcena a oči… hm… zmizely. Teprve u vraždy Renauda Fanstena jsme začali vidět spojitost. Byl uškrcen, skalpován, ale ne zneužit. Spojení uškrcení-zohavení-žádné sexuální zneužití vneslo jasno. Nechtěli jsme tyto informace zveřejnit, neboť se mohly ukázat jako nesmírně důležité při výslechu. Případ malého Masseneta, který vykazoval rovněž tyto tři charakteristické rysy, v nás samozřejmě posílil podezření, že jde o maniaka. Pořád nevíme, koho hledáme, ale víme, co hledáme. Člověka s vážnou poruchou struktury osobnosti, který si může, ale nemusí uvědomovat, co dělá. Tak. Doufám, že jsem vás všemi těmi detaily nenudil. Teď se musím rozloučit. Služba. Na shledanou a děkuji vám za pomoc.“

Klapot podpatků na podlaze, dveře se zavírají a jsem zase sama, zaplavená tou spoustou informací. Moje role oblíbené důvěrnice se potvrzuje. Co když třeba přijde sám maniak svěřit se mému rozkošnému malému oušku, dřív než ho uřízne a odnese domů, aby do něj celou noc šeptal? Kdyby Yvette věděla o těch zohaveních, dovedu si představit její rozhořčení.

Ale proč to dělá? Hloupá otázka, Elise: „řezník z Milwaukee“, který byl právě ve vězení zavražděn, schovával lebky svých obětí ve skříni, když je předtím uvařil a pečlivě očistil. Vám se to nelíbí? No, jemu ano. Byl odsouzen za vraždy a sexuální praktiky s některými z těch uříznutých hlav. Zkuste si představit, jak to ten chlap právě dělá, jak to skutečně dělá… je to k neuvěření. A přece to existuje.

Smích v kuchyni. Řinčení kastrolů, zvuk otvírané lahve. Tuším, že pan Guillaume bude pozván na večeři. Koneckonců, Yvette je už deset let vdovou, je načase, aby si někoho našla. Po pravdě řečeno, Yvettin soukromý život teď není ten největší problém. Největší problém je to, že vrah slídí kolem mne, že Virginie mi lhala, že je určitě v nebezpečí a že já skutečně nevím, co mám dělat. Že vlastně nemohu nic dělat. Jen se snažit pochopit.

Proč Virginie tvrdila, že byla svědkem těch vražd? Čím dál víc si myslím, že našla náhodou tělo, a souhlasím s Yssartem: podezřívá někoho a zbytek si vymýšlí.

Proč se někdo přišel bavit tím, že mi naháněl strach jehlou?

Proč někdo (nepochybně táž osoba) omráčil Stéphana, aby mě pak strčil do rybníka? Kdo mě chtěl zabít a proč?

Kdo za mnou v noci přišel a hladil mě?

Jak říká Yssart, všechno do sebe musí zapadat. Prostě je třeba fakta obracet tak dlouho, až do sebe zapadnou.

Je člověk, který se bavil tím, že mi naháněl strach, totožný s tím, jenž mě osahával – nebojme se toho slova – v noci, a tím, co se pokusil mě zabít? Logicky ano. Ale já si to nemyslím. Ten, kdo se mě dotýkal, necítil nenávist ani hněv. Necítil se dobře, měl strach, ano, cítila jsem strach, stud. Jednal pod tlakem neovladatelného puzení, za něž se styděl, ale nebyl ani brutální, ani krutý. Jsou to tedy dva lidé. Sadista, který pracuje s jehlou a pokusil se mě hodit do rybníka, a sexuální deviant, zamilovaný do mě.

Pokud jde o milostné úspěchy, dalo by se snít o lepších…

Pomalu chápu, že se mě pokusili zabít. V tuto chvíli jsem mohla být mrtvá. Brrr. A Stéphane? Kdybych zemřela, obvinili by jeho? Je určitě rád, že ho omráčili. Ano, rád, protože vzhledem k tomu, že tam nebyli žádní svědci, by byl jasným viníkem. Stéphane… Jeho chování je podivné. Mohl by se praštit sám nějakou větví? A simulovat ztrátu vědomí? Proč ne? Kůže na hlavě snadno krvácí a sportovci mají zřídka strach z bolesti. Připustím-li, že mě strčil do rybníka a že mě tedy chtěl zabít, připustím také, že to byl on, kdo se přišel bavit s jehlou. A člověk, který spáchal tohle, může být klidně vrahem dětí. Stéphane? Je pravda, že Virginie ho dobře zná a má ho velmi ráda. Bože, mám hlavu jako balon, chtěla bych, aby mě Yvette už uložila do postele, bolí mě v krku. A mám strach. Kdybych aspoň věděla, proč mě kdosi chtěl zabít. Je už dost děsivé myslet na to, že si někdo přeje vaši smrt, ale když se navíc člověk nemůže bránit, je to příšerné. Bude se to opakovat?

„Jste v pořádku? Není vám zima? Doufám, že jste nechytila rýmu. Koho by napadlo, že se pan Stéphane nechá jen tak omráčit v parku! A vaše křeslo, které sjíždí ze svahu, to je skutečně neštěstí. Ukažte ruce. Ne, máte je teplé.“

Strašně mě bolí v krku, a jestli mám teplé ruce, pak proto, že jsem nachcípaná.

„Máte žízeň? Hlad?“

Žádný ukazováček.

„Ale musíte něco jíst. Pan Guillaume zůstane na večeři, byl tak laskavý. Představte si, kdyby tam nebyl…“

Vím. Právě bych polykala andělíčky.

„Udělala jsem dušené maso s ravioli, myslím, že budete moct jíst ravioli.“

Problém mého stravování spočívá v tom, že obtížně koordinuji pohyb čelistí, což je pro žvýkání nezbytné. Proto mě krmí většinou vývary, kašemi, tekutinami, zkrátka tím, co lze rychle spolknout. Pokud jde o mne, miluji maso, krvavé maso, paštiky, pizzu. Klobásy. Na kolečka nakrájená klobása, zelené olivy a studené pivo…

Yvette už odešla. Slyším, jak se činí v kuchyni. Guillaume přichází ke mně.

„Tak co, už je vám lépe?“

Ukazováček.

„To chce oslavu. Dojdu koupit šampaňské.“

„Ale ne, to není třeba!“ protestuje Yvette.

„Ale ano, ale ano! Člověk neunikne smrti každý den!“

Tedy pokud jde o mne, není to poprvé. Poprvé to bylo v Belfastu. Benoît… Cítím, jak mě zaplavuje smutek, nesmím myslet na Benoîta, ale je to silnější než já, valí se na mě spousta obrazů, které víří v mé hlavě, znovu v duchu vidím, jak se s Benoîtem chystáme na cestu, ležíme na posteli u něj v bytě a před námi jsou na zmačkaných prostěradlech rozházené prospekty… V určitém smyslu jsem ráda, že Benoîtova matka byt neprodala. Ještě existuje ve vesmíru jedno místo, kde zanechal Benoît hmatatelné stopy. Yvette mi řekla, že se ničeho nedotkla. Prostě jen spustila rolety. Benoîtova matka je velmi stará a nemocná, žije v domově důchodců v Bourges, smrt jediného syna jí vzala veškerou chuť do života. A mně smysl života. Chyba, Elise, protože on je mrtvý a ty ne a protože ty nemáš v úmyslu spáchat sebevraždu.

Vchodové dveře se opět zavírají. Yvette prostírá, slyším její rychlé a přesné pohyby.

„Je to moc hodný člověk.“

O kom mluví? Aha! Guillaume.

„A zdvořilý. Dneska jsou lidé tak hrubí, člověka potěší, když potká někoho, kdo se umí chovat. A nevypadá špatně. Není moc velký, ale dobře stavěný. Ukázal mi své břišní svaly, má je pěkně vypracované a tvrdé jako beton.“

Tedy vidím, drahá Yvette, že se dobře bavíš. Osahávat břišní svaly neznámého člověka v mé kuchyni, není to útok na mravopočestnost? Zřejmě celý svět propadl šílenství v srpnu tohoto roku.

„Co ještě chce ten komisař?“ pokračuje Yvette. „Taky jeden, kterému příroda nepřála. A tak arogantní! Udělal by lépe, kdyby našel vraha těch dětí, místo aby celé hodiny čmuchal tady.“

Souhlasím s tebou, Yvette, ale mám nepříjemný pocit, že vrah dětí je v nějakém spojení se mnou.

Večeře probíhá dobře. Yvette mi dává najíst jako první a pak mě posadí k sobě a večeří oni. Pan Guillaume vypráví veselé historky, a vypráví dobře, Yvette se hlasitě směje, uvědomuji si, že jsem ji jen zřídkakdy slyšela se smát. Povídá jí o své ženě. Opustila ho před pěti lety s jeho nejlepším přítelem, soustružníkem a frézařem u Renaulta. Yvette vypráví o svém manželovi. Opustil ji před deseti lety a odešel do lepšího světa po třiceti letech vzorné služby na železnici. Polák jménem Holzinski, který ji obdařil třemi syny. Vypráví o svých dětech, z nichž jedno žije v Montrealu, druhé v Paříži a třetí v Ard?che. Guillaume nemá děti, jeho žena byla neplodná. Poslouchám a myslím na jiné věci, na všechno to, co mě potkalo, rozbouřilo můj klid „nemocné“ a roztrhlo rubáš nudy, pod nímž jsem se začínala dusit.

Zvoní telefon.

„Ach, telefon! Člověk nemůže mít ani chvilku klidu!“ bručí Yvette a zvedá se. „Haló! Ano? Ano… To je pro vás, Elise.“

Pro mne? To je poprvé po deseti měsících, co mi někdo telefonuje. Vezou mě k telefonnímu aparátu a Yvette mi přikládá sluchátko k uchu.

„Haló, Elise?“

„No jo, slyší vás,“ křičí Yvette nad mou hlavou.

„Elise, tady je Stéphane.“

Nevím proč, ale začíná mi bušit srdce. Má slabý hlas, úplně odlišný od jeho obvyklého hrubého.

„Elise, chtěl jsem vám říct, že mě moc mrzí to, k čemu došlo. Nevím, co se stalo, šel jsem a najednou bum… viděl jsem spousty hvězdiček! A pak už nic, jen tmu. Když mi řekli, co se vám přihodilo…“

V pozadí je slyšet kroky a pak ufňukaný ženský hlas:

„Stephe, co děláš? Bude to studené!“

Pokračuje rychle:

„Doufám, že se vám teď daří dobře. Líbám vás.“

A zavěsí. Yvette pokládá sluchátko.

„Všechno v pořádku?“

Ukazováček.

„Chudák chlapec, je tak milý. Škoda že jeho žena je taková potvora. Mluvím o chlapci, který dnes ráno doprovázel Elise. Stéphane Migoin.“

Pochopila jsem, že se obrací na Jeana Guillauma, a ponořuji se zase do svých myšlenek. Toužím se zítra setkat se Stéphanem? A Paul a Hél?ne? Proč nezavolali? Mohli se alespoň zeptat, co se mnou je. Přemílám to tak všechno až do dezertu, pořád dokolečka probírám události poslední doby až do okamžiku, kdy Guillaume otevře šampaňské. Chichotání Yvette, šumění šampaňského ve sklenicích, mám také právo na doušek, je to dobré, osvěžující, někdo zvoní.

Yvette jde otevřít, zatímco Guillaume si ještě bere ovocný salát.

Překvapení! Přichází celá rodina Fanstenových! Virginie běží přes celou místnost a líbá mě na obě tváře. Yvette všem představuje Jeana Guillauma, navzájem si blahopřejí, určitě se něčeho napijete, Paul také přinesl šampaňské atd. atd., pochopila jsem, že všechno bylo předem domluvené. Oznámili Yvette, že přijdou po večeři, a Yvette mi to neřekla, aby mě překvapila. Hél?ne mě lehce líbá a ptá se, zda jsem v pořádku. Paul mě nelíbá, ale ptá se, zda jsem v pořádku. Naštěstí jim Guillaume rozdává sklenice se šampaňským a všichni zmlknou, aby se mohli napít, poté co mi připili na zdraví.

Je dobré uniknout jen tak tak smrti: všichni se o vás zajímají.

Obě lahve jsou prázdné, Yvette podává kávu. Paul si sedl ke mně.

„Byl jsem navštívit Stepha, má zafačovanou celou hlavu a vypadá legračně. Chudák, pořád se ptá, co se stalo.“

Hél?ne se vkládá do rozhovoru:

„Já nechápu, jak se může tak silný chlap, jako je Steph, nechat jen tak omráčit! A přitom nic neslyšet ani nevidět! Je to skutečně ten poslední člověk, o němž bych předpokládala, že se nechá přepadnout.“

Já také.

Paul pokračuje:

„A vy, pane Guillaume, vy jste neviděl nic podezřelého?“

„Jak už jsem řekl tomu policajtovi, inspektoru Machinovi, lilo jako z konve, stáhl jsem si kapuci do obličeje a běžel jsem se skloněnou hlavou, takže… i kdybych někoho potkal, mokrá tráva ztlumila jakýkoli hluk. Jediné, co vím, je, že jsem spatřil to převrácené křeslo a slečnu pod vodou. Čouhaly jí jen nohy a na hladinu stoupaly bubliny. Potopil jsem se a chytil jsem ji za kotníky. Naštěstí moc neváží!“

„Musel jste toho útočníka těsně minout,“ poznamenává Paul.

„Mohl se schovat do křoví a čekat, až odjedu, a pak mohl klidně zmizet.“

„Co kdybychom změnili téma?“ navrhuje Hél?ne. „Elise možná netouží po tom, znovu to probírat. Každý se mě ptal, co je s vámi, Elise, a já je uklidňovala, jak nejlépe to šlo. Claude za vámi přijde zítra.“

„Kdo chce ovocný salát?“ ptá se Yvette.

Malá ručička spočine na mé, ve všeobecném hlaholu, který následuje po Hél?nině poznámce, slyším slabý hlásek, který mi šeptá do ucha:

„Já jsem ti říkala, aby sis dala pozor. Smrt si tě všimla, zlobí se na tebe. A pak, víš, myslím, že se chystá potrestat další dítě.“

Potrestat?

„Mathieua Golberta, co chodí do první třídy a pořád vyvádí, Smrti se moc líbí. To je zlé znamení. Mně kdyby Smrt řekla, že jsem hezká, tak bych se schovala, protože vím, co to znamená. Čekám, že se to stane, rozumíš?… Já chci taky ovocný salát!“

Ne, počkej, Virginie, počkej! Co to řekla za jméno? Mathieu, Mathieu Golbert, ano, znám ho, jeho matka má kadeřnictví, často chodili do kina, hezký chlapec s velkýma modrýma očima. Co dělat? Musím upozornit Yssarta. Co když Virginie mluví pravdu… Ach, já nevím, co si mám myslet, ta holka je tak divná!

Ruka na mém rameni, uvnitř nadskakuji aspoň deset metrů. Velká a pevná ruka. To je Paul. Neříká nic. Spokojí se s tím, že mi tiskne rameno. Jeho palec se lehce dotýká mé šíje. Trvá to několik vteřin a pak ruku stahuje. Mám pocit, že se červenám. Ale všichni mluví dál, jako by se nic nestalo. Takže dnes v noci to byl on. Dnes v noci! Mám pocit, že od té doby uplynuly týdny. Za posledních čtyřiadvacet hodin jsem toho prožila víc než za předchozích deset měsíců.

Všichni odešli. Ležím v posteli. Myslím, že usnu rychle. V hlavě mi víří tváře Virginie, Paula, Stéphana, Hél?ne, Yssarta, Jeana Guillauma… všech lidí, které si mohu jen představovat, jakési barevné kreslené portréty. Jestli se mi jednoho dne vrátí zrak, budu určitě překvapená, až uvidím jejich skutečné tváře. Mathieu Golbert. Je třeba pro něj něco udělat…

5.

Déšť neustává. Letní déšť, prudký, veselý, hravý jako mladý pes. Yvette obvykle nemá déšť ráda, ale teď je příliš zaneprázdněna. Přemýšlí, co má uvařit zítra večer, na počest pana Jeana Guillauma, který je opět pozván na návštěvu.

Po včerejším výbuchu vášní se vše uklidnilo. Je to záludný klid, děsivý. Připadám si, jako bych byla v oku cyklonu. Probudila jsem se s myšlenkou na Mathieua Golberta. Celou tu dobu, co se mnou Yvette prováděla obvyklé ranní úkony, jsem přemýšlela, co bych mohla udělat, ale na nic jsem nepřišla. Někdo zvoní. Mám pocit, jako bych byla druhořadá herečka ve hře, kde postavy neustále přicházejí a odcházejí. Slyším Yvette, jak volá:

„Ach, můj bože! Vy tedy vypadáte! Bolí to?“

Stéphane:

„Ne, ne, jde to… Elise je doma?“

Ne, šla do tanečních kurzů, říkám si v duchu.

„To je pan Migoin, slečno.“

Jde těžce ke mně. Jsem v županu, rozcuchaná, na nose černé brýle. Zastavuje se. Slyším, jak dýchá. Yvette odešla. Jsme sami s deštěm.

„Elise…“

Má legrační hlas, trochu třaslavý, dětský.

„Opravdu mě to mrzí. Kdybych toho chlapa jen slyšel přicházet… Musela jste mít hrozný strach…“

Bere mě za ruku a svírá ji ve svých tlapách, které si představuji červené a chlupaté. Zvedá se mi žaludek při představě, že možná právě tyhle ruce uškrtily čtyři děti.

„Musíte si myslet, že jsem tak trochu blázen…“

Ukazováček.

„Nevím, co se to se mnou děje. Já… od chvíle, kdy jsem vás poznal, myslím jen na vás.“

Ten chlap o mně vůbec nic neví, nezná zvuk mého hlasu, mé názory, je zamilovaný do hadrové panenky nebo co?

„Připadáte mi tak sladká.“

Já? Jsem strašidlo. Mrzutá, vznětlivá, hádavá potvora, Benoît vždycky říkal, že mám nejhorší povahu na celé severní polokouli.

„Miluji vaši tvář, Elise, křivku vašich úst, vaši šíji, vaše ramena… Jsem nešťastný, připadá mi, že prožívám noční můru, vůbec nechápu, co se to se mnou děje.“

Nadechuje se.

„Nemohu doufat, že cítíte totéž…“

Žádný ukazováček. Mluví jako kniha, žádný ukazováček.

„Ale chci, abyste věděla, že jsem váš přítel. Opravdový přítel. Nikomu nedovolím, aby vám ublížil.“

Kecáš. To se ukázalo včera.

„Je tady Catherine!“ přerušuje ho prozaicky Yvette.

Stéphane rychle vstává.

„Na shledanou, Elise. Nezapomeňte, co jsem vám řekl. Dobrý den, Cathy!“

„Stephe! No ne! Vy jste ale potlučený…“

„To nic není.“

„Ale budete hrát v neděli turnaj, že?“

„Samozřejmě. Už musím jít, mám zpoždění, na shledanou.“

Turnaj? Ach ano, hraje tenis. Nevěděla jsem, že se Velká Catherine a on znají. Sklápí mé křeslo do vodorovné polohy a začíná mi masírovat kolena.

„Nevěděla jsem, že Migoin je přítelem Elise,“ volá směrem ke kuchyni.

„Poznali jsme ho prostřednictvím Paula a Hél?ne Fanstenových. Hodný chlapec, opravdu.“

„Co se mu stalo?“

„Jakže? Vy nic nevíte?“

Špitání, při němž je Catherine seznámena s včerejším dobrodružstvím. Zapomíná mi při tom kroutit klouby a já mohu v klidu přemýšlet.

Například jak to, že není-li tu Virginie, nic se neděje? Ne, ne, nebudu tomu dítěti přisuzovat démonického ducha, ale co ji může spojovat se „Smrtí“? Mělo by dítě dostatek síly na to, aby zabilo jiné dítě? Tak dost. Jdu špatným směrem. Neexistuje žádný precedens, kdy by sedmileté dítě bylo „masovým vrahem“. Takže co není s Virginií v pořádku? Protože cítím, že něco není v pořádku. Není roztomilá. Je příliš vážná, příliš rozumná, její hlas je příliš klidný. Namítnete, že po tom, co viděla… nebo neviděla, já už nic nevím. Au, ta pitomá Catherine se mi právě snaží vykloubit levé rameno. Potřebovala bych upoutat Yvettinu pozornost a sdělit jí, že musím něco říct Yssartovi. Jakmile Catherine odejde, zkusím to.

Catherine odešla, ale Yvette se o mne vůbec nestará: uklízí celý dům na počest pana Guillauma, jako kdybychom očekávali prezidenta republiky. Čas od času zvedám ukazováček, když slyším, že prochází kolem mě, ale je to naprosto marné: musí mít oči jen pro prach. Horší je, že mi dala nahranou kazetu, kterou přinesla Hél?ne z městské knihovny – ne, pardon, z městské fonotéky – a já poslouchám jasný hlas, který mi předčítá Balzaka. Myslí to dobře, ale za prvé já nenávidím, když se mi čte, a za druhé znám tu knihu nazpaměť, protože jsem ji četla několikrát. Ovšem… nemohu strávit život tím, že si budu stěžovat.

Ach! Konec první strany. Yvette přijde otočit kazetu. Slyším její kroky, rychle, ukazováček, ukazováček, ukazováček.

„No jo, no jo, vím, už jdu.“

Ne, Yvette, ne, ukazováček, ukazováček, ukazováček.

„No jo, chviličku, vy jste tak netrpělivá, začínáte být opravdu hrozná!“

Do prčic!

Balzac znovu na plné pecky, slyšela bych ho až na konci zahrady. A Yvette odchází a něco si mumlá. Nezbývá než čekat na vhodnou chvíli.

S trhnutím se probouzím. Zdřímla jsem si, ukolébal mě ten jasný hlas. Kde je Yvette? Poslouchám a snažím se ji lokalizovat. Aha, venku. Mluví s někým. Poznávám Hél?nin hlas, který říká „na shledanou“. Yvette se vrací.

„Hél?ne vám přinesla další kazety, máte štěstí.“

Prima. Doufám, že jsou to sebrané spisy ve třech stech šedesáti šesti svazcích.

„Chcete si teď nějakou poslechnout?“

Žádný ukazováček.

„Dobře, jak myslíte. Chcete něco jiného?“

Ukazováček.

„Máte žízeň?“

Žádný ukazováček.

„Hlad?“

Žádný ukazováček.

„Čurat?“

Žádný ukazováček.

„Chtěla byste, aby přišla Hél?ne?“

Žádný ukazováček. Cítím, že Yvette začíná být netrpělivá.

„Někdo jiný?“

Ukazováček.

„Virginie?“

Žádný ukazováček.

„Souvisí to s včerejší nehodou?“

Ukazováček.

„Tak tedy policii?“

Ukazováček. Skvělá Yvette. Až se uzdravím, zvýším ti plat, učiním tě svou dědičkou, já…

„Chcete, abych zavolala toho šťouravého komisaře?“ Ukazováček.

„Dobře, když vám to udělá radost.“

Míří k telefonu. Dobrá. Daří se to. Mám situaci pod kontrolou.

„Komisař je v Paříži, vrátí se až v pondělí. Och, já zapomněla na králíka v troubě!“

Úprk směrem do kuchyně. Nezbývá než doufat, že se Yssart nevrátí příliš pozdě nebo že mi Virginie vykládala hlouposti.

Někdo zvoní. Budu muset najmout komornou jen na to, aby otvírala dveře a ohlašovala návštěvy.

Tentokrát je to Claude Mondiniová. Líbá mě na obě tváře, jen tak ďobne, hop, hop, voní toaletní vodou se zimolezem.

„Ubohá Elise! Naštěstí to dobře dopadlo! Pořád říkám, že ten les je nebezpečný. Zakazuji dětem si tam hrát. Jean-Mi vás také pozdravuje. Hm, tady to voní. Co chystáte dobrého, Yvette?“

„Králíka na hořčici.“

„Krásně to voní. Tak co, chudáčku Elise, jak se máte?“

Ukazováček.

„Nemohu se zdržet dlouho, musím připravit ten výlet na kánoích v neděli, s chlapci z Tourbi?re. Vím, že nemáte lehký život, Elise, ale kdybyste viděla ty ubohé chlapce… skličující rodinné prostředí… Tak, mějte se krásně a já letím… Yvette, kdybyste cokoli potřebovala, zavolejte, ano?“

„Ano, ano, a ještě jednou děkuji.“

„Na shledanou, Elise!“

Odchází a za sebou nechává jarní vůni. Jsem poněkud ohromená: byla tu tři, nebo čtyři minuty? Ale především se mi ulevilo, tajně jsem se obávala, že přemluví Yvette, aby mě v neděli ráno odvezla na mši, „abych mohla dosáhnout vyšší duchovní dimenze“.

V neděli ráno jsme s Benoîtem zůstávali v posteli až do jedenácti a povídali jsme si o hloupostech…

Benoîte, chybíš mi.

Pět dnů klidu. To je skvělé. Nikdo mě neosahává, neubližuje mi, ani se mě nepokouší zabít. Dvě hodiny Balzaka denně, nádherné období, šťavnaté jahody a Raybaud, který mě chválí. Zdá se mi, že se celá moje levá ruka, podněcovaná ukazováčkem, chvěje. Ach, můj bože, kdyby to tak byla pravda! Kdybych s ní mohla znovu hýbat, naučila bych se psát levou rukou, mohla bych říct dobrý den a na shledanou, dávat různá znamení, V jako vítězství, palec dolů na znamení nespokojenosti, palec nahoru jako O. K., necudné gesto, zkřížené prsty proti neštěstí, všechno, co lze dělat jednou rukou. Neustále cvičím, jako blázen. Pohnu tou zatracenou rukou, a nejen to, znovu získám vládu nad svým tělem, kousek po kousku, přísahám, až budu nakonec moct vstát a vypnout tu zatracenou kazetu!

Bůh mě musel vyslyšet, neboť se rozhostilo ticho. Ach ano, je jedna hodina odpoledne, Yvette si chce poslechnout zprávy. Zahraničněpolitické blábolení… plán boje proti terorismu… hněv zemědělců… ministerský předseda… válka tuhle, válka tamhle… záplavy na jihovýchodě, to je zbaví sucha, stopa v případu vraždy malého Michaëla Masseneta, policie hledá svědka… Cože!?

„Slyšela jste, Elise?“ vykřikuje rozčileně Yvette.

Ukazováček.

„Zavolám Hél?ne. Možná něco ví.“

Natahuji uši, ale už nic dalšího neříkají. Zprávy o počasí: skončí slunečné období, podzim bude drsný a zima krutá, konec legrace, brzy budou žně. Yvette se vrací:

„Ona to taky slyšela, ale nic neví. Působila rozčileně. Ale stejně jí to měl ten komisař říct, koneckonců se jí to vlastně také týká… Zvlášť když díky svému částečnému pracovnímu úvazku nemůže na Virginii dohlížet po celý den.“

Stopa… Potřebuji rychle mluvit s Yssartem. Chudák Hél?ne! Je tak klidná, že člověk často zapomíná na drama, které prožili. Ani ona ani Paul nikdy nemluví o Renaudovi, a Yvette mi řekla, že dali všechny jeho věci Katolické pomoci. Prý mají jeho fotografii v jídelně. Hezký chlapec s tmavými vlasy a modrýma očima, s odstávajícíma ušima (podle Yvette) a pihami v obličeji. Vůbec se nepodobá Virginii, která má skutečně světlé vlasy a hnědé oči. Yvette říká, že je roztomilá, „malá panenka“, ale já ji podezřívám, že není objektivní.

Yvette sklízí ze stolu a neustále nadává na vrahy, na počasí, na daně, na to, jak je život těžký a Bůh nespravedlivý. Přichází, aby mi oznámila, že je příliš hezky na to, abychom tu byly zavřené. Zavolala Hél?ne a vezme nás na procházku, Virginii a mne. Yvette měla dokonce dojem, že Hél?ne byla ráda, že bude chvilku sama.

Virginie poskakuje vedle mne. Yvette se raději vyhnula Vidalskému lesu, a tak bloumáme po prostranství vedle obchodního střediska. Vzpomínám si, že tu jsou lavičky a prodavači sendvičů. Mladíci a dívky na kolečkových bruslích a na skateboardech brázdí plnou rychlostí prostranství. Hop, hop, hop – nějaký míč. Nadšené dětské výkřiky – vzpomínám si, že uprostřed je velký čtvercový bazén s kovovou fontánou, kam mládež hází odpadky, které pak plují po hladině.

Fontána je v provozu, slyším stříkat vodu. Zastavujeme se. Yvette úlevně vydechne, zřejmě si sedla.

„Virginie, nechoď daleko!“

„Ne, ne, hraju si u bazénu.“

Jsme chvíli zticha, obě sedíme, já poslouchám zvuky živých a Yvette přemýšlí bůhví o čem. Z malátnosti mě vyruší Virginiin hlásek:

„Můžu si jít koupit malabarky?“

„Bonbony kazí zuby.“

„To nejsou bonbony, ale žvejkačky.“

„To je podobné. A jak se jmenuješ ty, chlapče? Neumíš mluvit?“

„Mamka mi je vždycky kupuje. On se jmenuje Mathieu.“

To snad není pravda!

„Na, tady máš pět franků, neztrať je. Kde je tvoje maminka, Mathieu?“ vyptává se Yvette.

„Je tamhle v salonu.“

„Jeho maminka je kadeřnice. Je tu se svým starším bratrem,“ vysvětluje Virginie.

„Aha! Dobře, tak tedy jděte, ale hned se vraťte a s nikým nemluvte!“

To je on, to je Mathieu Golbert. Co s ním má Virginie společného? Ach můj bože! Snad neslouží vrahovi jako… dohazovačka? Ne, to je nesmysl. Dává na ně Yvette aspoň pozor? Je to normální, že jsou tak dlouho pryč? Slyším šustit papír a z toho dedukuji, že Yvette čte noviny. Teď není vhodná doba na čtení, Yvette!

„Nechápu, jak to, že tak hezký chlapec jako princ Albert není ještě ženatý…“

Yvette! Vykašli se na Alberta! Dávej pozor na děti!

„Co nás pořád otravujou s tím sportem, to je neuvěřitelné, člověk ani nemůže číst noviny, aniž by se prokousával sportem, spoustou stránek se sportem…“

Yvette, drahá Yvette, zvedni oči od těch novin a pohlédni do dálky, prosím!

„Vzala jsem jich pět!“

Virginie! Uf!

„Uvidíš, že budeš mít spoustu kazů, když budeš pořád takhle jíst bonbony.“

„Zubař je moc hodný.“

„To není důvod. Zubař je drahý. A kde je tvůj kamarád?“

„Šel za svým bratrem. Musel se vrátit.“

„Ano? Chceš si sednout? Dám ti časopis, jestli chceš.“

„Hm, chci.“

Nemohu se ubránit ochromujícímu strachu. Mathieuova přítomnost tady mi připadá jako podivná náhoda. A jeho náhlá nepřítomnost ještě víc.

„Máte tu místo?“ ptá se zdvořilý hlas nějaké ženy, pocházející odněkud ze severu.

„Samozřejmě. Posaďte se. Poposedni si trochu, Virginie.“

Virginie teď sedí přímo proti mému křeslu. Yvette a ta paní ze severu si začínají vyměňovat poslední novinky.

„Elise, slyšíš mě?“ šeptá náhle Virginie.

Ukazováček.

„Bojím se o Mathieua.“

Já také.

„Myslím si, že umře.“

Ach ne, ne! Kdybych tak mohla chytit tu holku, zatřást s ní, vyrvat jí její tajemství…

„Viděla jsem ji, Smrt. Tam, u parkoviště.“

Zaplavil mě strašný pocit, jako bych měla v žaludku olovo. A k tomu ještě moje tvář idiota, která nedokáže nic vyjádřit, moje pitomá ústa, která nemohou křičet! Musím vypadat divně, neboť Yvette přerušuje rozhovor:

„Vypadáte rozrušeně… Je vám něco?“

Ukazováček. Je mi něco.

„Chcete se vrátit?“

Žádný ukazováček.

„Chcete se trochu projít?“

Ano, to je ono, projděme se, možná se Mathieu znovu objeví. Zvedám ukazováček.

„Dobrá,“ povzdechne si Yvette rezignovaně, „jdeme. Na shledanou,“ obrací se k paní ze severu a já si dovedu představit, jak ta se na mne dívá.

Vyrážíme. Virginie si prozpěvuje. Náhle si uvědomuji, co to zpívá. Byla jednou jedna loďka. Právě došla k pasáži, kdy bude plavčík sežrán, a to mi připadá jako zlé znamení.

Chvíli tak kráčíme, cítím, že Yvette má špatnou náladu, podle toho, jak tlačí mé křeslo, ne jemně, ale trhavě. Děti pokřikují na Virginii, musíme být blízko fontány, podle toho, jak hlasitý je zvuk vody. Začínám si říkat, že mám asi příliš bujnou fantazii. Náhle Yvette volá:

„Virginie! Pojď sem na chvíli!“

„Co je?“

„Kdo je ten chlapec, který s tebou právě mluvil? Ten velký s červenou čepicí?“

„Který velký?“

„Hej, mladíku, mladíku!“ křičí Yvette. „Ano, vy! S tou červenou čepicí!“

Naklání se ke mně a říká mi do ucha:

„Člověk nikdy neví, jestli to není jeden z těch dealerů…“

Za jiných okolností by mě to rozesmálo.

„Co je?“

„Chcete něco?“

„Chtěl jsem jenom vědět, jestli Virginie neviděla Mathieua, mého bratra…“

Cítím, jak se blíží katastrofa.

„Ale ten byl přece s vámi!“ diví se Yvette.

„Ne, šel si s ní koupit malabarky, ale už je pryč nějak dlouho. Nevím, co ten pitomec kde dělá, ale…“

„Poslyšte, já vás nechci děsit, ale on řekl Virginii, že jde za vámi.“

„To ti řekl, Virginie?“

„Jo, řekl, že nechce dostat vynadáno.“

„Ksakru… Až toho pitomce chytím…“

„Strážníku!“ ječí Yvette. „Strážníku!“

„Ne, nic se neděje, určitě někde vyvádí nějaké hlouposti!“

„Co se děje?“ ptá se hlas s pařížským přízvukem.

To musí být policajt.

Strašný výkřik. Někde za námi. Rve mi to uši.

„Co to je?“ ptá se Yvette zaraženě.

Srdce mi buší jako zvon. Další výkřik. Je to nějaká žena. Ostrý hvizd, zvuk rychlého běhu.

„Virginie, zůstaň tu!“

Lidé se sbíhají, zaznívají překvapené výkřiky.

„Ne, zůstaneš tady, dej mi ruku!“ přikazuje Yvette.

Hlasy kolem mě, mám dojem, že jsem se ocitla ve víru hlasů, že se topím v moři hluku. Zvuk píšťalky, siréna záchranky, policejní siréna, krev mi buší ve spáncích.

„Ustupte! Nechte nás projít, prosím…“

„Co se stalo?“

„Nevím víc než vy. Ustupte, prosím.“

Řeči, z nichž mrazí:

„Prý našli mrtvolu.“

„Tamhle na parkovišti.“

„Našla ji nějaká žena.“

„Je to mrtvola nějakého kluka.“

„Promiňte, pane, můžete nám říct, co se děje?“ ptá se vyděšená Yvette.

„Našli mrtvé dítě, na parkovišti.“

„Ach můj bože! Víte… ví se, kdo to je?“

„Ne, myslím, že ne.“

Z davu se ozval srdcervoucí výkřik. Všichni ztichli. Hlas zděšeného mladíka:

„Mathieu! Ne! Mathieu! Ne, ksakru!“

Slyším jakési zavzlykání a náhle pochopím, že Virginie pláče.

„Ale, ale, neplač, miláčku! Ach, můj bože, to je strašné! Ach, Elise, slyšela jste?“

Ukazováček. Slyšela jsem tak dobře, že se mi zdá, že budu zvracet. To nemůže být pravda, to se mi snad zdá, to je halucinace. Mathieu nemůže být mrtvý.

„Naložili jeho bratra do policejního auta,“ sděluje mi Yvette. „Chudák chlapec, chudák chlapec…“

Mužský hlas, který křičí:

„Rozejděte se proboha, říkám vám, že tu není nic k vidění. Rozejděte se.“

Změť hlasů, spousta lidí, člověk má dojem, že je na pouti. Představuji si to tělíčko spočívající na nosítkách, mrtvé tělo… Virginie pořád tiše pláče.

„Musíme říct, co víme,“ rozhoduje Yvette.

Vyrážíme. Strkáme do lidí, Yvette se neustále omlouvá, Virginie vzlyká. Yvette jde zatvrzele kupředu, tlačí mé křeslo a táhne plačící Virginii, aniž si všímá urážek a posměchu.

„Strážníku, strážníku!“

„Co je? Nemám čas.“

„Ta malá si s ním ještě před chvílí hrála.“

„S kým?“

„Tedy, s… obětí!“

„Jak víte, o koho jde?“

„Říkám vám, že ho známe. Jmenuje se Mathieu. Jeho starší bratr je v autě.“

„Pojďte se mnou. Ustupte, prosím, nechte tu paní projít. Ne, pane, tak je to dobré, uhněte se…“

Postupujeme kupředu.

„Tahle paní říká, že ta malá si ještě před chvílí hrála s obětí.“

Mladý a mužný hlas:

„Opravdu? Víte co, pojďte tudy. Takže, maličká, jak se jmenuješ?“

„Vir… gi… nie.“

„A proč pláčeš?“

Mumlá:

„Mami…“

„Myslím, že je v šoku,“ zasahuje Yvette.

„Ty sis před chvílí hrála s Mathieuem?“

„Šli si spolu koupit bonbony a ona se vrátila sama. A jeho bratr ho od té chvíle neviděl, my také ne,“ odpovídá Yvette místo Virginie.

„Šli jste si koupit bonbony?“

„Ne, malabarky…,“ škytá Virginie.

„A kam šel Mathieu potom? Mluvil s někým?“

„Nevím. Říkal, že jde za bratrem.“

„Neviděla jsi někoho s ním mluvit? Myslím někoho dospělého?“

„Ne.“

Zatracená malá lhářko. Tys viděla vraha, řeklas mi to, vidělas ho, ale mlčíš. Proč, proč?!

„Dobrá, poslouchej… Kdyby sis na něco vzpomněla, řekni to babičce.“

„To není moje babička, to je Elisina chůva.“

„Jsem společnice slečny Andrioliové,“ upřesňuje dotčeně Yvette.

„Slečna Andrioliová, to jste vy?“ ptá se mě inspektor.

„Nemůže vám odpovědět, měla těžkou nehodu.“

„Ach tak. Promiňte. Dobrá. Dejte mi vaši adresu.“

„Yvette Holzinská, chemin des Carmes 2, Boissy. Slečna Andrioliová, Elise, bydlí tamtéž. Ta malá se jmenuje Virginie Fanstenová a bydlí na avenue Charles-de-Gaulle 14, v Les Merisiers.“

„O. K. Tady je má vizitka. Jsem inspektor Gassin. Florent Gassin. Budete muset podepsat výpověď.“

„Známe komisaře Yssarta.“

„Opravdu? Je v Paříži. Promiňte, musím jít. Takže, rozumělas mi, Virginie. Když si na něco vzpomeneš, zavolej mi. Je to velmi důležité…“

Virginie mlčí a jen popotahuje. Inspektor Gassin se loučí. Yvette se zase vydává na cestu a šeptá mi:

„Odnesli tělo na nosítkách v igelitovém pytli jako v televizi, to je strašné, doufám, že to Virginie neviděla.“

Návrat je pochmurný. Jedeme mlčky. Cítím se hrozně, příšerně a jsem naprosto ohromená. Možná jsme mohli Mathieua zachránit, jen kdyby byla Virginie ochotná promluvit… Jak plakala! Chudák holka, musí být naprosto zmatená. Před chvílí jsem se na ni strašně zlobila. Teď už nevím, je mi jí líto. Mathieu zavražděn. Přesně jak mi to řekla. A co když je třeba jasnovidka?

V pokoji je chladno. Večer se venku ochlazuje. Yvette doprovodila Virginii domů. Pak se pustila do žehlení a při tom pořád mluví:

„Chudáci Fanstenovi, byl to pro ně šok. Je jasné, že Renaudův vrah je někde tady. A Virginie pořád plakala! Bylo to hrozné. Byla bych radši, kdyby byl Paul doma, ale musel jet za nějakým klientem nebo co. Když jsem se vracela, potkala jsem Stéphana Migoina. Už neměl obvaz. Pozdravuje vás. Spěchal, jel na nějakou stavbu.“

To je pravda, jeho stavební firma. Pokud si pamatuju, seznámil se s Paulem prostřednictvím banky. Ano, tak je to, je klientem banky a Paul jako viceprezident se osobně stará o jeho účet. A zjistili, že mají společnou vášeň pro joggování. Jejich tajným snem je běžet newyorský maratón. Trénují jako blázni. Nikdy jsem běh příliš nemilovala, zejména na asfaltu. Á, zprávy… Pořád totéž… Tady je to…

Brutální vražda blízko Paříže. Devítiletý Mathieu Golbert byl nalezen zavražděný dnes odpoledne na parkovišti u obchodního střediska. Tato vražda je dílem téhož šílence, který zde před dvěma měsíci uškrtil osmiletého Michaëla Masseneta. Hrůza dnes vládne v Boissy-les-Colombes. Na místě je náš zvláštní zpravodaj Michel Falcon. Micheli, máte slovo…

„Dobrý večer. Tady je Michel Falcon. Zděšení dnes večer vládne v Boissy-les-Colombes v Yvelines, kde byly v rozmezí necelých tří měsíců zavražděny dvě děti. Hypotéza, podle které lze tyto vraždy spojit s jinými staršími, dosud neobjasněnými případy, k nimž došlo v posledních pěti letech, se zdá být tímto novým případem potvrzena, a rozhodně nijak neuklidňuje zdejší obyvatele. Boissy-les-Colombes nemá daleko k panice a někteří z jeho obyvatel již mluví o vytvoření domobrany. Komisař Yssart, který je pověřen vedením vyšetřování, odmítl v této chvíli učinit prohlášení, ale ujistil nás, že mají konkrétní stopu.“

Následuje krátká rekapitulace předchozích vražd, doprovázená fotografiemi obětí. Rozhovor s nějakým důchodcem, ženou v domácnosti, majitelem garáží. Křik, pláč, bouchnutí dveří, muž, který křičí: „Dejte nám pokoj“, to je Mathieuova rodina, „která je stále v šoku a není schopná s námi hovořit“.

Telefon. Yvette vstává a bručí. Moderátor teď mluví o závodu plachetnic, který se koná ve Středozemním moři.

„Haló? Ach, to jste vy, Jeane. Dobrý večer… Ano, je to strašné, že? Jsme hrozně rozčilené. Ne, nedělejte si starosti. Jste hodný, děkuji… Zítra, ano, to platí. Nejhorší je, že jsme tam byly, u toho obchodního střediska… Ano, Virginie si s tím malým hrála těsně předtím, než ho zabili, zítra to platí… Máte pravdu…“

Je obtížné sledovat zároveň rozhovor Yvette s Jeanem Guillaumem a zprávy. Znovu zvonění, tentokrát u dveří. Tedy tady je frmol. Yvette se omlouvá, zavěšuje a utíká otevřít.

„Je tu slečna Andrioliová?“

Yssart! Ten se musel z Paříže vrátit pěkně fofrem.

„Tudy. Právě večeříme.“

„Je mi líto. Dobrou chuť. Dobrý večer, slečno.“

Ukazováček.

„Vrátil jsem se, jakmile jsem se dozvěděl, co se stalo. Jestli dovolíte, potřeboval bych mluvit se slečnou Andrioliovou o samotě.“

A hop, veze mě do haly – cítím vůni pasty na parkety, kterou Yvette toho dne použila – a opře se o kola mého křesla:

„Podivná shoda okolností, že? Vaše a Virginiina přítomnost na místě vraždy. Víte, že se mi začínají tyhle shody okolností zdát obzvlášť nepříjemné? Pokud jde o Mathieua Golberta, vrah mu otevřel hrudník a vyrval mu srdce. Po smrti, samozřejmě.“

Samozřejmě. Já snad budu zvracet.

„Tělo leželo mezi dvěma auty. Vrah musel mít notnou dávku drzosti, když svůj čin spáchal ve dne na frekventovaném parkovišti, ale faktem je, že když se člověk skrčí mezi vozy, bezpečnostní kamery ho nezachytí, vyzkoušel jsem to… Těžko si lze představit, že vrah utekl se srdcem oběti v kapse. Víte, co si myslím? Že přijel autem a autem také odjel. Problémem těchhle automatických parkovišť je, že jeho zaměstnanci většinou nevěnují projíždějícím vozům pozornost, ale člověk nikdy neví. Vidíte, hraju s vámi poctivou hru. Ví něco Virginie?“

Ten chlap mě ohromuje. Mluví jako kulomet a chrlí na mě padesát informací zároveň. Jestli Virginie něco ví? To nemám tušení. Pro jistotu zvedám ukazováček.

„Viděla Mathieua s někým odejít?“

Napolo zvednutý ukazováček. To znamená, že zvedám zahnutý ukazováček.

„Viděla někoho, koho zná?“

Ukazováček.

„Koho? Víte to?“

Žádný ukazováček. Vzdychá.

„Každý vrah má motiv. Tím nechci říct, že to je motiv, který nám připadá zřejmý. Ne, motiv, který je zřejmý jemu. Vrah si třeba chce udělat sbírku uší. Nebo odstranit všechny lidi, kteří měří 182 centimetrů a nosí žluté mokasíny. Nebo, jako ten anglický vrah, uškrtit své milence ve spánku, pak je posadit vedle sebe a dívat se s nimi na televizi. Chápete, co chci říct? Snažíte-li se chytit maniaka tak, že mu přisoudíte ‚rozumný‘ motiv, jdete nato špatně. Ale myslíte-li si, že jedná náhodně, z pouhé touhy zabíjet, jdete na to taky špatně. Kdyby šlo o náhodu, jeho oběti by byly různé. Ale to se stává jen zřídka. V devadesáti devíti procentech případů útočí psychopatický vrah stále na tentýž druh obětí. Zatvrzele sleduje cíl a nemá klid, dokud nezabije určité osoby určitým způsobem. Ale já vás svými řečmi nudím. Chystám se k Fanstenovým a u vás jsem se zastavil náhodou. S vámi je vždy příjemné si popovídat. Tak já jdu, slečno. A dávejte na sebe pozor, váš život se mi teď zdá dost rušný.“

Mizera! Odváží mě do pokoje a zmizí dřív, než mu Yvette stačila říct „dobrý večer“. Ten chlap je neskutečný. Někde se tu klidně prochází vrah a komisař s hlavou klauna mi tu zatím dělá přednášku o psychologii vrahů. Yvette uklízí talíře a přitom hubuje.

Myslím na Mathieua. Chudák chlapec. Běhá mi mráz po zádech. V nemocnici, když jsem pochopila, že Benoît je mrtvý, se mi chtělo řvát na celé kolo. A dlouho jsem nemohla uvěřit, že už na mě nikdy nepromluví, že už u mě nikdy nebude, že mě už nikdy nerozesměje. Dnes večer se musí chtít Mathieuově matce řvát na celé kolo. A Hél?ne, ta klidná a usměvavá Hél?ne, jaký ta musela mít strach o Virginii! Ještě že je Virginie holka. Protože když o tom přemýšlím, pravdou je, že všechny oběti byly mužského pohlaví. Vrah má asi zvláštní slabost pro malé chlapce. „Stále týž druh obětí“, jak řekl klaun Bonzo. Chtěla bych to všechno vyhnat z mysli. Ale nemohu, nemohu si prostě říct „nemysli na to“. Kdybych aspoň neslyšela Mathieuův hlas, kdyby to bylo jen neznámé jméno v televizi. Měla jsem takovou radost, že jsem poznala Fanstenovy, a teď se všechno zvrtlo…

6.

Dnes je pohřeb Mathieua Golberta. Jdou tam všichni, Mondiniovi, Quinsonovi, Migoinovi. Yvette odešla s Paulem před půl hodinou. Hél?ne se odmítla zúčastnit. Slyším ji, jak obrací stránky nějakého časopisu, nervózně, jako v čekárně u lékaře. Když se Yvette dozvěděla, že tam nechce jít, dostala skvělý nápad: navrhla jí, aby mi přišla dělat společnost, zatímco ona sama půjde na pohřeb. „Aspoň nebude mít černé myšlenky, když bude sedět sama doma,“ vysvětlila. Virginie si hraje nahoře se svými panenkami. Jedna právě dostává pořádný výprask: „Tumáš, tumáš, ošklivá, to je kvůli tobě,“ a plesk, plesk, nevím, za co ji trestá, ale dělá to usilovně.

Zdá se, že je hezky: obloha je modrá a čistá, ani větřík nezafouká. Představuji si ten pochmurný průvod, jak se táhne v tom slunci podél zlátnoucích polí. I Benoît odpočívá na tomhle hřbitově. Založili ho v roce 1976, pokud si pamatuji, je tedy téměř nový na hřbitov, v samé zeleni. Ani jsem si nemohla jít poplakat na Benoîtův hrob. Yvette mi řekla, že je tam pohřbený i Renaud. Chápu, že to musí být nad Hél?niny síly, účastnit se pohřbu malého chlapce poblíž hrobu manželova syna. Bude na pohřbu i vrah? Ve filmech se to stává často.

Hél?ne téměř nemluví. Občas pár slov, právě škrtla zápalkou, kouř se šíří po místnosti. Šustot rychle obracených stránek. Rychlý dech. Příliš rychlý.

„Nejhorší je vědět, že leží v té bedně. Že vaše dítě je v nějaké bedně. Jako… jako balík. Ne větší než… než třeba bednička s vínem. Je to legrační, ne?“

Je jí špatně. S obtížemi polykám slinu. Její hlas se chvěje. Doufejme, že se nerozpláče. Nikdy nevím, co mám dělat, když lidé pláčí.

„Paul chtěl jít na pohřeb. Nevím proč, neznali jsme je, ty lidi, ale on tam chtěl jít, ze solidarity. Krásné slovo. To jim jejich syna nevrátí. Nechtěla jsem, aby tam šel, ale když se k něčemu rozhodne… Nechtěla jsem zůstat sama, ne v takový den jako dnes. Promiňte, Elise, že to na vás tak chrlím.“

Ale ne, to nic, Hél?ne, ale jak vám to říct? Jak vám říct, že chápu váš smutek? Zatracené tělo, které mi nechce sloužit. A hergot, Virginie.

„Můžu dostat napít? Mami? Co je ti, mami?“

„Nic, drahoušku, nic. Natoč si vodu v kuchyni.“

„Ty jsi smutná kvůli Mathieuovi?“

„Ano, trochu.“

„To nic není, Mathieu je určitě rád, že odešel do ráje.“

„Určitě. Běž se napít.“

Rychlé krůčky.

„Já jsem tak rozrušená, když jsem sama. Je to směšné. Ještě že mě Paul takhle nevidí, nesnáší mé nervové záchvaty.“

Skvělý Paul působí rozhodně jako vzor trpělivosti. Začínám chápat, proč Hél?ne vždycky vypadá tak lhostejně a smutně. Virginie se vrací jak velká voda, utíká na zahradu a křičí. Nevypadá to, že by se jí smrt kamaráda jakkoli dotkla. Když si pomyslím, jak tehdy plakala, je to divné. Musela si to všechno uložit někam do kouta paměti a odmítá na to myslet.

Kolik tak asi může být hodin? Hél?ne znovu předstírá, že čte. Jsem napnutá jako struna v tomhle morbidním ovzduší.

„Nikdy jsem neměla Renaudovi dovolit, aby si ten den šel hrát ven. To, co se stalo, byl osud. Osud.“

Bude mít hysterický záchvat, cítím to, a co budu dělat? Jen tak zvedám ukazováček.

„Ne, vím, že je to moje chyba, vím to, Elise, a neříkejte mi, že ne.“

Ukazováček.

„Věděla jsem, že se to stane, věděla jsem to, cítila jsem to, a nic jsem neudělala. Virginie ho našla. Zavolala mě, ležel na břiše a všechna ta krev! Popadla jsem Virginii do náručí a utíkala jsem domů zavolat sanitku. Nechtěla jsem, aby ho Virginie viděla, vrátila jsem se tam s osuškou a hodila jsem ji na něj, celá hned zrudla… nenávidím rudou barvu. Nikdy ji nenosím.“

Její hlas začíná nebezpečně stoupat. Někdo zvoní u dveří. Uf.

„Ahoj, Virginie, miláčku, jak se máš?“

Yvette. Jde dovnitř.

„Všechno v pořádku, Hél?ne? Nebyli jsme tam moc dlouho? Paul na vás čeká v autě, spěchá. Hél?ne?“

„Už jdu. Hledám v kabelce kapesník, mám nějakou rýmu.“

„Rýmu? To musí být senná rýma, je přece tak teplo.“

„Určitě. Tak já utíkám. Na shledanou, Elise, na shledanou, Yvette, Virginie, jdeme!“

„Na shledanou.“

„Na shledanou, maličká!“

Dveře se zavírají.

„Ach bože, bylo to strašné,“ volá Yvette a prostírá na stůl. „Kdybyste to viděla! Museli držet matku, která se chtěla vrhnout do hrobu. Paul byl celý bledý. Claude Mondiniová hlasitě vzlykala a její manžel vypadal, že se každým okamžikem taky rozbrečí. Pokud jde o Quinsonovy, šlo jim o to, aby se předvedli. Betty se závojíčkem, naprosto směšná, a Manuel v bílém obleku. Nejsme v Číně, aby se chodilo na pohřeb v bílém! Komisař Yssart tam nebyl, ale zato tam byl ten mladý inspektor, Florent Gassin, sympatický chlapec, vypadá seriózně, podobá se trochu Patricku Bruelovi, víte?“

Další krásný chlap v mém okolí. Už žádného nechci, nevím, co bych s ním dělala!

„Stéphane tam byl také, se svou ženou. To je ale namyšlená káča! Na jedné tváři měla pořádnou modřinu a pusu měla pěkně oteklou. Kam jsem dala tu dózu na máslo? Á, tady je. A k tomu to strašné vedro, ze všech se lil pot. A kněz, mladý, s přízvukem odněkud z jihu nebo odkud, nebylo mu vůbec rozumět, pak spousta kondolencí, dala bych nevímco za to být někde jinde. Jakmile to skončilo, dal mi Paul znamení a odjeli jsme.“

Já si představuji celou hrůzu toho pohřbu. Prošel Paul kolem hrobu svého vlastního syna? Yvette pouští v kuchyni vodu. Její hlas ke mně doléhá z dálky:

„Jean nechtěl přijít. Zdá se mu to morbidní.“

Jean? Aha, Jean Guillaume. Už se dostali ke křestním jménům… Morbidní, to jistě. Pohřeb… Ideální by byly pohřby bez mrtvých, ale to se stává zřídka.

„Tak, hotovo!“

Tlačí mé křeslo ke stolu. Cítím vůni… čeho… kukuřice? Správně. Můj čich se zlepšuje. Žvýkám, jak nejlépe dovedu. Ruka na mém zápěstí, ztuhnu.

„Doufám, že policie to monstrum brzy chytí, je to opravdu strašné. Já ani nemám hlad.“

Polykám ještě trochu obtížněji než obvykle. Já mám hlad. Je to možná děsné, ale já mám hlad. Bohužel, Yvette už fofrem sklízí ze stolu. Že by dezert? Ne, žádný dezert. Slyším, jak si dělá kávu. Vůně kávy mě lechtá v nose. Dobré, husté kávy, v níž stojí lžička… ale pochopitelně, já na ni nemám nárok. Sedím dál shrbená ve svém křesle a kručí mi v žaludku. Zbytek dne uběhne v tomhle pochmurném ovzduší, ve společnosti „rozrušené“ Yvette. V hlavě si neustále promítám sled událostí:

1. Potkávám Virginii, která mi sdělí, že ví něco o vrahovi dětí.

2. Její slova jsou potvrzena nálezem malého Michaëla Masseneta.

3. Seznamuji se s jejími rodiči, Paulem a Hél?ne Fanstenovými, a jejich přáteli: Stéphanem a Sophií Migoinovými, Manuelem a Betty Quinsonovými, Jean-Michelem a Claude Mondiniovými.

4. Někdo se mě pokusí zabít!

5. Virginie mi předpoví Mathieuovu smrt.

6. Mathieu je zavražděn.

Závěr?

Virginie je v centru celého případu. Ale jaká je moje role?

Jakou já mohu hrát roli v téhle pochmurné frašce, já, která jsem tak postižená?

Prý se rozpršelo. Obloha je jako já, nerozhodná, mrzutá, rozrušená.

Je odpoledne. Sedím v pokoji a poslouchám Kozu pana Seguina. Ne že bych zdětinštěla, ale je tu Virginie a přinesla si kazety.

„V Jurském parku slouží také koza jako návnada,“ obrací se na mne náhle.

V Boissy-les-Colombes jsem tou kozou já, mám chuť jí odpovědět.

„Není to chyba vlků, že zabíjejí ovce. Musí jíst.“

Správně. Cítím, že se blížíš. Pokračuj.

„A u lidí je to podobné. Dělají některé věci proto, že musí. I když jsou špatné.“

Virginie, andílku, právě mi tu předkládáš problém svobodné vůle a já ti ho bohužel nemohu pomoct vyřešit, jednak proto, že nemohu mluvit, a jednak proto, že neznám odpověď.

„Ale ano, ona slyší.“

Cože? Nerozuměla jsem tomu, co teď právě řekla. „Ano, ona slyší“? Kdo slyší? Já? S kým to mluví? S Yvette? Ale Yvette právě využila toho, že tu Virginie je, a odskočila si do drogerie. Dokonce zavřela okna a zamkla dveře.

„Ne, říkám ti, že slyší, ale nemluví!“

Na co si to hraje? Koza pana Seguina je přerušena. Virginie zřejmě vyměňuje kazetu, protože slyším, jak manipuluje s magnetofonem. Aha, Péra a vlk od Prokofjeva, hudba se rozlévá po pokoji a já natahuji uši, abych slyšela ostatní zvuky.

„Je moc milá. Nemusíš jí ubližovat!“

Virginie? Virginie, miláčku, co to říkáš? Zvedám ukazováček.

„Neboj se, Elise, já jsem mu to vysvětlila.“

Vysvětlila co? Komu? Začínám pociťovat lehké napětí. A co když si nehraje? Co když skutečně s někým mluví?

„Moc se mu líbíš.“

Ach ne! Snažím se ze všech sil zaslechnout jakýkoli zvuk, jakýkoli pohyb, ale ta zatracená hudba všechno překrývá.

„Často mě navštěvuje. Má strach, víš?“

Ale kdo? Kdo, proboha?!

„Nech toho! Řekla jsem ti, abys ji nechal na pokoji!“ Nehraje si. Ta holka si nehraje. S někým mluví. S někým, kdo je v mém pokoji a dívá se na mě. S někým, kdo nic neříká. Komu se líbím. Kdo mi chce ublížit. Tak dost! Cítím, jak mi po zádech stéká ledový pot. Je tady s „ním“, s vrahem? Jsem tak rozrušená, že mám pocit, jako bych měla co nevidět puknout. Tak mluv, ty mizero, promluv!

„Maminka nechce, abych si s ním povídala. Říká, že je to špatné.“

Cože? Hél?ne ho zná také? Zapraskání po mé pravé straně… co je to? Co je to? Někdo, kdo míří ke mně?

„Ale já vím, že má strach, tak sám tam ve tmě. A tak mu dovoluji, aby přišel.“

Neslyšela jsem teď povzdech? Neslyšela jsem povzdech vedle mě? Virginie, nech toho, prosím tě. Vyhoď toho chlapa, vyhoď ho! Zvedám ukazováček několikrát za sebou.

„Ty mi to taky nevěříš? Nikdo mi nevěří, ale je to pravda, Renaud je tady, navštěvuje mě.“

Renaud? Nerozumím. Renaud? Cožpak… můj bože, ona věří, že její bratr je tady?

„Má strach ve svém hrobě, a tak mě navštěvuje, když jsem úplně sama. S tebou je to, jako bych byla úplně sama, protože ty nic nevidíš.“

Myslí si, že ji její mrtvý bratr navštěvuje. Je naprostý blázen, Yssart měl pravdu. Chudák holka, chtěla bych ji vzít do náručí a… a především se mi nesmírně ulevilo. Samozřejmě, je to hnusné, že jsem ráda, že je Virginie nemocná, ale upřímně řečeno, je mi to milejší než přítomnost vraha v mém pokoji. Jsem úplně vláčná: přirozená reakce.

„Říká, že kdyby věděl, jaké to tam bude, že by se nenechal zabít.“

Ten neuvěřitelně klidný hlásek. V duchu se ptám, jak svého bratra asi vidí? Jako zombie z filmu? Odporná představa, kterou bych si nepřála, protože jsem zhlédla dost hororů na to, abych ho i já „viděla“, napůl zetlelého vedle mého křesla, s věčným úsměvem tak širokým, jako kdyby mu koutky úst přišili k uším…

„Virginie! Ztlum tu hudbu, slyšíš! Ohluchneš! Trvalo mi to dlouho, byla tam strašná spousta lidí!“

Ach! Kdybych mohla nadskočit, narazila bych hlavou do stropu. Yvette! Můj obvyklý zachránce. Její kroky na parketách.

„Říkala jsem ti, abys neotvírala dveře.“

Proč to říká? Nikdo dveře neotevřel.

„Virginie, nech tu knihu a odpověz mi,“ pokračuje Yvette. „Proč jsi otevřela dveře?“

„Zapomněla jsem Bilou na zahradě.“

Bilou je její panenka. Problém je v tom, že si nevzpomínám, že bych ji slyšela jít ven. Opouštěla mě jen tehdy, když šla na záchod. Využila toho a vyběhla do zahrady? Vpustila někoho dovnitř? Ne, přízraky nechodí dveřmi. Pokud to ovšem byl přízrak. Co to píkám? Už mi to leze na mozek. Pokud to nebyla bytost z masa a kostí, komu otevřela… lidi, pomoc! Elise Andrioliové za chvíli praskne hlava, haló, haló, doktore Raybaude, musíte svou pacientku okamžitě převézt do nějakého klidného sanatoria, zejména hodně vzdáleného od Boissy-les-Colombes.

„Pojďte ochutnat. Připravila jsem vám bylinkový čaj, Elise.“

Virginie vstává a jde poslušně za Yvette. Ale ještě předtím mi zašeptá:

„Musela jsem mu otevřít. Ještě neumí procházet zdí. Je to moc těžké, víš…“

Pochopitelně, když neumí procházet zdí… Odchází. A já, já zůstávám, na tom svém kolotoči, na němž se mi točí hlava, uí, uí, co to je za rámus? Uí, uí… a snažím se tomu porozumět.

Příliš horký čaj, odporný lipový čaj, nechci bylinkový čaj, chci calvados, pořádného frťana calvadosu, který pálí v žaludku. Bylinkový čaj mě ničí. Poslušně polykám svůj bylinkový čaj. Virginie cosi kreslí, slyším tužku jezdit po papíře.

„Co to kreslíš, holubičko? Strašáka?“

Starostlivý, ale překvapený hlas Yvette.

„Ale ne, to je chlapec!“

„Je divný, ten tvůj chlapec. Je celý ztuhlý, má uříznuté ruce a je nějaký zelený…“

„Je prostě takový!“

„No, no, tak se nezlob! Jen jsem to tak řekla, koneckonců je mi to jedno… Ještě trochu čaje?“

Žádný ukazováček.

„Jak chcete. Pomůžeš mi s nádobím, Virginie?“

„Jo.“

Dala bych cokoli za to, abych viděla tu kresbu: nazelenalý chlapec, celý ztuhlý! Moc se bojím, aby Virginie neodešla do jiného světa. Mezi smrtí bratra a současnými událostmi… A Yssart nic nedělá!

Zvonek.

Je to ten mladý inspektor, Florent Gassin. Cítím kůži, tabák a toaletní vodu. Představuji si ho v bundě podobající se té, kterou nosili piloti RAF, a v sepraných džínách.

„Doufám, že vás příliš nevyrušuji… Takže… Komisař Yssart mě požádal, abych k vám zašel. Chtěl by upřesnit některé podrobnosti o okolnostech toho vašeho přepadení.“

Ukazováček. Musí přešlapovat z nohy na nohu, necítí se dobře. Parkety vrzají.

„Věděl někdo, že půjdete lesem?“

Žádný ukazováček. „Proč se na to ptá mě? Položil už tu otázku Stéphanovi?“

„Je to vaše obvyklá trasa?“

Chceš říct trasa, kterou obvykle volí ti, co tlačí mé křeslo, chlapče? Ano, většinou. Tak tedy ukazováček.

„Ztratila jste vědomí?“

Ukazováček.

„Když jste přišla k sobě, byl tam Jean Guillaume?“

Ukazováček. Proboha, to je ale monotónní!

„Pršelo, když došlo k útoku?“

Ukazováček. Co s tím má společného déšť?

„Dobrá, děkuji vám.“

Zaklapnutí notesu. Objevuje se Yvette:

„Dáte si něco k pití?“

„Ech… ne, děkuji, spěchám. Ostatně, je pravda, že se Stéphane Migoin a jeho žena budou rozvádět?“

„Ale, o tom nic nevím! Neposlouchám drby,“ odsekla Yvette důstojně. „Už jste skončil?“

„Ano, už jdu. Zdá se, že jeho žena je velmi žárlivá. Aspoň se to říká. Tak na shledanou, dámy.“

Jestli tomu dobře rozumím, podezřívají tu husu Sophii, že omráčila svého manžela a mě hodila do rybníka ze žárlivosti… Proč ne? V této chvíli je každá teorie dobrá.

„Ten inspektor je milý,“ konstatuje Yvette a cosi uklízí. „Ne jako jeho šéf, ten protivný policajt… ale není mi moc jasné, kam těmi svými otázkami mířil! Ale… Virginie, holčičko, už musíš domů. Připrav se, tatínek je tu.“

Zvonek. Tatínek je tady.

„Dobrý den, Yvette, dobrý den, Lise. Pořádně se ochladilo. Už jsi hotová, Virginie?“

„Pojďte dál, Paule. Promiňte, mám něco na sporáku…“

Yvette mizí.

„Tati, chceš vidět, co jsem nakreslila?“

„Ano, ale rychle. Máte se dobře, Lise?“

Ukazováček. V jeho hlase je slyšet únavu.

Virginiino cupitání.

„Podívej.“

Ostrý zvuk facky. Co se děje?

„Už to nikdy nedělej, slyšíš, Virginie? Nikdy!“

Říká to hlubokým, temným hlasem, musí být opravdu rozzuřený. Zvuk trhaného papíru. Virginiino popotahování.

„Tak jdeme. Na shledanou, Lise. Na shledanou, Yvette.“

To vše s vřelostí tříhvězdičkové mrazničky. Jsem z toho paf. Paul, který je vždycky tak distingovaný… Ovšem pokud mu Virginie strčila pod nos portrét Renauda jako zombie… Ale přece to není její vina, že prožila šok, chudák holka. Vypadá to, že si to v té rodině nikdo neuvědomuje. Brzy jí z těch jejích nočních můr přeskočí. Jako bych neměla dost svých vlastních problémů, jako bych už nebyla dost nešťastná… Ne, jen se nelitovat. A to se ani nemůžu opít, abych na všechno zapomněla.

Vyšetřování vázne. Počasí je nevlídné. Já také. Je chladno, mrholí. Yvette začala ukládat letní věci a chystat ty zimní. Velká Catherine právě odešla po každodenní hodině drbomasáže. Potvrdila, že Migoinovi se opravdu rozcházejí. Stéphane se jí s tím svěřil na tenisovém kurtu. A zdá se, že mezi Paulem a Hél?ne to také není nijak skvělé. Může za to snad změna ročního období? Když za mnou Hél?ne včera večer přišla, měla jsem dojem, že pláče. Jediní, kteří se zdají spokojení, jsou Jean Guillaume a Yvette. Včera večer šli do kina, proto Hél?ne přišla. Dávali poslední film Clinta Eastwooda. Tolik jsem kino milovala. K čertu. K čertu se životem, k čertu se smrtí, k čertu s celým světem.

7.

Jedeme autem. Je neděle. Paul nás vzal s sebou na výlet do Essone, „je tam tak krásně koncem léta“. Sedím vpředu, připoutaná bezpečnostním pásem. Za mnou jsou Hél?ne a Virginie. Yvette toho využila a šla na návštěvu k jedné své vzdálené sestřenici, doprovázená Jeanem Guillaumem, samozřejmě. Okénko je pootevřené, voní tu venkov, vlhká tráva. Nikdo nemluví. Paul občas prohodí: „Vidělas ten kostel? Je nádherný,“ nebo „Vidělas ten starý statek? Překrásná budova,“ a Hél?ne odpovídá: „Ano, je velmi krásná.“ Virginie čte svůj Klub pěti a nikoho si nevšímá.

„Není vám zima, Elise?“ ptá se Paul ohleduplně.

Žádný ukazováček. Umírám vedrem, Yvette mě nabalila jako na polární expedici.

„Myslíš, že je jí zima?“ ptá se Paul Hél?ne.

„Kdyby jí byla zima, odpověděla by ti, ne?“ odsekává mu.

Cítím, že se blíží manželská hádka. Vůz zahýbá prudce vlevo a já přepadávám na stranu.

„Nemůžeš dávat pozor? Jedeš jako blázen!“ křičí Hél?ne.

Má pravdu!

„Přestaň! Jako by se to tobě nikdy nestalo! Nevidělas, jak se tlačil?“

„No ovšem, ty máš vždycky nějakou výmluvu!“

Uú, uú, jsem setřesená úplně na stranu.

„Ty jsi hrozná, když se do toho dáš.“

„A ty, jak ty dokážeš lhát. Já jsem ale věděla, že to tak skončí, dělal jsi ksichty, už když jsme odcházeli!“

„Cože?! To ty ses tvářila otráveně, celé odpoledne jsi neřekla ani slovo!“

„A co chceš, abych říkala? Abych se rozplývala nad každou hromadou starého kamení, kterou míjíme? Promiň, ale znám zajímavější způsoby, jak strávit čas, než se projíždět v dešti jak blbci.“

„No samozřejmě! Ty musíš všechno kritizovat. Do prčic!“ Prudké zabrzdění, přepadávám dopředu. Bouchnutí dvířek.

„Kam jdeš, tati?“

„Čurat.“

„Já jdu taky!“

Další bouchnutí dvířek.

„Pitomec,“ mumlá Hél?ne za mnou.

Jsem zhroucená úplně doprava, ale nikdo si toho nevšímá. Škoda, protože jestli takhle pojedeme dál, budu nakonec zvracet. Přední dvířka se otvírají.

„Tak co, už se pán uklidnil?“

„Poslyš, nech toho, ano? To není vhodná chvíle, Hél?ne, opravdu ne, jasné?“

„A proč ne?“

„Máš štěstí, že jsi ženská, protože někdy…“

„Ale onehdy sis na mě hubu tak neotvíral, co? Když jsi mě potřeboval!“

„Ty…!“

Plesk. Rozhodně je od rány, milý Paul.

„Co si to dovoluješ!? Přeskočilo ti nebo co?“

Bouchnutí dvířek. Změť hlasů.

„Mami, tati, nechte toho! Nechte toho!“

Ráda bych zvedla hlavu. Ráda bych byla jinde. Mám z takových situací hrůzu. Klak, klak, klak, všichni znovu nastoupili. Ticho jako v hrobě. Paul pouští rádio a Beethoven se line kabinou vozu. Znovu se rozjíždíme, trochu nervózně. Jedeme. Visím jako starý pytel na hřebíku. Skvělá projížďka. Co tím chtěla říct, jak na něj křičela „když jsi mě potřeboval“? A pak, jestliže o tom přemýšlím, uvědomuju si, že o nich vlastně nic nevím. Dokonce se začínám v duchu ptát, proč se o mě tak zajímají. Každopádně nejsem nijak příjemná společnost, jsem jako španělská hospoda, najdete tam jen to, co si tam přinesete. Takže… Virginie vypadá, že je ponořená do své knihy. Jestli se její rodiče navíc hádají, má další problém. Chápu, proč si vymyslela, že její bratr je pořád „živý“. Brrr.

Beethoven je přerušen, aby uvolnil místo zprávám. Bla bla bla. „Výzva svědkům: v souvislosti s vyšetřováním brutální vraždy malého Michaëla Masseneta v Boissy-les-Colombes hledá policie svědky, kteří viděli v sobotu 28. května v jednu hodinu odpoledne na D91 ve směru na La Fureti?re bílý nebo krémový vůz typu kombi. Sarajevo: nové útoky srbského dělostřelectva…“

Jiná stanice, rock.

„Kombi, jako máme my?“

„Ano.“

„A naše auto je taky bílé,“ pokračuje Virginie.

„Díky, toho jsem si nikdy nevšiml,“ mumlá Paul.

„Existuje spousta aut jako to naše,“ vysvětluje Hél?ne. „Pan Guillaume má například také bílé kombi.“

Kolotoč v mé hlavě se rozjíždí. Yssart mi řekl, že stopa byla falešná. Patrně ne. Bílé nebo krémové kombi. Jako jejich nebo Jeana Guillauma. To otevírá nové perspektivy. Koneckonců byl Guillaume první na místě, když jsem se topila. A kdo může být snáze první na místě než ten, kdo mě strčil do vody? Ne, plácám nesmysly, chudák Jean nevypadá jako vrah. A pak, kdyby to byl on, proč by mě zachraňoval? Aby pronikl do mé blízkosti a mohl sledovat Virginii zblízka… Ne, ne, ne, to stačí, to je šílenství.

Paul řídí stále tak nervózně a já jsem smýkána do všech stran jako na autodromu. Cítím, jak můj žaludek protestuje. Konečně vůz brzdí.

„Podívej se na všechny ty pitomce, co vyrazili na venkov,“ mumlá Paul a zapaluje si cigaretu.

„Proč jsme zastavili?“

„Protože tatínek se dostal do zácpy… Je tu k zadušení, ten kouř…“

„Můžeš si stáhnout okýnko.“

To je příjemná atmosféra. Budu na tuhle projížďku dlouho vzpomínat. Jedeme krokem a všichni mlčí. Pak Hél?ne zvolá:

„Ach, podívej, to je Steph! V bílém CX… tamhle!“

„Nemá CX, ale BMW.“

„Říkám ti, že je to on. Přece poznám Stepha!“

„To vím. Promiň, ale já nevidím žádný CX…“

„Jasně, právě zahnul vpravo. Musí to být zkratka. Ten se tu vyzná. Není tak hloupý, aby se vlekl celé hodiny v nějaké zatracené koloně.“

Paul zesiluje rádio, decibely rocku útočí na ušní bubínky. Konečně se zase rozjíždíme. Představuji si ty stovky rodin namačkané ve svých autech jedno za druhým, všichni se hádají, do toho řve rádio a troubí klaxony. Brrr.

Konec! Všichni vystupují! Yvette pomáhá Paulovi vynést mě z auta a posadit do křesla.

„Tak co, byl to hezký výlet?“ vyptává se Yvette.

„Moc hezký, moc hezký. Tak, a teď nás omluvte, máme spoustu práce. Zítra na shledanou!“ volá Paul a znovu se rozjíždí.

„Tedy ten vypadá, jako když spolkl ježka,“ diví se Yvette a veze mě dovnitř.

Jednoho ježka? Celou rodinku, chceš říct. A já mám dojem, že to ještě neskončilo: Hél?ne se mi zdála pěkně napružená!

Déšť, déšť a pořád jen déšť. Po pravdě řečeno, ráda poslouchám déšť, alespoň mě to zaměstná. Ale všichni okolo mě nadávají. Například Yvette si stěžuje na revma.

Vůně kávy. Yvette si sedá ke mně, rozkládá noviny. Déšť sílí.

„Poslechněte si tohle! ‚Obrat v případu sadisty z Boissy-les-Colombes. Včera zatelefonoval na četnickou stanici v Saint-Quentinu anonym a sdělil četníkům, aby se šli podívat do Vilmorinského lesa, do boudy na křižovatce cest G7 a C9. V této boudě, kam si obvykle ukládají své nářadí lesní dělníci, našli vyšetřovatelé mužské oblečení se skvrnami od krve. Výsledky analýzy, která byla provedena v noci, ještě nebyly zveřejněny.‘ Slyšíte to, Lise? Ale proč by vrah schovával své šaty do té boudy, místo aby je spálil nebo hodil do řeky? To nedává smysl.“

Souhlasím s tebou, Yvette. Ale třeba měl nějaký důvod. Počkejme na výsledky analýzy.

Zvoní telefon. Yvette se těžce zvedá.

„Haló? Á, dobrý den, Stéphane. Ano, je tady. Ano, dám vám ji. To je Stéphane, chce vám něco říct.“

Šup, telefon.

„Haló, Lise?“

Protože já samozřejmě neodpovídám, pokračuje.

„Chtěl jsem vám říct… Nevěřte všemu, co vám o mně řeknou. Poslyšte, nemohu vám to teď vysvětlit, ale mám nepřátele, musím odjet. Líbám vás. Já vás… já vás miluji, Lise. Sbohem.“

Zavěsil.

„Zavěsil?“ vyptává se Yvette, která ctnostně odmítá používat hlasitý odposlech.

Ukazováček.

„Všechno v pořádku?“

Ukazováček. Ale ne, všechno není v pořádku, co chtěl říct? Vůbec tomu nerozumím. A pomyšlení na to, že je ten blázen do mě zamilovaný, mě vůbec netěší.

Špatně jsem spala. Zdvihl se vítr, silný vítr, divoký, který dělal ďábelský rámus. Strávila jsem noc tím, že jsem probírala znovu a znovu všechna fakta, přičemž výsledkem bylo pouze to, že jsem dostala hroznou migrénu.

Jak říct „bolí mě hlava“ zvedáním ukazováčku? To nelze. Takže žádný aspirin. Takže příšerná bolest nad obočím, bubnování deště, kvílení větru, skvělá atmosféra pro horor. Dveře se otevírají.

„To je strašné počasí! Jsem úplně promočená. Udělám vám horký bylinkový čaj.“

Fuj.

„Verbenový čaj… To vás vzpruží.“

Fuj, fuj. Calvados, calvados!

„Koupila jsem noviny, abychom se dověděly, co je nového. V televizi nikdy neřeknou podrobnosti.“

Dobrá! Jsem jedno velké ucho.

„Tak, dala jsem vařit vodu. Podíváme se na to… kde mám brýle?“

Jsem si jistá, že je máš pověšené na krku, jako obvykle.

„Já jsem ale hloupá. Mám je pověšené na krku.“

Zásah. Začíná číst a obrací přitom stránky:

„Záplavy… bosenští Srbové… zápas Francie-Bulharsko…oprava katedrály – á, tady! Byl Michaël Massenet zavražděn v lesní boudě? Tak zní otázka. Okamžitá analýza opravdu prokázala, že krev na mužském oblečení objeveném v boudě – psali jsme o tom včera – patří malému Michaëlovi. Pokud jde o samotné oblečení (šedý vlněný svetr, džíny, černé kožené rukavice), odpovídá muži vysokému asi 185 centimetrů, s velikostí 46 a velkýma rukama. »Jediné, co vám mohu říct,« prohlásil komisař Yssart, »je, že vyšetřování výrazně pokročilo.«„ No, tak teď by ho mohli chytit,“ pokračuje Yvette.“ „Zvlášť když na svetru určitě najdou vlasy nebo chlupy, v laboratořích teď mají skvělé přístroje, a z jednoho jediného vlasu se dozvědí spoustu věcí, věk člověka, barvu pleti, spoustu věcí, no, doufám, že ho chytnou. Co to znamená, 185 centimetrů? Asi tak jako pan Stéphane. Ano. Mnohem vyšší než Jean a taky aspoň o půl hlavy vyšší než Paul. Budu číst dál: „Vnesou tyto nové události konečně světlo do brutálních vražd spáchaných v Boissy-les- Colombes a dodnes nepotrestaných? Dne 11. června 1991: Victor Legendre. Dne 13. srpna 1992: Charles-Eric Galliano. Dne 15. dubna 1993: Renaud Fansten. Dne 28. května 1995: Michaël Massenet. A dne 22. července poslední, Mathieu Golbert, byl rovněž zavražděn nedaleko svého domova. Strašlivá série, kterou snad vyšetřovatelé nyní rychle ukončí.“ Doufám, že další podrobnosti přinesou zítřejší noviny. Zavolám Hél?ne, pro případ, že by se s ní policie spojila.“

Spěchá k telefonu. Chudák Hél?ne. Ty nové vraždy a celý ten rozruch, který je provází, musí neustále oživovat Renaudovu smrt. Je to jako neodbytná noční můra. A podobně tomu musí být u všech rodičů, kteří jsou do téhle pochmurné historie zapleteni. Nejhorší je, že existuje opravdu někdo, kdo ty vraždy spáchal. Za nálepkou „sadista“ je někdo, kdo mluví, jí, žertuje, pracuje, jako by se nic nestalo. Lidská bytost schopná uškrtit dítě a vyloupnout mu oči nebo vyrvat srdce! Proč mi to Yssart vyprávěl? Klidně bych se bez toho obešla!

„Inspektor Gassin je navštívil. Požádal je, aby se zítra přišli podívat na to oblečení, pro případ, že by ho poznali. Rodiče všech obětí jsou předvoláni před vyšetřujícího soudce, paní Blanchardovou. A ptal se jich na jména všech přátel, kteří by mohli odpovídat údajům uveřejněným v novinách. Museli ovšem jmenovat Stéphana. Hél?ne mi připadala vyčerpaná. Řekla mi, že už by byla ráda, kdyby to skončilo. To jí věřím.“

Pět vražd v pěti letech. Victor, Charles-Eric, Renaud, Michaël, Mathieu. Čtyři z těch pěti chlapců strašně zohaveni. Dlouhé intervaly mezi vraždami, až do nedávné doby. Od roku 1993 do roku 1995 nic, a pak najednou… Co se stalo během těch šesti měsíců? Vražedný stroj se porouchal a pak znova rozběhl. Proč? Kvůli mému setkání s Virginií? Ano, Virginie je klíč, ale já nevím, ke kterému zámku patří. A to mužské oblečení odložené v lesní boudě… Vrah přece musel vědět, že je tam najdou. A kdo telefonoval na policii? Ten slavný anonymní telefonát… Kdo to mohl být? Svědek, který viděl vraha vcházet do boudy? Někdo, kdo našel šaty náhodou a nechtěl se zaplést do kriminálního případu? Je to nesnesitelné, nemít možnost klást otázky. Už aby bylo zítra večer, abych se dozvěděla, co po nich soudkyně chtěla.

Ten den snad nikdy neskončí! Potlačuji netrpělivost. Už dokonce ani neprší. Jean Guillaume přinesl Yvette dva krásné pstruhy, které sám ulovil, a teď hrajou bělotu. Slyším je se smát. Yvette mi řekla, že se Jean podobá jejímu bratranci Léonovi. Vzpomínám si na bratrance Léona, svalnatého šoféra s krásnou hlavou. Byl na všech Yvettiných rodinných fotografiích, dokud se nezabil při havárii na dálnici do Lutychu. Vždycky jsem Yvette podezřívala, že měla pro bratrance Léona, toho vtipálka, slabost. Vím, že Jean Guillaume je malý, řekla mi to Yvette. Nasazuji tedy hlavu bratrance Léona na malé tělo vzpěrače a je to. Netrpělivě čekám na zazvonění telefonu v naději, že nám Hél?ne zavolá.

Yvette:

„Kolik je hodin?“

Jean Guillaume:

„Čtyři…“

„Musím dojít pro Virginii do školy, jestli se oni nevrátí včas.“

„Nechtěl bych být na jejich místě. Štych pro mě. Říkám si, proč je asi soudkyně všechny svolala… Ten komisař vám nic neřekl?“

„Toho jsme už neviděli! Pozor, trumf!“

„Ten chlapík Migoin bude mít možná potíže. Má odpovídající velikost, je vazba, ruce jako lopaty, a byl tam, když Elise hodili do vody… Nechtěl bych být teď v jeho kůži.“

„Stéphane? Žertujete? Ale proč Stéphane? A pak, neznal ty ostatní děti…“

„Chlap, který má stavební firmu, se dostane všude. Například mi někdo říkal, že to byl právě on, kdo opravoval dům Golbertových. Protože, to víte, řeči se teď šíří. No ne, eso, vy jste ale hrozná!“

„V rádiu říkali, že hledají bílé nebo krémové kombi, a Stéphane má tmavomodré BMW.“

„Jo, já vím, ale vozy lze střídat.“

Záblesk vzpomínky: „Ach, podívej, Stéphane, tamhle, v tom bílém CX! – Nemá CX, má BMW.“ Stéphane… který mi telefonoval, že má nepřátele a že se o něm budou povídat „řeči“. Stéphane… o němž jsem si od začátku myslela, že není úplně „čistý“. Důvěřujte své intuici, říkají psychologové. Důvěřuji, důvěřuji, nedůvěřuji.

Yvette odešla vyzvednout Virginii. Jean si sedá ke mně na pohovku. Hlasitě dýchá.

„Všechno je stejně bordel… A co vy, chudáčku Elise, jde to?“

Ukazováček.

„Víte, včera jsem na vás myslel, když jsem šel okolo Romera.“

Romero je obchodník, který prodává zdravotnický materiál, potřeby pro invalidy atd.

„Mají tam zlevněné elektrické křeslo. Teď, když můžete hýbat prstem, byste možná mohla jezdit sama, stačilo by na to křeslo přidělat vypínač. Chcete, abych o tom řekl Yvette a aby o tom promluvila s vaším strýčkem?“

Elektrické křeslo? Ale to bych se mohla vydat kamkoli! Stačilo by už to, že bych se mohla pohybovat v domě… Můj bože, to by bylo, to by byla… revoluce!

Ukazováček.

„Máte pravdu. Nemůžete zůstat takhle, jako hadrová panenka, a čekat na uzdravení… Jsem si jist, že je možné udělat spoustu věcí, které by vám usnadnily život.“

Skvělý Jean Guillaume s hlavou bratrance Léona! A já tě jednu chvíli podezřívala, že jsi vrah! Jdi, můj milý! Dělej, dělej, vyvez mě z toho černého tunelu, kde pomalu hniju!

Virginie se dívá na televizi. Slyším vřeštění, křik a hluk mezihvězdných válek. Nesmějí nám utéct. „– Kapitáne, nemůžeme už zvýšit stupeň neutroglyceronové fúze, jinak vyletíme do povětří!“

Bing bang, piuuuf, Jean pomáhá Yvette kuchat pstruhy. Kolik může být hodin?

Někdo zvoní. Konečně!

„Už jdu, už jdu! Á, dobrý den, Hél?ne, dobrý den, Paule! Pojďte, Virginie se právě dívá na Hvězdné války. Tak jak to proběhlo? Dáte si něco k pití?“

„Dal bych si pivo, jestli máte. Umírám žízní,“ odpovídá Paul.

„Bylo to dlouhé, strašně dlouhé… ale soudkyně vypadala spokojeně… Pro mne sklenici vody, prosím,“ říká Hél?ne.

„Posaďte se, přijdu hned. Jean zrovna připravuje pstruhy, přinesl nám dva nádherné kousky.“

„Dobrý večer, Elise.“

„Ahoj, Elise.“

Ukazováček.

Sedají si. Paul vzdychá. Někdo prolamuje prsty.

„Tak tady to je. Doufám, že pivo je dost studené. Takže?“

Jsem jedno velké ucho. Paul zřejmě zhluboka pije, slyším ho polykat, a pak odpovídá:

„Takže, soudkyně nařídí, hmm… exhumaci… hmm… těl. Domnívá se, že tehdy nikoho ani nenapadlo ty vraždy mezi sebou spojovat, takže je v tomto smyslu nutné udělat znovu pitvu. Nikdo nebyl moc nadšený, samozřejmě, ale co se dá dělat?“

„Exhumace? Ach… tedy, jaksi…“

„Myslí si,“ přerušila ji Hél?ne, „že Michaël byl zavražděn u řeky a že se vrah převlékl v té lesní boudě. V tom ročním období se nepoužívala.“

„Ale… ale jak to někdo mohl vědět?“ ptá se Yvette duchapřítomně.

„Protože ho někdo viděl. Někdo, kdo má strach a kdo mlčí, tak je to,“ říká Paul a dopíjí své pivo.

Virginie? Ale ne, četníci by poznali rozdíl mezi hlasem dítěte a hlasem dospělého… Ví o tom tedy někdo jiný?

„Třeba to může být tulák, který hledal v boudě přístřeší a našel ty šaty,“ haleká Jean Guillaume do syčení smažících se pstruhů.

„Tulák by neupozorňoval četníky,“ namítá Hél?ne unaveným hlasem.

Zkrátka, je to pořád dokola. Kdyby za mnou aspoň přišel ten pitomec Yssart, který mě tak často přepadával, když jsem o to nestála…

Exhumace… Z toho běhá mráz po zádech. Časná jitra, hroby pokryté vlhkou hlínou, zetlelá těla, cáry oblečení, chomáče vlasů na bezmasé lebce, svítící kosti… Tak dost, Elise, nemysli na to. Už na to nemysli.

„Je to skutečně hrozné. Doufám, že ho brzy zatknou,“ vzdychá Yvette.

„Škoda že ho nezatkli předtím,“ usekává Paul. „Dobrá, tak jdeme, mám ještě spoustu práce…“

„Ale samozřejmě, nezdržujte se… A kdyže…? Tedy… chci říct…“

„Exhumace? Pozítří ráno,“ odpovídá Hél?ne. „Jdeme, Virginie, slyšíš, odcházíme…“

„Už? Ale ještě to neskončilo…“

„Pospěš si a neodmlouvej!“

„Na shledanou, Elise, na shledanou, Yvette, na shledanou, strejdo Jeane.“

Kdoví proč začala říkat Jeanu Guillaumovi „strejda Jean“. Všichni se loučí. Pytel brambor zůstává zamyšlený na svém místě. Nic v tomto příběhu nefunguje správně. Nic do sebe nezapadá. Jako kdyby někdo zakrýval stopy. Někdo, kdo ví, jak má celá skládačka vypadat, a pokazil některé dílky, aby se nedala složit.

„Chudák Paul! Nechtěl bych být na jeho místě. Vědět, že budou exhumovat mého synka…,“ ozývá se Jean z kuchyně.

„Mlčte, běhá mi z toho mráz po zádech. Slyšela jste to, Elise?“

Ukazováček.

„Prostě jsou lidé, kterým se na této zemi dostalo více neštěstí, než by jim patřilo,“ pokračuje Yvette.

S tím lze jedině souhlasit.

„Ten chlap má tvář celou zbrázděnou,“ odpovídá Guillaume. „Jako by náhle zestárnul o deset let.“

Nemohu se ubránit myšlence, co bych asi cítila, kdyby mi řekli, že exhumují Benoîta. Benoîta, kterého jsem neviděla mrtvého, Benoîta, kterého pohřbili beze mne… Benoîta, který mi zůstává zachován navždy jako usmívající se muž pod zamračenou irskou oblohou. A který musí dnes být jen kostrou, na níž červi už vykonali své dílo. Je to příliš nespravedlivé, někdy se člověku chce zmáčknout svět v ruce jako červa, až z něj poteče krev.

„Jí Elise pstruha?“

„Rozmačkám jí ho trochu s bramborami…“

No dobrá, šlichta pro prasata. Jak to vypadá, mám dnes mizernou náladu.

A mám ho! Nové elektrické křeslo. Trůním na něm jako královna. Včera ráno Yvette zavolala mému strýci a téhož dne odpoledne nám ho dodali. Jean se pustil do práce a od dnešního rána je moje! Křeslo, které jezdí samo. A – zázrak nad zázraky – já se mohu pohybovat, aniž bych musela někoho žádat, jen stisknutím knoflíku ukazováčkem. Jean sestavil čtyři tlačítka do kříže, dopředu, dozadu, vpravo, vlevo. Zatím se mi daří mačkat vypínače pro pohyb dopředu a dozadu, ale doprava a doleva mi to jde ještě špatně. Raybaud, s kterým všechno konzultovali, prohlásil, že tenhle přístroj by mohl jen podpořit hybnost rukou, a vřele mě povzbuzoval, abych vytrvala. Jako kdybych to dělala jemu pro radost! I když… Takže jezdím dopředu a dozadu v pokoji (Yvette přišoupla nábytek ke stěnám) a musím říct, že poté, co člověk závisel celé měsíce jen na dobré vůli jiných, je skvělé, že se může podle libosti pohybovat, i když jde jen tři metry po parketách.

A zatímco já se bavím se svou novou hračkou, policajti právě exhumují těla dětí. V přítomnosti jednoho člena rodiny. Určitě tam musel jít Paul. A ostatní otcové. Skupinka mužů se suchýma očima a sevřenými hrdly stojí ve studeném větru a hledí na hrobníky, jak odstraňují hlínu. Ksakru. Podle Yvette je hezky. Nechala okna otevřená, je cítit vlhkou podzimní zem. Prý muži, kteří otevírají hroby, nosí masky, jako chirurgové, ani ne tak kvůli zápachu jako kvůli hnilobným výparům. V rakvích probíhá tlení. Některé vybuchují. Ale proč se vždycky zamotám do takovýchhle myšlenek? Dopředu, dozadu, dozadu, dopředu, nechci si představovat ten hřbitov, nechci myslet na ta zabitá dětská tělíčka, dopředu, dozadu.

„Vy tu nakonec vyryjete brázdu!“

No ovšem, má milá Yvette, dozadu, dopředu, brázdu, rýhu, příkop, hrob, tak dost!

Telefon.

„Haló? Ach, dobrý den, Catherine. Prosím? Ne. Ne, to nevadí, přijdete zítra, ano, chápu… když musíte jít k zubaři… Cože?… Co to říkáte?… Ale to není možné!… Jak jste se to dozvěděla? Ach… A co tomu říká on?… Cože? Ale to je nesmysl!… Ale proč?… To přece není důvod… Ano, chápu, děkuju, zítra na shledanou… Elise, to je strašné, Stéphanova žena… Ona, ona spáchala sebevraždu! Catherine byla v nemocnici, když ji přivezli…“

Cože? Co je zase tohle?

„Spolykala tubu barbiturátů, hospodyně ji našla ležet na zemi… Je mrtvá, Elise!“

Mrtvá? Stephova žena? Sebevražda? Ale proč, k čertu…?

„Catherine myslí, že proto, že ji chtěl opustit… Stejně, zabít se kvůli tomu… A nikdo neví, kde je on, nepodařilo se jim ho najít… chápete, jeho žena je mrtvá a on to ani neví! Snažili se ho dovolat, protože má telefon v autě, ale nebere ho. Bože můj, je to teď strašné, nevím, co se to děje, ale vůbec to nebere konce!“

Bože! Sophie je mrtvá! A já jsem si myslela, že s barbituráty se to nikdy nepovede. A kde je Steph? Mám takový pocit, že bude mít potíže, velké potíže. Co měl znamenat onehdy ten jeho telefonát: „mám nepřátele“, tohle všechno… jako kdyby předvídal, co se stane… Steph, který řídí neznámé bílé kombíky… jehož žena v pravý čas umírá… a který tvrdí, že je do mne zamilovaný. Chlap, který se zamiluje do pytle brambor, je určitě trochu vyšinutý.

Telefon. Takže, cirkus zase začíná.

„Haló? Dobrý den, Hél?ne… Ano, vím, Catherine mi to řekla, to je strašné. Jak?… Ale já nechápu proč… Aha, samozřejmě… A co vy, jak se máte?… Ano, pochybuji… to víte, že můžete přijít k nám, jestli se cítíte příliš osamělá. Přijďte na kafe… Dobře, tak za hodinu. To byla Hél?ne. Byl za ní inspektor Gassin. Chtěl vědět, jestli neví, kde je Stéphane. Hledají ho. Řekla, že o něm nic neví, že je určitě na nějaké stavbě. Zdála se mi velmi sklíčená, znala dobře chudáka Sophii, a dozvědět se to právě dnes ráno… Paul je u exhumace. Virginie je ve škole a ona je úplně sama, pozvala jsem ji na kafe. Řekla, že přijde, dneska nepracuje. Je to všechno opravdu zlé!“

Zvonek.

„Rozhodně… Co je zase?“

Vstupní dveře.

„Á! Dobrý den, inspektore, pojďte dál. Není tady!“

„Vidím, že zprávy se šíří rychle. Promiňte… Dobrý den, madam.“

To je nepochybně určeno mně. Ukazováček.

„Vy tedy víte, že paní Migoinová zemřela?“

„Ano, dozvěděli jsme se to před chvílí od Catherine Rimiezové, Elisiny terapeutky.“

„Rádi bychom se spojili s panem Migoinem. Nevíte náhodou, kde bychom ho našli?“

„Pan Migoin nemá ve zvyku nám sdělovat svůj denní rozvrh, je to jen známý…“

„Vím, ale musel jsem zkusit každé dveře.“

„Každopádně se brzy vrátí domů. Tak proč to všechno?“

„Je mi líto, že jsem vás vyrušoval zbytečně… na shledanou, dámy.“

Vstupní dveře. Ano, proč to všechno? Inspektor by se neobtěžoval se sháněním vdovců, na to stačí strážník. Každopádně jsem měla pravdu: u Stéphana jde do tuhého…

„Tak si říkám, proč se na policii tak namáhají,“ komentuje Yvette. „Jdu uvařit kafe.“

Dopředu, dozadu, kdybych tak mohla ten zatracený prst posunout o jeden milimetr do strany, kdybych tak mohla… Cítím, jak celý vibruje a třese se, určitě se mi to podaří!

„Víte, co si myslím, Elise? Říkám si, že ty prášky musela vzít dnes v noci, jinak by hospodyně přišla včas. Musela je spolykat, když spal. To je hrozné, ne, představte si, že spal vedle své ženy, která právě umírala!“

A ničeho si nevšiml, když se probudil? Myslel si, že vyspává, a vytratil se po špičkách? Proč ne? A proč upadla na zem? V posledním záblesku vědomí? Dozvědí se to, až ho chytnou. Protože já mám dojem, že si taťka Stéphane sbalil kufry. To je hrozné… tedy po pravdě řečeno, vůbec jsem si nemyslela, že by Sophie patřila k ženám, které páchají sebevraždu. S její povahou… No, někdy se člověk prostě v lidech dokonale mýlí.

Přišla Hél?ne. Pije se káva. Ne, ony pijí kávu. Mně udělaly bylinkový čaj na trávení. Cítím skvělou vůni kávy. Umírám touhou napít se dobré, silné, hodně sladké kávy, polykám příliš horký bylinkový čaj fádní chuti a zlořečím Yvette.

Hél?ne má svůj vysoký hlas ze špatných dnů. Působí unaveně. Někdy si říkám, jestli se nakonec nervově nezhroutí. Zdá se mi čím dál smutnější.

„Pořád nenašli Stéphana. Objeli všechny jeho stavby, nikdo ho neviděl. Vám se to zdá normální? A Sophie, která se zabije… Steph a ona se už dlouho neměli rádi, tak proč se v klidu nerozvedli? Znám ji už pět let, hodně mi pomohla, když… tedy, když Renaud… když si pomyslím, co právě dělají Renaudovi… Paul bude strašně zuřit…“

Popotahování. Yvette ji lituje. Někdy je dobře, že člověk nic nevidí.

„A Virginie, která má svůj záchvat! Vybrala si špatnou chvíli. Já dobře vím, že to není její chyba, ale nevím už, co s ní mám dělat, je tak uzavřená… vypadá, že je poslušná, ale udělá jen to, co chce. Její školní výsledky jsou čím dál horší, ale ona o tom nechce mluvit. Někdy se zdá, jako by byla duchem nepřítomná, prostě jako by nás neslyšela. Odpovídá, usmívá se, ale člověk by řekl, že je prázdná. Odvedla jsem ji ke školnímu psychologovi, ten tvrdí, že je to normální, že prožila těžký šok, že vraždy Michaëla a Mathieua v ní oživily smrt jejího bratra… že potřebuje čas. Ale já nemůžu jen tak čekat, nemůžu už čekat, pořád vám říkají čekejte, ono se to zlepší, ale to není pravda. Ve skutečnosti to není lepší, a může se to dokonce i zhoršit!“

„To neříkejte, Hél?ne. Jste teď unavená, prožila jste bolestné chvíle, ale uvidíte… jednoho dne bude tohle všechno za vámi. A vy budete hledět s důvěrou do budoucnosti…“

Podle mého teď trochu přeháníš, Yvette… ale myslíš to dobře. A po pravdě řečeno, co jí člověk má říct? Ano, vaše dcera je praštěná, váš manžel vás nejspíš nesnáší, vaše nejlepší přítelkyně se na všechno vykašlala a její muž je možná ten chlap, co zavraždil vašeho nevlastního syna, všechno je v pořádku, paní markýzo…?

„Ano, máte asi pravdu… Uvidíme,“ odpovídá Hél?ne vlažně. „A co vy, Elise, máte se dobře?“

Ukazováček.

„Elise má nové křeslo.“

„Ale? Opravdu? Nevšimla jsem si. Promiňte, ale právě teď…“

Moje křeslo jí musí být úplně fuk.

„Je to elektrické křeslo. Lze ho tlačit, ale může ho také ovládat sama.“

„Ale to je skvělé! Ukažte!“

Nikdy jsem neslyšela nikoho říct „skvělé“ s takovou beznadějí v hlase. Ale dobrá, předvedu se: dopředu, dozadu…

„Ach, Elise! To je fantastické! Budete moct dělat spoustu věcí!“

Ano, jezdit ode zdi ke zdi.

„To Jean Guillaume ho viděl u Romera ve výkladní skříni a napadlo ho upravit ho pro Elise.“

„Řekněte mi, Yvette, vy se ale o toho pana Guillauma nějak zajímáte,“ snaží se žertovat Hél?ne hlasem jakoby zmačkaným.

„Musím přiznat, že je velmi sympatický, a pak, muž, ten se vždycky hodí. Dáte si ještě kafe?“

„Ne, děkuji, už jsem dost rozrušená. Paul nevolal?“

„Paul? Ne…“

„On totiž říkal, že zatelefonuje domů, a když jsem odešla, myslela jsem si, že třeba mezitím volal sem…“

„Asi má hodně práce…“

„Ano, má toho teď moc. Telefonovala jsem mu, abych mu sdělila, že Sophie… Měl schůzku, ale policie už tam byla: ten mladý inspektor Gassin, a tak řekl, že mi pak zavolá… Dneska je opravdu krásně.“

„Chcete se trochu projít?“

„Proč ne? Pak musím jít pro Virginii.“

„Vezmu pléd pro Elise.“

Vypadá to, že umřu vedrem. Hél?ne je vedle mě, cítím její parfém.

„Stéphane svou ženu nezabil,“ šeptá mi rychle.

Tím lépe, ale po pravdě řečeno, nenapadlo mě…

„Vy znáte pravdu, že?“

Jakou pravdu? O čem to mluví?

„Jdeme?“ ptá se jí Yvette a klade mi stokilový pléd na kolena.

Pravdu… ráda bych ji znala… Venku je teplo, vzduch voní, Hél?ne asi myslí na Renauda, kterého kuchají v zápachu formaldehydu, na Sophii, která leží v nemocniční márnici. „Stéphane svou ženu nezabil“. Znamená to, že ji někdo zabil? Byla to snad maskovaná vražda? Ale ne, co si ještě nevymyslím! Užívej si procházky, holka, a na nic už nemysli!

Pravdu… proč bych ji měla znát? A Hél?ne, ta ji zná? Myslí si Hél?ne, že Virginie něco ví? Že mi Virginie něco svěřila? Elise, přestaň s tím, zblázníš se z toho. Tak dobře.

Stále nenašli Stéphana. Dneska jsou to už tři dny. Sophiin pohřeb je plánován na zítřek. Pochopitelně Paul tam chce jít a Hél?ne nechce. Podle inspektora Gassina se prý Sophie zabila, protože od ní odešel manžel. Opustil ji. Definitivně vyklidil pole. Vyzvedl peníze z banky, dal do pořádku své záležitosti a hurá za novým životem. Jakýsi plánovaný odjezd. Říkám si, jestli uposlechne výzvy, kterou na žádost policie vysílá rádio a v níž ho žádají, aby se s nimi spojil. Podle mého však nijak netouží vědět, co se mohlo stát jeho ženě. Ostatně, nemají ho z čeho obvinit; nemůže za to, že se zabila. Ale já mám pocit, že mu chtějí položit spoustu otázek a že smrt jeho ženy je jen záminka. Jiná hypotéza: co uděláte, když zjistíte, že váš manžel je vrah? Když ho poznáte podle popisu některých částí oděvu? Může se někdo zabít kvůli tomu?

Zvonek. Yvette spěchá ke dveřím.

„Ach, dobrý den…“

Zklamaný tón.

„Dobrý den, paní Holzinská. Předpokládám, že slečna Andrioliová je zde.“

„A kde chcete, aby byla? Je v pokoji. Cestu znáte.“

„Ano, děkuji.“

Yssart! Jeho klidný krok na parketách. V duchu se ptám, jak je oblečený. Dokonalý oblek? Cítím kolínskou.

„Dobrý den, slečno.“

Ukazováček.

„Dovolil jsem si k vám zaskočit, když jsem šel kolem. Nebojte se, nechci se vás na nic ptát. Přišel jsem vás informovat, víte. Protože jsem přesvědčen, že se o tuhle smutnou historii velmi zajímáte. Laboratorní zkouška prokázala přítomnost vlasů na límci svetru, nalezeného v lesní boudě. Světlých vlasů. Patří Stéphanu Migoinovi. Srovnali jsme je se vzorkem odebraným z kartáče na vlasy u něj doma. To jsem vám chtěl říct.“

Je to tedy pravda?!

„Navíc se zdá, že smrt paní Migoinové nebyla zřejmě náhodná. Podle mého názoru jí klidně mohli vnutit ty tablety násilím. Měla na čelisti modřinu, která odpovídá téhle teorii, i když si ji mohla udělat i při pádu z postele, samozřejmě. Pan Migoin se prý o vás zajímal.“

Pauza. Čekám. Zřejmě mě pozoruje. Pak pokračuje:

„Také prý ho viděli za volantem bílého CX kombi.“

Paul a Hél?ne! Řekli mu to!

„Dozvěděl jsem se toho tolik, že jsem nucen vydat na něj zatykač. Takže pokud byste věděla o místě, kde se může nacházet, byl bych vám zavázán, kdybyste mi ho laskavě sdělila. Všem by to ušetřilo spoustu času.“

No tohle! Ten chlap si snad myslí, že se mi svěřuje celé město! Kdybych věděla, kde Stéphane je, byla bych první, kdo by to řekl. Takže se pokusím mu to sdělit.

„Víte o této věci něco?“

Žádný ukazováček.

„Myslíte si, že by malá Virginie mohla mít pana Migoina natolik ráda, že by neprozradila, co o tom ví?“

Virginie? Že by měla ráda Stéphana? Že by viděla, jak zavraždil jejího bratra, a nic by neřekla? Ne, to není možné, ledaže… ledaže… můj bože, no ovšem! Ledaže by Stéphane byl Hél?niným milencem! V tom případě by se Virginie neodvážila promluvit! Ale Hél?ne miluje Paula. Proč by tedy k čertu spala se Stéphanem? A Stéphane miluje mne. No, no, nějak ztrácím nit…

„Chápete, že Stéphane Migoin bude obviněn z vraždy malého Masseneta?“

Ukazováček.

„Domníváte se, že je pachatelem tohoto zločinu?“

Ale co si myslí? Že jsem delfská Pýthie? Odkdy se policajti zajímají o to, co si myslí paralytici?

A co si vlastně myslím? Nemohu se odhodlat zvednout ukazováček. Uvědomuji si, že nedokážu uvěřit, že by Stéphane zabil ty děti. Můžu si to myslet, ale nemůžu tomu věřit.

„Děkuji. Rád bych znal váš názor. Víte, slečno Andrioliová, navzdory tomu, co si asi myslíte, já nanejvýš důvěřuji vašemu úsudku.“

No tedy tohle! Nikdy jsem neřekla ani slovo, ale on důvěřuje mému úsudku! To se mi snad zdá! Ten policajt je taky praštěný! Jsem obklopená šílenci. Možná že jsem v blázinci a nikdo mi to neřekl.

„Musím se rozloučit. Mějte se hezky.“

Mám se skvěle. Děkuji a přeji vám hezký den. Ať vstoupí další! Blázinec přijímá každý den! Slyším, jak odchází svým klidným krokem. Jsem si jistá, že nosí měně šité kožené boty.

„Už odešel?“ ptá se Yvette nakvašeně.

Ukazováček.

„Domýšlivec jeden!“ rýpne ještě, než se vrátí do kuchyně.

Dopředu, dozadu, přemýšlím. V životě jsem se tak nenapřemýšlela. Předtím bylo všechno jednoduché. Stěžovala jsem si, jako všichni, ale když si uvědomím, jak to bylo snadné ve srovnání s dneškem… Dopředu, dozadu… A co kdybych se rozjela proti zdi? „Tetraplegička narazila do zdi pokoje v rychlosti 250 kilometrů v hodině a rozbila si hlavu!“ Dopředu, dozadu, pozor, dámy a pánové, je tu velké rodeo z Boissy-les-Colombes s nedostižnou hvězdou Elise Andrioliovou. Bouřlivý potlesk. Ještě že nikdo neví, co si myslím, styděla bych se. Chudák můj otec se vždycky divil, jak se mohu všemu smát, dokonce i v těch nejhorších situacích. Zřejmě je to dar. Jiná možnost je, že trpím totální blbostí. Ale teď vážně: kde může tedy být Stéphane? Proč utekl? Proč se rozhodl odjet, vybrat své peníze atd.? A hlavně, je opravdu tak hloupý, aby nechal svůj svetr, celý od krve malého Michaëla, v té boudě? Není to sice žádný Einstein, ale stejně…

8.

Další pohřeb. Ale tentokrát se ho účastním také. Protože je hezky, Yvette se rozhodla tam jít a vzít mě s sebou. Jdeme pomalu pěšky. Paul a Hél?ne, kteří tam jeli autem, se nabídli, že nás odvezou, ale Yvette dala přednost tomu, jít pěšky. Říká, že brzy bude zima, a tak je třeba toho využít. Využíváme toho.

Když je cesta rovná a nikdo nejde, nechá mě Yvette zmáčknout knoflík a jet samotnou. Vrruum, vrruum… A nejhorší je, že se mi to líbí. Šustění kol na asfaltu, šumění listí, sluneční paprsky na mých pažích a pomalá jízda, je to příjemné a já bych skoro zapomněla, co je cílem procházky.

U hřbitova přebírá velení zase Yvette se stručným „A jsme tady“. Konec bukolického intermezza.

„Na hřbitově je spousta lidí,“ komentuje Yvette.

Je tu celé město, drby se šíří tak rychle, jako by je dali vybubnovat. Protože Sophie už neměla žádné příbuzné, zařizuje všechno starosta. Ten dobrák Ferber – kterého jsem nevolila – pobíhá sem a tam, tiskne ruce, všechno kontroluje… Musí se holt snažit, chce-li znovu získat hlasy…

Prý je tu inspektor Gassin se dvěma strážníky. Nepochybně doufají, že se na pohřbu objeví vdovec. Paul nám sdělil, že dům Stéphanových rodičů, starých farmářů, kteří žijí v Eure, je pod neustálým dohledem.

„Dobrý den, jak se máte?“ šeptá nám Hél?ne. „Paul je tamhle s Ferberem. Nepřišli ani rodiče Michaëla, ani rodiče Mathieua. Znali Sophii dobře, ale vzhledem k tomu, co se teď povídá o Stéphanovi…“

Obřad začíná. Zvedá se vítr. Ostrý podzimní větřík. Cítím, jak mi naráží do čela, do tváří. Tentokrát jsem Yvette vděčná, že mě nabalila jako mimino. Hlasu kněze, který pronáší nepřesvědčivě konvenční slova, je špatně rozumět. Naštěstí je tu vítr, který celý obřad oživuje.

Slyším temný zvuk hlíny, která dopadá na rakev. Šoupání bot, pohyby, pokašlávání, krátké mlčenlivé defilé, lidé se začínají rozcházet, je po všem: Sophie Migoinová spočívá definitivně pod zemí.

Silný žoviální hlas Ferbera:

„Á, naše Elise! Jak se jí daří? Vypadáte dobře!“

Ne, bohužel, promiň, Ferbere, ale jestli si myslíš, že teď budu volit tebe…

„Slečna Andrioliová dělá velké pokroky.“

Hleďme, Raybaud! Hrdý na svou žačku.

Baví se spolu a o mě už se nestarají. Tím lépe. Poslouchám hluk kolem sebe, ty zvuky živých. Stéphanovo jméno zní neustále a spolu s ním spousta hypotéz. Mluví se o milence, o bankrotu, o vraždách, o drogách, ještě chvíli a bude z něj šéf mafiánů a teroristů. Někdo mi poklepává na rameno.

„Slečno Andrioliová, jsem Florent Gassin. Pořád žádné zprávy o našem příteli?“

Žádný ukazováček. To už vypadá, že mají utkvělou představu.

„Škoda. Promiňte.“

Lidé se rozcházejí, ostrý studený vítr nepřeje dlouhým rozhovorům. Yvette se chápe křesla.

„Chudák Sophie… Přitom ještě v pondělí jsem se s ní potkala v řeznictví… kupovala řízky. A teď… Pan starosta pozval Paula a Hél?ne na oběd, řekla jsem jim, že se vrátíme domů. Ten vítr je ale studený… Tak jdeme!“

Vydáváme se na cestu. Stéphane nepřišel, neobjevil se rozcuchaný, zpocený a volající „Sophie!“, aby nám záhadu vysvětlil.

Paul a Hél?ne obědvají u Ferbera, život jde dál. Život jde vždycky dál. Ovšem pro živé, samozřejmě.

Celou zpáteční cestu Yvette mlčí. Tím lépe, to mi aspoň umožní probrat v klidu poslední události. Rekapitulujme.

Vrah útočí na děti. Předpokládá se, že jezdí bílým kombi. V boudě je objeven svetr s krví jedné z obětí. Na límci tohoto svetru jsou vlasy Stéphana Migoina. Kterýžto byl viděn za volantem bílého kombi. Zmizel téže noci, kdy jeho žena spáchala sebevraždu, poté co vyzvedl všechny peníze z banky a uzavřel všechny své záležitosti. Požaduji doživotní vězení!

A teď jako obhájce:

Vaše ctihodnosti, vezměte rovněž v úvahu, že:

a)Byl to anonymní telefonát, který policii označil boudu, kde se nacházejí zakrvácené šaty. A co když je tam někdo dal? A co když někdo dal vlasy Stéphana Migoina na límec svetru?

b)Malá Virginie Fanstenová tvrdí, že byla při jedné nebo několika vraždách. Ale ona nikdy neobvinila Stéphana Migoina, kterého nijak zvlášť nemiluje.

c)Mohl by být Stéphane Migoin tak hloupý, aby utekl a nechal tu všechno, co ho usvědčuje?

Žádám zproštění viny pro nedostatek důkazů.

Váš názor, páni porotci? Vinen, nebo nevinen? Verdikt?

Ani jsem si nevšimla, že jsme dorazily domů, byla jsem příliš zaměstnána svým imaginárním procesem. Je mi jasné, že jedinou nadějí obhajoby je přimět Virginii, aby promluvila. Už se nelze vykračovat, musím informovat Yssarta.

Otázka: Kdyby byl Stéphane vrah a Virginie to věděla, nechal by ji naživu? Dobrá otázka, jsem na sebe pyšná. Ale jak to všechno vysvětlit komisaři? Jazykem včel tak, že bych kreslila osmičky na podlaze tím zatraceným křeslem? Kdyby tu tak byl Benoît… kdyby tak… Zachvacuje mě strašný smutek, cítím, jak se mi stahuje hrdlo, jak se mi chvějí rty. Pláču. To se mi od nehody ještě nestalo. Zřejmě se můj stav zlepšuje, svaly se odblokovávají. Pláču. Cítím, jak mi slzy stékají po tvářích až na rty. Obtížně dýchám, svírá mě to, dusím se. Řvu jako kráva nad celou tou patálií a zároveň jsem šťastná, že mohu plakat. Jsou okamžiky, kdy stačí člověku ke spokojenosti opravdu málo.

„Elise? Bože můj, co se děje?“

Utírání slz čistým kapesníkem.

„To kvůli tomu pohřbu? Dýchejte zhluboka, to bude dobré. Uvidíte, dostanete se z toho, jsem si tím jistá, neplačte…“

Yvette mi švitoří do ucha, neposlouchám, odešla jsem daleko s Benoîtem, do těch let, která se už nevrátí, a cítím, jak mi tečou slzy jako řeka, která se vlévá do moře, do stále teplého moře vzpomínek.

Jsem sama. Jezdím dopředu a dozadu. Jsem klidná. Ty slzy onehdy mě vyprázdnily.

Naše malé městečko je rozbouřené. Všechny ty události, k nimž došlo, nás proslavily, mluví se o nás v televizi, píše se o nás v bulvárních novinách. Prý se vyšetřování ujme kriminální policie, protože místní četníci a policie se nemůžou hnout z místa.

Jediný, kdo se mračí, je inspektor Gassin. Nikdy se nesmířil s příchodem Yssarta. Řekl Hél?ne, že tihle chlapi kdoví odkud stejně nemohou pochopit jemná vlákénka celého toho případu. Pokud jde o Yssarta… no comment.

Poslouchala jsem poslední novinky s jistou lhostejností.

Stéphanovu fotografii vysílali ve zprávách na všech kanálech. Bylo vyhlášeno celostátní pátrání. Ale Steph jim zatím unikal.

Exhumace těl malých obětí prokázala, že byly zcela jistě zabity stejným pachatelem. Nenašlo se nic, co by mohlo usvědčit nebo očistit Stéphana.

Otec Mathieua Golberta rozbil hubu jednomu novináři, který s ním chtěl za každou cenu udělat rozhovor, a rozdupal mu fotoaparát.

Ale především, pitva Sophie Migoinové nevyloučila, že jí mohly být prášky podány násilím. Někdo jí je mohl nacpat do pusy a přinutit ji, aby je spolkla. Dozvěděla jsem se to od Hél?ne, která to zase věděla od toho milého inspektora Gassina.

Je chladno. Prší. Yvette odjela s Jeanem Guillaumem autem do supermarketu. Déšť buší všude okolo, jeho zvuk připomíná dopad stovek tenisových míčků. Zvoní telefon. Jako vždycky, když tu není, zapnula Yvette záznamník. Znehybním, abych lépe slyšela.

„Dobrý den, nemůžeme teď přijít k telefonu, po zvukovém znamení nám můžete zanechat zprávu…“

„Elise? Poslouchejte, nemám moc času.“

Stéphane!

„Jste v nebezpečí, Elise, ve velkém nebezpečí, musíte opustit město, nemám čas vám to vysvětlovat, ale věřte mi, jsou to děsivé intriky, kdybyste věděla, musím odjet, musím končit, miluji vás, sbohem… já… ne, ne, nech mě, ne!“

Strašná rána, něco naráží na stěnu budky, pak už nic. Supění. A potom neodbytné pípání přerušeného spojení.

Proboha! Zdá se mi to? Ten přikrčený výkřik, to ticho… Znamená to, že Stéphane byl právě… tam? Zatímco se mnou mluvil? Praskání venku, nadskakuji, mám nervy napnuté jako struny. „V nebezpečí… odjeďte z města…“ A přerušené spojení… Jezdím nervózně po místnosti ve svém křesle a opakuji si Stéphanova slova. Déšť buší do střechy. Co znamená to zavolání? To je k uzoufání, když člověk nemůže s nikým o ničem mluvit! Můj bože! Ale záznamník nahrál ten hovor, a to je důkaz. Ano, důkaz ve Stéphanův prospěch! Pokud se ovšem nejedná o šikovnou inscenaci… Kde se ta Yvette courá? Musí se vrátit, poslechnout si ten zatracený záznamník a zavolat policii! Čekám, netrpělivě čekám. Minuty se vlečou, jako když kapky vody odkapávají z kohoutku, pomalu, rozčiluje mě to.

Ach! Zvuk kroků na štěrku. Chystám se jet ke dveřím, ale ona neotvírá. Jasně slyším, jak se klika otáčí, ale nic. Možná Yvette ztratila klíče, tak je to. Kroky podél stěny jídelny. Zastavují se. Proč na mě nezavolá? Měla by na mě zavolat, vysvětlit mi to. Jsem přece živá! Ledaže to není Yvette… Ledaže to je někdo, kdo ví, že mi Stéphane volal…

Znovu kroky. Někdo chodí v dešti. Obchází dům. Možná se na mě dívá okny. Ano, určitě má tvář přilepenou na sklo. Cítím se nahá, jako pitomec couvám až k příborníku, jako bych se mohla uhnout pohledu, který se na mne upírá bez mého vědomí, pohledu, o němž si myslím, že je studený a vyjadřuje jen zájem predátora o kořist…

Stéphane! Zavolej! Řekni, že to je jen hloupá hra, pitomá noční můra, zavolej!

Praskání štěrku. Nesnesu myšlenku na ty oči, které nevidím a které se na mě dívají. Mám strach. Děs mi zachvacuje kosti, cévy, chladný, obrovský.

Jsou ty zatracené dveře opravdu zamčené?

Někdo lomcuje klikou. Poznávám ten zvuk. Slina si jen obtížně razí cestu do mého krku. Někdo škrábe na okno, v duchu vidím ty prsty, které kloužou po skle, dlouhé, zahnuté prsty, netrpělivé…

Pak ticho. Odešel ten „někdo“?

Ach! Rána přišla, když jsem to nečekala. Tříštění rozbitého skla, přímo přede mnou, na podlaze. „On“ teď strká ruku dovnitř a otáčí klikou. Jsem zkamenělá hrůzou, v krku mě bolí, jak bych chtěla křičet. Kdo rozbil sklo? Kdo se chce dostat dovnitř? Jděte pryč, jděte pryč, ať jste kdokoli, nechte mě! Prosím!

Někdo je v pokoji. Sklo praská pod kradmými kroky. Mačkám knoflík a couvám se svým křeslem, a v té chvíli slyším smích. Virginie? Někdo stojí přede mnou. Kdybych mohla natáhnout ruku, kdybych viděla… Choulím se na svém křesle, čekám ránu, bodnutí špendlíkem nebo něco horšího…

Kovový zvuk.

V místnosti se náhle rozeznívá hlas a já potřebuji dvě vteřiny na to, abych pochopila, že je to záznamník.

Znovu kroky, blíží se ke mně. Ne, já nechci… Ticho je ještě nesnesitelnější… A co když mi bodne nůž do těla, do oka, do pusy… může udělat, co chce, já…

Klaxon. Někde blízko. Trojí známé zaklepání. Jean Guillaume! Rychlý běh k oknu, pak po štěrku. Za domem klapnou dvířka. Cítím takovou úlevu, že mám pocit, že omdlím.

„Co to je, tohle? Viděl jste to, Jeane? Okno v pokoji je rozbité…“

„No jo… Tak se na to podíváme. Není divu! To tímhle kamenem… ještě štěstí, že chudák Elise nedostala kamenem do hlavy!“

„To zase vyvedli ti uličníci, co se flákají u nádraží.“

„Odpoledne vám tam dám nové sklo, jinak byste měly při tomhle dešti promočenou celou podlahu.“

„Jak je vám, Elise? Musela jste mít strach…“

Kdybych měla kalhoty, měla bych je plné. Cítím se asi tak skvěle jako sražené suflé. Yvette uklízí střepy a nadává na uličníky. Snažím se dýchat normálně a nelapat po dechu. Jean Guillaume zkoumá okno. A já náhle vím, proč ten tajemný návštěvník přišel: odstranit Stéphanovu zprávu. Ale jestliže stačil… ublížit Stéphanovi a doběhnout sem, znamená to, že mi Stéphane volal odněkud zblízka. Nebo jsou dva. Co to Stéphane říkal? „Intriky.“ To by vysvětlovalo všechno. Ale co s tím mám společného já?

Každopádně jsem zase jediný svědek.

Už dva dny poslouchám pozorně zprávy a čekám, že každým okamžikem oznámí nález těla Stéphana Migoina, ale nic. Déšť neustává, všem tečou nervy, jsou nervózní, rozčilení. V krátké době se stalo příliš mnoho věcí a každý netrpělivě a s obavami očekává rozuzlení. Virginie sem téměř nechodí, rodiče ji zapsali do večerní školy, aby dohnala zpoždění. Někdy, když slyším Hél?ne, jak si povídá s Yvette, se mi zdá, že má zastřený hlas. A v duchu si říkám, jestli nepije. Vypadá to, že Paul je workoholik, vrací se pozdě, odchází brzy, a zdá se, že má pořád špatnou náladu. Dokonce i Jean Guillaume a Yvette se pohádali kvůli receptu na kohouta na víně a on odjel, aniž si dal kávu, a bručel si něco pod fousy. Zdá se to směšné, ale jasně to ilustruje všeobecné duševní rozpoložení: podrážděnost a očekávání čehosi. Jak to, že dosud nenašli Stéphana? Udělal si ze mne legraci? I když legraci… jak se to vezme. Chlapi, kteří dokážou takhle žertovat, by zasloužili svěrací kazajku.

A tak plyne čas.

Velké Catherine se zdá, že jsem na tom mnohem lépe. Cítí v mých svalech jisté napětí, chvění, což vede Raybauda k tomu, že nařizuje nová vyšetření.

Nemocnice. Pach formaldehydu, éteru, léků. Vezou mě studenou chodbou, kde zní kovové zvuky. Pokládají mě na stůl, zavádějí mi do těla jehly, kladou mi elektrody na hrudník, na spánky. Vyšetřují mě, posazují mě, poklepávají mi na klouby gumovým kladívkem a vyrážejí pochybovačné „hm hm“. Zabere to celý den. Na závěr přijde scanner. A je to. Všechno se nakonec shromáždí v kanceláři profesora Combrého, který je momentálně na kongresu ve Spojených státech. Znovu mě oblékají, usazují mě do mého vzácného křesla a odvážejí.

„Tak co?“ ptá se Jean Guillaume, který nás přišel navštívit.

„Podle doktora je na tom nepochybně lépe. Teď musíme počkat na profesora, jestli se rozhodne operovat.“

Jean Guillaume.: tlumí hlas, abych neslyšela, ale já slyším:

„A jestli se operace podaří, jak na tom bude?“

Také Yvette ztlumí hlas:

„To nevědí, myslí si, že by se jí mohl vrátit zrak a možná hybnost horních končetin…“

Cítím směs strašlivé beznaděje a zoufalé naděje. Beznaděje nad tím, že budu odsouzená k invalidnímu křeslu, naděje nad tím, že znovu uvidím a budu se moct aspoň trochu hýbat.

Nezbývá mi tedy než čekat…

9.

Katastrofa! Yvette uklouzla na mokrém chodníku a vymkla si kotník, ten, který si vyvrtla v létě.

Už jsem se viděla v nějakém klimatizovaném ústavu, ale Hél?ne a Paul byli tak hodní a navrhli mi, abych se nastěhovala k nim na tu dobu, než se Yvette vyléčí. „Je to záležitost čtrnácti dnů,“ řekl lékař.

Yvette odjela ke své sestřenici. A já jsem se usadila v jednom pokoji u Fanstenových. Yvette dala Hél?ne veškeré instrukce, pokud jde o mne. Měla bych to přežít.

Jakmile jsem se ocitla v tomto domě, vzpomněla jsem si na tu noc s rožněním, kdy mě kdosi neznámý osahával na pohovce. Doufejme, že to nebyl Paul, protože to bych byla v jámě lvové.

Je noc. Ležím. Postel je úzká. Pokrývka mě tíží na nohou. Jsem přesvědčená, že je to Renaudův pokoj. Je to tu cítit prachem a jakousi ponurostí. V duchu vidím hračky rozmístěné na poličce, jak na mě hledí svýma upřenýma a prázdnýma očima. Musím spát. První noc v neznámém domě je vždycky těžká. Elise, holčičko, uvolni se. Čtrnáct dnů, to uběhne jako voda. To je tak akorát doba, za kterou lze stihnout dvě vraždy dětí, několik sebevražd a jeden pokus o vraždu, proč ne?

Je úplněk? Ležím na dětské posteli, ozářená tlumeným světlem? Jako v hororu?

Musím se uvolnit. Musím myslet na operaci. Musím posbírat síly a dostat se z téhle mizérie. Na to se soustředit. A spát. Jak to říkají Peršané, „noc je těhotná; kdo ví, co porodí za úsvitu?“. Amen.

Život se vrací do starých kolejí. Je to zvláštní žít v téhle rodině. Hél?ne ráno vstává ve čtvrt na osm, budí Paula, připravuje snídani, budí Virginii. Paul neustále bručí, že přijde pozdě, a pobíhá po celém domě. Virginie se loudá a nechává se hubovat. V osm deset vycházejí Paul a Virginie z domu. A ve čtvrt na devět se Hél?ne začne starat o mě. Umýt, dát mísu, obléct. Většinou mě pak odveze do pokoje a pustí mi televizi. Sama se zabývá domácností. Lhostejně poslouchám ranní vysílání. V jedenáct je přestávka na kávu. A je to skvělé, i já mám právo na kávu! Když jsem zase ucítila jemnou chuť kávy na svých rtech, byla bych ji zulíbala, chudáka Hél?ne!

Během této přestávky na kávu si se mnou povídá, sděluje mi drby, jak pokračuje vyšetřování, své znepokojení nad Virginií a své stížnosti na Paula. Protože jí neodporuji, svěřuje se mi. Dovídám se pěkné věci. Mám pocit, že objevuji jiný svět, než je ten viditelný. Že se v ponorce nořím do mozku jedné průměrné ženy v domácnosti. Učiněná sopka. Tajila jsem i já kdysi s Benoîtem hněv, ten nepřiznaný strach, celou tu zatrpklost? Nepamatuji si.

V půl druhé odjezd do knihovny. Odveze mě tam a postaví mě do kouta sálu. Slyším obracení stránek, šoupání podrážek, smích mládeže. Ve tři čtvrtě na šest návrat domů, cestou se stavíme pro Virginii ve škole. Příchod Velké Catherine, vládkyně nemohoucích: masáž, protahování, natírání olejem, hodina prevence proti proleženinám. Paul se vrací kolem sedmé nebo půl osmé, to je různé. Večeří se v osm. Virginie jde spát v devět. Vše je dobře zorganizováno, to se musí nechat.

A já ležím ve své malé posteli, v pokoji mrtvého. Virginie mi laskavě potvrdila, že je to skutečně pokoj jejího bratra. A popsala mi ho. Na zdi vedle postele je plakát s želvami nindža a na protější zdi nad psacím stolkem visí plakát Magie Johnsona. Na stole jsou knihy, sešity, penál a krabice s nedokončenými modely.

Pod postelí je zásuvka s hračkami. Virginie se jich nikdy ani nedotkne. „Klučicí hračky,“ říká s jistým znechucením. Jediná věc, kterou si vzala, je konzole Nintendo. Hraje na ní celé hodiny ve svém pokoji, bojuje s imaginárními bojovníky, které zabíjí jednoho za druhým.

Virginie mi také řekla, že na zdi jsou značky, tam, kde jejího bratra měřili. Čáry tužkou dosahují do výšky sto třiceti centimetrů a dál už nikdy nepůjdou.

Opravdu nerada spím v tomhle pokoji. Nemám strach z přízraků, ale je to divný pocit, že spíte v posteli mrtvého chlapce a všude kolem vás jsou jeho věci… Naštěstí mám teď dobrý spánek, nerada bych se tady probudila v noci.

Je neuvěřitelné, jak rychle lidé zapomínají na mou přítomnost. Mluví přede mnou, jako bych neexistovala. Řekla bych, že stejně rychle lidé zapomínají na kameru, která je filmuje do nějaké reportáže. Pokud jde o mne, nelze mluvit o kameře, spíše o magnetofonu. Slyším a mlčím. Dneska je to „bouřlivý den“ v dolby stereo.

Hél?ne:

„Mám toho po krk, slyšíš, mám po krk tvých výčitek.“

Paul:

„A ty myslíš, že já toho nemám po krk? Myslíš si, že se bavím? Byl to můj syn, uvědomuješ si to?“

„A Virginie, ta je tady, ne, na Virginii ty kašleš, ale ona je živá, potřebuje tě!“

„O to nejde, jde o to, že ty se řítíš do propasti, vzpamatuj se, ksakru!“ křičí Paul.

„Ty to máš jednoduché, ty tu nikdy nejsi, kašleš na všechno, kdybych chcípla, ty si toho ani nevšimneš!“

Hluk rozbíjeného nádobí.

Paul:

„Ksakru! Podej mi smeták.“

„Podej si ho sám.“

„Tati, přijdeme pozdě.“

„Virginie, jdi do pokoje a připrav si tašku.“

„Ale já ji mám připravenou, tati…“

„Dobře, tak jdeme.“

„Paule! Musíme si promluvit!“

„Teď ne.“

„Kdy tedy? Řekni mi kdy?“

„Spěchám, Hél?ne, promiň. Virginie! Vezmi si svetr!“

„Nechápeš, že jsem na dně? Paule! Paule!“

Bouchnutí dveří.

Krčím se ve své posteli. Zuřivé rány v kuchyni, něco padá. Sklenice? Prudké zabouchnutí dvířek, rány koštětem do nábytku. Pak ticho. V duchu vidím, jak pláče. Slyším nesouvislé věty. „Můj chlapeček… proč mi ho vzali… nic nechápou…“ Dlouhé ticho. Kroky v chodbě, které míří ke mně.

„Dobrý den, Elise, vyspala jste se dobře?“

Hlas je jasný, ostrý. Aniž čeká na odpověď, zvedá mě a vsunuje pode mne mísu. Pak mě usazuje do křesla a odváží mě beze slova do koupelny. Omývá mi obličej, krk, hrudník, obléká mi tričko.

„Tak a budeme snídat.“

Kuchyně. Jedu po něčem, co skřípá. Vůně kávy a topinky. Přikládá šálek k mým rtům, ale tak prudce, že se mi káva – horká – rozlije po bradě.

„Ach, promiňte, jsem dnes ráno trochu nervózní…“

Já vím, já vím, ale stejně, horká káva, to bolí. Prudké utírání, ještě horší než spálenina. Doufám, že mi nevypíchne lžičkou oko.

Ne. Svědomitě žvýkám její hnusnou převitaminovanou obilninovou kaši. Doušek kávy, aniž se tentokrát něco vylilo.

„Trochu jsme se s Paulem pohádali…“

To je to nejmenší, co o tom lze říct… Další cereálie. Když si vzpomenu na všechny ty ubohé děti, které nutí, aby to jedly každé ráno…

„Paul si myslí, že Stéphane zabil svou ženu. Ale já jsem si jistá, že ne. Stéphane by to nedokázal udělat. Neměl Sophii rád, ale nezabil ji. Já vím, kdo ji zabil.“

Hleďme, další odhalení. Poslouchám.

„To její milenec. Sophie Stéphana podváděla celé měsíce. Jednou jsem k ní přišla a slyšela jsem ji telefonovat. Právě říkala: ‚Vrátí se až zítra, sejdeme se na obvyklém místě‘. Spatřila mě, zarazila se a změnila tón hlasu: ‚Tak dobrá, zavolám vám‘, a zavěsila. Nikomu jsem nic neřekla, nic mi do toho není, že? Ale teď jsem si jistá, že to ten chlap v telefonu ji zabil. Ne Stéphane. Možná se pohádali, nebo byl ženatý a ona mu vyhrožovala, že všechno řekne jeho ženě, nebo něco podobného. Sophie byla zlá, vodila ho za nos.“

Odmlčí se, aby něco vyškrábala do výlevky. Uvažujme nad těmito nejnovějšími informacemi. Sophie podvádí Stéphana. Proč ne? Sophiin milenec ji zabije. Proč ne i to? Koneckonců, začínám věřit, že v tomhle městě je možné všechno. Kdyby mi řekli, že řezník prodává lidské maso a že četníci řídí obchod s děvčaty, skoro bych tomu uvěřila. Takže Sophiin milenec si s ní vyřídil účty… normálka, že? Hél?ne uklízí nádobí, slyším cinkat příbory.

„Často jsem si říkala, co to mohlo být za chlapa v tom telefonu, ale nikdy se mi nepodařilo to zjistit… nikdy se nepodřekla. Pozorovala jsem ji, když jsme se všichni sešli, sledovala jsem způsob, jakým mluví s přítomnými muži, ale nic. Možná to je někdo, kdo tady nebydlí.“

Mám bezvadný nápad. A co když je Sophiin milenec vrahem dětí? A co když to Sophie odhalila? Nebyl by to dobrý důvod pro to, aby ji odstranil a přitom se to pokusil hodit na chudáka Stéphana? No dobrá, ale proč potom zabíjet Stéphana, je-li mrtvý, jak se domnívám? Aha, už vím, už se mi rozsvítilo! Jsem si jistá, že najdou Stéphana „zasebevražděného“ a s dopisem, v němž se ke všemu přiznává! Tím se případ uzavře a vrah může být klidný. Jediné překážky, které před ním ještě stojí, jsou Virginie a… a já. Proč ksakru nikdy nezaútočí na Virginii? Jak si může být jistý, že ho neprozradí? Čímž se vracíme k mé původní hypotéze: Virginie ho zná a má ho ráda. A on ji má také rád! Ale ano, má ji rád, proto jí nic neudělá! Ale budu-li pokračovat v této myšlence, pak… pak musím dojít k závěru, že osoba, kterou Virginie po své matce miluje nejvíce, je…

Paul?

Paul, Sophiin milenec? Paul, vrah dětí? Paul, Stéphanův přítel, který znal dokonale jeho pohyby… Paul s jeho proměnlivými náladami… Paul, který vlastní bílé kombi…

Bylo by to možné?

„Teď si říkám, jestli bych to neměla povědět policii, to o tom telefonu,“ pokračuje Hél?ne. „Co myslíte, měla bych?“

Ukazováček. Ano, myslím, že bys měla, a rychle.

„Jednou jsem Paulovi řekla, že si myslím, že má Sophie milence. Rozzlobil se, obvinil mě ze špehování kdekoho a udělal ze mne hašteřivou potvoru. Potvoru. Myslím, že je to pravda. Mám pocit, že jsem neustále rozzlobená. Nespokojená. Špatně naložená. Už nevím, co mám dělat. Raybaud mi předepsal prášky na uklidnění. Zpočátku to šlo, ale teď musím zvyšovat dávky, jinak nemohu usnout. A když usnu, probouzím se úplně otupělá. A Virginie… Virginie je takové závaží… Někdy bych chtěla změnit život, a jen tak, mávnutím kouzelné hůlky, se ocitnout někde daleko, jinde a sama…“

Mně se to podařilo. Jsem daleko, jinde a sama, tak sama, že si to, Hél?ne, ani neumíš představit, ale řeknu ti, že na tom není nic záviděníhodného. Raději bych měla tvůj život, ztratila dítě, měla manžela, který mě podvádí, než být tam, kde jsem, zbavená svého těla a svých smyslů.

„Tak, teď tu trochu uklidím a mám tu spoustu žehlení.“

Těžký povzdech, než mě odveze do salonu. Zapíná vysavač. V televizi je vědecký pořad o moři, svědomitě poslouchám odborníka, který mi vypráví o migraci medúz, a myslím při tom na Paula, na Stepha, na zavražděné děti… na jejich zohavení. Jaký mohou mít ta hrozná zohavení smysl? Uříznout ruce, vlasy, vyrvat srdce, oči, proč? Aby ho už jejich oči neviděly, aby se ho jejich ruce nemohly dotknout, aby jejich tlukoucí srdce a jejich jemné vlásky už nikoho nepřitahovaly?

Hél?ne vypíná vysavač a hlas moderátora zase nabude na intenzitě, „… této zvláštní zprávě. Policie konečně našla tělo Stéphana Migoina, jednoho ze svědků hledaných v souvislosti s vyšetřováním vražd v Boissy-les-Colombes. Podle prvního ohledání prý Stéphane Migoin ukončil svůj život tak, že si prohnal kulku hlavou poté, co odstavil svůj vůz na odpočívadle H?traie na silnici A12. Dopis nalezený vedle něj na sedadle řidiče by mohl vysvětlit důvody jeho činu, stejně jako jistá obvinění, která se proti němu objevila…“

„Co to říká? Stéphane?“

Hél?ne přibíhá a zesiluje zvuk, ale pozdě, už jde reklama.

„Slyšela jsem dobře? Stéphane je mrtvý?“

Ukazováček.

„Zabil se?“

Ukazováček. Jak jsem předpovídala. S dopisem vedle sebe. Chudák Stéphane. Mluvil o intrikách. Měl pravdu.

„To by znamenalo… To on ji tedy zabil… Och… musím zavolat Paulovi…“

Tak je to tedy! Podle mého názoru už o tom ví. Protože moje teorie se začíná ukazovat správnou. A jestli je správná, pak tvůj manžel není nikdo jiný než vrah Stéphana a Renauda! Ale jak by člověk mohl zabít své vlastní dítě? Pravda, jsou tu ti manželé, které právě zatkli v Anglii, podezřelí z toho, že zabili vlastní dceru, ale stejně… Paul… Ale někdo to přece udělat musel. Nikdo nevypadá podezřele, ale jeden z nich…

„Haló, chtěla bych mluvit s panem Fanstenem, prosím… jeho žena, ano… Haló, Paule, už jsi slyšel tu zprávu? Našli Stéphana, je mrtvý, spáchal sebevraždu… Cože? V televizi, právě teď… zanechal dopis… kulku do hlavy, ale ano, jsem si tím jistá, říkám ti, že v televizi, dobře, dobře, ano, budu klidná, ovšem, chápu, ano, za chvíli… Paule?“

Pochopila jsem, že zavěsil.

„Paul se pokusí něco se dozvědět. Má jednání, zavolá mi.“

Praktické alibi, jednání. To mu dovoluje nepokračovat v nepříjemném rozhovoru. Náhle si uvědomuji, že jsem právě chladnokrevně vymyslela hypotézu, podle níž je manžel mé nejlepší přítelkyně monstrum. A přece si nemohu pomoci. Může to být následek faktu, že jsem uzavřená do své samoty. Neustálé opakování toho, co si myslím o světě, který už nevidím, mě možná činí necitlivou. Hél?ne se pořád pohybuje za mnou a mumlá nesouvislé věty. Po smrti malého Masseneta, poté malého Golberta a po sebevraždě Sophie je teď tedy na řadě Stéphane. Čtyři násilná úmrtí během necelých šesti měsíců… Jsem přesvědčená, že Stéphana zabili, když mi tehdy telefonoval. Vrah vstoupil do budky a omráčil ho. Pak odtáhl jeho tělo k autu, střelil ho do hlavy a narafičil to jako sebevraždu. A dopis? Experti prověří, jestli ho skutečně napsal Stéphane. V tom případě by mi nezbývalo než se před tím sklonit.

Telefon.

„Haló! Ano! Takže?… Kdože?… Promiň, špatně slyším, praská to v tom… To je strašné… Vím, ale stejně… představit si, že Stéphane… Ach, Paule, uvědomuješ si, že… ano, ovšem, tak za chvíli.“

Pomalu zavěšuje.

„To byl Paul. Mluvil s velitelem četníků Guiomardem. Zná ho dobře, má účet v bance. Našli Stéphana dnes ráno kolem osmé na odpočívadle číslo čtyři. Střelil se do hlavy svou puškou. Zanechal dopis, kde prosí za odpuštění za to, co udělal těm dětem… To je šílené!“

Její hlas nebezpečně sklouzává. Slyším, jak rychle vychází z místnosti, nepochybně proto, že pláče. Stéphane, kulku do hlavy… Svou puškou. Vzal si ji s sebou? A jestli ne, kdo jiný by měl přístup do bytu, když ne právě Sophiin milenec? Všechny stopy se sbíhají. Buď je Stéphane opravdu vinen, a v tom případě nad sebou vykonal rozsudek sám, anebo je to komplot ze strany vraha k odvrácení podezření. A zase jsme u Paula, jeho nejlepšího přítele… Budoucnost nám řekne víc.

Zprávy v jednu hodinu se případem podrobně zabývají. Uvádějí Stéphanův životopis, připomínají sebevraždu jeho ženy, vraždy, svetr nalezený v boudě, celostátní pátrání, které po něm bylo vyhlášeno před čtrnácti dny, rozhovor s velitelem četníků Guiomardem… Náhle se ozývá Hél?nin výkřik:

„Bože! Vidět to tělo položené na nosítkách, vědět, že je to Stéphane pod tím prostěradlem… a vůz plný krve… Neměli by tohle ukazovat…“

Zmlkne, když pozná hlas inspektora Gassina. „… nemohu vám nic říct. – Obsahuje dopis nalezený u Stéphana Migoina přiznání? – Je mi líto, ale nemohu vám odpovědět. – Vyšetřování je tedy u konce? – Poslyšte, řekněme, že se proti Migoinovi objevila vážná obvinění a že se dnes zdají být potvrzená, ale musíme počkat ještě na poslední expertizy, než si budeme jisti… Omluvte mě, už musím jít…“

A je to tak, jak jsem předpokládala. Hraje dohrána! Bravo, Smrti. Ale jak teď ukojíte své vražedné choutky? Neboť bude-li Stéphane Migoin prohlášen za vraha dětí, nemůže už v tom pokračovat, protože je mrtvý… To je fakt, na to jsem nepomyslela. Znamená to, že vrah chce ukončit svou kariéru? Že se klidně stáhne, poté co svalil vinu na někoho jiného? Bohužel, tenhle druh maniaků jen zřídkakdy sám skončí.

„Och, je pozdě, nepodívala jsem se na hodiny, budeme muset jít…“

Hél?ne sklízí nádobí, vypíná televizi a odcházíme, já se svými kolotajícími myšlenkami, ona se svým strachem a smutkem.

V knihovně se všechny rozhovory točí kolem Stéphana. Většina lidí je přesvědčena, že je skutečně vrah, a řeči se čile rozvíjejí.

„Vypadal tak mile…“

„Člověk by tomu nikdy neuvěřil… A přitom se staral o fotbalový klub…“

„Vždycky dokázal rozesmát…“

„Když si člověk pomyslí, že jich zabil pět!“

„Sexuální zvrhlík… jeho žena si stěžovala, vyžadoval divné věci…“

„Vždycky jsem si myslel, že je na něm něco divného…“

„Byl to Lev ascendující do Ryb, dvojí povaha, odsouzená k duševní poruše…“

Snažili se šeptat, kvůli Hél?ne, ale nedokázali ztlumit své hlasy, tak bylo rozčilení velké, bylo to příliš vzrušující, vrah tady, u nich, v jejich městě, a ne jen tak někdo, podnikatel, kterého všichni znali… Hél?nina kolegyně se jí ptá, jestli nechce jít domů, ona se odpoledne o všechno postará, ale Hél?ne odmítá. Říká jí jen, že chce dělat nevyřízené záležitosti, a nechává Marianne – svou kolegyni – jednat se čtenáři.

Zůstávám tam a poslouchám. Myslím na chudáka Yvette, která z toho musí být celá pryč. A také na Virginii, až se to dozví.

Hél?ne udělala masové kuličky a kaši, je to rychle hotové. Virginie, která evidentně nic neví, si hraje v pokoji. Paul se dívá na místní zprávy. Když přišel domů, Hél?ne se k němu vrhla. Předpokládám, že ji sevřel do náručí, protože chvíli mlčeli. Pak řekl: „Dám si skleničku, jsem utahaný.“ Slyšela jsem téct whisky, žbluňknutí kostek ledu. Zasténání pohovky, na kterou se svalil.

„Tak co, Lise, slyšela jste to? To je překvapení… Je to skutečně neuvěřitelné…“

Existují chvíle, kdy jsem skoro ráda, že nemohu mluvit. Že se nemohu hýbat. V televizi dávají stejnou reportáž jako dnes v poledne. Hél?ne je v kuchyni.

„Virginie! Večeře!“

„Řeklas jí to?“ ptá se Paul tiše.

„Ne, neměla jsem odvahu.“

„Musíme jí to říct.“

„Ale Paule, jestli se doví, z čeho obviňují Stéphana…“

„Dětem se nemá zakrývat pravda.“

„O čem to mluvíte? Hm, tati?“

Virginie právě přiběhla.

„Poslyš, drahoušku, týká se to Stéphana.“

„Vrátil se?“

„Ne, to ne. On… on měl nehodu,“ odpovídá Paul jemně, tak, jak mluví se svou dcerou, což mě zpočátku tolik okouzlovalo.

„Je v nemocnici?“

„Je mrtvý, drahoušku, je v nebi.“

„Setká se tam s Renaudem? Ten má štěstí!“

Konsternované ticho. Kdy už konečně pochopí, že jejich dítě potřebuje pomoc psychologa?

„Co měl za nehodu?“

„Automobilovou nehodu.“

„Ve škole říkají, že to on zabil ty ostatní…“

„Cože?“ vykřikuje Hél?ne.

„Ano, ale já vím, že to není pravda, takže je mi to jedno. Co je k večeři?“

„Kaše a masové kuličky,“ odpovídá Hél?ne mechanicky. „Senza!“

A tak všichni žvýkáme masové kuličky bez chuti, jen Virginie přímo hltá.

Po večeři zaběhne ke mně, aby mi dala dobrou noc, a šeptá:

„Zavolám dnes večer Renauda, abych se dozvěděla, jestli viděl Stéphana. Možná potřebuje pomoc, aby se dostal tam nahoru… Dobrou noc!“

Jestli se jednoho dne budu moct zase hýbat, chytnu tu holku a budu ji mučit tak dlouho, až mi řekne celou pravdu.

Kolik je hodin? Prudce jsem se probudila. Nezdá se mi, že už je ráno. Všude je příliš velký klid. Co mě probudilo? Pozorně naslouchám.

„Elise!“

Rozbuší se mi srdce, pak ale poznávám hlas Virginie.

„Elise, jestli jsi vzhůru, zvedni prst.“

Ukazováček.

„Renaud říká, že to Smrt zabila Stéphana. Aby ho potrestala za to, že se pletl do jejích záležitostí. Slyšíš mě?“

Ukazováček.

„Renaud je tady se mnou. Moc se mu líbíš. Říká, že kdybys byla mrtvá, byla bys moc hezká mrtvá.“

V duchu vidím Virginii skloněnou nade mnou, za ní ledový přízrak jejího bratra, a ji celou bledou v bílé noční košili, s dlouhým nožem, který se mi právě chystá vrazit do srdce, přičemž neustále opakuje „hezká mrtvá“… Ta holka mě dožene k šílenství, mám husí kůži.

„Renaud má hlad, chce maminčin čokoládový koláč. Odvedu ho k ledničce.“

Ano, odveď ho, běž!

„Řeknou, že je Stéphane zabil, ale to není pravda. Renaud to ví také, i ty, my tři to víme. Víš, to je dobře, protože Renaud je mrtvý, já jsem živá, a ty jsi něco mezi… Tak jo, jdeme. Chtěla jsem ti ještě říct… není třeba se bát smrti, Renaud říká, že to vůbec nebolí…“

Díky, bezva. Tiché krůčky se vzdalují. Nutím se dýchat pomalu. Chudák holka blázní. Fajn. Zapomeňme na to noční intermezzo. Musím znovu usnout, nebo to začnu zase přemílat.

„Virginie, jsi to ty?“

Hél?nin hlas.

„Šla jsem čurat, mami.“

„Jdi si rychle lehnout!“

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc, miláčku. To byla Virginie,“ pokračuje tiše.

„Nemám rád, když courá takhle v noci po domě,“ odpovídá Paul.

Oba šeptají, ale v naprostém nočním tichu je slyším zřetelně.

„Hél?ne…“

„Ano?“

„Hél?ne, musíme si promluvit.“

„Je pozdě…“

„Hél?ne, uvědomuješ si, že je Stéphane mrtvý?“

„Co je s tebou?“

„Ksakru, děláš to schválně nebo co?“

„Nemluv tak hlasitě, probudíš Elise.“

„To je mi jedno, mám po krk toho mít ji stále za zády, určitě nás špehuje.“

„Tehdy v létě jsi nevypadal, že toho máš po krk…“

„Ty jsi pitomá!“

„Proč? Není to snad pravda, že se ti líbí? Myslíš, že jsem si nevšimla tvých malých lstí, jak jsi jí hladil čelo a podobně?“

To byl on! Teď si tím jsem jistá, to byl on na té pohovce, úchyl jeden!

„Hél?ne, pro smilování boží, mohli bychom mluvit vážně?“

„Vždyť mluvíme, ne?“

„No jak myslíš, to nevadí, zapomeň na to.“

Zřejmě zavřeli dveře, už nic neslyším. O čem ten úchylný Paul chtěl mluvit? Každopádně o mne už nestojí. Už žádné stisky ramen a milá slůvka. Mám pocit, jako bych byla stará tetička, která přijela na návštěvu, a oni se těší, až zase vypadne.

Nezbývá mi než počítat ovečky.

10.

„Dobrý den, Elise, vyspala jste se dobře?“

Probouzím se leknutím. Musela jsem usnout při třítisící dvousté padesáté páté ovečce a jsem teď úplně grogy.

„Je překrásně. Krásný podzimní den,“ pokračuje Hél?ne a otevírá okenice.

Nevím, proč ztrácí čas tím, že je otevírá a zavírá, protože pro mne to není žádný rozdíl.

Někdo zvoní.

„Á, někdo zvoní. Přijdu hned.“

To doufám, protože se mi chce strašně čurat. Mužský hlas, napínám uši. Florent Gassin. Hleďme, hleďme.

„Je mi líto, že vás musím vyrušit tak časně, ale potřeboval bych vám položit několik otázek, a také vašemu manželovi.“

„Ten už odešel, odváží Virginii do školy, než jde do banky.“

„No, škoda. Poslyšte, není to nic oficiálního, ale rád bych věděl, jestli jste slyšela něco o tom, že by Sophie Migoinová mohla mít nějaký mimomanželský vztah.“

„Dáte si kávu?“

„Ech… ne, děkuji.“

„Posaďte se, prosím. Promiňte na okamžik, hned se vrátím.“

„Ech… ano…“

Vpád do mého pokoje.

„Tady je mísa. Inspektor Gassin je tady, nevím, co mám dělat, chce vědět, jestli Sophie… Myslíte, že mu to mám říct?“

Ukazováček. Odebrání mísy.

„Přijdu hned.“

Vrací se do pokoje.

„Tak a jsem u vás.“

„Takže, pokud jde o Sophii Migoinovou…,“ začíná znovu Gassin, evidentně v rozpacích.

„Ano, slyšela jsem o tom…“

„A byla to pravda?“

„Myslím, že ano. Sama jsem ji slyšela telefonovat nějakému muži a mluvit o schůzce.“

„Víte, kdo to byl?“

„Ne. A i kdybych to věděla, neřekla bych vám to. Sophie je mrtvá, Stéphane také, není tedy nutné se patlat v tom bahně.“

„Je nutné zcela jednoznačně rozhodnout, zda je Stéphane Migoin vinen či nevinen, nemyslíte?“

„Nevidím v tom žádnou souvislost se Sophií.“

„Vyšetřující soudkyně není zcela přesvědčena o Migoinově sebevraždě. Chce si být jistá, že nejde o pokus svalit na něj vinu za tu sérii vražd.“

Není hloupá, paní soudkyně, ještě že tu je!

„Ale co dopis, který Stéphane zanechal?“

„Dopis, ano, podle mého názoru dost zvláštní. Myslí si to i experti z laboratoře. Byl napsán na stroji, na psacím stroji, na němž psal svou obchodní korespondenci, to znamená, že byl napsán před odjezdem, má všechny obvyklé znaky a podpis na něm je zcela jistě pravý.“

Napsaný na stroji! To všechno mění! Cožpak by chlap jako Stéphane napsal své doznání na psacím stroji? To dělají intelektuálové. Stéphane, ten by vzal své zlaté pero a napsal by dopis pečlivě ve dvojím vyhotovení na čtverečkovaný papír…

„Proč mi to všechno vyprávíte?“

„Mám pocit, že se vás to týká. Byl to přece váš nevlastní syn… tedy, chci říct, promiňte, ale…“

„Renaud je mrtvý, inspektore, nic nám ho nevrátí. Mám už dost všech těch historek, jediné, po čem toužím, je klid.“

„Ale klid se může dostavit, teprve až budeme vědět, poznání pravdy vás uklidní…“

„Co vy o tom víte? Vědět je někdy mnohem bolestnější než nevědět, zvlášť když je pravda nesnesitelná. A ta, kterou mi předkládáte, je nesnesitelná.“

„Můžete dát přednost hypotéze soudkyně, ale já si nemyslím, že se potvrdí.“

„Skončil jste? Mám práci.“

Gassinův zaražený hlas. Je mladý a rozpačitý, zaplétá se:

„Tak dobře, nechám vás na pokoji. Nechtěl jsem vás rozrušit…“

„Na shledanou, inspektore.“

„Na shledanou, madam, já…“

Bouchnutí dveří. Šoupání nábytku.

„Zatracený pitomec! Všichni ti zatracení pitomci! Dejte mi konečně pokoj, ksakru! Ksakru, ksakru, ksakru! Ať jdou všichni k čertu!“

Křičí a buší do nábytku. A já, já jí samozřejmě nemohu nijak pomoct, ležím na té posteli jako lachtan na mělčině. Slyším ji chodit, pak už nic. Musí být vyčerpaná. Hněv vyčerpává, smutek vyčerpává. Bylo to pro mě těžké, když jsem si uvědomila svůj stav, že nemohu křičet, plakat, rozdírat si tváře, rvát si vlasy či bušit do nábytku, nemohu se unavit, ohlušit se smutkem, že jsem sama, zavřená uvnitř se svým mozkem, který neustále řadí myšlenky, obrazy, slova a který se nikdy nezastaví…

Znovu zavládl klid. V tichu slyším neustálé sténání, bolestné a napjaté sténání, a v duchu vidím Hél?ne s obličejem v dlaních, jak ze sebe vydává ten dlouhý bolestný sten raněného zvířete a bezbranného dítěte zároveň. Je to strašně působivé, být takhle přítomna něčí nejniternější bolesti. Polykám slinu. Sténání neustává, stoupá až do nejvyšší tóniny a pak se náhle láme v divokých vzlycích, v těch suchých vzlycích, které rvou hrdlo, a pak už nic.

Kroky. Dveře. Teče voda. Asi si oplachuje obličej. Voda přestává téct. Kroky směrem ke mně.

„Odešel. Jsou přesvědčeni, že je Stéphane vinen. Jen soudkyně pochybuje. To je ale propletenec. Vzpomínám si, jak jsme se před sedmi lety rozhodli, že se sem přestěhujeme. Klid, venkov, čistý vzduch… Jaká hloupost.“

Zamyslí se a pak pokračuje:

„Víte, pořád si říkám, co by asi můj syn dělal, až by byl velký. Nevím proč, ale pořád ho vidím za kormidlem plachetnice, vlasy mu vlají…“

„Můj syn“: měla ho skutečně ráda jako vlastního.

„… a přitom někde hluboko uvnitř tuším, že se blíží neštěstí. Možná proto, že to byl chlapec. Chlapci umírají častěji než dívky, jsou křehcí. Vždycky jsem se o něj bála, jako kdyby na něj číhalo něco zlého, něco zlého, skrývajícího se ve stínu. A měla jsem pravdu. Ukradli mi ho.“

Nadechuje se. Dýchá klidně.

„Jednoho dne se ocitneme v situaci, kdy budeme tonout v troskách svého života. Ale co proti tomu zmůžeme? Nikdo není pánem svého osudu, že? Podívejte se na sebe, copak byste si dokázala představit, co se vám stane? Tohle město nosí smůlu, tak je to. Je třeba odejít. Paul říká, že se mu nechce. Má strach, že nenajde tak dobré zaměstnání. Raději by prodal svou duši, než by vydělával o trochu míň. Neuvědomuje si to. Myslím, že ho vlastně nenávidím. Ano, myslím, že už ho nějaký čas nenávidím. Často to tak bývá, ne? Člověk si myslí, že někoho miluje, a najednou si uvědomí, že ho nenávidí. Kolik je hodin? To je strašné, jak ten čas letí. Tak pojďte, oblečeme se.“

Teď si prozpěvuje, melodii, kterou neznám, rychlou a nervózní, a při tom mě neobratně obléká. Musím být těžká, takhle nepohyblivá. Snažím se učinit lehkou. To pobrukování, které simuluje veselost, je žalostné, chudák Hél?ne, jen jen vybuchnout. Tak, a jsem oblečená. Směr jídelna.

Ponurý oběd, zbytek bramborové kaše a smažené rybí prsty. Ani nemám hlad. Hél?ne mlčí, stále si prozpěvuje tu dráždivou melodii a cpe mi lžíci do pusy. Cítím její nervózní, napjaté pohyby a mám neustále dojem, že mi ublíží. Usilovně žvýkám, abych tu dřinu zvládla co nejrychleji. Žádný sýr, žádný dezert, káva. Silná, černá, dobrá, ale příliš horká. Pálí to a nemohu ani protestovat. A hop, vyrážíme.

Chtěla bych, aby se Yvette už uzdravila a já se mohla vrátit domů. Zvlášť po tom, co jsem slyšela Paula, jak mě obviňuje, že slídím. Křeslo prudce zastavuje. Co se zase děje?

„Hél?ne! Právě jsem vám chtěla zavolat!“

Hleďme, paní Dokonalá alias Claude Mondiniová, a rychle tlumeně dodává:

„Dnes ráno ke mně přišel jeden inspektor a ptal se mě na soukromý život Sophie. Samozřejmě jsem mu řekla, že o ničem nevím. Každý má svůj život, ne? A když si pomyslím, z čeho obviňují Stéphana! Nemohla jsem celou noc usnout, Jean-Mi mi musel dát prášek. To je strašné, strašné!“

Hlasitěji:

„Takže vy se staráte o Lise?“

„Yvette si vymkla kotník…“

„Ach ano, to je pravda, zapomněla jsem, při všech těch událostech, a pak, v neděli se koná běh za pokladem pro mládež v Saint-Jeanu, budu tam muset jít, bude to fajn, víte co, jestli chcete, mohu se s Elise trochu projít a přivézt vám ji pak do knihovny.“

„Proč ne? Chtěla byste se trochu projít, Lise?“

S tím kafemlejnkem? Ne, díky. Takže žádný ukazováček. „Možná usnula. Víte co, já vám ji svěřím. Takže za chvíli

na shledanou, musím letět, jdu pozdě,“ rozhoduje se Hél?ne.

Pomóóóc!

„Elise? Elise, uú, to jsem já, Claude, slyšíte mě?“

Rezignovaně zvedám ukazováček.

„Uděláme si krásnou procházku! Když už konečně neprší. A pak, potřebuji chodit, jsem tak rozčilená… Hél?ne vypadá vyčerpaně, zestárla o deset let! Jean-Mi potkal včera večer Paula, je kvůli ní znepokojený, má strach, aby neměla depresi… Když si pomyslím, že Stéphane byl jejich nejlepší přítel a že… chudák malý Renaud… a všichni ostatní… A přitom jsem ho viděla za volantem toho bílého kombi, ale ani na okamžik by mě nenapadlo… podle policie to byl vůz, který používal jeho zaměstnanec k cestám na stavby. Všichni považovali za normální, že s ním on jezdil také. Na stavbě je špína, nebude přece mýt BMW každý den… Inspektor mi řekl, že to kombi právě důkladně prohledávají. Zvlášť kufr… Jean-Mi nechce, abych o tom mluvila, říká, že jsem moc citlivá, ale člověk před tím nemůže strkat hlavu do písku. A chudák Sophie… kvůli ní jsem lhala.“

Dramatický šepot:

„Ano, vám to můžu říct, ale já vím, že někoho měla.“

Měla jsem pravdu! Zase jsem měla pravdu! Zatraceně, svěřte mi to vyšetřování!

„Jednou jsem ji viděla, v jejím voze. V lese, za Futaie. Šla jsem si prohlédnout terén pro připravovaný závod. Musely být tři nebo čtyři hodiny odpoledne. Nejdřív jsem uviděla auto zaparkované za křovím, a hned mě napadlo, že jsou to milenci. Byla jsem samozřejmě co nejdiskrétnější. A pak jsem poznala Sophiinu dvěstěpětku. Nepomyslela jsem si nic špatného, udivilo mě to, víte… Slunce se odráželo od okének, dovnitř nebylo vidět. Normálně bych ji šla pozdravit… ale něco mě zadrželo, určitě instinkt, to je strašné, jakou já mám intuici, a v té chvíli se otevřela dvířka u spolujezdce a on vystoupil, pročísl si rukou vlasy a šel si ulevit ke stromu, zdálo se mi to tak vulgární! Každopádně co tam dělal, zavřený v autě se Sophií? Nechci sice pomlouvat svou bližní, ale člověk se nemůže ubránit určitým závěrům, že? Pochopitelně jsem se ani nehnula. Znovu nastoupil do auta, to se rozjelo a oni projeli těsně kolem mě, aniž si mě všimli, seděla jsem v kopřivách, byla jsem samý puchýř, zkrátka viděla jsem je úplně zblízka, ji, Sophii, jak se hloupě usmívá, a jeho se spokojeným, zvířeckým úsměvem… Nikdy bych si to o něm nemyslela.“

Ale o kom, kruci?

„Jean-Michelovi jsem nic neřekla, abych mu nepřidělávala starosti, ale začala jsem se vyhýbat setkáním s nimi. Nemohla jsem se přece stát komplicem něčeho takového. Když si na to vzpomenu, Sophie a Manu, to je neuvěřitelné…“

Manu? Řekla Manu? Co toho sem zatahuje? To neměl být Manu, ale Paul! Mýlíš se!

„A chudák Betty, doufá, že zaplní svou duchovní prázdnotu naklíčeným obilím, a přitom by udělala lépe, kdyby hlídala svého manžela. Vždycky se mi zdálo, že má takové pichlavé oči jako Rasputin, a s těmi svými černými vousy… brrr… Ale já povídám a povídám a určitě vás nudím…“

Vůbec ne, tentokrát mě velmi zajímáš, pokračuj, go on!

Ale ne, mluví o stromech, padajícím listí, blížící se zimě, cibulových slupkách, které prorokují velké chladno, o válce v Jugoslávii, o hladu v Africe, o obtížném shánění šatstva a léků, o lidské lhostejnosti a necitelnosti, zatímco já si pořád opakuju „Manu a Sophie, Sophie a Manu“ jako mantru, která mi má přinést osvícení.

Po takovém dni toužím po klidu a těším se domů, tím spíš, když vím, že si Paul myslí, že slídím. Doba nočního osahávání skončila. Má důležitější věci na práci, drahoušek Paul? Naštěstí Yvette včera večer volala, cítí se naprosto zdravá a přijede pro mne pozítří autem s nezbytným Jeanem Guillaumem. Tady je to čím dál horší, Paul a Hél?ne se neustále hádají. Ona se cpe uklidňujícími prášky a on na ni pak křičí. Pořád jí opakuje, že potřebuje lékařskou pomoc. Jsem zaparkovaná v jídelně. Virginie se dívá na televizi a vypadá, že si ničeho nevšímá.

„Virginie! Ztlum tu televizi, prosím!“ křičí Paul.

Ta zesílí zvuk. Cítím, že dojde k výbuchu.

„Slyšíš mě? Ztlum tu zatracenou televizi!“

Žádná reakce. Tučňák dál řve na Batmana.

„Hergot! Děláš si ze mě legraci?“

„Au, nech mě! Mami! Mami!“

Plesk, plesk, dobře mířené facky, Virginie spouští jako siréna. Zasahuje rozhořčená Hél?ne:

„Nech ji, ty mizero, neopovažuj se jí dotknout, nemáš na ni žádné právo!“

„Dej si pozor na to, co říkáš, Hél?ne!“

Nějak se to zamotává. Musel Virginii nechat, protože ji slyším popotahovat v koutě.

„Budu si říkat, co budu chtít, ty mi strach nenaženeš!“

„Přestaň, prosím!“

„Vidím“ je, jak stojí proti sobě jako dva kohouti, chřípí rozšířené, sevřené rty, bledí, jako všechny manželské páry v záchvatu hněvu. A pak Paul boj ukončil:

„K čertu s tím, jdu pryč.“

„Paule! Kam jdeš?“

„Co je ti do toho? Starej se spíš o svou dceru.“

Bouchnutí dveří.

„Mami!“

„Ano, miláčku. Maminka je tady…“

„Kdy budeme jíst?“

„Jdi do kuchyně, je tam pizza.“

„Můžu si to vzít k Batmanovi?“

„Můžeš, ale nic neušpiň.“

Konec válečné epizody. Virginie se usadí se svou pizzou, poslední popotahování. Cítím někoho za sebou. To Hél?ne bere mé křeslo a veze mě do kuchyně.

„Chcete trochu piva?“

Ukazováček. To tedy ano, sklenici studeného piva…

Zvuk otvírané lahve, nalévání do sklenice, polykám sliny, jako v reklamě. A konečně je to tu. Studené pivo mi stéká do krku, už rok čekám na tenhle doušek dobře vychlazeného piva… Dává mi ještě trochu, pak slyším, že pije zase ona.

„Paul má pravdu, beru moc těch tablet. Ale to proto, že nemohu usnout. Nemůžu se pořád obracet v posteli a přemýšlet o všech těch věcech. Mám pocit, že naše manželství mele z posledního, jak se říká. Musíte si myslet, že jsme praštění…“

Žádný ukazováček.

„Víte, řeknu vám něco, co jsem nikdy nikomu neřekla. (Tlumí hlas.) Paul není Virginiin otec.“

Málem jsem se svým pivem zadusila.

„Potkala jsem ho těsně předtím, než se Virginie narodila. Oženil se se mnou, uznal ji za svou a slíbil mi, že se o ni bude starat jako o vlastní dceru. Dodržel slovo. To já dělám hlouposti, já vím, jako před chvílí… Virginie neví, že to není její otec, nic jsem jí neřekla. Každopádně toho druhého nikdy neuvidí. Ještě trochu piva?“

Ukazováček. Pijeme.

„Všechno je to tak dávno… je to minulost. Byla jsem mladá. A hloupá. Neměla jsem jednoduché dětství, víte? Ach ne, ne tak, jak si myslíte, velmi dobré prostředí, ale můj otec se se mnou nijak nemazlil, jestli víte, co tím chci říct. A moje matka… neřekla nic, bála se. Pila, aby zapomněla. Za těch třicet let dostala pěknou řádku ran. Když otec zemřel, bylo to pro ni skutečné vysvobození, ale o moc ho nepřežila. Zemřela na rakovinu o šest měsíců později. Skutečný melodram! Ovšem nebyla sama, kdo dostával výprask. (V hlase jí zazní sarkastická hořkost.) Pořád vidím před sebou svého otce, tak důstojného – byl to lékař – a mne a matku, bledé, se spoustou modřin pod dobře ušitými šaty… Proč vám to povídám? Ach ano, chci vám říct, že když jsem potkala Tonyho… Kdybych bývala věděla… Zase mě začíná bolet hlava, tak je to vždycky: jakmile začnu mluvit o rodičích nebo o Tonym, rozbolí mě hlava. Ale už je strašně pozdě, musím uložit Virginii. Chcete ještě trochu piva?“

Ukazováček. Polykám a vůbec nemyslím na tu pěnivou tekutinu. Tak Paul není otcem Virginie. Ale co se tím vlastně mění? Nic? A ten Tony… co tak asi mohl udělat, že o něm takhle mluví? Bil ji snad? A kde je? Ve vězení? Ne, tak dost, vymýšlím si tu román.

Jsou si jistí, že Virginie nic neví? Děti vědí často víc, než si člověk myslí. Každopádně byl pobyt tady užitečný. Mám materiálu k přemýšlení na celý týden. Znechuceně si představuji tu maloměšťáckou rodinu se sadistickým otcem… Po deseti minutách se Hél?ne vrací:

„Tak a je to. Dávají reportáž o Kolumbii, zajímá vás to?“ Ukazováček. Proč ne? Aspoň přijdu na jiné myšlenky. Vzhůru

do zeleného pekla, k drogovým kartelům a na vrcholky And, ale já bych dala přednost podrobné reportáži o Virginiině skutečném otci!

„Dobrý den! Vy ale vypadáte skvěle! Dobrý den, Hél?ne! Všechno v pořádku? Nebylo to moc náročné?“

Yvette! Má Yvette! Nejraději bych tě zulíbala!

„Ne, žádný problém. A co váš kotník?“ ptá se Hél?ne.

„Už je to dobré, taková hloupost…“

„A pan Guillaume?“

„Čeká v autě, vždyť víte, jací jsou muži, pořád spěchají…“

„No… tak ho nenechme čekat, Elisiny věci jsou připravené.“

„Vypadáte unaveně, Hél?ne. Opravdu vám to nepřidělalo moc práce?“

„Ne, ne, já jen prostě teď špatně spím… Vyprovodím vás.“ Vyvážejí mě ven, jsem ráda, že odcházím, ale trochu lituji, že

už nebudu v téhle domácnosti, když cítím, že by mi Hél?ne už už prozradila vzrušující informace.

Vyzdvihávají mě do kombi a dávají křeslo dozadu.

„Dobrý den, Elise!“

Žoviální hlas Jeana Guillauma. Bere mou pravou ruku a tiskne ji ve svých dlaních.

„Pořád tak hezká!“

Smích, roztomilosti, brzy na shledanou mockrát díky zavoláme si. Vyjíždíme. Yvette se okamžitě pouští do podrobného popisu svého pobytu u sestřenice: OTŘES.

Velmi se ochladilo, je nutné zapnout topení. Yvette čistí radiátory, prohlíží kotel, zkoumá oblohu a její ohlášené hrozby. Místo bavlněného trička mi dává svetr. Lhostejně poslouchám meteorologické zpravodajství, když vtom moderátor náhle oznamuje: „Zítra 13. října vyjde slunce v…“ 13. říjen! Rok! Už je to rok! Zítra to bude už rok, co jsem se opřela do těch skleněných dveří v Belfastu, rok, co Benoît… rok od chvíle, kdy se ze mne stala živá mrtvola. Jak je to možné? Cožpak to mohlo uběhnout tak rychle? Mám pocit, jako bych se teprve před chvílí probudila z kómatu. Ale ne, byly tu ty mrtvé děti, všechna ta nová setkání, léto uběhlo strašně rychle… můj mozek šrotil jako turbína. Je třeba, abych se už začala hýbat! Musím se hýbat, chci se hýbat, kdybych tak mohla pohnout tím zatraceným prstem, musím to přece dokázat. Rok! To stačí! Od zítřka přestávám přemýšlet a začínám jednat!

Zřejmě to funguje. Velká Catherine nevychází z údivu.

„Víte co, paní Yvette? Mám dojem, že se jí chvílemi napínají svaly… ne, přísahám, jako kdyby je napínala. Pojďte se podívat.“

Kdybys věděla, jak je napínám, kdybys věděla, jaké úsilí musím vyvinout, abych napnula ty zatracené svaly, div mi žíly neprasknou!

„Sáhněte si, tady a tady, musím to říct Raybaudovi, já si myslím, že je na tom mnohem lépe!“

Úsilí mě úplně vyčerpalo. Jsem celá zpocená. Velkou Catherine ani nenapadne, aby mě utřela. Hlásí:

„Našli krev v kufru Stéphanova auta…“

„Ne?“

„Ano! Říkali to dnes ráno v rádiu. Krev skupiny AB, jako krev malého Masseneta.“

„Takže on zabil Michaëla v boudě a pak ho odvezl k řece?“ vyptává se překvapeně Yvette.

„To nevím, říkali jenom tohle. Pátrají dál. A pak tam taky byly skvrny od krve skupiny 0, jako měl Mathieu Golbert, ale Stéphane sám prý měl taky skupinu 0, takže je to komplikované…“

Uvažujme. Jestliže, říkám jestliže, je Stéphane nevinný, pak to znamená, že vrah použil jeho vůz. To znamená, že ho znal natolik dobře, aby si vůz mohl vypůjčit, ale pod jakou záminkou? Znovu se dostávám k otázce Sophiina milence. Paul, nebo Manu? Nebo všichni chlapi z městečka, proč ne?

„Tak, Elise, snažte se ještě, napínejte, napínejte…“

Vida, natolik jsem se ponořila do svých myšlenek, že zapomínám soustředit síly. „Napínejte, napínejte“, ta má nápady. Připadám si jako tyč na záclony.

Mučení končí. Pomalu se vzpamatovávám. Ticho. Yvette zapnula kotel, slyším bublání v trubkách. Jestliže je podle mé hypotézy Sophiin milenec vrahem dětí, proč by to nemohl být Manu? Ale je-li to Manu, proč Virginie mlčí? U Paula bych to chápala, myslí si, že je to její otec, ale u Manua? Dokonce se přistihuji, že uvažuji o perverzních vztazích mezi Manuem a Virginií. To je blbost. Člověk si může vymyslet cokoli. Ale je nutné si uvědomit, že v tomto městě je opravdu někdo schopný zabít a zohavit děti a přitom zachovávat zdání normálního občana. To je mnohem šílenější, než co si já dokážu vymyslet. Jak říkal Benoît, „všechno existuje, všechno se může stát, stačí číst noviny“.

V životě jsem přečetla spoustu detektivek, byla bych dobrým detektivem-amatérem. Jedna z posledních knih, kterou jsem přelouskla, než jsem začala soutěžit o Miss živá mrtvola, popisovala případ masového vraha, který vyšetřovala FBI. Vysvětlovali tam, že existují v zásadě dva druhy patologických vrahů: i když všichni pociťují neodolatelné nutkání, jedni dokonale vědí, co dělají, a působí jim velkou radost vodit policii a své spoluobčany za nos, zatímco druzí zapomínají na své zločiny, jakmile je spáchají, a mohou v dobré víře přísahat, že jsou nevinní. To jejich druhé já, neznámá část jejich vědomí, páchá ty vraždy. Avšak předpokládám-li, že Stéphane byl zavražděn skutečným vrahem na základě přesného plánu, musím připustit, že tento vrah dobře ví, co dělá. Nejde tedy jen o psychopata, ale o perverzního psychopata, který se zřejmě baví, když vidí, jak všichni tápeme. Úchyla, kterého těší můj strach. A proč ne psychopata, který ovládá Virginii?

Stydím se za své myšlenky.

Ale…

Někdo zvoní.

„Dobrý den, pane komisaři. Tudy. Právě jsme se vrátili.“

Slyším v Yvettině hlasu nesouhlas. Chudák Yssart jí opravdu není sympatický. Pokud jde o mne, mě jeho návštěva těší.

„Dobrý den, slečno.“

Ukazováček.

„Jsem v kuchyni,“ oznamuje Yvette a odchází.

„Omlouvám se, že přicházím zase neohlášeně, ale okolnosti…“

Zkrať to.

„Určitě jste sledovala poslední vývoj případu.“

Ukazováček.

„Víte, že ve voze Stéphana Migoina našli krev.“

Ukazováček.

„Analýzy ukázaly, že nejstarší skvrny pocházejí patrně od Michaëla Masseneta a nejčerstvější od Mathieua Golberta. Navíc zaměstnanec parkoviště v obchodním středisku potvrdil, že viděl velké bílé kombi odjíždět z parkoviště přibližně v době, kdy došlo k vraždě Mathieua Golberta. Nikdo nepochybuje o tom, že Migoin je vrah. Jedinou další možností je, že někdo použil jeho vůz, nebo spíš firemní vůz, bez jeho vědomí. Ale existuje pouze jedna osoba, která ho zná natolik dobře, aby měla přístup k tomuto vozu. Stavbyvedoucí má neotřesitelné alibi, dělníci také. Položím vám tedy otázku: měla Sophie Migoinová milence?“

Ukazováček.

„Znáte jeho totožnost?“

Zahnutý ukazováček.

„Dobře. Budu vám říkat jména. Zvedněte ukazováček, až uslyšíte to, které považujete za správné. Jérôme Leclerc. Jean-Michel Mondini. Luc Bourdaud. Christian Marane. Manuel Quinson.“

Ukazováček.

„Hleďme. Rozhodně jste stále dobře informovaná. Návštěva u vás není pro mne nikdy ztrátou času. Jste zdejší slečna Marplová. Hloupé je, že Manuel Quinson tu nebyl v době vraždy malého Golberta. Byl v Paříži na stáži. Strávil den v sídle firmy, ve společnosti dalších pětadvaceti kolegů. Věnoval jsem spoustu času prověřování alibi osob kolem Fanstenových, Virginie a vás. Jsem totiž přesvědčen, že viník se nachází v tomto úzkém okruhu. Ti, kdo měli skutečně možnost spáchat ty vraždy, jsou Jean-Michel Mondini, Paul Fansten a Jean Guillaume. To je moje trojsázka, mohu-li to tak říct. Nelze samozřejmě zapomenout ani na mrtvého Stéphana Migoina. Vypadáte konsternované, já vás chápu. Je vždycky nepříjemné zjistit, že někdo z vašich blízkých může být nebezpečný šílenec. Ovšem vyšetřování bude uzavřeno. Budeme muset vyslovit závěr o Migoinově vině, všechno svědčí proti němu. Ale mne to neuspokojuje. Chtěl jsem vám to říct. A upřímně si myslím, že tím necháme obludného vraha běhat na svobodě. Byl bych raději,“ pokračuje rozvážně, „kdybyste odjela někam jinam. Třeba k vašemu strýci. Ale záleží to samozřejmě na vás. Tak, velmi mě těšilo. Už půjdu.“

Má divný způsob vedení rozhovoru, ale dobrá, nechme to tak.

„Brzy na shledanou. Na shledanou, madam,“ volá směrem ke kuchyni, aniž by se mu dostalo odpovědi.

Dveře se zavírají. A já zůstávám a přemílám v hlavě ta tři jména. Jean-Mi, Paul, Jean Guillaume. Jeden z nich. Paul! Všechno svědčí proti Paulovi!

Kdybych jen nebyla přibitá k tomu křeslu, kdybych to ještě byla já, šťourala bych se v jejich minulosti, protože jsem přesvědčená, že řešení je nutné hledat právě tam. Člověk se nestává šíleným vrahem náhodou. Jean-Michel Mondini, to je směšné… Ale na druhé straně, byla to právě jeho žena, kdo mi vyprávěl, že Sophie měla poměr s Manuelem. A co když lhala? Co když to byl Jean-Mi, s kým Sophie spala?

„Nezapomněla jste na cvičení?“ vytrhuje mě Yvette z mých úvah.

Velká Catherine mi tu nechala sestavu cviků, které mám dělat, půlhodinu třikrát denně. Mám se soustředit na své tělo kousek po kousku a snažit se uvědomit si a představit své prsty na nohou, svá lýtka, stehna atd., a v každé etapě vnímat krev, svaly, kůži a přikazovat: „Pohni se.“ Tak jdeme na to.

11.

Jean Guillaume a Yvette pijí kávu a sledují estrádní program na TFl. Slyším, jak se Guillaume chvílemi směje žertům imitátora. Jeho smích je upřímný. Není to smích šílence. Jestlipak se s Yvette drží za ruce? Objímají se? Jsou milenci? Mohou dělat, co chtějí, mně přímo před nosem, protože já je nevidím. Yvette a Jean Guillaume, zuřivě se válející na stole mezi špinavými talíři a vrhající kradmé pohledy na vegeťačku sedící ve svém křesle… Ne, moje Yvette ne. Jsem si jistá, že by mě nejdřív uklidila do mého pokoje. Poslouchám lhostejně, imitátora nahrazuje dívka zpívající anglicky vysokým hlasem, který je asi tak příjemný jako křída skřípající po tabuli.

„Ještě sklenku?“ ptá se Guillaume.

„Ne, já už ne, děkuji,“ brání se Yvette, která pije zřídkakdy.

„A vy, Elise? Dáte si trošku?“

Ukazováček. Ty se ještě ptáš?

Cítím dotyk sklenice na rtech, víno mi stéká do úst, na dásně, na patro, husté, rudé, vynikající, po těch měsících abstinence stejně opojné jako LSD. Zuřivé zvonění. Guillaume sebou trhne, pořádná dávka vína mi vyšplíchne do krku, polykám, dusím se, kruci, zaskočilo mi, dusím se, uf!, už je to dobré, pořádně se rozkašlu. Zhluboka se nadechuji.

Znovu zvonění. Kolem mne mrtvé ticho. Co je s nimi? Proč nejdou otevřít? Pořád kašlu, vyplivuji trochu vína. Tak co je? Zvonek. Hergot, hněte sebou, ten ostrý zvuk je nesnesitelný.

„Elise…“

To je Yvettin hlas, jemný, jako kdyby se mi chystala oznámit něčí smrt.

„Vaše ruka…“

Co je s mojí rukou?

Má ruka. Má ruka před mou tváří. Zvedla jsem ruku. Já jsem ji zvedla. Zvedla jsem tu zatracenou levou ruku! Jen tak, zničehonic. Zvonek.

„Už jdu,“ křičí Yvette.

Běží ke dveřím.

Pohnula jsem rukou.

„Zkuste to ještě,“ říká Guillaume povzbuzujícím tónem.

Váhám. A co když to byl jen reflex? Svalová křeč? Tak honem, Elise, zvedni ji!

Cítím, jak se mi dlaň chvěje, usilovně myslím na letadlo na startovací dráze, a hop, a je to, zvedá se, krásně, skvělá fungující levá ruka, která stoupá přinejmenším deset centimetrů, než se zastaví.

„Zkuste hýbat prsty,“ šeptá Guillaume.

Prsty? Polykám slinu. Neurčitě vnímám jakýsi hlahol na prahu místnosti. Soustředím se na svou ruku. Na šlachy, nervy, na ty roztomilé malé články prstů. A pak jim přikazuji: „Ohněte se.“ Nic.

„Zkuste to ještě!“

Uklidňuji se. Zhluboka dýchám. Tak znova. Nic. Jen slabá bolest v prostředníčku. No dobře, co se dá dělat, brečet nebudu. Má ruka se pohnula, a to je fantastické. Jak to bude s prsty, to uvidíme později.

„Jsem přesvědčen, že se vám to co nevidět podaří,“ šeptá mi Guillaume.

Náhle si uvědomuji, že Yvette s někým hlasitě hovoří.

„Musím ji najít, rozumíte?“

Poznávám Paulův hlas, plný úzkosti a hněvu. „Ale já nevím, kde je,“ protestuje Yvette.

„Co se děje?“ ptá se Guillaume a vstává.

„Paul a Hél?ne se pohádali. Hél?ne odešla a práskla za sebou dveřmi,“ vysvětluje Yvette.

„Ona se vrátí, nemějte strach, to se občas stává,“ uklidňuje ho Guillaume.

„Je velmi rozrušená, musím ji najít, necítí se teď dobře, mám strach, že…“

Náhle zmlkne.

„Opravdu?“ diví se Guillaume.

„Je teď v depresi a to mne znepokojuje,“ tvrdí Paul.

Hlavou mi bleskne strašná myšlenka: chce ji snad také odstranit? „Má žena měla depresi… skočila z mostu…“ Zvedám ruku.

„Co je, Elise? Chcete nám něco říct?“ ptá se Guillaume.

„Elise zrovna pohnula rukou,“ oznamuje hrdě Yvette.

„Skvělé,“ říká Paul, kterému je to evidentně fuk.

Pak ho něco napadne:

„Lise, víte, kde je Hél?ne?“

Málem se mnou zatřásl. Je skvělé, když člověk může zvednout ruku, může odpovědět nejednoduše ne, lehký pohyb dlaně zleva doprava stačí k tomu říct ne.

„Zatraceně… Poslyšte, kdyby zavolala, řekněte jí, že je mi to líto a že na ni čekám doma. A kdyby přišla, zadržte ji a zavolejte mi. Vrátím se, Virginie je doma sama.“

Odchází stejně rychle, jako přišel.

„Dobře!“ odpovídají mu Yvette a Jean Guillaume současně.

„Elise, to je skvělé!“ nadšeně volá Yvette.

„Chudák Hél?ne,“ poznamenává Guillaume.

„Doufám, že neudělá nějakou hloupost. Už delší čas pozoruji, že ztrácí duševní rovnováhu. Vypadá strašně. Má obrovské kruhy pod očima.“

„Musím říct, že on jí život neusnadňuje. Já vím, že chlapi by měli držet při sobě, ale tady…“

„Každopádně u nás je situace mnohem lepší. Ach, Elise, drahoušku, já jsem tak ráda! Jsem si jistá, že teď už profesor Combré bude chtít operovat!“

Kéž pánbůh dá, Yvette. Kdybych mohla, zkřížila bych prsty. Ale pomyšlení na Hél?ne samotnou v prázdných ulicích trochu kazí mou radost. Byla bych klidnější, kdyby se ji někdo vypravil hledat. Jako kdyby mě slyšel, Guillaume navrhuje:

„Vezmu auto a objedu město, jestli nenajdu Hél?ne… člověk nikdy neví a budeme klidnější. Vrátím se brzy.“

„To je dobrý nápad, máte pravdu. Budu na vás čekat.“

Odchází. Yvette zesiluje zvuk televize jako vždy, když má starosti a nechce se jí mluvit. Mlčky posloucháme moderátorovy hloupé žerty. Vím, že pořad končí v půl jedenácté. Je tedy méně hodin. Bavím se tím, že zvedám a spouštím ruku, jen tak, jen pro sebe. Člověk si rychle zvyká na zázraky. Tak rychle, že už jsem téměř zapomněla, že ještě před čtvrthodinou mě ta zatracená ruka odmítala poslouchat. Nahoru, dolů. Nahoru, dolů. Bolest mi vystřeluje do celé paže, ale ať, je to příjemné. Cítit bolest, když se člověk hýbá. Strašná představa proleženin se vzdaluje. A já neustále přikazuji svým prstům: „Ohýbejte se, ohýbejte se, mizerové!“ Možná nemají rádi, když se jim nadává. Zkouším jemnou metodu: „No tak, miláčkové, udělejte mamince radost…“ Ale kašlou na to, nevděčníci, nevzpomínají si už na doby, kdy jsem je umývala, lakovala, ponořovala do teplého moře, do horkého písku… pracích prostředků, prostředků na mytí nádobí, ledové vody, sněhu, bahna, špíny, tak už dost, chápu, ony stávkují! Mám radost a připadám si hloupá, měla bych mít strach o Hél?ne, ale místo toho mám chuť se sama pro sebe smát.

Bouchnutí dveří.

„Nic. Neviděl jsem ji. Leje jak z konve, venku není ani noha.“

„To vidím, jste celý promočený. Udělám vám bylinkový čaj.“

Reklamy řvou na plné pecky. Někdo tlumí zvuk. Zvoní telefon. Yvette ho zvedá:

„Haló? Aha, dobře, v pořádku. Dobrou noc.“

Zavěšuje.

„To byl Paul, Hél?ne se právě vrátila,“ oznamuje. „To se mi ulevilo.“

Mně taky.

„No, takže je všechno v pořádku,“ konstatuje Guillaume. „Ten čaj je vynikající…“

Když jsem se dnes ráno probudila, první věc, na kterou jsem pomyslela, byla má ruka. Co když se odmítne hýbat? Ihned jsem to s tlukoucím srdcem zkusila. A zázrak se opakoval. Nejraději bych tančila radostí. Bolest v prostředníčku je ostřejší, mám dojem, že se začíná ohýbat. Právě jsem se těšila z výkonů své nové ruky, když vešla Yvette.

„Raybaud přijde za chvíli. Chytila jsem ho už na odchodu do nemocnice.“

Odkašlala si.

„Dnes v noci došlo k nehodě.“

Cítím, jak se mi svírá žaludek.

„Cabrolův syn. Joris.“

Joris Cabrol. Okamžitě jsem si na něj vzpomněla. Asi tak dvanáctiletý chlapec, dost malý na svůj věk. Milovník detektivek. Přicházel často, sám nebo s otcem. Matka odešla před několika lety s jedním obchodním cestujícím.

„Spadl na železniční koleje. Přejel ho vlak,“ pokračovala Yvette.

Hrůza! pomyslela jsem si. A vzápětí: Ale jak se to stalo? Yvette mi to právě vysvětluje:

„Šel včera večer do kina… Víte, jeho otec je ošetřovatel, pracuje v nemocnici tři noci v týdnu. Chlapec byl sám, šel na film se Stallonem, a když se vracel, napadlo ho bůhvíproč jít přes seřaďovací nádraží a pokračovat podle kolejí. Ztratil snad rovnováhu? Každopádně expres ve dvaadvacet hodin se řítil plnou rychlostí, když se Joris vynořil před lokomotivou. Strojvedoucí neměl ani čas začít brzdit, chudák chlapec byl na místě mrtev. Právě to říkali v rádiu. Neštěstí v tomhle městě snad nikdy neskončí. Jdu to vylít, vrátím se.“

Odchází a já zůstávám ležet na své posteli dočista zkamenělá hrůzou.

To monstrum začalo znova, jsem si tím jistá. Shoda je příliš velká. Opět dítě, a jakoby náhodou tak zohavené vlakem, že se nikdy nedozvíme, co se mu stalo. Dítě na svůj věk malé, takže vrah se mohl domnívat, že je mladší, takové, jaké má rád. A jako náhodou byl Paul včera večer venku. Guillaume také. Jak oba spěchali hledat Hél?ne! Jak zjistit, kdy se Paul vrátil domů? Takže, tady musel zvonit kolem půl desáté. A Guillaume se vrátil v půl jedenácté, estráda právě končila. Oba mohli být na nádraží v deset hodin, v noci to je jen pět minut autem. Ale nikdo nemohl vědět, že tudy Joris půjde. Ledaže… ledaže by vrah byl u kina, vybral si svou oběť mezi odcházejícími diváky a sledoval ji tak dlouho, až nastal vhodný okamžik.

Guillaume se vrátil promočený. Proč, jestliže jel autem? A co Paul, byl mokrý? Cítím, že přihořívá, jsem určitě na dobré stopě!

Yvette se vrací a obléká mě, zatímco já neustále všechno přemílám v hlavě.

Někdo zvoní. Raybaud. Předvádění létající ruky. Blahopřání. Tlačí mi na prsty, proklepává mi dlaně, skoro mi vykloubí palec.

„Dobře, velmi dobře, jsem s vámi velmi spokojen…“

Díky, šéfe!

„Řeknu o tom Combrému. Podle mého názoru je to dobré znamení. Nechci předbíhat, samozřejmě, ale kdyby se jí spontánně obnovila částečná hybnost… Je třeba s těmi prsty pracovat, jsem přesvědčen, že jde jen o to, aby se ohnuly! Rád bych jí předepsal sérii elektrických stimulací… Uvidíme…“

Soustředí se na svůj předpis. Yvette mi tiskne rameno. Já neustále zvedám ruku, jako poslušný pejsek, který znovu a znovu radostně nosí svému pánovi míček. A Raybaud? Mohl by zabít ty děti? Zabodnout svůj skalpel do jejich masa? Před očima mi defilují příšerné obrazy zmučených těl, musím před těmi neodbytnými představami spustit černou oponu a soustředit se na své prsty. Tak. Zmizte, ošklivé obrazy.

„Dobrá, informujte mne. Na shledanou,“ říká právě Raybaud.

Odchází.

„Jsem tak šťastná!“ říká mi Yvette a líbá mě na tvář.

A já si v duchu říkám: Rychle, regionální zprávy.

Čas se vleče. Čekám, že se každou chvíli objeví Yssart, Hél?ne nebo někdo jiný, ale nic. Konečně zprávy. „Strašná nehoda… tělo mohlo být identifikováno jen díky náramku s vyrytým jménem… zničený otec… Ale co vlastně dělal Joris na tom opuštěném místě za deště a v tak pozdní noční hodinu?… Strojvedoucí vlaku v těžkém šoku… železniční doprava na dvě hodiny přerušena… A teď zprávy o počasí: konečně slunce!“

Jíme v ponurém ovzduší. Telecí játra a zelené fazolky. Pro mne rozmixováno. Úplná hostina. Začínám chápat mrňousy, že se ofrňují nad svými kašičkami.

Joris Cabrol. Šestá oběť šíleného vraha. Nikomu se nezdá nic divného? Nebo jsem to já, kdo se zbláznil?

„Trochu slunce nám neublíží,“ mumlá Yvette a sklízí ze stolu.

Vrátil se Paul domů před desátou hodinou? To by mohla říct jen Virginie, ale nikdo se jí na to nezeptá. A já, já jí tu otázku nemohu položit. Proč jsem se nedala k policii? Komisařka Elise Andrioliová. Největší eso. Co by tomu říkal Benoît? Jen pomyslím na Benoîta a hned se rozplývám v pláči. Slzy se mi řinou po tvářích proudem.

„Co se děje? Chudáčku Elise! Je to těžké, já vím,“ utišuje mě Yvette a utírá mi oči papírovým kapesníčkem.

Připadám si směšná, ale je tak skvělé zvednout stavidla. A tak řvu jako kráva, nad sebou, nad Benoîtem, nad celým tím neštěstím, a při tom neustále zvedám ruku. Mám pocit, jako by mi byly čtyři roky a hrála jsem „všechno lítá, co peří má.“

Konečně přestávám plakat a jen popotahuji. Yvette mě neustále utírá, spotřebovala jsem minimálně tři papírové kapesníčky. A vrah je zatím stále na svobodě.

Někdo zvoní. Yvette spěchá ke dveřím. Snažím se vypadat důstojně. Vstupuje Hél?ne v doprovodu Virginie.

„Ahoj, Lise! Mám z diktátu devět z deseti bodů.“

Zvedám ruku.

„Ale to je prima! Vidělas, mami, může hýbat rukou! Udělej to ještě jednou!“

Poslechnu ráda. Hél?ne ke mně přistupuje:

„To je skvělé! Jsem ráda kvůli vám, Lise. Aspoň někdo, komu se daří dobře.“

Křach.

„Co si dáte k pití? Džus? Pivo?“ ptá se Yvette, aby odvedla pozornost.

„Pivo!“ křičí Virginie nadšeně.

„Vyloučeno!“ zatrhne jí to Hél?ne. „Džus pro Virginii, pivo pro mne.“

Yvette odchází spolu se žvatlající Virginií. Hél?ne se obrací ke mně:

„Víte, co se stalo? O nehodě malého Jorise?“

Zvedám ruku.

„Tohle je prokleté město. Nedělám si legraci, Lise, děje se tu něco nenormálního. Tenhle sled neštěstí… mrazí mě z toho v zádech. Já už jsem to zažila, víte, a myslela jsem si… věřila jsem, že už to nikdy víckrát nezažiju. Ale prokletí mě asi pronásleduje. Ledaže by…“

Přistupuje ke mně, cítím, jak se chvěje, její ústa u mého ucha, její vlhká pokožka:

„… ledaže by Tony…“

Zase ten záhadný Tony! Zřejmě se vrací Yvette, neboť Hél?ne náhle zmlkne.

„Jedno vychlazené pivo, tak, a pomerančový džus pro Virginii a pro vás, Elise.“

Toužím po Hél?nině pivu, ale musím polykat pomerančový džus. Naštěstí ho mám ráda. Ne jako šťávu z hroznů, „na povzbuzení, Elise“, kterou jsem musela pít tak dlouho, dokud se mi ji nepodařilo všechnu vyplivnout.

Virginie se mi škrábe na kolena.

„Co to děláš! Nech toho, slyšíš,“ protestuje Hél?ne.

Zvedám dvakrát ruku, abych dala najevo, že mi to nevadí.

„Nevadí vám to?“

Zvedám ruku.

„Za chvíli budeš moct hýbat celou rukou a nohou a vším!“ říká mi Virginie. „A pak se půjdeme projít, ty a já a Renaud,“ dodává šeptem. „A taky Joris. Všichni si myslí, že ho přejel vlak, ale já, já to vím. To Smrt ho strčila pod kola. Šup.“

Co o tom ví? Byla doma. Ale jestli je vrahem Paul a ona ho viděla jít ven, mohla si domyslet… Ano, je to čím dál pravděpodobnější.

„Já jsem hloupá! Zapomněla jsem u řezníka Televizi!“ vykřikne náhle Yvette. „Hél?ne, můžete tu počkat ještě pět minut?“

„Samozřejmě.“

„Jdu s tebou, počkej na mě!“ křičí Virginie a seskakuje.

Sotva odejdou, přistoupí Hél?ne ke mně. Její dech je cítit pivem a já začínám mít náhle podezření, že to dnes není její první.

„Nikdo neví o existenci Tonyho, Virginiina otce, jejího skutečného otce… nebyli jsme manželé a on malou nikdy neuznal. Tony je zavřený. Je nebezpečný. Jednou mi zlomil ruku. Rozumíte? Protože jsem se opovážila mu odporovat. Proto nesnáším, když Paul zvýší hlas nebo je hrubý. Příliš dobře to znám. Viděla jsem, jak otec bil matku, kopal ji do břicha, a mne také… pro hlouposti, pro drobné hlouposti… přivazoval mě ke stolu a při sebemenším hluku… Někdy jsem ani nemohla chodit, jak mě to bolelo, ale nikdo na nic nepřišel, ani ve škole, ani na klavíru… Můj otec byl šílenec, měl být zavřený do blázince, a Tony taky nebyl normální. Později mi psychiatr řekl, že to je běžné, že ženy, které měly těžké dětství, si často berou muže, kteří se podobají jejich otci, násilníky a alkoholiky. A potom, když už jsem si myslela, že je to všechno za mnou, se to stalo Renaudovi a všechno začalo znovu. Pronásleduje mě prokletí, Lise, já už nemůžu, a Paul se mění. Stává se zlým, pije, mám z něj strach…“

A máš možná proč… A ten Tony, proč ho zavřeli? Zlomit ruku, brrr… ten chlap není nijak jemný. Chudák Hél?ne má skutečně život jako drama. Skoro při tom zapomínám na ten svůj…

„Jestli se dotkne Virginie, zavolám policii. Tuhle večer jsem mu řekla: nepadá v úvahu, aby to začalo znovu. Už bych to nevydržela.“

„Vyprávěj mi o Tonym,“ ráda bych na ni zakřičela.

„Někdy mě napadají všelijaké myšlenky. Nemohu se nikomu svěřit, ale ptám se sama sebe… říkám si, že možná Tony… ale to není možné, je v Marseille, nikdy se nedostane ven, dali ho mezi nebezpečné šílence, chápete? Ale co když… co když se dostal ven? Co když si přišel pro svou dceru? Řekl mi, že by mě zabil, kdyby mě našel, že by zabil každého, kdo by se mu postavil do cesty.“

Čím dál líp. Máme tu vraha dětí, a teď ještě šíleného exmanžela.

„Kvůli tomu ho zavřeli. Pro vraždu. A teď…“

„Tak jsme tady! Netrvalo to moc dlouho?“

Bylo to příliš krátké, Yvette! Hél?ne už vstává:

„Vůbec ne. Pěkně jsme si povídaly. My půjdeme, přišly jsme vás jen pozdravit. Už jdeš, Virginie? Díky za pití, Yvette. Zítra na shledanou.“

„Tak zítra! Hezký večer.“

„Doufám,“ odpovídá Hél?ne sarkasticky a odchází.

„Všechno v pořádku?“ ptá se mě Yvette.

Zvedám ruku. Jedu na plné obrátky, má milá Yvette, představ si, že na scénu vstoupila nová postava jménem Tony, a mně se zdá, že zná text. Protože koho by Virginie mohla chránit víc než Paula? Svého skutečného otce! A tak tady máme vraha dětí naservírovaného na stříbrném podnose! Ale zatímco já vymýšlím svá brilantní řešení, chystá se pohřeb malého Jorise. Život je méně zábavný než romány.

Dokonce bych řekla, díky své osobní zkušenosti, že život je někdy skutečně k posrání.

Byla bych raději mrtvá? Vlastně ne, to si musím přiznat. I když je život zlý, smutný, krutý a nespravedlivý, jsem raději naživu.

Konec filozofické čtvrthodinky. Vraťme se k tématu. Hél?ne mluvila o vraždě! Virginiin skutečný otec je prý v ústavu, kvůli tomu, že spáchal vraždu! Kdyby utekl a kdyby ho Virginie poznala… to by všechno vysvětlovalo, že ho chrání, že… Jak to, že toho zatraceného Yssarta nenapadla tahle hypotéza? Ví vůbec o Tonyho existenci? Moment, má milá: jak by mohla Virginie poznat otce, kterého od raného dětství neviděla? A jak by ji on mohl najít? Hél?ne mu určitě neposlala svou adresu…

Předpokládejme, že ji nějak získal… Nejinak, představme si, že uprchl a náhodou se dostal sem. Usadí se tady, pocítí neodolatelné nutkání a začne zabíjet děti. Jednoho dne ho spatří Virginie a… Ne, to nejde, nemůže ho poznat. Ledaže by ji poznal on… Dostával možná zprávy o své dceři prostřednictvím ústavu, třeba měl fotografii, zkrátka něco. A tak ji pozná a řekne jí, kdo je, a Virginie ho už nemůže udat, a je to! Píšu „konec“ a jdu hledat vydavatele.

Pro mne je snazší vytvářet tyto teorie, protože pro mne jsou všichni ti lidé jen hlasy, vymyšlené tváře, nevím nic o jejich úsměvech, o jejich pohledech, o jejich vzhledu, o jejich chování…

Kdybych mohla znovu používat ruku, mohla bych klást otázky… psát. Bývala to taková dřina psát pohlednice! Teď bych jich ráda podepsala několik tisíc a vůbec bych si nestěžovala, i kdybych musela taky olizovat známky.

Yvette skončila úklid kuchyně, slyším ji, jak se hrabe v příborníku.

„Tak co je s tím sluncem? Bolí mě záda, moje revma, když teď furt tak prší… Catherine má zpoždění…“

Ksakru, zapomněla jsem na ni! Zrovna někdo zvoní.

„Promiňte, jdu pozdě.“

„Ano, právě jsem to říkala Elise…“

„Potkala jsem Hél?ne Fanstenovou a zapovídaly jsme se, víte, jak to bývá…,“ pokračuje a pokládá mě na masážní stůl. „Takže se zdá, že se to zlepšuje. Daří se vám hýbat rukou? To je fajn!“

Toho dne, kdy se budu moct opravdu hýbat, ti jednu vrazím, to ti přísahám, má milá, říkám si v duchu s elegancí mně vlastní.

„Paní Fanstenová nevypadá dobře,“ pokračuje Catherine zvučným hlasem, který svědčí o tom, že Yvette je patrně v jiné místnosti. „Dokonce jsem si říkala, jestli trochu moc nepije, víte…“

„Hél?ne?“ diví se Yvette.

„Ano, bylo z ní cítit pivo na sto honů!“

„Vypila jedno tady asi před půlhodinou,“ vysvětluje Yvette ulehčeně.

„Ale stejně vypadala divně. Nebo bere drogy. Víte, dneska je všechno možné… Každopádně mi vyprávěla divné věci. O svém manželovi. Že je velmi nervózní, že jí někdy nahání strach, že by měl jít k doktorovi. V duchu jsem si říkala, že to ona sama by potřebovala lékařskou péči… Paul Fansten je skvělý chlap, pořád se usmívá… Ale osud se s nimi opravdu nemazlil… Ostatně, slyšely jste to o malém Jorisovi? Hrůza!“

Obrací mě jak palačinku a začíná útočit na má záda. Musím uznat, že mi to prospívá, někdy mám pocit, jako bych měla celé tělo v jednom ohni. Cítím její tvrdé prsty, které se mi boří do ochablého masa, a přitom ani na okamžik nepřestává mluvit svým pronikavým hlasem:

„No, ale dovedete si představit, jak vypadal, když se dostal pod vlak. Jeho otec musel identifikovat tělo! Všechno jde teď tak nějak šejdrem. U Carbonnela propouštějí, mezi sebou máme šíleného vraha, doba je úplně zkažená, opravdu je to bída… Jako chudák Stéphane… Byl opravdu milý. Příliš milý. Udělal by lépe, kdyby hlídal svou ženu. Nerada říkám o lidech špatné věci, ale když si pomyslím… Udělala dobře, že spáchala sebevraždu!“

„Catherine! Takové věci se neříkají!“ rozhořčuje se Yvette.

„Já vím své, víte. Každopádně není možné, aby to udělal, ne, Stéphane Migoin ne, je to nějaká intrika.“

Hleďme, velcí duchové se scházejí! Jestliže začíná Velká Catherine uvažovat jako já, budu muset rychle zrevidovat své postoje.

„Spáchal to některý ze Sophiiných milenců, jsem si tím jistá!“

„Neměla byste poslouchat všechny ty drby,“ protestuje Yvette.

„Ale to nejsou drby! Viděla jsem ji na vlastní oči v Saint-Quentinu v jedné palačinkárně, s Manuelem Quinsonem.“

Zase Manu! Dejte toho Manua pryč, všechno zamlžuje! Bylo by mnohem jednodušší, kdyby byl jejím milencem Paul!

Catherine se pouští do mých prstů: vytahování, protahování, musím předvést, co nového umím.

„No ne,“ volá, „nikdy bych nevěřila, že se vám to nakonec podaří. Procvičíme prsty, jdeme na to…“

Mám pocit, že se mi do svalů zabodávají rozžhavené dráty, vystřeluje to až do dlaně.

„No tak, ohni se! Jedna-dvě, jedna-dvě!“

Drát mi zajíždí pod kůži, celá ruka mě bolí, je to krásná bolest, živá bolest. Živá.

Tak a je to, hotovo. Velká Catherine si skládá věci, usazuje mě do křesla, utírá mi obličej.

„Hlasitě dýchá, to je důkaz, že to funguje,“ volá na Yvette. „Tak já jdu. Zítra na shledanou!“

Jsem sama. Bavím se tím, že popojíždím se svým křeslem, mnohem lépe ho teď ovládám. Zvedám ruku a ze všech sil s ní buším do elektrického ovládání, je to skvělé. Křeslo jezdí dopředu, dozadu.

Slyším Yvette, jak za mnou vzdychá, ale neodváží se nic říct, mám pocit, jako by mi byly čtyři roky. Kolem mne se všechno bortí, celé rodiny se rozpadají, a já dělám pokroky, vyplouvám na povrch. Nejsem rozhodně ve shodě s všeobecným ovzduším, ale co mohu dělat? Měla bych si snad zakázat doufat a radovat se?

12.

Pohřbili malého Jorise. Další. Další malá rakev. Jen na to pomyslím, je mi zle. A nikomu to není divné!

Fouká hrozný vítr. Vypadá to, jako by se nějaký obr bavil tím, že třese stromy. To šumění mokrého listí je pochmurné. Yvette šla nakupovat a pustila mi nahranou kazetu: Zolovu Lidskou bestii. Zbožňuji Zolu, i když název tohoto díla není vzhledem k okolnostem zrovna nejvhodnější. Tahle kazeta je dárek od Guillauma. Přinesl mi ji jednoho večera. Potěšilo mě to. Jenom jsem se nemohla ubránit tomu, abych se v duchu neptala, zda vrahem není právě on a nedává mi ji proto, aby se mi vysmíval. Co se to zase děje? Zmlklo to uprostřed věty! Mě to tak rozčiluje! Nemohu nic dělat, musím počkat, až se vrátí Yvette. Á, konečně někdo! Ne, omyl. A co to teď ten magneťák dělá? Všelijaké drnčení. Pitomý přístroj. Ach, už to zase funguje.

„Nebylo to potěšení, nebyla to radost, byla to nutnost, děsivá nutnost, bylo nezbytné je zabít, bylo nutné je tisknout k sobě, až se přestali hýbat a zklidnili se…“

Zajímavé, na to si nevzpomínám…

„… rozhlížet se a vybírat oběť… představovat si jejich jemné masíčko, tak jemné, tisknout je k srdci, poslouchat jejich křik, vidět přesný okamžik, kdy z jejich těla vyprchá život a nejsou už nic jiného než hromada hadrů, nehybní, jak je to možné, jak to že umřou? Být teplý a pružný a stát se studeným a tuhým? Skutečně umíráme?…“

Co to je, tohle?

„… Jak to zjistit? Nezbývá než se usadit tam, na klidném předměstí, mezi ostatními, bavit se o tom, že prší nebo že je hezky, platit své příspěvky v městském klubu, popojíždět se sekačkou a usmívat se, úsměv se skvrnami od krve, a přitom hýčkat svůj poklad, můj vzácný poklad, odebraný mým andílkům… Mým malým dárcům…“

Můj bože! To je jiná kazeta! A je to jiný hlas. Tenhle je chraptivý, zastřený, falešný, ano, elektronický hlas, a to, co říká… To není možné, a přece…

„… řeknou, že je to nenávist, sadismus, ale já je miluji. Toužím je milovat, držet je v náručí, jen je k sobě tisknout, líbat je, ale oni nechtějí, brání se, snaží se utéct, nechápou, že jim chci jen pomoct, aby si odpočinuli…“

Ne! Já to nechci slyšet! Kdo dal tu zatracenou věc do magnetofonu?

„… ale nikdo to nechápe. Musím se skrývat. Tlačit křeslo chudáka Elise Andrioliové a myslet na to, jak by bylo příjemné rozpárat jí břicho skalpelem, strčit tam ruku a vědět, že nebude moct křičet ani se bránit, a vyrvat jí srdce, pomalu, aby bylo vidět, jak se jí ústa plní krví, aby bylo vidět, jak umírá s očima slepě upřenýma, jaká ironie, na tvář svého vraha… Nenávidím tě, Elise. Ty ostatní, k těm necítím nenávist, ne, miluji je, strašně je miluji, ale tebe, tebe nenávidím…“

Zastavte tu věc!

Kdo tam dal tu kazetu? Kdo zastavil Zolu a dal tam tohle? Napadá mě strašná myšlenka: je tady, je tady, vedle mě, poslouchá se a směje se, jsem si tím jistá, má svůj skalpel v ruce, poslouchá kazetu a dívá se na mě.

„… ano, to je třeba udělat, zabít ji, zbavit se toho neužitečného stvoření, způsobit jí strašné utrpení, potrestat ji…“ Ale za co? Co jsem udělala? Zmlklo to. Neslyším už nic, jen něčí dech. Na pásku, nebo v místnosti? Nevím, už nevím, jsem strachy bez sebe, já… pokračuje to… zase ten elektronický hlas, a…

„Ahoj. – Brý den.“

Ach ne, to ne, já to nechci slyšet.

„Co děláš? – Trhám ostružiny pro maminku. – Pomůžu ti, jestli chceš… Jsi moc hezký, víš… – Musím už jít… – Počkej chvilku… zůstaň se mnou. – Ne, já už musím jít, zdržel jsem se. – Pojď sem! Mám pro tebe překvapení. – Ne! – Pojď, říkám ti, pojď ke mně! – Ne! Áááá! Áááá!“

Křik se line, nemůžu, nemůžu, zastavte to, zastavte! Zastavuje se to. Ten mizera se nahrál! Nahrál si ty vraždy a asi si je pouští večer doma pro potěšení! Je nutné ho zabít, je to monstrum a… a je tady…

Ruka na mé paži. Teplá. Skutečná. Nezdá se mi to, křičím uvnitř tolik, že mám pocit, že mi praskne hrdlo, ruka, která svírá můj krk, a pak něco jiného, něco studeného, skalpel, můj bože, skalpel, zabodává mi ho do masa, to bolí, prosím, pomozte mi, zabodává ho znovu, to pálí, prosím, pomozte mi někdo, prosím vás, prosím vás! Ne, mizera, ten mizera mě rozpárá zaživa, zabiju ho, toho mizeru! Dej to pryč, vypadni odtud, ty bestie…

„Slečno Andrioliová? Jste tu?“

Yssart! Rychle! Rychle!

„Dovolil jsem si vstoupit, bylo otevřeno a nikdo neodpovídal…“

Zavři ty dveře, hoď sebou, rychle!

„Á, tady jste… Chtěl jsem s vámi mluvit kvůli… Ale co se stalo?“

Yssarte! Je tady! Ten šílenec je tady, musí se schovávat v koutě, je ozbrojen, pozor, pozor! Krucinál, proč nemůžu mluvit!

„Zavolám záchranku. To bude dobré.“

Ne, to nebude dobré, zabije tě a pak zabije mě, rozřeže mě na kousky a já nebudu moct ani křičet, to udělá, jako to udělal těm dětem… Cítím, jak mi slzy tečou po tvářích, slzy zlosti a strachu.

„Neplačte, teď už bude všechno v pořádku, záchranka už je na cestě. Víte, kdo vám to udělal?“

Žádný ukazováček. Jak mu říct, že vrah je určitě ještě tady… pokud se ovšem neschoval za dveře a neutekl, zatímco se Yssart zabýval mnou… Kdybych tak…

Cítím, jak mi něco teplého stéká po paži.

„Nehýbejte se. Pohybujte jen prsty. Byla jste sama?“

Ukazováček.

Kazeta. Musí si poslechnout kazetu. Zvedám ruku navzdory bolesti a snažím se ukázat na přístroj.

„Klid… Co mi chcete říct? Nábytek?“

Spouštím ruku.

„Ne… nábytek ne. Zeď? Váza? Stůl? Hi-fi souprava?“

Ukazováček.

„Něco v magnetofonu?“

Ukazováček.

Jde k němu a já slyším, jak s ním manipuluje.

„Nic v něm není, jen vedle magnetofonu leží kazeta Lidská bestie.“

Ten darebák ji vyndal, než Yssart vstoupil! Siréna blížící se sanitky, cítím se vláčná, je mi zima. Yssart mě bere kolem ramen, cítím kolínskou:

„Sanitka je tady. To se spraví, nic si z toho nedělejte…“

Jak bych si z toho neměla nic dělat? To nejde.

Zvuk kroků, hlasy, pokládají mě na nosítka, zdvihají mě, trochu se mi točí hlava a je mi taková zima, ztratila jsem hodně krve? Bouchnutí dvířek, mluví na mě, dávají mi injekci. Yssartův klidný hlas: „Nic si z toho nedělejte…“

Probouzím se v posteli. Ležím. Je tu ticho, až na vrčení po mé levici. Vůně květin. Na okamžik mě napadá strašná myšlenka, že jsem vystavená v rakvi, a pak se vzpamatuji. Musím být v nemocnici. Pravá paže mi připadá těžká. Spočívá na pokrývce podél mého těla. Levou mám položenou na hrudi. Doufejme, že ruka pořád funguje… Zkouším ji zvednout, jde to, ale působí mi to pekelnou bolest, vystřeluje mi všude. Dveře se otevírají.

„Klid! Právě vám to sešili!“

Ženský hlas, tak čtyřicátnice, určitě sestra.

„Měla jste na pravé paži deseticentimetrovou ránu a další řeznou ránu na předloktí, jak jste ho praštila.“

Praštila? Já jsem někoho praštila?

„Pokud jde o to stehno, nemusíte mít strach, nebylo to hluboké. Nebudete mít jizvy.“

Jak jsem mohla někoho praštit? Někdo další vstupuje dovnitř.

„Vy jste nám nahnala strach!“

Inspektor Gassin. Stojí u mě, cítím kůži.

„Tak co se stalo?“

Myslí si, že mu to všechno podrobně popíšu nebo co? Pokračuje:

„Vaše Yvette omdlela, když se tu zprávu dozvěděla. Vrátila se z nákupu a viděla odjíždět sanitku… Ale už je jí lépe, přijde vás navštívit. A vaši přátelé také, Fanstenovi. Co se týče vyšetřování, to probíhá. Chlapci z laborky pročesali důkladně celý pokoj, výsledky budou mít zítra. Promluvil na vás ten chlap?“

Ne tak docela, ale jak mu to vysvětlit?

Zvedám ruku.

„Řekl vám, co chce?“

Zvedám ruku.

„Chtěl, tedy, chci říct… pokusil se vás znásilnit?“

Žádná ruka. Náhle chápu, že podle něj jde o prostý útok, který nemá nic společného s případem vražd dětí. Možná to nespojoval ani sám Yssart. Přičtou to na vrub nějakému násilníkovi, který útočí na osamělé ženy, a bude to. Každopádně jim nebudu moct pustit kazetu, kde nahrál… Stačí, abych na to pomyslela, a už se mi stahuje žaludek. Cože? Co to říká?

„… vás nechám odpočívat… vrátím se zítra.“

A Yssart? Kde je Yssart? Jeho chci, je jediný, kdo něčemu rozumí!

No ovšem, Gassin odchází, aniž by slyšel mou němou prosbu.

„Elise! Holčičko!“

Yvette! Vím, že pláče.

„Ach, můj bože, jaký já jsem měla strach! Myslela jsem si, že jste mrtvá!“

Já taky, Yvette.

„Je to moje vina, byla jsem si tak jistá, že jsem zamkla, stárnu,“ blábolí a přitom vzlyká.

Stejně by se dostal dovnitř. Chudák Yvette! Chtěla bych ji vzít do náručí a utěšovat ji.

„Ještě štěstí, že jste dokázala zvednout tu ruku. Kdyby se to stalo o týden dřív, zabil by vás. Našli ten zatracený nůž na zemi, nejspíš jste ho praštila přímo do obličeje a on ho upustil…“

Praštit, o tom už mluvila sestra. Ano, vzpomínám si, zaplavuje mě hněv a touha udeřit, praštit ho…

„Policie doufá, že i on krvácel. Odebrali vzorky krve, všechno posypali práškem na otisky prstů, vypadalo to jako v tom seriálu Pět posledních minut. Jsou tady Paul a Hél?ne, ale sestra je nechce pustit dovnitř. Říká, že si potřebujete odpočinout, kvůli šoku, tlak vám prudce klesl, byla jste úplně bílá… Jsem tak ráda, že se vám nestalo nic vážného…“

Impulzivně se skloní a líbá mě na obě tváře, dva velké mlaskavé polibky. Pláču? Je to možné, cítím na svých tvářích vlhkost.

„Přijdu zase zítra ráno, odpočiňte si,“ říká Yvette a odchází.

Hlasitě vzlykám. Ty květiny, to musí být ona. Nebo Fanstenovi? Nebo Guillaume? Guillaume… To on mi dal kazetu se Zolou. Možná byla falešná… Ne, chyba, Yssart ji přece viděl. To nic nedokazuje, neslyšel ji… Ksakru, sotva jsem se z toho dostala, už se mi zase v hlavě roztáčí ten kolotoč. Napadne mě moje paže. Našli nůž na zemi, fajn, doufám, že jsem tomu mizerovi rozbila nos, doufám, že jsem mu pořádně ublížila, jako mi ublížil on, ach, kdybych mohla, tak bych ho… Každopádně jako terapie je strach velmi účinný! Jestliže při každém pokusu mě zavraždit nabudu vlády nad jednou končetinou, budu chtít, aby se se mnou v noci procházeli po těch nejzlověstnějších místech.

Připravil tu nahrávku kvůli mně, měl ji proto, abych si ji poslechla. Chtěl, abych měla strach, rád nahání strach. Ta krutost a pomyšlení, že si nahrál ty vraždy… jak může tohle nějaká lidská bytost udělat? Řeknete mi, že nacisti si přece natáčeli své násilí v táborech smrti. Možná že když člověk překročí určité meze, je schopný všeho… Musel změnit svůj hlas pomocí jednoho z těch přístrojů, co je nabízejí na dobírku, jednou jsem na to viděla reklamu, nějaký chlap si dělal legraci do telefonu a mluvil při tom do jakéhosi malého přístroje: „Překvapte své přátele s tímto hlasovým modifikátorem, ani vlastní matka vás nepozná.“ Dokonce jsem si tehdy říkala, že takovýhle vynález musel vynést těm šílencům majlant.

Usínám. Museli mi dát nějaký uklidňující prostředek. Cítím, že usínám. Tady jsem v bezpečí. Nic se mi nemůže stát. To je nemocnice.

„Elise! Probuďte se! Probuďte se!“

Hmmmm, co se děje?

„Poslouchejte mě dobře!“

Náhle se cítím dokonale probuzená. To je Yssart. Sklání se nade mnou a svírá mi ramena.

„Nemám moc času. Laboratorní analýzy nic nepřinesly: žádné jiné otisky než Yvettiny, Guillaumovy a Fanstenových. Žádné otisky na noži… velmi ostrý nůž značky Laguiole, mimochodem. Žádná jiná krev než vaše. Útočník měl určitě rukavice.“

Jako vy. Cítím kůži vašich rukavic přes tenkou nemocniční košili.

„Dostali jsme se do slepé uličky. Nikdo nechce připustit, že útok na vás souvisí s ostatními vraždami. Chtějí se držet hypotézy, podle níž je pachatelem zločinů Stéphane Migoin. Skutečný vrah může tedy klidně pokračovat ve své činnosti. Nemůžu už nadále pátrat oficiálně. Mám svázané ruce. Takže mě dobře poslouchejte: odhalím to jinak, ale nemějte strach, budu na vás dávat pozor, to vám slibuji.“

Ale co to říká? Stáhne se do ilegality nebo co?

„My dva víme, že je blízko vás. A Virginie. Je někde tady, cítím to, cítím to, jdu po jeho stopě, pronásleduju ho, proto zuří, má strach. Já znám pach strachu.“

Další, kterému to leze na mozek… Vy ne, Yssarte, logika přece dělá muže!

„Víte, proč se vždy najde řešení záhad? Protože neexistuje zámek bez klíče ani klíč bez zámku. Abychom pochopili záhadu, musíme znát její řešení, je součástí podstaty záhady. Musíme ho znát, abychom z ní neměli strach.“

Nerozumím ničemu z toho, co mi tu vypráví.

„Znáte legendu o Isis a Osirisovi?“

Isis a Osiris? Egypt faraónů? Teď, po probuzení?

Vstává:

„Brzy na shledanou, Elise.“

Závan vzduchu a pak už nic. Vypařil se. Možná se proměnil v netopýra a ulétl oknem. Kolik je hodin? Je takový klid.

Dveře se otevírají. Zvuk kroků. Zadržuji dech. Někdo se nade mnou naklání, čísi ruka mě přikrývá, zvedám paži.

„Ach, vy jste vzhůru? Ale musíte spát, jsou tři hodiny ráno. Ničeho se nebojte, přijdu se na vás podívat každou hodinu.“

Sestra tiše odchází.

Tři hodiny ráno. Yssart v mém pokoji ve tři hodiny ráno. Mám snad halucinace? A říkal mi „Elise“ a vyprávěl mi divné věci. Bere snad drogy? A nebo snad můj osudový půvab upoutává všechny muže, které potkám? Isis a Osiris… Pokud si dobře vzpomínám, Osirise zabili a rozsekali na kusy, a Isis se snažila ho zase dát dohromady, najít všechny kousky, aby ho mohla znovu oživit. Nevidím žádnou souvislost s našimi vraždami tady, v Boissy-les-Colombes, ve dvacátém století… U Dia! Kousky! Oči, vlasy, ruce, srdce… ale znovu složit co? Renauda? Paul, který zešílel po vraždě Renauda a snaží se ho znovu sestavit? Ale vraždy začaly dříve! Ne, nesmím se vydat po té egyptské stopě.

A jak do tohohle příběhu zapadám já? Proč do toho zatahovat mne? Jaké je spojení mezi mnou a těmi dětmi? Existovali snad dva pachatelé? Dva maniaci v jednom městě?

Spát, ta má ale nápady, ta hodná paní, ale ji uprostřed noci nenavštěvují dokonale probuzení komisaři poté, co ji téhož dne odpoledne téměř zmasakrovali… Měla mi dát nějakou injekci, nějakou malou injekcičku na přivolání snů… beze strachů, bez ničeho… Když jsem byla malá a nemohla jsem usnout, představovala jsem si gumový míček, který skáče chodbou, po schodech, sledovala jsem ho očima, klouzala jsem s ním, klouzala… klouzala…

Bolí mě hlava. Jsem ve své posteli, sestra mě právě myje, dává mi mísu a vyměňuje mi obvazy. Řekla mi, že je pošmourno a velmi chladno. Zdá se, že rány se dobře hojí. Ten darebák mi pořezal pravou ruku a pravé stehno, řezy jsou alespoň centimetr hluboké. Na levém předloktí, na tom, kterým jsem ho praštila, mám povrchové řezné rány. Ale nebolí mě to, asi mi dali něco na utišení bolesti.

Proč proboha vpadl Yssart uprostřed noci do mého pokoje? To mi připomíná Stéphana, telefonujícího mi, že musí utéci. Sestra se mě ptá, jestli chci poslouchat televizi, zvedám ruku, aspoň mě to rozptýlí. Přepíná jednotlivé kanály, až si vyberu magazín na FR3 určený mládeži. Třeba se něco dozvím. Poslouchám pozorně asi půl hodiny a pak se otevírají dveře.

„Elise! Jak se vám daří?“

Yvette. Zvedám ruku. Hlas za ní:

„Dobrý den, Elise.“

Hél?ne.

„Už je ti líp?“

Virginie.

„Pomalu, Virginie. Lise je velmi unavená.“

Paul. Jsou tu všichni tři. Zatracení blázni. Proč si to myslím? Nevím, přišlo to tak samo od sebe.

„Vy jste nám ale nahnala strach!“ říká Hél?ne.

„Moc tě to bolí?“ ptá se mě Virginie.

„Je to hezký pokoj,“ konstatuje Paul. V duchu ho vidím, jak přešlapuje z nohy na nohu, jak to často dělají muži v nemocnici.

Zvedám ruku jen tak, abych se ujistila, že to jde.

„Řekla jsem inspektoru Gassinovi, že jsem si jistá, že jsem zamkla, a pak jsem si vzpomněla, že moji pozornost upoutala ulomená větev… víte, jak mě ten vítr mate,“ vysvětluje Yvette, která se cítí vinna.

„Komisař je mrtvý,“ oznamuje Virginie.

Zastavuje se mi srdce.

„Virginie!“ volá Paul pobouřeně.

Yssart mrtev?

„Zemřel na infarkt včera večer doma v Paříži, asi v devět hodin,“ vysvětluje Hél?ne do rozpačitého ticha. „Řekl nám to dnes ráno inspektor Gassin. No, nesetkali jsme se s ním často, možná dvakrát nebo třikrát.“

Ledová hrůza mě polévá od hlavy k patě. Jestliže komisař Yssart zemřel včera večer kolem deváté u sebe doma, kdo se mnou mluvil ve tři hodiny ráno? Nebo se mi to setkání zdálo?

„Musím říct, že nevypadal nijak zdravě…,“ dodává Paul. „Bylo zřejmé, že moc pije…“

Yssart? Nebyl nikdy cítit alkoholem… Kdo jsou ti lidé, kteří na mne mluví? Jsou skuteční? Jsem já skutečná? Cítím, jak má ruka křečovitě svírá prostěradlo. Prostěradlo vypadá skutečně. Má ruka. Svírat. Cítím, že křečovitě svírá prostěradlo. Fantastické.

„Podívejte, Elise dokáže sevřít ruku!“ oznamuje Virginie vítězoslavně.

„Musíme to říct Raybaudovi! Sestro!“

Yvette rozčileně vybíhá z pokoje.

„Je mi komisaře líto, ale podle Gassina to měl stejně spočítané. Za pár měsíců měl odejít do důchodu. Po pravdě řečeno, měl jsem dojem, že ho Gassin trochu kritizuje, považoval ho za příliš ,těžkopádného‘, jestli víte, co tím chci říct.“

Yssart? Tomu že bylo bezmála šedesát let? S tím hlasem?

„Řekla jsem sestře, aby upozornila doktora Raybauda. Při tom, co se dneska děje, člověk už ani neví, kde je,“ vzdychá Yvette. „A teď ten komisař… člověk by řekl, že je to nějaké prokletí!“

„Ale to bude dobré, tak to musí být, vždycky nastane okamžik, kdy se všechno obrátí k lepšímu,“ ozývá se Paul-ochránce. „A pak, komisař už měl léta, to je něco jiného… To je přirozené, nejspíš byl přepracovaný.“

„To je pravda, podle toho jeho žlutého kníru musel hulit jako tovární komín,“ souhlasí Yvette.

Nikdy nebyl cítit kouřem. To není možné. Nemluví o Yssartovi.

Zvedám ruku.

„Ano, Elise? Chcete nám něco říct?“ ptá se Paul.

Svírám a rozevírám prsty a pokládám ruku na stranu. Chci tužku! Tužku a papír. Ruka mi vyletí, tuhá jako prkno, a naráží do nějakých věcí, které padají.

„Pozor, Lise!“

Tříštící se sklo. Šepot: „Rozčilená… neměli mluvit o komisaři… zavolat sestru…“

To je ono, zavolejte ji! Krucinál, já chci vědět, co se děje!

Sestra přichází, uklízí střepy a dává mi injekci.

„Musíte dávat pozor. Nesmíte se takhle rozmachovat.“

Dobře rozumím skryté hrozbě v jejím hlase: „Jinak vám budeme muset dát pořádnou dávku uklidňujících léků.“

„Pojďte, myslím, že bychom měli jít, potřebuje odpočinek.“

Odcházejí v pohřebním tichu. Bolí mě ruka. Svírám ještě jednou či dvakrát ruku. Představuji si, že jí svírám krk toho mizery, který mě rozkuchal, to mi dělá dobře. Kdyby ta zatracená ruka dokázala sevřít tužku, mohla bych konečně komunikovat s ostatními. Cítím se vláčná, to určitě ta injekce… vláčná, vláčná…

Probouzím se, znovu usínám, mám noční můry, po nichž jsem zbrocená potem, dostávám další várku uklidňujících léků, dobré dva dny prožívám jakoby ve vatě, která všechny zvuky tlumí. Zdálky slyším hlas, který říká:

„Přišel vám balík.“

Balík? Nemohu ho otevřít, jsem příliš unavená, kolik je hodin? Je noc, nebo den? Je mi zima. Je mi teplo. Chci se probudit, hýbat nohama, poškrábat se na noze. Chci běžet! Cítím se úplně rozlámaná. Potřebuji spánek. Spánek beze snů. Spánek.

Dnes se cítím svěžejší. Snažím se vypadat klidně, hýbu rukou, jen když se mě někdo na něco ptá, a zdá se, že to přináší ovoce. Dávají mi pít hodně vody, posazují mě na posteli a obkládají podpěrkou a polštáři. Preventivní cvičení proti proleženinám, jsem na to zvyklá, nechám se sebou manipulovat, zavírám a otvírám ruku, na požádání zvedám paži. Blahopřejí mi a nechávají mne na pokoji. A šup, už se zase nořím do svých černých myšlenek.

Yssart. Mrtvý. Nemožné. Nemůže být mrtvý a zároveň se mnou mluvit. Anebo Virginie říká pravdu a mrtví se procházejí mezi námi a sledují nás. Všechny ty mrtvé děti kolem mne, s jejich prázdnýma očima… A Benoît, s proříznutým hrdlem… který se mi směje spolu s nimi… A Yssart, vysoký mrtvý s dlouhýma rukama pianisty a jemným hlasem. Nemožné. Tužku. Kdybych měla tužku…

„Chcete, abych ho otevřela?“

Ta pitomá sestra mě ale polekala! Já jsem se úplně ponořila do svých myšlenek. Ale o čem to mluví?

„Balík, chcete, abych ho otevřela?“

Takže se mi to nezdálo? Balík pro mne? Dobroty od mého strýce? Zvedám ruku, abych jí sdělila, že se do toho může pustit.

„Vteřinku… Proč na to pokaždé lepí tolik té pásky…“

Šustění rozbalovaného papíru.

„A je to. Takže… co to má být? Pánské brýle v silných želvovinových obroučkách, dále černé kožené rukavice a tohle… to je žlutý knír, falešný, a tohleto tady, aha, bílá paruka přecházející dožluta. To je divné, ale vy asi víte, co to je, předpokládám…“

Ne, má milá, nevím o tom nic. Nedostávám obvykle balíky s převleky a falešnými vousy. Nějaký klaun, který si spletl adresu? Klaun. Žlutý knír. Černé rukavice. Yssart! Můj bože, Yssart byl falešný! Falešný komisař Yssart se celé čtyři měsíce beztrestně procházel po městě! Proto za mnou přišel dnes v noci, aby mi řekl, že už nemůže pokračovat ve vyšetřování! Protože skutečný komisař Yssart zemřel! Nemohl ke mně už chodit. Ale… kdo je tedy falešný Yssart? A jak mohl být o všem tak dobře informovaný? A proč za mnou chodil, právě za mnou?

„Tak já jdu, vrátím se za chvíli.“

No jo, na shledanou. Napadá mě velmi nepříjemná myšlenka. Yssart se objevil právě ve chvíli, kdy mě ten chlap řezal nožem. Yssart, kterého jsem neslyšela vejít dovnitř. A co když… co když to on si se mnou celé ty týdny hrál jako kočka s myší?

Jak upozornit ostatní? Jak jim to vysvětlit?

Ale kdyby byl Yssart vrah, proč by za mnou dnes v noci přišel? A proč toho nevyužil a nezabil mě?

Tak dost, konec otázek! Chtěla bych odpovědi!

Cítím, jak se mi z očí hrnou slzy bezmocnosti a frustrace. Zuřivě svírám prostěradlo.

„No ne, Elise? Zdá se, že děláte každý den pokroky!“

Raybaud.

„Ale to je skvělé! Nikdy bych nevěřil…“

Zmlkne uprostřed věty, zakašle.

„Mluvil jsem včera s neurochirurgem. Nesmíme si dělat zbytečné naděje, samozřejmě, možná se to zastaví, ale i tohle by bylo dobré, ne?“

Skvělé. Jsem si jistá, že bys byl rád.

„Takže teď si odpočiňte a já přijdu zítra.“

Puf, a je pryč.

„Dobrý den.“

Gassin.

„Nebudu tu dlouho. Myslím, že už víte, že komisař…“

Zvedám ruku. Kdybys tak věděl, chlapče, jak to bylo s komisařem!

„Vzpomínáte si na nůž, který jsme našli, na nůž značky Laguiole? Měl želvovinovou střenku a zhruba deset centimetrů dlouhou čepel, hezký kousek, nic vám to neříká?“

Přemýšlím. Ne. Vzdáleně mi to něco připomíná, ale co? Můj strýc má nůž značky Laguiole se střenkou z tmavého dřeva. Ale tohle… Žádná ruka.

„Škoda. Pomohlo by nám to najít majitele… Ten chlap musel číhat v zahradě, viděl, jak paní Holzinská odchází, a využil toho. Musel být překvapen, když jste zvedla ruku, na nic už nečekal a utekl. Ale je tu jedna věc, které nerozumím. Kdo zavolal sanitku? Osádka sanitky tvrdí, že když přijeli, byl u vás nějaký muž, popsali ho takhle: kolem sto osmdesáti pěti centimetrů vysoký, velmi štíhlý, černé vlasy, černé oči.“

Yssart! Skutečný Yssart! Zbavený svého převleku!

„Muž jim řekl, že tam počká na policii. Nikdo pak už o něm neslyšel. Víte, o koho se jedná?“

Ano, vím to. Jak to udělat? Zvedám ruku a obracím paži do strany.

„Eh… Počkejte… chcete mi něco ukázat?“

Zvedám ruku.

„Dobrá, ale co? Je to v místnosti?“

Zvedám ruku. Znovu otáčím paži.

„Eh… ta krabice tamhle?“

Zvedám ruku. Jásám. Slyším, jak přechází místnost a hrabe se v krabici.

„Ale do prčic! Co to je? To vypadá jako… Krucinál, to není možné…“

Ale ano, broučku, je to možné. Slyším, jak něco vyndává, pípnutí, asi má mobilní telefon:

„Haló, tady je Gassin. Ano, dej mi Mendozu. Fofrem… Cože? Do hajzlu… Dobře, počkám.“

Čekáme mlčky, on bubnuje prsty do postranice postele. „Mendoza?… Poslyš, na to teď kašlu, protože já tu mám něco

fakt divného… Jsem v nemocnici, u Andrioliové… Jo, to je ono. No, tak pamatuješ si, jak mluvili o tom chlapovi, co zavolal záchranku, chlapovi, kterého nikdo neznal. No, tak ona má v pokoji balík doručený… počkej, podívám se… ‚Expresní pošta, náměstí Thiers 25, Saint-Amboise´, a v balíku je paruka, knír a brýle s želvovinovými obroučkami. Rozumíš? Jsou to stejné brýle, jako měl šéf! A stejný knír… ne, to není pitomost. Pošli někoho do té Expresní pošty, ale fofrem, jasné?… Ne, nepoznala by to, je slepá… Cože? Ale nikdo Yssarta neznal, komisaři nejsou filmové hvězdy. Stačilo, že se mu vzdáleně podobal… Dobrá, tak zatím!“

Chvíli mlčí, pak se obrací ke mně:

„Promiňte, zavolal jsem do kanceláře. To vám přinesla sestra?“

Zvedám ruku.

„To je prostě neuvěřitelné! A to se musí stát zrovna mně, něco tak komického! Celá policie se mi vysměje, ale to přece nedává žádný smysl, že?“

Uklidňuje se, slyším, jak se zuřivě škrábe na krku.

„No, už musím jít, vezmu s sebou ten balík. Pošlu vám sem policistu, aby hlídal váš pokoj, člověk nikdy neví.“

Aha, začíná chápat, že nejde jen o prosté přepadení.

„Budu vás informovat.“

Odchází, slyším ho, jak dost suše mluví na chodbě se sestrou.

Mohl muž, který se vydával za Yssarta, zabít ty děti? Líbil se mi jeho hlas, jeho intonace. Cožpak bych to nevycítila? Ale ne, nebudu to zase donekonečna probírat. Vyšetřování se teď rozjede, jsem si tím jistá.

Vysoký, tmavovlasý. Tak nějak jsem si ho představovala. Možná že se zase tak nemýlím, když si představuji tváře lidí podle jejich hlasů.

Toho rána už nikdo další. Klid. I já jsem klidná. Sním. Představuji si, že jsem v Karibiku, ležím na pláži s jemným pískem, cítím teplé sluneční paprsky na své opálené kůži a poslouchám šumění vln, které líně narážejí na pláž. Na širém moři pluje bílá plachetnice a voní tu grilované langusty… Hm, dala bych si koktejl. Hop, a dobře vychlazený koktejl v levé ruce, dobrou detektivku v pravé, ach, to je příjemné… Vedro, odpočinek, daleko, velmi daleko od šedivých předměstí plných lidského hemžení, s jejich krutými otázkami a pochmurnými odpověďmi… já chci zůstat v Karibiku!

Problém je v tom, že to nefunguje. Slunce mě nehřeje. Neslyším šumění vln, ale vrčení monitoru na nočním stolku, a místo koktejlu piju vlažnou vodu, kterou každé dvě hodiny zapíjím prášky.

Nedokážu zůstat v Karibiku, neustále v hlavě přemílám: přinesl mi Guillaume falešnou kazetu? V tom případě by byl vrahem on. Ale proč by do toho zatahoval mě, tomu pořád nerozumím. Komisař Yssart byl falešný komisař. Jak to, že za mnou nikdy nepřišel ten pravý? Protože jsem v jeho pátrání nehrála žádnou roli. Jen falešný Yssart spojoval mne a Virginii s těmi vraždami. Což mě přivádí k další otázce: proč se vydával za komisaře Yssarta? Kdo to může být? Buď je to sám vrah, nebo… kdo? Novinář, který hledá senzační námět? Soukromý detektiv, kterého si najala jedna z rodin obětí? Každopádně vrahem nemůže být zároveň Jean Guillaume i Yssart. Kdyby si tak někdo dal tu práci a poslechl si tu zatracenou kazetu… Ale jak by inspektora Gassina mohlo napadnout, že je na ní něco neobvyklého? Ovšem všechny vrahovy manévry jsou založeny na tom, že nedokážu komunikovat s ostatními. A kdybych zase promluvila? Kdybych dokázala psát? Musel by mě zabít, protože všechno to, co bych mohla vyprávět, by určitě vedlo k jeho dopadení. Takže se musím pekelně soustředit a neustále cvičit.

13.

Sestra mi češe vlasy. Trochu to tahá. Kontroluje, zda jsem čistá a mám zapnutou košili. Je milá, jmenuje se Yasmina, prozradila mi své jméno, když mě převazovala. Vím, že její otec je Kabylec a matka pochází z Pas-de-Calais. Neudělala maturitu kvůli rodinným problémům – přeloženo: její matka byla alkoholička. Rozhodla se tedy stát se sestrou a starat se o jiné, pokusit se jim pomoci, ale je to tu špatně placené a odbory by se o to měly více starat. Má tmavé, dlouhé, vlnité vlasy a přítele, který se jmenuje Ludovic a je také ošetřovatelem. Nevím proč, ale jakmile se lidé ocitnou se mnou o samotě, začínají se mi svěřovat. Asi to je, jako by mluvili s panenkou…

„Hotovo, jste hezká jako obrázek!“ říká mi a usazuje mě do křesla. „Je deset hodin. Za chvíli jsou tady. Doufám, že se sem hned tak nevrátíte!“

Já také. I když tenhle krátký pobyt nebyl nepříjemný… odpočinula jsem si, navzdory všem těm otázkám, které ve mně hlodají, a pak, vědomí, že přede dveřmi hlídá policajt, rozhodně uklidňuje. Když už mluvíme o uklidnění, neustále mě cpou těmi prášky, to je nějaká mánie, prospala jsem tu tři čtvrtiny času!

Kroky na chodbě, dveře se otvírají.

„Vy ale dobře vypadáte!“ vykřikuje Yvette a líbá mě. „Paul na nás čeká dole. Na shledanou, slečno, a díky!“

„Není zač! Na shledanou, Elise!“

Zvedám ruku a třikrát za sebou ohýbám prsty, což se může docela slušně podobat pozdravu „čau“.

Yvette bere křeslo a veze mě k výtahu, přičemž mi sděluje poslední novinky. Připadám si jako automobilový závodník, který stojí po krátkém odpočinku opět na závodní dráze.

„Mezitím se stalo hrozně moc věcí, chudáčku! Předně inspektor Gassin zjistil, že komisař Yssart nebyl skutečný komisař, víte? Byl to podvodník! Jean vyměnil v domě všechny zámky a já jsem nechala udělat závoru na okno v koupelně. Dneska už člověk není nikde bezpečný: falešný komisař! Klidně to mohl být on, kdo vás napadl a zabil ty ubohé děti. Inspektor Gassin mi řekl, že je mu na stopě, protože nechal otisk na nějaké kazetě… víte? Na té, co vám dal Jean.“

Výtah s jemným trhnutím zastavuje, Yvette mě vytlačuje ven, kolem nás je spousta lidí, nemocniční pachy, zvonění telefonů. Otisk. Falešný Yssart zanechal otisk, když se dotkl kazety… Byl snad tak rozrušený? Nebo je to falešný otisk, který tam někdo nechal schválně? Všechno je možné. Každopádně kazeta nemůže obsahovat nic neobvyklého, jinak by si toho Gassin všiml.

„Dobrý den, Lise! Vypadáte skvěle!“

Paul. Zvedám ruku. Vyzdvihují mě do vozu, dvířka zaklapávají. Vyrážíme.

Návrat domů.

Vjíždím dovnitř po jistém zaváhání. Můj dům už se mi nezdá bezpečný, je pošpiněný. Cítím tu nebezpečí a zlověstnost. Yvette mě veze do pokoje a pouští se do práce. Paul si sedá ke mně na pohovku.

„Tak a je to. Doufám, že teď už bude všechno v pořádku.“

Ztlumí hlas a naklání se ke mně:

„Nevíme, co máme dělat. Máme říct policii o skutečném Virginiině otci? Hél?ne vám řekla, že nejsem její skutečný otec, že?“

Zvedám ruku. Náhle si přeji, aby odešel, nevím proč, ale trošku se mi oškliví, jeho hlas je příliš sladký.

„Ten chlap je pěkný mizera, a to ani nevíte, ale Hél?ne mi prozradila, že…“

„Chcete něco k pití, Paule?“

„Ne děkuji, jste hodná, Yvette, ale já musím jít, mám schůzku. Později, Elise. Na shledanou.“

Je nesnesitelné, jak dokážou být lidé se mnou nenucení. Sdělí mi informace, o které jsem se jich neprosila, a klidně to své vysílání přeruší, jako kdyby mluvili sami se sebou, jako ti, co je člověk vídá, jak si povídají se svými zvířecími společníky. Co mohla Hél?ne prozradit o Virginiině otci? Nebude to určitě nic pěkného, vzhledem k jeho osobě…

Sedím v pokoji asi hodinu a právě se snažím srovnat si to v hlavě, když vtom někdo zvoní. A je to tady zase: cirkus Andrioli hraje každý den a dokonce i v noci pro malé i velké!

„Je v pokoji.“

„Děkuji. Musím s ní mluvit o samotě.“

Rázné kroky.

„Dobrý den. Musím s vámi mluvit, je to důležité.“

Gassin. Ten tedy posílil svou autoritu za ty dva dny. Slyším, jak zavírá dveře, které oddělují pokoj od vstupní haly.

„Vzpomínáte si na balík, který vám přišel do nemocnice?“

Abych si na to nevzpomněla, drahý inspektore, to by mi museli udělat lobotomii. Zvedám ruku.

„Dobrá. Inspektor Mendoza, můj kolega, zašel do té Expresní pošty. Odesílatel byl vysoký, štíhlý a snědý muž. Tedy týž, který zavolal záchranku a který za vámi přišel. Udal samozřejmě falešné jméno a adresu: adresu Stéphana Migoina.“

Haló, já se topím! Co s tím má společného chudák Stéphane?

„Je tedy jasné, že jde o někoho, kdo je informován o tom, co se tu děje, a že nejde o prosté přepadení… Naštěstí se dopustil neopatrnosti, jediné: zanechal otisk palce na audiokazetě, která ležela vedle vašeho magnetofonu, Lidská bestie. Srovnali jsme ho s otisky v centrální kartotéce a vyšlo to! Víte, kdo je muž, který se vydával za komisaře Yssarta? Muž, který odeslal ten balík? Muž, který vás pravděpodobně napadl a pak zavolal záchranku?“

Chvíli mě napíná, než pokračuje:

„Antoine Mercier, řečený Tony, třicet osm let, zatčený v roce 1988 za vraždu, prohlášený za nesvéprávného a zavřený v psychiatrické léčebně Saint-Charles v Marseille, Bouches-du-Rhône.“

Tony! Yssart byl Tony! No tohle! Lamač rukou převlečený za komisaře! Tony, zavřený pro vraždu!

„Počkejte, a to ještě nevíte všechno,“ pokračuje Gassin rozčileně. „Představte si, že Tony Mercier je skutečným otcem Virginie, Hél?ne Fanstenová nám to právě řekla. Chodil za paní Fanstenovou až do svého zatčení v roce 1986. A víte, proč byl zatčen?“

Naklání se ke mně, cítím jeho mentolový dech:

„Za vraždu osmiletého dítěte spáchanou ve čtvrti, kde bydlel. Udal ho anonymní dopis. Moji kolegové v Marseille u něj udělali domovní prohlídku a našli provaz podobný tomu, kterým byl svázán ten chlapec, a také vlněná vlákna odpovídající materiálu jeho svetru.“

Cítím, že se stávám vláčnou. Gassin pokračuje jako kulomet:

„Tony Mercier byl znám jako labilní osoba, s trestním rejstříkem dlouhým jak týden před prvním: krádeže aut, loupeže atd. Často byl zapleten do rvaček, žil v neutěšeném rodinném prostředí: rodiče-alkoholici ho opustili, byl umístěn do dětského domova, odkud několikrát utekl, a tak bych mohl pokračovat. Byl bez práce a několikrát podstoupil detoxikační kúru, ale bezvýsledně. Všichni věděli, že Hél?ne bije a že jí nakonec zlomil ruku… Zkrátka, i kdyby byl nevinný, jeho osud byl předem dán. Jeho advokát ho hájil tím, že kompromitující indicie mohl u Merciera nechat kdokoli se záměrem, aby byl obviněn. Znalci ho prohlásili za nesvéprávného. Byl internován. A to není všechno: od roku 1991 dostával Tony Mercier propustky a před dvěma lety z psychiatrické léčebny uprchl!“

Poslední slova Gassin téměř křičel, tak byl rozčilený. Chápu ho, chudáka: Zjistit, že šílenec podezřelý z vraždy se vydával za vašeho šéfa, pobíhal vesele po celém městě a vedl vlastní vyšetřování, zvlášť když je ten zmíněný šílenec otcem dítěte, které ví patrně mnohé o vraždách spáchaných v okolí téhož města…

Jasně, chlap schopný zlomit ruku vlastní ženě mi může klidně zapichovat do kůže jehly či mě porcovat nožem… Zdá se, že se blížíme k řešení záhady… Tony-Yssart se zdá opravdu vinen. To vysvětluje, proč Virginie nic neřekla, musela zjistit, že je jejím otcem. A on zabil Migoina, aby to na něj hodil! A jak to, že ho Hél?ne nepoznala? Protože ji nikdy nenavštívil, u ní byl pravý Yssart! A já jsem poslouchala kecy podvodníka, který se určitě dobře bavil, když si plánoval, kdy mě zamorduje… Unikla jsem mu jen o vlásek.

Gassin mě vzal za ruce.

„Podle mé teorie je Tony Mercier vrahem těch dětí. Přišel sem hledat svou dceru a tu, kterou nadále považuje za svou ženu. Všechny zprávy hovoří o tom, že má silný majetnický pud a že svým odpůrcům často vyhrožoval. Usadil se tu, ale nedokázal se ubránit nutkání a začal zase zabíjet. Vydával se za komisaře Yssarta, aby měl neustále čerstvé informace. Pohrával si s námi všemi s neuvěřitelnou zvráceností. Je to nebezpečný šílenec, a já se obávám o bezpečnost Hél?ne Fanstenové a vaši. Nechci, abyste tu zůstávala. Chci, abyste odjela ke svému strýci. Obrátil jsem se na Hél?nina manžela: přijal nezbytná opatření. Chápete, že já teď nemůžu nic dělat, nemám ještě ani zatykač, ale jsem si jist tím, co vám říkám, jste v nebezpečí!“

Vstává. Odjet ke strýci? Vlastně proč ne? Daleko od toho všeho. Nebýt u zatčení toho chudáka Tonyho, neslyšet Virginii plakat ani Hél?ne zuřivě křičet, neslyšet žádné ty komentáře.

„Souhlasíte?“

Zvedám ruku.

„Dobře, promluvím o tom s paní Holzinskou. Na shledanou.“

Míří do kuchyně, následuje porada s Yvette. Gassin je evidentně rozčilený. Musí se cítit ponížený tím případem falešného komisaře. Je třeba říct, že… Yvette za ním zamyká. Slyším její rychlé kroky za sebou a jsem si jistá, že také zkontroluje, zda je okno u koupelny dobře zavřené. Co to dělá? Aha, telefonuje. Vsadím deset ku jedné, že volá mému strýci. Vyhrála jsem. A tohleto a tamhleto, a přijedeme zítra večer. Další telefonování. Určitě Fanstenovým.

„Haló, dobrý večer, tady Yvette, promiňte, že vás ruším… Ano, před chvílí… To je hrozné, kdo by si to byl pomyslel?… Chudáčku, musí to být pro vás strašné! A Virginie? Doufám, že ta nic neví… Ano, bude to lepší… K vaší tchyni?… Máte pravdu. Nemůžu tomu uvěřit… Ne, nevím… Ano, chápu. To není nic, o čem by člověk chtěl mluvit… A Paul?… Ano, je takový solidní, máte štěstí… Aha, to je dobře… Cože? Dobře, zavolám vám tedy zítra.“

Klap.

„To byla Hél?ne. Je to hrozné… otec Virginie, představte si! Blázen, který utekl z ústavu! Neuvěřitelné! To už se člověk ptá, kam ten svět spěje. Pošlou Virginii k babičce. Hél?ne nechce odjet, chce zůstat s Paulem, víte, jak je nervózní. No, teď už je mi to jasné, když je otec vašeho dítěte vrah, dokáže vám to pořádně pocuchat nervy…“

To jistě. Je to dobře, že posílají Virginii daleko odtud. Jsem zdrcena. Místo abych byla šťastná, že v dálce vidím konec tunelu, neboť zatčení Tonyho Merciera je jistě jen otázkou času, cítím se sklíčená. Tohle je příliš zlé.

Kolik je hodin? Nemůžu usnout. Kdybych se mohla hýbat, převalovala bych se ze strany na stranu. Takhle se musím spokojit s tím, že nervózně svírám a rozvírám ruku. Yvette mě uložila do postele asi v deset hodin, mám pocit, že jsou přinejmenším dvě hodiny ráno. Nedokážu zamhouřit oka.

Kdyby se tady Tony Mercier usadil, žil by tu pod nějakým jménem. Nepřišel by sem převlečený za komisaře Yssarta. Musel by se tu nejdřív zabydlet, pak začít vraždit a pak se vydávat za Yssarta.

Ale proč by zabíjel Migoina? Proč ne Paula? Domnívám se, že kdybych byla žárlivý šílenec, zařídila bych to tak, aby byl z vraždy obviněn manžel mé ex-manželky, a ne takový hodný chlapík jako Stéphane…

Ledaže by: 1. Stéphane měl podezření, pokud jde o mne, nebo 2. byl milencem mé ex-manželky… kdyby Stéphane byl milencem Hél?ne…

Což nabízí úplně nové možnosti…

Lze dokonce uvažovat o kombinaci hypotéz jedna a dvě.

Když si pomyslím, že jsem málem podezřívala manžela mé nejlepší přítelkyně a snoubence mé oddané chůvy! Paula Fanstena a Jeana Guillauma.

A Sophie? Jak s tím vším souvisí smrt Sophie? Byla to skutečně sebevražda? Kvůli banálnímu cizoložství? Kvůli hádce s Manuem? Či snad Tony zabil Sophii jen proto, aby přitížil Stéphanovi? Může uprchlý šílenec uvažovat tak machiavelisticky? Odpověď zní: ano. Jinak by nebyl schopen vydávat se za komisaře.

Na druhé straně, jak to řekl Gassin, i kdyby byl nevinný, s jeho minulostí nemá žádnou naději.

A co když tu vraždu v Marseille nespáchal? Proč se usadil tady? Proč se vydával za komisaře? Ne, musí to být on. Jiné rozumné vysvětlení neexistuje. Nesmím vidět problémy i tam, kde žádné nejsou.

Ale stejně: proč ho nepodezřívali od začátku? Koneckonců když věděli, že nevlastní matka jedné z obětí žila s vrahem… Ne, já jsem ale hloupá, nevěděli to: Hél?ne o Tonym nikomu neřekla, nemohla přece vědět, že utekl z léčebny, myslela si, že je zavřený, nebyl tu žádný důvod probírat se tím bahnem.

„Je nádherně!“ sděluje mi Yvette a otvírá okenice.

Nepamatuji si, kdy jsem usnula, mám pocit, že jsem prosnila celou noc.

Rituál očisty a snídaně. Yvette nemá náladu na povídání, tím lépe, jsem mrzutá. Postaví mě do pokoje k oknu, abych si užívala sluníčka. Cítím teplo na své pokožce. Yvette zřejmě balí na cestu k mému strýci. Jestlipak toho Yssarta chytnou brzy? Před šesti měsíci jim proklouzl mezi prsty, nebude asi snadné ho dopadnout. Nejdřív ovšem bude Gassin muset přesvědčit soudkyni a své nadřízené o pravdivosti svých extravagantních teorií…

Telefon.

„Hél?ne a Virginie se s námi přijdou v poledne rozloučit,“ informuje mě Yvette, když zavěsí.

Kdyby mě Yvette tenkrát v květnu nepostavila do stínu na parkovišti u supermarketu, nepotkala bych Virginii a nevěděla bych o celé věci nic víc, než co o ní říkají v televizi. Místo toho jsem se ocitla ve víru událostí, citů a strachu… Kdyby… kdyby jsou chyby… události nelze vrátit.

Yvette bručí, bojí se, že něco zapomene, už posté kontroluje zavazadlo.

Zvonek. Pozdravy. Dvě malé ručky kolem mého krku.

„Jedu k babičce!“

„Pozdrav, Virginie!“

„Dobrý den, já jedu k babičce.“

Zvedám ruku a svírám ji v pěst. Virginie tam vsunuje svůj prst.

„Senza! Podívej, mami, dokáže mě chytit!“

Když dokážu držet prst, proč ne tužku? Virginie voní jablečným šamponem, v duchu vidím její světlé hedvábné a upravené vlásky.

„Jestli chcete, můžeme vás odvézt na letiště, až povezeme Virginii k babičce, nebyla by to skoro žádná zajížďka,“ navrhuje Hél?ne.

„Nechceme vás obtěžovat,“ namítá Yvette.

„Přišel s tím Paul… Můžeme se pro vás zastavit kolem páté.“

„Já nevím, opravdu…“

„Přece nepojedete taxíkem. To by bylo hloupé!“

„Je to od vás opravdu milé. Virginie, chceš kousek jablečného koláče?“

„Jo!“

„Ano, děkuji,“ opravuje ji Hél?ne unaveně.

Yvette někam mizí spolu s Hél?ne, která jí cosi tlumeně říká. Tajnosti?

„Teď když je komisař mrtvý, tak Smrt nikdy nechytnou,“ vzdychá Virginie. „Ale u babičky nebude, jsem fakt ráda, že tam jedu. A Renaud taky. Vždycky měl babičku rád. A víš, že byli dva komisaři? Jeden opravdický a jeden falešný? Ten mladý policajt to řekl mamince. Je hodný, dal mi jahodovou žvejkačku. Chtěl vědět, jestli toho falešnýho komisaře znám. Byla to pitomá otázka. Samozřejmě že ho znám, protože to je komisař. Ptal se mě na spoustu věcí o všem možném, na mé rodiče, na tebe, na Jeana Guillauma, na Yvette, na Stéphana, na Sophii a na všechny ty děti, měla jsem toho po krk, nerozuměla jsem ničemu z toho, na co se mě ptal. Renaud mu stál celou tu dobu za zády a dělal na mě obličeje, bylo mi to k smíchu.“

V duchu vidím zpola zetlelého Renauda, jak dělá obličeje. Legrace za všechny prachy.

„Nakonec jsem mu řekla, že jsem unavená. Zlobil se, řekl mi, že jestli něco skrývám, můžu se dostat do vězení, ale já nic neskrývám, nic jsem nikomu nevzala. A pak, Smrt teď dá určitě pokoj.“

„Tak tady je ten koláč!“

Virginie běží k Yvette, která ji usazuje ke stolu. Proč by teď Smrt (to je ale pitomé jméno) měla dát pokoj? Protože Tony Mercier byl odhalen a nemůže pokračovat ve své hře. Ano, všechno do sebe zapadá.

„Ne, děkuji, já nechci,“ odmítá Hél?ne.

Zdá se nervózní. Náhle klade ruku na mou paži a šeptá:

„Když si pomyslím, že ten mizera byl tady, tak blízko! Jako kdyby mu to nestačilo v Marseille… Když si uvědomím, že nás nejspíš všechny tři sledoval, sledoval Virginii… a jak se tím asi kochal! Doufám, že ho brzy chytí!“

V jejím hlase je tolik nenávisti, že mi z toho běhá mráz po zádech. Yvette a ona si ještě chvíli povídají, pak odcházejí. Pusinka, večer na shledanou, ahoj.

„Chudák Hél?ne, je celá bledá!“

Není to sice nejpřesnější, ale dobrá…

„Vím, že je to nesmysl, ale někdy si říkám, jestli…“

Yvette zaváhá a pak pokračuje:

„Určitě se mýlím, ale někdy mám dojem, že si nějak moc potrpí na pivo. A ty velké černé brýle… už není léto, takovéhle brýle si člověk nasadí, když chce zakrýt, že špatně vypadá… Měla jsem sestřenici, která nesnášela alkohol, upadla vždycky na schodech nebo ve sprše, a ta si nasazovala takovéhle velké brýle, aby zakryla modřiny…“

Alkohol, nebo Paulova pádná ruka? Už jsem slyšela, jak ji fackoval. A není snad pravda, že týrané děti často mívají podobné vztahy se svým partnerem a že její první manžel, Tony, vrah, byl také alkoholik a násilník? Je to jako román od Zoly!

Ne, jen nepřipomínat Zolu, ani Lidskou bestii, ani nic podobného.

Čekání je dlouhé. Je to zároveň nudné i rozčilující. Nesnesitelné. Dopředu, dozadu, vpravo, vlevo, kreslím se svým křeslem arabesky a přerušuji tuto činnost jen proto, abych zvedla ruku a sevřela pěst. Musím vypadat jak La Pasionaria v kolečkovém křesle. „Boissy-les-Colombes: invalidní krasavice byla ve skutečnosti nebezpečnou teroristkou.“ Dopředu, dozadu, mazurka tetraplegiků.

Mám toho čekání po krk. Chtěla bych, aby se čas posunul, aby mi Gassin zavolal a řekl mi: „Hotovo, máme ho.“

Někdo zvoní.

„A je to! Máme ho!“

Ksakru! Gassin!

„Mám zatykač na Tonyho Merciera. Na všech silnicích jsou zátarasy, byla upozorněna letiště a nádraží. Máme ho!“

Je to lepší než nic.

„Víte, často jsem říkal Yssartovi – tomu skutečnému, chci říct – aby věnoval pozornost té holce, malé Virginii Fanstenové. Ale neposlouchal mě. Podle něj to byla pitomost. Teď jsem si jistý, že se mýlil, to bylo spojení, já to dobře tušil, důkazem je, že Mercier je Virginiin otec. Můj bože, když si pomyslím, že jsme téhle stopě nevěnovali pozornost, poté co umřel malý Renaud! Kdyby nám byla Hél?ne Fanstenová tehdy řekla o Mercierovi! Tvrdí, že chtěla udělat za minulostí tlustou čáru, že věděla, že je zavřený, a že byla přesvědčena, že ji osud pronásleduje prokletím… No chápete to?“

Chápu to, že věci nejsou nikdy tak jednoduché, jak se zdají. Vzdychá:

„Odpočiňte si u strýce. Až se vrátíte, bude všechno vyřešené.“

Chlapec je optimista. Zvedám ruku. Gassin a jeho zatykač odcházejí. V duchu se ptám, proč mi to přišel sdělit. A co když to byl falešný Gassin? Koneckonců, tahle hra se může opakovat donekonečna. A co když jsem falešná Elise? Ta skutečná by se mohla právě toulat po lukách a trhat sedmikrásky…

Dvojí zahoukání venku. Á, to musí být Hél?ne a Paul!

„Už jdu,“ křičí Yvette oknem. „Kde jsou mé brýle? A váš vlněný šál? Jsem si jistá, že jsem ho položila sem…“

Pobíhá kolem mne, vrhá se ven, vrací se, spěchá do kuchyně, bere mé křeslo a vyváží mě ven.

„Promiňte, že jedu tak pozdě,“ omlouvá se Hél?ne a usazuje mě na sedadlo. „Křeslo dáme do kufru.“

„Paul s vámi není?“

„Čeká na nás v bance.“

„A Virginie?“

„Je ve škole. Stavíme se pro ni cestou,“ odpovídá Hél?ne.

Yvette si sedá dozadu, slyším její hluboký povzdech a těžké dosednutí. Hél?ne se usazuje vedle mě, naklání se ke mně a zapíná mi bezpečnostní pás.

Rozjíždí se. Pneumatiky skřípou na štěrku. Jedeme mlčky. Hél?ne pouští rádio, hlučný rap, nemám ráda rap, nikdy se mi nedaří porozumět slovům a vyvolává to ve mně chuť potřásat hlavou jako dromedár.

Zastavujeme. Hél?ne vystupuje. Ach ano, banka! Yvette je nějak potichu! Usnula? Zadní dvířka se otevírají:

„Dobrý den, Lise,“ překřikuje Paul rap.

Zadní dvířka se zabouchnou. Pak přední dvířka.

„Tak, a jedeme,“ říká Hél?ne a znovu se rozjíždí.

Je to dlouhé. Kde je ta zatracená škola? Musí to být ta nová, na D56. Nikdo nemluví. Kdyby tak někdo vypnul ten rap…

„Bože můj!“ křičí náhle Hél?ne.

Co se děje?

„Neee!“

Srdce mi začíná hlasitě bušit, prudké brzdění, vůz vybočuje z dráhy, jsem vržena dopředu, narážím hlavou na cosi tvrdého a propadám se do tmy.

Bolí mě hlava. Mám pocit, jako bych měla hlavu nafouklou. Mám pekelnou žízeň. Vyprahlo v ústech. Kde to jsem? Řekla bych, že sedím. Ve svém křesle, protože cítím knoflík elektrického ovládání pod svým prstem. Slyším, jak kape kohoutek. Nehoda. Nemohlo to být nijak vážné, protože nejsem v nemocnici, jsem si jistá, že nejsem v nemocnici, to bych ležela v posteli a bylo by tu cítit dezinfekci. Kde jsou ostatní? Poslouchám. Nic. Bolest hlavy se s každým okamžikem zvětšuje, musím mít vzadu na hlavě obrovskou bouli, tam, kde to pulzuje. Kdyby mi tak někdo chtěl dát napít. Nebo na mě promluvil. Vysvětlil mi, co se stalo…

Cítím dřevo. Zdá se, že jsem v nějakém dřevěném domě. Chata? Co dělám v nějaké chatě? Můj strýc bydlí v moderní vile, která je celá vyzdobená spoustou jeho prací. A pak, u něj by bylo hlučno.

Takže: Jeli jsme pro Virginii. A došlo k nehodě. Možná jsme u nějakých lidí. Lidí velmi mlčenlivých, třeba němých. Nebo jsem to jako jediná přežila? Ksakru! To není možné.

Zmáčknu knoflík, křeslo se pomalu rozjíždí. Jedu po dřevěné podlaze, poznávám ten zvuk. Bum, zeď. Couvám, jedu tři vteřiny a bum – další zeď. Malá místnost o šířce tří sekund. Bez nábytku, řekla bych. Předsíň?

„Nebojte se, všechno je v pořádku!“

Ach! Vlasy mi vstávají hrůzou na hlavě, dokud nepoznám Yvettin hlas.

„Hél?ne přijde.“

A Paul? Proč nemluví o Paulovi? Proč mi nic nevysvětlí?

Cítím cosi na svých rtech. Sklenice. Voda. Díky, má drahá Yvette. Piju dlouze. Voda má odpornou chuť, ale stejně je to dobré. Cítím se tak unavená. Chtěla bych, aby mi Yvette vysvětlila… A ta bolest hlavy, která se zvět… zvět…

Proč nic nevidím? Chtěla bych otevřít oči. Mrkám. Oči mám otevřené, ale je tma. Žízeň, mám stále žízeň. Mám pocit, že mé rty jsou obrovské. Yvette mi dala napít. Yvette. Nehoda. Nevidím, protože jsem slepá. Na krátký okamžik jsem na to zapomněla. Vrátila jsem se o rok zpátky, nic se nestalo. Zvedám paži. Nikdo se neobjevuje. Stále sedím. Bolí mě za krkem, mám ho celý ztuhlý. Musela jsem usnout. Ráda bych si lehla. Napila jsem se a usnula jsem. A co ostatní? Znovu zvedám paži. Přece všichni nezmizeli!

„Všechno je v pořádku.“

Zase Yvette, která se objevuje nečekaně. Chce, abych měla infarkt? Ona, která se obvykle pohybuje tak hlučně!

„Udělám nám dobrý koláč.“

Ale mně může být koláč ukradený! Kde jsou Paul a Hél?ne? Já chci vědět, co se stalo!

„Upozorním vašeho strýce.“

Dobrá, ale upozorníš na co? A k tomu ještě ta zatracená bolest hlavy, která nepolevuje, čím víc se rozčiluji, tím je to horší, je to, jako bych měla uvnitř hlavy kotel, do kterého šílený topič neustále přikládá. Lidská bestie, hm, a šup do kotle pořádnou lopatu uhlí, a šup, lebka kouří a přehřívá se, kdybych dokázala pohnout oběma rukama, popadla bych Yvette a třásla bych s ní tak dlouho, až by mi řekla, kde jsme.

„Volal Paul.“

Paul? Copak on není s námi? Nebo snad chce říct, že telefonoval někomu? Zavolal pomoc? Yvette! Zvedám ruku a několikrát svírám pěst. Vidíš ten můj signál?

„Volal Paul.“

Vím, nejsem hluchá. Yvette, pro smilování boží, snaž se. Bože můj, ona je možná zraněná, možná leží na zemi u mých nohou polomrtvá… ale ne, její hlas není slabý, je to její obvyklý hlas.

Obvyklý. Ani není rozrušený. A co když… ne, to není možné, ale co když přece… co když Yvette není úplně normální? Ten zvláštní způsob, jakým vyslovuje ty krátké věty, naprosto klidně… možná utrpěla těžký šok. Scénář katastrofy: Paul a Hél?ne jsou mrtví nebo umírají, Yvette mě odtáhla do nějaké boudy u silnice a přeskočilo jí, myslí si, že jsme doma, a zabývá se svou obvyklou činností a obě tu chcípneme, já na svém křesle a ona v domnění, že vaří…

Ale ona se nezabývá svou obvyklou činností. Nehýbá se. Kdyby se hýbala, slyšela bych ji, zvlášť na dřevěné podlaze.

Otázka: kde je Yvette?

Jedu dopředu: opět zeď. Couvám: zeď. Doprava: zeď. Doleva: zeď. Jedu po úhlopříčkách: zdi.

Yvette? Ani jednou jsem se jí nedotkla. Ani jsem neslyšela, že by se pohnula. Slyším jen své bušící srdce. Pohni se, Yvette, prosím, pohni se.

„Volal Paul.“

Zamrazilo mě. Je blázen, to je jasné. Ale kde je? Hlas přichází odněkud zprava. Jedu za hlasem. Nic.

„Volal uíííík.“

Dál už nic. Co to bylo za hrčení? Znám Yvette už třicet let, ale nikdy nedělala uíííík. Proboha… ticho, krátké věty, začínám chápat…

To není Yvette, to je magnetofon.

A to znamená, že jsem u něj, u toho monstra.

Unesl mě.

Způsobil nehodu a unesl mě. A to znamená, že Paul, Hél?ne a Yvette jsou mrtví, jinak by zavolali policii.

Mluvím nesmysly. Ne, nemluvím nesmysly… jestliže mluvím nesmysly, kde jsou pak všichni a proč Yvette celou tu dobu opakuje totéž jako poškrábaná gramofonová deska?

Můj strýc bude znepokojen, když nepřijedeme. Bude telefonovat kdekomu. Budou nás hledat. Najdou nás. Je to určitě jen otázka času. Jako v Modrovousovi.

Proč ten magnetofon? Proč se mě snažil přesvědčit, že Yvette je tady? Abych byla klidná? A ta sklenice vody? Usnula jsem po sklenici vody, uspal mě, to je jasné, ale proč? Proč mě nezabil hned? Když o tom tak přemýšlím, nijak netoužím znát odpověď.

„Elise?“

Hél?ne! Tak jsem se lekla, že jsem vymrštila ruku proti zdi, byla to šílená bolest. Hél?ne!

Skutečná?

„Elise! Tady jste! Ach můj bože, kdybyste věděla!“

Je skutečná, vrhá se ke mně, svírá mě v náručí.

„Paul… on…“

Vzlyká tak strašně, že to vypadá, jako by se smála. Myslím, že netoužím po detailním popisu. Polykám.

„Je mrtvý…“

Pokouším se zvednout ruku.

„Zlomil si vaz…,“ dokončuje s povzdechem.

A Yvette? Co moje Yvette? Prudce mi tluče srdce.

„Yvette je v bezvědomí. Když jsem se probrala, byla všude krev, a vy… vás Tony vytahoval na silnici, odvážel vás s sebou, vzal křeslo a odvážel vás, nevěděla jsem, co mám dělat…“

Přerušuje své vyprávění, aby se nadechla, visím jí na rtech. Yvette je v bezvědomí…

„Hned mi bylo jasné, že Paul je mrtvý… Zastavila jsem nějaký vůz, požádala jsem je, aby zavolali pomoc, a běžela jsem za vámi, a dostala jsem se až sem, do lesní boudy.“

„Lesní bouda? Ale ta přece není u silnice vedoucí ke škole… No, tím hůř. Lesní bouda, kde zabili Michaëla?“

„Zrovna odešel, je to deset minut, nastoupil do bílého Renaulta 18 a odjel. Tak jsem toho využila a šla jsem dovnitř. Musíme odtud okamžitě pryč.“

Tony Mercier byl tady? Unesl mě? Udělalo se mi špatně, přece teď neomdlím! Chtěla bych Hél?ne říct, že podstoupila obrovské riziko, když přišla až sem, poděkovat jí, ale nemohu, mohu jen sevřít pěst. Nedokážu vůbec pochopit, jak mohla odejít od Paulova těla kvůli mně. Paul je mrtvý… A Yvette…

Zvuk motoru venku.

Hél?ne. Kde je Hél?ne? Asi se šla podívat…

Někdo vypíná motor.

Kroky.

Někdo vstupuje do místnosti.

Běží rychle ke mně.

Mám tak sucho v ústech, že bych nedokázala polknout ani slinu.

Někdo klade ruku na mou paži:

„Nebojte se, jsem tady.“

Vlasy na hlavě mi vstávají hrůzou, protože ten hlas já znám: je to hlas Yssarta, falešného Yssarta, je to hlas Tonyho Merciera, hlas vraha.

„Ani se nehni!“

Hél?nin hlas, silný, ale třesoucí se.

„Nech ji, Tony. Ustup!“

„Hél?ne…“

„Říkám ti, jdi od ní!“

Poslechne, slyším praskat podlahu. Hél?ne musí mít zbraň.

„Proč jsi to udělal, Tony? Proč jsi přišel?“

„Víš to moc dobře. Musel jsem vidět Virginii.“

„Jsi naprostý blázen! Povím vám příběh, Elise. Byl jednou jeden mladý muž, který měl malého chlapce. Když bylo tomu chlapci osm let, zavraždili ho dva úplně zdrogovaní mladíci. Otec to nevydržel, utekl, opustil svou ženu. Nesnesl pohled na malé chlapce podobné jeho synovi, okamžitě měl neodolatelnou chuť je zabít. Jeho druhá žena pochopila, co se děje, a chtěla odejít. Zlomil jí ruku. A pak začal jednat. Byl odsouzen. Ona odjela do Paříže, začala nový život, ale jemu se podařilo utéct z psychiatrické léčebny a pokračoval ve svém úkolu: zabíjet, znovu a znovu.“

„Krásný příběh. Stojí na trochu vratkých základech, ale i tak… A Elise? Co ta s tím má společného?“ ptá se unavený hlas Tonyho-Yssarta.

„Elise? Vy to, Elise, nevíte, ale jste mi hodně podobná: Stejná postava, stejná výška, stejná barva vlasů, prostě přesně jeho typ. Pronásledoval vás, protože jste představovala mne a byla jste spojená s Virginií a protože Virginie věděla, co dělá!“

„Lžeš! Neví nic!“

„Ale ano, samozřejmě že ví všechno. Co si myslíš?“

Hél?ne se hořce směje.

„Je přesto má dcera…“

„Hél?ne, polož tu zbraň.“

„Nikdy! Zabiju tě, Tony, zabiju tě jako vzteklé zvíře, kterým jsi. Zabiju tě.“

Ne! Ne, Hél?ne, nedělej to! Nemáme právo! Zvedám ruku, freneticky zavírám a otvírám pěst.

„Pozdě, Elise. Není jiné řešení.“

Ale ano. Je třeba zavolat policii. I když je Mercier blázen, má právo na řádný soud. Hél?ne je odhodlána střílet, cítím to v jejím hlase. Co mám dělat?

Slyším cvaknutí natahovaného kohoutku. Chtěla bych křičet „ne“.

„Jestli stiskneš spoušť, neuvidíš už nikdy Virginii,“ říká náhle Tony.

„Co to povídáš?“

„Myslíš si, že jsem sem šel a nepojistil jsem se? Virginie je na místě, odkud se nedostane. Když mě zabiješ, umře tam hlady, zimou a žízní. Protože nikdo kromě mne neví, kde je. Nemůže křičet, má roubík.“

„Lžeš!“ zuří Hél?ne.

„Čekal jsem na ni před školou. Řekl jsem jí, že pracuji s Paulem. Uvěřila mi. Šla se mnou. Jestli mě zabiješ, zemře.“

Mizera! Dokázal spoutat vlastní dítě a dát mu roubík!

„Tak dělej, střílej!“ provokuje Mercier.

„Kde je?“ křičí Hél?ne.

„Někde, kde je zima, kde má strach, kde je sama. Líbí se ti to?“

„Hajzle!“

„Polož tu zbraň.“

„Nikdy!“

Neustupuj, Hél?ne, zabije nás obě. A co kdybych do něj najela svým křeslem? Možná by upadl. Musím si dát pozor, abych ho přesně lokalizovala.

„Stejně tě zabiju. Jsem přesvědčená, že blafuješ,“ rozhoduje se náhle Hél?ne.

„Zavolej do školy a uvidíš.“

„Tady není telefon.“

„Na.“

Zřejmě jí něco hodil, mobilní telefon, slyším vyťukávání čísla.

„Haló, tady je Fanstenová, přijdu si pro Virginii trochu později… Cože? Vy jste ji nechali odejít? Vy jste se úplně zbláznila!“

Dutá rána, určitě telefon, který dopadl na zem.

„Dobrá, ty hajzle, kde je?“

„Odhoď zbraň.“

„To určitě. Víš, co udělám? Střelím tě do nohou, rozstřílím ti jednu nohu po druhé, a pak ruce…“

„A pak, vyškrábeš mi oči?“

„Poslouchej dobře: jestli mi neřekneš, kde je Virginie, zastřelím Elise, rozumíš?“

Cože? Ale ne, to…

Slyším Tonyho povzdech a pak rezignovanou odpověď:

„Je u Benoîta Delmara.“

Mám pocit, jako by mi někdo nalil do žaludku rozžhavené olovo. Benoît? Můj Benoît? Šílím. Co s tím má Benoît společného?

Někdo bere mé křeslo.

„Díky, Tony, a sbohem…“

Ohlušující exploze a zápach střelného prachu, dutá rána, někdo s bolestným výkřikem upadl. Vystřelila! Stejně vystřelila!

Energicky mě vyváží ven, do tváře mě udeří studený déšť, drncavá jízda. Vystřelila, je mrtvý? A Benoît? Hlava se mi rozskočí! Jak se Tony-Yssart dostal ke klíčům od Benoîtova bytu?

Cvaknutí dvířek, au, hodila mě ledabyle na podlahu, cvak, cvak, křeslo dopadlo vedle mě, div mě nerozmačkalo, vyráží jako šílená, musela si vzít Tonyho vůz, a Yvette, bože můj, zavolal někdo záchranku? Mercier krvácející na podlaze lesní boudy, Yvette ležící na silnici a zakrvácený Paul za volantem, to je na mě trochu moc, mám pocit, jako by mi píchli adrenalin, točí se mi hlava.

A Benoît…

Prudké brzdění. Dvířka se otvírají, cvaknutí křesla, bere mě kolem pasu, má pořádnou sílu, hází mě do křesla, jsem celá zkroucená, sklouzávám dolů, nevšímá si toho, prudce mě tlačí před sebou a bez přestání mumlá: „Hajzl, všichni ti hajzlové, hajzlové, zloději,“ křečovitě se držím zdravou rukou, jedeme chodbou, výtah, ostré bušení netrpělivé ruky do stěny kabiny, choulím se, kdyby se něco přihodilo Virginii, bylo by to strašné. Může to být ale horší než to, co se stalo?

Hučení výtahu. Chodba. Poznávám pach Benoîtovy chodby. Nikdy bych tomu nevěřila. Poznat pach chodby. Kolikrát jsem šla touhle chodbou a smála jsem se. Svírá se mi hrdlo, špatně se mi dýchá. Zastavujeme. Cinkot klíčů. Má klíče od Benoîtova bytu. Ale jakým zázrakem, proboha? Dveře se se skřípěním otevírají, hrůza. Je chladno. Páchne to tu zatuchlinou.

„Virginie? Miláčku, jsi tu?“

Žádná odpověď. Postavila mě doprostřed obývacího pokoje a běhá po celém bytě. Není velký: ložnice, obývací pokoj, kuchyně, koupelna. Ložnice s velkou postelí. Je mi tak špatně od žaludku, že se mi chce zvracet. Páchne to tu zatuchlinou a ještě něčím. Jakýsi hnilobný zápach. Zápach shnilého masa.

„Není tady, on lhal!“

Co tu může tak páchnout? Hlavou mi prolétla strašná představa Benoîtova těla hnijícího na posteli. Ne, Benoîta pohřbili, řekla mi to Yvette. A… ne, tahle myšlenka je příliš příšerná, než abych si ji připustila, ale stejně… Ty děti… orgány odejmuté těm dětem… co když je vrah ukryl tady? V tomhle prázdném bytě?

„Lhal!“ křičí Hél?ne a mrští něčím o zeď.

Zvuk tříštícího se skla. Je to fotografie, na níž smějící se Benoît vylézá z bazénu?

„Musím se tam vrátit.“

Ne, musíš zavolat policajty! Prásk! Zdá se mi to, nebo se dveře opravdu zabouchly? Nechala mě tady? Klapot podpatků v chodbě. Jedu rovnou dopředu a narážím do něčeho tvrdého, zvedám ruku a nahmatávám jakýsi rovný povrch: příborník? Hél?ne! Nenechávej mě tu, krucinál!

Ticho. Odešla. Jsem sama v Benoîtově bytě. Sama s jeho duchem. S duchem naší lásky. Sama s tím zápachem shnilého masa. Vrátí se do té boudy a toho zatraceného šílence dorazí, a já musím čekat tady, ve tmě, v prachu, s těmi páchnoucími shnilými věcmi! Na to nemáš právo, Hél?ne, nemáš právo mi tohle dělat.

Znám tenhle byt nazpaměť. Proč bych nedokázala otevřít dveře? Když se nakloním a když se mi podaří obrátit dlaň… Nejdřív se musím zorientovat. Popojíždím dopředu, narážím na nízký stolek, couvám, příborník, fajn, takže se musím otočit doprava, tak, cítím pod svými prsty dřevěné dveře, s obtížemi obracím ruku, slepě tápu po hladkém povrchu, á, knoflík kliky, mám ho, svírám ho v prstech, pevně, velmi pevně, a otáčím jím. Nic. Ještě jednou. Nic. Ta pitomá ženská zamkla! A zámek je na mě příliš vysoko! Nechci tu být. Je to, jako kdyby mě hodili do Benoîtova chladného hrobu.

Musím se odtud dostat. Otočit křeslo přímo proti dveřím. Zmáčknout knoflík elektrického ovládání. A mlátit, mlátit do těch mizerných dveří, až se seběhne celý barák. Bum. Vylezte ven! Bum. Chci ty zatracené dveře vyrazit!

Otevírají se.

Svírá se mi žaludek.

Neslyšně se zavírají.

Hél?ne? Dutý zvuk, jako by si někdo sedl. A nepohybuje se kdosi vlevo ode mne? Příliš hlasitě dýchám, nedaří se mi nic zaslechnout.

Někdo mě chce dohnat k šílenství. Otáčím se, točím se v pokoji dokola, kdo se to skrývá ve tmě? Narážím do stolu. Couvám. A pak je ucítím. Nohy. Nohy oblečené do kalhot. Někdo sedí na pohovce. Němě křičím. Ještě kousek couvnu. Další noha. Bez kalhot. Noha v punčoše. Mé prsty se dotýkají nylonových punčoch. Druhá noha oblečená do nylonové punčochy. To není pravda. To nemůže být pravda. Couvám dál podél pohovky a cítím další nohy. Hubenější. Kratší.

Sedí na pohovce tři. A já okamžitě vím, o koho jde, ach ano, vím to: Paul, Yvette a Virginie. V duchu je vidím, jak tam sedí, jejich prázdné oči hledí na mě, jejich otevřené mrtvé oči hledí do nicoty, ale jak to, že je Hél?ne neviděla?

Slyším dech. Někdo dýchá. Přiblížím se k sedícím postavám. Vyvinu nadlidské úsilí, abych zvedla ruku a dotkla se jich. Dotkla se jich. Dotkla se těch nehybných věcí. První se nehýbe. Je studený. Jeho košile je lepkavá. Mé prsty nahmatávají postavičku krokodýla na levé straně. Paul. Je to Paul a je mrtvý. Druhá postava se také nehýbe, ale je teplá. Nahmatávám vlněnou vestu. Yvette. V bezvědomí. Třetí je také teplá. Natahuji ruku směrem k její hrudi. Vybuchuje smíchem a volá:

„Bravo, Elise!“

Tma.

14.

„Elise, musíš mě rozvázat! Rychle!“

Kdo mi to říká? Kde to jsem? Nechci se probudit, nechci slyšet ten jasný hlásek, který na mě mluví. Nechci tu být!

„Elise! Rozvaž mě, nebo tu obě umřeme. Renaud říká, že to spěchá.“

No a? Myslela jsem, že je to skvělé, být mrtvý. Změnila jsi názor? Ale co se to se mnou děje? Teď není vhodná doba na vyřizování si účtů s dítětem! Zvláště když to ubohé dítě sedí vedle Paulovy mrtvoly, svázané, a pravděpodobně svázané vlastním otcem. Ale proč u Benoîta? Ta otázka je tu zase, neodbytná jako bolení zubů. Není čas na to myslet. Cíl číslo jedna: dostat se odsud. Kdyby se mi podařilo vyprostit Virginii, mohla by otevřít dveře a vysvobodit mě, ale je třeba to udělat rychle.

„Jsem tak ospalá…“

Zato já ne.

„Jak to uděláš, abys mě osvobodila?“

To kdybych věděla… Přisunu se k jejím nohám, hmatám po nich, až ucítím nylonovou šňůru ovázanou kolem jejích kotníků. Nejsem dostatečně zručná, abych mohla rozvázat uzel, musí být malý a hodně utažený, a mé prsty mě ještě natolik neposlouchají. Couvám. Musím se vyhnout tomu velkému koženému křeslu, v němž Benoît tak rád sedával a četl si. Pokud se nemýlím, je kuchyně asi půl metru vlevo ode mne, dveře byly vysazeny kvůli pohovce. Jedu dopředu.

„Elise! Kam jdeš? Já jsem tady!“

Zvedám ruku, abych ji uklidnila. Tak. Musím být přímo proti dveřím, jedu pomalu, je to dobré, ještě kousek, narážím do něčeho, to bude nejspíš sporák. Otáčím křeslo, míjím myčku na nádobí, stop. Jsem u pracovní desky. Zvedám ruku, tápu po pracovní desce. Jestlipak dosáhnu rukou na zeď? Ano. Měl by tu být věšák, kam Benoît zavěšoval nože. Tady je to! Cítím oblou střenku. Svírám ji. Zvedám. Mám ho! Nůž na maso. Benoîtův velký nůž na maso. Spouštím ruku, vracím se do pokoje, pot se ze mě jen leje.

„Myslím, že budu spát.“

Ani nápad! I když bych nejraději jela jako o závod, popojíždím opatrně, nechci zabodnout třiceticentimetrové ostří Virginii do nohy. Konferenční stolek, Paulovy kalhoty, tady je to. Tahám ji za sukni.

„Co chceš dělat? Chceš mě rozkrájet jako salám?“

Nejhorší je, že se nejspíš ptá oprávněně. Pevně svírám nůž v ruce a spouštím paži podél křesla, ostří obrácené směrem vzhůru, v naději, že Virginie porozumí. Vím, že je ostří obrácené správným směrem, protože je to nůž s vroubkovanou střenkou, nelze se tedy splést. Ergonomická střenka z umělé hmoty. Virginie široce zívá:

„Chceš tu šňůru přeříznout?“

Zvedám ruku a vysunuji ji před kolo.

„Ale ty přece nic nevidíš, uřízneš mi nohu!“

Právě proto je nezbytné, abys dala nohy správně ty sama, Virginie, dělej, přemýšlej.

Nejde někdo po chodbě? Ne, falešný poplach. Virginie asi pochopila, protože cítím její chodidla na své paži.

„Já to udělám, nehýbej se!“

To nehrozí. Spouští kotníky, až se nůž ocitne mezi nimi, a pak komíhá nohama dopředu a dozadu. Soustředím se na to, abych neupustila nůž. Je to nesmírně příjemné, držet nůž, nikdy bych nevěřila, jaký to může být uklidňující pocit, držet takový pořádný nůž na maso v ruce. Nylonová šňůra povoluje.

„Jupí! Tak a teď ruce.“

Vstává, sedá si na bobek a otáčí se ke mně zády. Začíná se kývat a přitom neustále zívá. Šňůra povoluje a pak se přetrhává, až doposud to šlo dobře. Teď nám musíš otevřít dveře, Virginie. Otevři dveře…

Couvám se svým křeslem až ke dveřím, abych jí dala najevo svůj záměr. Slyším její kroky.

„Tati… Yvette… Elise, tady je tatínek a Yvette, nehýbají se, nic nevidím, protože je tu úplná tma, otevřu okenice…“

Ne, jen to ne!

„Nemůžu je otevřít, jsou zajištěné. Tati… Tati, řekni něco! Nedívej se tak na mě, řekni něco!“

Cítím, jak se mi ježí všechny chlupy na těle, modlím se, aby se mu nevyšplhala na klín, ale vím, že to udělá a bude křičet a… Někdo právě přivolává výtah, slyším, jak se dává do pohybu. Virginie, drahoušku, prosím tě!

„Musíme zavolat doktora, tatínek je zraněný, a Yvette taky!“

Přistupuje ke mně, cítím její hbité prstíky, jak hledají zástrčku, vytahuje ji, dobrá, co udělá teď? Virginie! Už ji necítím. Virginie, kde jsi? Teď není čas hrát si na schovávanou! Nic, jen jakési tiché zvuky. Dýchám klidně a počítám do dvaceti, pomalu. Slyším ji, jak se pohybuje vpravo ode mne směrem ke křeslu. Nějaká nová hra? Nejhorší na tom, že člověk nemůže mluvit, je to, že nemůže na lidi řvát, štěkat na ně, dávat jim příkazy, nadávat jim… tolik bych teď potřebovala někomu vynadat. Závan vzduchu vpravo ode mne, ach, to se otvírají dveře a…

„Co to tu děláte?“ ptá se Jean Guillaume a zatlačuje mě dovnitř.

„Čekala tu na nás,“ odpovídá Hél?ne a zavírá dveře.

Její ruka se chápe opěradla křesla a už mě jemně tlačí dozadu. Nerozumím tomu. Proč Hél?ne přivedla Guillauma? A Virginie? Proč o ní Hél?ne nemluví?

„Yvette!“ vykřikne náhle Guillaume zděšeně. „Yvette!“

„Neslyší vás,“ vysvětluje Hél?ne.

„Musíme ji dostat odtud. A Paul, můj bože!“

„Nikdo se ani nehne,“ nařizuje Tony-Yssart svým hrobovým hlasem.

Zachvátí mě taková hrůza, že nemám daleko ke katotonii. Kde se tu vzal? Kde se tu všichni vzali? Co dělají u Benoîta? A Yvette? To ji nechají na tom kanapi umřít? Má ubohá hlava se za chvíli rozskočí.

„Sedněte si.“

Slyším okolo sebe nějaké pohyby, někdo ztěžka dopadá na pohovku, to musí být Guillaume, Hél?ne si asi sedla do jednoho z křesel. A Virginie? Jak to že ji nevidí? Není přece neviditelná!

Mám stále nůž. Je přitisknutý ke kolu. Jsem vedle Yssarta? Ten právě řeční:

„Měla ses přesvědčit, že máš ve zbrani skutečné náboje, Hél?ne. Nevědělas, že do ní Benoît dal slepé náboje?“

Zase Benoît! Ano, Benoîtova beretta, vzpomínám si, v zásuvce nočního stolku, pohádali jsme se kvůli tomu. Nemám ráda střelné zbraně, chtěl mě uklidnit, a tak mi řekl, že jsou v ní slepé náboje, odpověděla jsem mu, že tím spíš nechápu, k čemu mu je… Ale proč se mluví o Benoîtově berettě?

„Nic na to neřekneš?“ pokračuje Tony.

V duchu ho vidím, jak stojí proti nám, elegantní, zbraň namířenou na nás: Guillauma sedícího v koutě, Hél?ne, strašně rozzuřenou, ledovou mrtvolu Paula, Yvette v bezvědomí a mne v křesle. Šílená představa.

Beretta v nočním stolku, na jehož desce stál radiobudík…

„Nechte nás odejít. Yvette potřebuje pomoc,“ prosí Guillaume.

… a skleněná dózická, kam si Benoît dával své hodinky, vedle…

„Já už jsem zavolal záchranku,“ odpovídá Tony. „Cítíte ten zápach tady?“

… svého nože značky Laguiole se střenkou ze žluté želvoviny!

„Jste odporný,“ bručí Guillaume. „Nevidíte, že Paul je…“

„Nemluvím o Paulovi. Mluvím o relikviích, které jsou tamhle v té skříňce.“

„Ve skříňce?“

Guillaumův hlas zní přiškrceně.

„Ano, v té ebenové skříňce na příborníku.“

Vzpomínám si na ni, je to podlouhlá skříňka vyložená saténem, v níž je japonská šavle. Relikvie? Co myslí těmi „relikviemi“? Bojím se porozumět.

„Hél?ne, nechceš ji otevřít?“

„Zatracený pitomče.“

„Hél?ne vždycky dokázala najít trefnou odpověď. V té skříňce, můj milý pane Guillaume, jsou památky na vraždy: ruce, které patřily Michaëlu Massenetovi, srdce Mathieua Golberta, penis Jorise Cabrola…“

„Jorise!“

„Ano, nebyl to vlak, kdo ho vykastroval… Pokračuji: vlasy a kůže z lebky Renauda Fanstena a černé oči Charles-Erica Galliana, oči, na jejichž sítnici je možná ještě zachycena sardonická tvář vraha.“

Guillaume má něco proti, slyším ho mumlat:

„Mlčte!“

„Mlčet je zbytečné,“ odpovídá Tony, „když věci existují, existují, i když je k nim Bůh nemilosrdný. Nikdy jste si nevšiml, že většina vrahů se chová podobně jako ti, kteří se věnují čarodějnictví? Často si ze svých obětí berou kusy masa, kůže, trochu krve.“

Posloužil Benoîtův nůž k vyloupnutí těch očí?

„To není možné, vy lžete,“ slabě protestuje Guillaume, cítím‘ jeho naprostý zmatek.

„Ale ano, je to možné. Otevřete skříňku a podívejte se sám.“

„Vy jste blázen!“

„Samozřejmě. Otevřete ji!“

Ticho. Klapnutí. Pak výkřik:

„Bože můj! To je příšerné! Je to pravda, Hél?ne, ty věci tam jsou… Zrůdo! Jak jste to mohl udělat? Nejradši bych vás vlastnoručně zabil!“

„Máme sklon věřit magickým postupům, že? Věřit, že byl-li někdo zabit, dokážeme ho znovu vzkřísit, jako bohyně Isis, že když shromáždíme kousky lidských bytostí, dokážeme znovu stvořit milovanou bytost…“

Zase Isis!

„To je pitomost!“ přerušuje ho Hél?ne.

„Opravdu? Ale tady nejde o to, že je to pitomost, ale že se to nedaří. Postup při vzkříšení milované bytosti je podrobně popsán v Satanské příručce od Lewise F. Gordona, úctyhodném díle, které zaujímá čestné místo v každé dobré knihovně. Po pravdě řečeno, zřídkakdy ho někdo bere vážně, kromě několika šílenců.“

Co tím chce říct? Chce se ospravedlnit?

Nůž, na který byl Benoît tak pyšný, nořící se do tvářičky s promodralými rty.

„Ve skutečnosti čarodějnické rituály často zakrývají skutečné motivy osoby, která je praktikuje. Stejně tak žena, která chce očarovat milovanou osobu, skrývá své ničivé a kastrační touhy za touhu po lásce. Rituál je pouze prostředkem. A protože je absolutně egoistická, vůbec nedbá na utrpení jiného, utrpení nástroje. Je to chování velmi blízké chování masových vrahů, pro něž je ten druhý jen věcí.“

Ušetři nás své přednášky. Jak tu může tak klidně řečnit? Pitomá otázka: Jak může být blázen šílený? Neslyším už ani Guillauma, ani Hél?ne, nikdo neříká ani slovo, musí na něj zírat s otevřenou pusou.

„Kdo dokáže říct, kde je u masového vraha ta hranice mezi prostou touhou po krvi a magickým přáním znovu vytvořit ztracený svět?“

Mluv dál, lépe tak určím tvou polohu, jsi hned vedle mne, když zvednu ruku, myslím, že bych ti mohla zabodnout nůž do stehna, a pak… ano, ztratí rovnováhu, a i když vystřelí, je to naše jediná šance…

„Podle mé teorie by tedy masový vrah byl vždy, aniž to ví, čarodějem, ale o to tu teď nejde.“

Budu počítat do tří a pak to udělám…

Jedna, dva, tři.

Nůž zajíždí do masa jako do másla, něco teplého mi stříká do tváře, Tony padá s výkřikem bolesti a překvapení a zároveň zazní výstřel. Rumraj.

„Nehýbejte se, uklidněte se!“ volá Hél?ne.

Dedukuji z toho, že se zmocnila zbraně, uf!

„Elise, proč jste to udělala?“ mumlá Tony těsně vedle mne.

V duchu ho vidím, jak se drží za stehno a křiví tvář bolestí.

Proč jsem to udělala? Abych nechcípla v tomhle pokoji, který páchne smrtí a šílenstvím, proto!

„Jeane, spoutejte mu ruce za zády jeho kravatou,“ přikazuje Hél?ne pevným hlasem.

Guillaume tak činí. Já tu sedím stále s nožem v ruce.

„Elise, položte to, ještě někoho zraníte,“ říká mi Hél?ne a sahá na nůž.

Vůbec se mi nechce ho pustit, svírám prsty, líbí se mi, když cítím ten nůž ve své ruce.

„No tak, Elise, to je směšné.“

„Nepouštějte ho,“ říká Tony hlasem chvějícím se bolestí.

Ten chlápek je rozhodně největší blázen, jakého jsem kdy potkala.

Váhám. Šeptá:

„Elise, pamatujete si, co jsem vám řekl o záhadách?“

Co mi ještě chce?

„Virginie nevěděla, že jsem její otec.“

Co se tím mění?

Všechno se tím mění. Virginie neměla žádný důvod chránit někoho, koho neznala… Slyším v duchu její hlásek: „Tatínek je zraněný.“ Takže Tony nelhal, což znamená… jak jen jsem mohla být tak hloupá!

Zvedám prudce ruku na obranu, ale je příliš pozdě: pažba zbraně mě prudce uhodí do hlavy a Hél?ne mi laskavě říká:

„Vám to ale trvalo, než jste pochopila!“

Rána mě omráčila a já pouštím nůž. Slyším Guillauma, jak se prudce nadechuje, jako by se dusil.

„Nechte toho, Jeane. Sedněte si vedle Yvette a nastavte ruce… tak. Pozor, žádné prudké pohyby, nerada bych ozdobila Yvettino krásné čílko třetím okem. Tak, jste tu všichni? Chybí jen třešinka na dortu. Virginie, miláčku, kde jsi? Virginie?“

Cítím, jak se mi ježí všechny chlupy na těle, když slyším ten veselý hlas paní domu znít v místnosti, a náhle chápu, jak může být šílenství děsivé.

„Hél?ne, já tomu nerozumím… Co to má znamenat?“ ptá se zděšeně Guillaume.

„To znamená, že máš držet hubu a být zticha.“

„Hél?ne! Ale to nemůže být pravda! Řekněte, že to není pravda!“

„Ona je všechny zabila!“ poznamenává Tony někde od kol mého křesla.

„To snad ne?“ nevěřícně říká Guillaume.

„Pitomá otázka, můj milý Guillaume. Kdo myslíte, že to byl? Vaše milovaná Yvette?“

„A Paul? Co se stalo Paulovi?“

„Paul byl ke mně velmi nezdvořilý. Neocenil obsah skříňky. Nepochopil, jakou cenu má moje sbírka. Dal se do křiku a říkal o mně hrozné věci… Nesnáším, když se na mě křičí.“

„A Stéphane? Proč Stéphane?“ ptá se Tony. „Ten ti nikdy neublížil!“

„Stéphane? Byl dotěrný. Chtěl mě jen pro sebe. Chudák Stéphane. Jako bych mohla někomu patřit… Chápete, Elise, tu pitomou mužskou aroganci? A pak, začínal se bát. Když slyšel, že policie hledá bílé kombi, začal něco tušit, hlupák jeden. Věděl, že jsem si ho často půjčovala. Začal se dokonce vyptávat. Nevěděl, že to já jsem na něj poštvala policii. Já jsem zavolala četníkům, když jsem předtím potřísnila krví jeho staré oblečení a položila ho do té lesní boudy, kde jsem se postarala o Michaëla. Bylo třeba najít viníka, předhodit někoho policajtům jako psovi kost, takže… pa pa, Stéphane.“

„A Sophie? Co Sophie…?“ mumlá naprosto zděšený Guillaume.

„No ovšem, to jsem byla já, můj milý Guillaume. Zavřete tu pusu, vypadáte takhle strašně hloupě. Sophie toho věděla příliš mnoho. Věděla o Benoîtovi.“

Co o něm věděla? Vůbec nic nechápu. Hél?ne pokračuje:

„Sophie byla drbna. Notorická drbna. Nemohla jsem ji nechat jen tak pobíhat a pomlouvat mou osobu.“

Osobu. Definuje se jako osoba. Existuje skutečná Hél?ne?

„Nejjednodušší bylo, aby spáchala sebevraždu, ne?“ pokračuje Hél?ne rozverně.

„Nechápu to,“ mumlá Guillaume. „Myslím, že tomu nerozumím… Hél?ne, proboha, to není možné… Ty děti, Stéphane, Sophie, Paul, to je devět lidí!“

„Drž hubu, hajzle!“

Slabě vykřikl, domnívám se, že ho udeřila pistolí. Klidně mi nedbalým gestem vyrazí zuby.

Škrtnutí zápalky. Vůně svíčky. Co to dělá? Proč jen jsem pustila ten nůž?! Krev mi stéká do očí, ten úder mi asi roztrhl kůži na hlavě. Nemohu si utřít tvář, cítím krev na rtech, její kovovou pachuť, hnusí se mi to, všechno se mi to hnusí, cítím se ztracená, příliš daleko ve strachu a hrůze.

„Neměli právo vzít mi Maxe.“

Max. Ale kdo je Max?

„Tolik jsem ho milovala,“ pokračuje Hél?ne pomstychtivě, „byl pro mne vším. Chtěla jsem s ním všechno napravit, zapomenout na rány, na strach, nahradit utrpení láskou.“

„A ty si myslíš, že uškrcením těch dětí jsi nahradila utrpení láskou?“ posmívá se Tony.

„Jsi vulgární! Říkám si, jak mě mohl přitahovat někdo tak přízemní, jako jsi ty, ubohý alkoholický schizofrenik, odpad. Co ty víš o lásce? Matka se o tebe nikdy nestarala a tvůj otec byl poloviční tulák… Láska, co to pro tebe je, Tony? Postel v nemocnici? Mechanický úsměv spěchající sestry? Trochu polívky, když je zima? Držíš se života jako klíště a myslíš si, že se všechno jednoho dne spraví, ale žít, to znamená trpět. Žít, to znamená cítit bolest, pořád, pořád cítit bolest. Říkáš, že jsem je zabila, já říkám, že jsem je zbavila utrpení, dala jsem jim klid, klidné spočinutí v chladu. Každopádně po vás nechci, abyste tomu porozuměli. Je mi jedno, jestli to chápete nebo ne. Jsem volná. Kašlu na vaše pitomé morální předpisy. Kdyby morálka existovala, byl by Max tady… S ním by bylo všechno úplně jiné. Mohla bych zapomenout na násilí, na drsnou chuť násilí, na strach, ale to se nestalo, byla mi určena jiná cesta…“

„Ale kdo je Max?“ diví se Guillaume.

„Anděl. Max byl anděl. Anděl vykupitel. Zemřel, aby odčinil utrpení světa.“

„Něco jako Kristus?“ ptá se opět Guillaume, který se snaží, aby mluvila co nejvíc.

„Jestli vám to udělá radost, můžete to vidět i takhle…,“ připouští Hél?ne ironicky. „Ale už dost o Maxovi, to je uzavřená záležitost. Teď…“

Umlká uprostřed věty, jako by přemýšlela.

„Teď?“ opakuje Guillaume hluše.

„Teď musím odejít. Je mi líto, drazí přátelé, ale nemohu vás vzít s sebou.“

Bláznivá naděje: odchází? Opravdu odchází?

„A nemohu vás ani nechat za sebou… Ale uklidněte se, oheň přátelství bude mezi námi plát věčně.“

Oheň přátelství? Zápalka… svíčka… ach bože…

„Vezmu si tuhle skříňku, jejíž obsah náš drahý Tony tak brilantně analyzoval, a půjdu. Tak, těšilo mě, že jsem vás poznala. Elise, doufám, že budete hodně trpět, vždycky jsem vás nenáviděla. A ještě vám musím říct, že váš účes je strašný.“

Je to groteskní. Jediné, co mi chce říct, než nás upálí zaživa, je, že můj účes je špatný. Je to k pláči!

„Opravdu nechápu, co na vás viděl.“

On? Kdo „on“? Snad nechce říct…

„Ten milý a drahý Benoît… Chtěl vám to všechno říct po návratu z té vaší cesty, ale bohužel, už to nestihl, to vám patřily jeho poslední okamžiky!“

Říct mi co? Nechci to slyšet. Benoît přece nemohl…

„Začali jsme spolu spát několik měsíců po tom, co jsem osvobodila duši Charles-Erica. Chtěl, abych opustila Paula a abychom společně odešli. Ale já jsem nemohla, Renaudovi bylo skoro osm let, usmíval se jako Max, a jeho vlasy, jeho vlasy byly tak jemné, tak lesklé… Chápete, musela jsem to udělat… takže jsem nemohla odejít s Benoîtem, navzdory jeho prosbám.“

Nerozumím tomu. Nechci tomu rozumět. Zabila Renauda, zabila syna svého manžela. A Benoît a ona… Benoît mě podváděl, Benoît mi lhal, Benoît, můj Benoît s touhle…

„Neposlouchejte ji! Benoît vás miloval, nemohl se jí zbavit, přisála se na něj jako pijavice,“ vkládá se do toho Tony.

„Mlč!“

Rána.

„Jsem ráda, že umřete spolu s Tonym. Nevím, koho z vás nenávidím víc, poučovatele Tonyho, nebo tu tak hodnou Elise…“

„Hél?ne! Uvědomuješ si, že jsi ty děti zabila? Zbytečně! Že jsou mrtvé, definitivně mrtvé, že z nich zůstaly jen kousky masa, které nebudou nikdy k ničemu,“ pečlivě artikuluje Tony, „kousky lidského těla, které shnijou!“

„Tony, miláčku, ty mi ubližuješ, moc ubližuješ, jsi vždycky takový racionální… Vůbec nic nechápeš… (Její hlas stoupá do výšky.) Nikdy jsi nic nepochopil, oni nejsou mrtví, slyšíš, jsou v klidu, jsou se mnou, ve mně, navždy, a ne v tom špinavém shnilém světě, jsou moji!“

„Jsou mrtví, Hél?ne, úplně mrtví, a nejsou už ničí.“

Prudce se nadechuje a nebezpečně ztišuje hlas.

„Můj ubohý Tony, mám o tebe strach, opravdu…“

Přibližuje se, pak rána, něco křuplo a Tony přidušeně zasténal, pak ještě jednou.

„Tony, miláčku, myslím, že jsem ti zlomila nos… nevadí ti to trochu v dýchání? Každopádně brzy už nebudeš potřebovat dýchat.“

Směje se, je to vysoký pronikavý smích, nejděsivější, jaký jsem kdy slyšela.

„A vy, Elise, vy mi nemáte co říct? Čím přispět k tomuto historickému okamžiku?“

Benoît mě zradil.

A já uhořím zaživa.

„Víte, co se říká… že se člověk nejdřív udusí. Vzpomeňte si na Johanku z Arku. Národní hrdinku. A její přítel, Gilles de Rais, prý byl odsouzen k smrti za týrání a vraždu více než padesáti dětí. Ta paralela je zábavná, nemyslíte?“

K popukání. Elise z Arku a Hél?ne de Rais. Velkofilm pro superhranici. Ale to nemůže být pravda! Neumřu přece takhle!

„Virginie? Vylez ven, holčičko, maminka musí odejít.“

Kde je? Nesmí vylézt. Sváže ji a upálí s námi, cítím v jejím hlase, že už přešla do jiné dimenze, do dimenze, kde není místo pro lidské city. Ani se nehni, Virginie, prosím tě.

„Virginie, maminka se bude zlobit, a ty víš, jak to dopadne, když se maminka zlobí.“

Cítím, jak se mi po tvářích koulejí slzy. A slyším ještě někoho jiného tiše plakat. Myslím, že je to Jean Guillaume. Yvette se neprobrala. Má naději, že zemře, aniž si to uvědomí.

„Dobře, tím hůř pro tebe, Virginie, maminka odchází. Á, zapomněla jsem na své kazety. Pobavily vás, Elise, mé nahrávky? Bylo zábavné to dělat a mít přitom ten malý přístroj v kapse, víte… ten, co se spouští hlasem…“

Zřejmě manipuluje s magnetofonem a pak zazní hlas:

„Je pozdě, musíme jít. Dobrou noc, Yvette, dobrou noc, Elise, dobrou noc, Jeane.“

Paulův hlas. Je to zvláštní, slyšet mluvit mrtvého. Zejména když nám říká taková slova za těchto okolností. Pásek se přetáčí zrychleně, pak následuje hlas Yvette:

„Jste hodní, že jste přišli. Zavolejte nám, Hél?ne.“

„To určitě,“ směje se Hél?ne. „Tak, a oheň vás zbaví všech těžkostí života: žádné kolečkové křeslo pro Elise, žádný ústav pro Tonyho, žádný cholesterol pro Jeana… Tak na shledanou… Ne, Jeane, neplačte přece! Ukažte, že máte odvahu! Musím jít, mám před sebou ještě úkol…“

Škrtnutí. Zcela jistě škrtnutí zápalky a zápach ohně.

„Virginie! Máš deset vteřin na to, aby ses objevila!“

„Zapálila přehoz na pohovce,“ informuje mě Tony hlasem díky zlomenému nosu poněkud huhňavým.

„Řekla jsem ti, abys mlčel, ty špinavé prase!“

Cítím dotyk její nohy, když ho kope do obličeje. Tonyho hlava naráží do zdi. Neříká nic, ale unikne mu zasténání. Oheň se šíří, cítím ho, je skutečný, cítím jeho žár, všichni zemřeme, JÁ NECHCI! Má paže s rukou sevřenou v pěst se vymrští a zasáhne něco měkkého, její břicho, zlomí se v pase, mačkám knoflík DOPŘEDU a křeslo poskočí, prudce narazí do jejích nohou, ona padá, slyším ji padat se zuřivým výkřikem, hluk převrženého stolku, jedu dál, kola přejíždějí její kotníky a ona náhle vykřikne.

„Bože můj, její vlasy…,“ mumlá Jean Guillaume.

Hél?ne křičí. Závan vzduchu, pach spáleniny. Krouží kolem mne.

Její vlasy se vzňaly.

„Couvněte!“ křičí Tony.

Couvám, křeslo prudce naráží do zdi.

Jakési přidušené prasknutí. Hél?ne zuřivě zařve.

„Její šaty,“ oznamuje Tony, jako kdyby komentoval zápas Světového poháru. „Její šaty se vzňaly. Změnila se v hořící pochodeň.“

Obrázky buddhistických mnichů obětujících se prostřednictvím ohně… ale tohle, to se děje tady, vedle mne, je to křičící žena z masa a kostí, a oheň všude kolem nás, a zápach, zápach spáleného masa… Musíme něco udělat. Jedu až ke dveřím a zoufale do nich narážím, snad nás někdo v tom baráku uslyší! Nesnesu ten křik!

„Přestaňte s tím, vy tam, nebo zavolám policii!“ ozývá se rozhořčený hlas někde pod námi.

Tak dělej! Zavolej ji! V místnosti je strašné vedro, plameny mě olizují, dotýkají se mě, pálí mě, Hél?ne krouží místností a křičí, naráží do nábytku, cítím ji, cítím ji na své paži, strašně to pálí, cítím, jak se jí maso škvaří a nafukuje se, její zoufalství, ať někdo zasáhne!

Kdosi se dotýká mé nohy.

„Elise, nůž, mám ho, vezměte si ho, rychle!“ šeptá Tony.

Nadzvedl se a pokládá mi nůž na kolena. Má ruka sevře rukojeť.

„Nemůžeme ji tak nechat. Držte ho rovně, přeříznu kravatu.“

Ano, má pravdu, možná ji dokáže odtáhnout do koupelny, pustit sprchu… Podruhé za posledních třicet minut držím nůž jako stroj, zatímco on se snaží uvolnit, ale kravata drží, a ten křik, můj bože, ten křik!

Kravata povoluje, Tony vstává, opírá se o opěradlo mého křesla, přiškrceným hlasem volá „Hél?ne“ a já si domýšlím, že se ji pokouší chytit.

„Hél?ne! Já nemůžu, strašně to pálí! Musím si svléknout svetr.“

Dělej! Hél?ne neustále křičí, její křik mění intenzitu, stoupá do těžko snesitelné výšky, je to křik, který vydává nanejvýš trpící lidská bytost, mám pocit, že mi prasknou bubínky, tisknu zuby k sobě, div si je neulomím, svírám nůž jako šílená, kolik času už uběhlo? Dvě vteřiny? Tři vteřiny? Tři století? Ten křik mě ochromuje, plameny mě olizují, chtěla bych vstát a křičet, začínám také hořet, mé vlasy, mé vlasy začínají hořet, křečovitě zvedám ruku, abych přivolala pomoc, pomozte mi, pomozte mi, Hél?ne se točí dokola, to pálí, to pálí, spadla na mne, začínám hořet! Hořím!

Něco dopadá na mou hlavu, někdo mi přikrývá hlavu, odtahuje Hél?nino horké tělo, buší do mě nějakou látkou, Tonyho svetr, hasí na mně plameny, jsem zachráněna, jsem zachráněna…

Křik ustal. Hél?ne už nekřičí. Nehýbá se.

„Zaútočila,“ oznamuje Tony sotva slyšitelným hlasem. „Díkybohu, zaútočila.“

Zaútočila? Na mě?

„No a?“ ptá se Guillaume ustrašeně.

„Je mrtvá,“ odpovídá Tony. „Nůž zasáhl srdce.“

Nůž? Ach ne… Nůž, který pevně svírá má ruka, nůž obrácený ostřím nahoru. Zabila jsem Hél?ne. Já, Elise Andrioliová, jsem někoho zabila. Ten nůž, který držím v ruce, se zabodl do těla lidské bytosti. Zakrvácený nůž, zakrvácené ruce… Já jsem nechtěla…

Plameny praskají v tichu, které teď v pokoji zavládlo.

„Musíme odtud!“ říká Guillaume.

Tony mi pokládá něco na kolena, potom otevírá dveře, cítím příjemný pach cementu z chodby, závan čerstvého vzduchu, Tony mě vyváží ven, Jean Guillaume se k nám připojuje, cítím, jak se Yvettiny nohy dotýkají mé tváře, Guillaume běží k výtahu. Dveře se otvírají s nádherným zaskřípěním. Za námi je výheň. Náhle ztuhnu hrůzou: Virginie! Zůstala Virginie v bytě? Freneticky zvedám ruku.

„Je tady, v mém náručí, spí,“ odpovídá Tony a tlačí mé křeslo.

Spí? Při tom, co se děje, ona spí?

„Dal jsem jí injekci hexobarbitalu. Probudí se až za několik hodin. Nechtěl jsem, aby byla svědkem toho, co se stane. Hexobarbital je velmi účinný. Píchali mi ho šest let. Jak já byl klidný! Neměla se hned tak probudit, ale špatně jsem odhadl dávku. Právě jsem prohledával byt a hledal Benoîtovu loveckou pušku…“

Aha, tak tou mi Hél?ne způsobila zranění na hlavě…

„… a při tom jsem našel tu skříňku, když jsem si všiml, že se probudila, ale nemohl jsem nic dělat, nechtěl jsem, abyste věděla, že tam jsem. Aby se Hél?ne přiznala, muselo být překvapení dokonalé. Počkal jsem, až se Virginie díky vám osvobodila, pak jsem se k ní tiše přiblížil, a když odemykala dveře, dal jsem jí druhou injekci.“

Už to chápu. A já myslela, že si hraje na schovávanou… Jsem prostě pitomá.

Ale kde byla? Jak to udělal, že ji nikdo neviděl? Ten ďábelský chlap musí mít opravdu nějaký šestý smysl, protože mi odpovídá, jako by slyšel, co říkám:

„Když ztratila vědomí, schoval jsem ji za to velké kožené křeslo u zdi. Vy jste stála se svým křeslem před ní a kryla jste ji.“

Jak jednoduché, nebyla to žádná věda. A opouštět hořící byt, kde oheň stravuje dvě těla, co může být normálnějšího?

Ani jsem si nevšimla, že jsme ve výtahu. Guillaume neustále stísněně šeptá Yvettino jméno. Dveře se otevírají. Tak, a jsme venku. Prší, studeně mrholí. Krásně studeně. Náhle znovu pocítím bolest tam, kde jsem spálená. Uvědomuji si blížící se houkání. V duchu nás vidím, jak stojíme před domem, Tony má v náručí svou dceru, Guillaume Yvette a já jsem posetá puchýři. A na kolenou mám tu věc, kterou mi tam dal Tony, ani nevím, co to je.

„Zavolám policii,“ říká Tony svým podivným tlumeným hlasem, „na rohu je telefonní budka.“

„Plameny už šlehají z okna,“ sděluje mi Guillaume, zatímco Tony odchází.

Pak se mě bez přechodu ptá:

„Myslíte, že se z toho dostane?“

Domýšlím se, že mluví o Yvette. Jak to mám vědět, nevidím ani, jaká má zranění.

„Jestli se z toho dostane, vezmu si ji.“

Je to fajn, dělat plány do budoucna. Já mám pocit, že jsem starý hadr, zapomenutý na židli. Zůstala mi jen vzpomínka na Benoîta a teď… i ta je pošpiněná: Benoît mě podváděl, celá tahle část mého života nebyla nic než lež. Benoît je mrtvý, já jsem sama, právě jsem unikla strašné smrti, má nejlepší přítelkyně vraždila děti, Yvette možná umře… a my jsme tady, před vchodem do domu a díváme se, jak Benoîtův byt stravují plameny… To je šílené. Přijíždí záchranka, Tony nelhal, opravdu ji zavolal.

„Policajti jsou na cestě,“ oznamuje vracející se Tony, „někdo už je zavolal.“

Určitě soused zespoda. Čekáme dalších několik vteřin mlčky, zatímco záchranka se blíží za ohlušujícího houkání. Tam nahoře právě hoří Hél?nino tělo. Napadlo by mě někdy, že se Benoîtův byt jednou stane pohřební hranicí Fanstenových? Setkal se s Hél?ne v devadesátém třetím. Teď chápu, proč jsme se v té době pořád hádali. Chtěla zneužít Benoîta? Nechat ho obvinit, jako nechala obvinit Stéphana? Vybrala si Stéphana za obětního beránka proto, že Benoît zemřel? Benoît. Benoît zrádce, lhář, cizoložník. Mizera.

Přijíždí záchranka a brzdí u nás. Hlahol. Všichni mluví najednou. Z domu vybíhají lidé, vládne naprostý zmatek.

„Hledali jsme všude, měli jsme špatnou adresu.“

„Co se děje? Proč je tu záchranka?“

„Můj bože, hoří! Jacquesi, hoří!“

„Je tu někdo zraněn?“

„Do prčic, tam nahoře hoří! Zavolej hasiče.“

„Ustupte, lidi, prosím vás…“

„Je v tom bytě někdo?“

V dálce houkají další sirény.

„Ano, dvě těla.“

„Proboha!“

„To určitě oni tu dělali ten bordel.“

Poznávám pronikavý hlas pana Chaliera, bývalého zaměstnance pošty, který bydlí ve druhém patře. Ale myslím si, že on mě nepoznal, jistě ne.

„Ta malá je zraněná?“

„Ne, dostala injekci hexobarbitalu.“

„Dobře, to nic není, odvezeme ji. Nosítka! A váš nos?“

„Jde to…“

Skřípání brzd, bouchání dvířek, výkřiky.

„Ale co je to tu za bordel? Merciere, jste zatčen! Postavte to dítě na zem, nebo vám vpálím kulku do hlavy!“

Gassin. Rozzuřený.

„Mýlíte se, inspektore, to nebyl on,“ ozývá se Guillaume. „Prosím vás, dejte pozor, opatrně, je v bezvědomí.“

„Víme, co máme dělat, pane!“

„Nebyl to on? Děláte si ze mne srandu?“ řve Gassin.

„Ne, opatrně, prosím vás, je to má žena… Ne, inspektore, byla to Hél?ne Fanstenová, přiznala se nám.“

„Hél?ne Fanstenová? Hél?ne Fanstenová spáchala ty vraždy? A proč ne Popelka? Slyšíš to, Mendozo? A byl byste tak laskav a vysvětlil mi to?“

„Kde jste zraněná?“

„Nemůže vám odpovědět, je němá.“

„Je celá od krve a má spoustu puchýřů. Řekni jim, že vezeme popálené. Co to máte na kolenou za skříňku?“

Skříňku? Ten mizera mi položil na kolena tu skříňku?

„To je pro inspektora Gassina. Prosím, inspektore,“ obrací se na něj Tony, jako by mu nabízel bonbony, „otevřete ji –“

„Jestli je to nějaká pitomost, Merciere, přísahám, že… Proboha! Vy… Vy jste věděl, co je uvnitř!“

Aspoň že nikdy neuvidím obsah té skříňky. Ale je to horší než si to představovat? Scvrklé prstíky, zrosolovatělé oči…

„Já si myslel, že vás to bude zajímat,“ pronáší Tony zvolna.

„Kde jste to našel?“ ptá se ho Gassin, jehož hlas přešel do jiné tóniny, je mnohem vážnější.

„Promiňte, inspektore, ale musíme je odvézt na pohotovost…“

„Co uděláte s tím bytem, šéfe? Jsou tam dvě mrtvoly…“

„Viděl jste svůj nos? Ten muž má zlomený nos, inspektore.“

„Může mi tu někdo odpovědět?“ řve Gassin.

„Za chvilku vám všechno vysvětlím, ale nemáte teď něco k pití?“ odpovídá Tony se svým obvyklým klidem.

15.

Znovu nemocnice. Nevím, kolik je hodin. Ošetřili mě, obvázali a dali mi lehká sedativa. Gassin mi sebral nůž. Jen s obtížemi jsem ho pustila. Teď už je mi lépe. Zřejmě mám část vlasů na hlavě spálených. Musí to být nádhera. Zafačovaná mumie s chomáčem vlasů na hlavě.

Yvette je na ošetřovně. Fraktura lebky. Dělají jí scan. Nezbývá než se modlit. Guillaume čeká před operačním sálem a chodí jak lev v kleci. Virginie stále spí, dali ji do zvláštního pokoje, a my jsme teď tady, v čekárně, Gassin, já, strážník a Tony. Zašili mu ránu na stehně, má tam asi deset stehů, a ošetřili mu zlomený nos. Musí mít uprostřed obličeje mohutný obvaz. Toho obličeje, který jsem nikdy nespatřila. Když se pohne, slyším cinkot želízek. Je obviněn ze spousty věcí, z takových hloupostí jako třeba „neoprávněné užívání cizí identity“, „falšování a padělání“, „urážka veřejného činitele při výkonu služby“, „utajování důkazů“, a to nemluvím o skutečnosti, že je stále ještě pravomocně odsouzen k pobytu v psychiatrické léčebně podle rozsudku vyneseného nad ním před sedmi lety…

„Jak jste to všechno odhalil?“ ptá se ho Gassin a zapaluje si cigaretu.

„Ale já jsem nic neodhalil,“ brání se Tony. „Začal jsem tomu rozumět až na konci. Protože, víte, já jsem nevěděl, jestli jsem tu vraždu, za kterou jsem byl odsouzen, spáchal, nevěděl jsem, jestli jsem to dítě zabil, nebo ne.“

„Jak to?“

„Vysvětlím vám, jak se to stalo. V té době, v roce 1988, jsem pil tolik, že když pro mne policajti přišli, ptal jsem se poctivě sám sebe: udělal jsem to? Hél?ne říkala, že ano, policajti říkali, že ano, psychiatři říkali, že ano, a já? Já jsem nevěděl, nevzpomínal jsem si. Ale měl jsem strach, že jsem to spáchal v opilosti. Dopustil jsem se už spousty věcí, aniž bych se na to pamatoval. Výtržnosti. Šílené epizody. Polovinu svého dospělého věku jsem strávil na psychiatrii. Jsem tam svým způsobem doma. Ale pak, když mě zavřeli a absolvoval jsem detoxikační kúru, jsem začal přemýšlet. Stalo se něco nepochopitelného, ať už jsem to dítě uškrtil, nebo ne, bylo příliš pozdě na to couvnout. Nechtěl jsem skončit svůj život v psychiatrické léčebně. Chtěl jsem znovu spatřit Hél?ne, chtěl jsem znovu spatřit svou dceru, měl jsem o svou dceru strach. Při terapeutických sezeních jsem se dozvěděl, že osoby, které se staly v dětství obětí násilí, mají často nutkání je použít vůči druhým. Přemýšlel jsem o své vlastní cestě vzhledem k násilí. Hél?ne měla také traumatizující dětství. Věděl jsem, že mívala občas destruktivní sklony. Virginie často bezdůvodně plakala a utišila se, teprve když jsem ji vzal do náručí…“

Strážník si odkašlává. Tony chvíli mlčí a pak pokračuje: „Několikrát jsem ji viděl s modřinami, Hél?ne tvrdila, že upadla.

A pak jsem jednoho dne přišel, Hél?ne pila whisky a dítě křičelo. Dívala se na ně, nijak nezasahovala a měla nepřítomný pohled. Přistoupil jsem k dítěti a viděl jsem, že špendlík na plence byl trochu zapíchnutý do kůže té maličké. Hél?ne se otočila a dívala se na mne, aniž dala najevo jakoukoli emoci. ,Něco ji bolí‘, to bylo všechno, co mi řekla. Třesoucíma se rukama jsem odstranil špendlík, utišil jsem dítě a pak jsem začal řvát na Hél?ne. Obvinila mě, že z toho dělám drama, a prohlásila mě za hysterického ochlastu. Byl jsem konsternován. Nechala trpět dítě a mne obviňovala, že jsem nezodpovědný! Popadla mě zlost a zatřásl jsem s ní. Začala mi nadávat, chrlila na mě nadávky, byla úplně mimo. Poprali jsme se. Tehdy jsem jí zlomil ruku. Potom mi řekla, že neví, co ji to popadlo, nějaký záchvat šílenství, a že od Maxovy smrti mívá někdy takovéhle výpadky. Ale už se to nikdy neopakovalo, nikdy.“

„Max?“

Ano, kdo je Max?

„Její syn, kterého měla v sedmnácti letech.“

„Jaký syn? Nikdy se o žádném synovi nemluvilo!“

„Pochopitelně, je mrtvý.“

„Pomalu, nestačím vás sledovat,“ protestuje Gassin.

„Dobře, řeknu vám to všechno znovu od začátku. Když jsem v roce osmdesát šest potkal Hél?ne, prodělával jsem právě detoxikační kúru, ona měla za sebou tři pokusy o sebevraždu. Zúčastnili jsme se téhož sezení skupinové terapie a já se dozvěděl, že měla v sedmnácti syna, jehož otec byl neznámý a který dva roky před naším setkáním zemřel. Mělo mu být osm let. Nehoda, jak jsem vyrozuměl. Zdálo se, že se z toho nemůže vzpamatovat. Podle ní by ten chlapec dal všechno do pořádku, všechno to násilí, kterému byla vystavena v dětství. A teď byl mrtvý.“

„To je nesmysl! Tahle informace není v žádném spisu!“ rozčiluje se Gassin.

„Asi jste si nevyžádali její doklady.“

„Hloupost! Probírali jsme minulost všech osob spojených s těmi vraždami.“

„Pak je tedy jediná možnost: dítě nebylo nahlášeno.“

„Ale jak chcete…?“

„Mohla klidně porodit o samotě a mít ho u sebe, jen pro sebe. To by odpovídalo její povaze.“

„A co škola a to ostatní?“

Mám nápad: kdyby Hél?ne z nějakého důvodu v sedmnácti letech nechtěla, aby někdo věděl, že má dítě, stačilo, aby jeho narození ohlásila její matka… No ovšem! Ani jeden z mých skvělých mužských kolegů na to nepomyslel. Gassin vyťukává číslo na svém mobilu:

„Ahoj, to jsem já. Podívej se do záznamů na Siccardiovy… Jo, to je ono. Projdi je a najdi něco o Maxu Siccardim. Jestli nic nenajdeš, zavolej Marseille, ale fofrem… Ano, zavolej mi, jakmile budeš něco mít.“

Zuřivě vypíná mobil.

„Kde jsme přestali?“

„U mého setkání s Hél?ne. Zalíbili jsme se jeden druhému. Byli jsme oba nějak postižení, oba jsme pocházeli z neutěšených poměrů, byli jsme si blízcí. Ale když pak čekala Virginii, nechtěla si ji nechat, naléhal jsem, myslel jsem, že jeden život musí nahradit druhý. Kdybych byl tušil, bože můj, kdybych to byl tušil…“

Gassin nervózně odkašlává.

„Pokračujte.“

„Takže Virginie se narodila a všechno bylo jakžtakž v pořádku, dokud Hél?ne nepotkala Paula. Pracoval v té době v Marseille.“

„Cože? On taky?“

„Přísahám vám, že za to nemohu. Paulova žena zemřela na rakovinu a on vychovával sám svého dvouletého syna Renauda. On a Hél?ne se potkali v bance, pracoval u přepážky.“

Paul, mladý, hezký, se zamiloval do té plačící ženy se sebevražednými sklony… Doufal, že mu pomůže vychovat jeho syna… Kdyby tak věděl…

„A co se stalo pak?“

„Co myslíte? Hél?ne začal okamžitě přitahovat. Byl to solidní, spolehlivý, normální muž. Měla radost, že mi může říct, že má známost. Ale nechtěla si vybrat jednoho z nás. A tak všechno běželo dál jako předtím, jen jsem chlastal jako duha, protože jsem nemohl snést, že Hél?ne spí s Paulem, a protože mi někdy naháněla strach. Jenže jsem byl do ní blázen. Byla pro mě drogou: neustále mě vracela do minulosti, do bolestné minulosti.“

Mluvil rychle, úsečně, jako kdyby slova nestačila myšlenkám.

„Se mnou sdílela tajemství ran, modřin, pocitu, že jí se může stát kdykoli cokoli: když spíte, když jíte, v kteroukoli chvíli může přijít rána, přetáhnout vás pásek, švihnout vás, přiletět facka, skříň se zavře za vaším strachem, za vašima pomočenýma nohama, za vaším hladem… Už jste někdy strávil celé dny bez jídla?“

„Je mi líto, ale ne,“ odpovídá Gassin. „A co se stalo pak?“

„Když se okolo mě začali točit policajti, rozešla se se mnou, prosil jsem ji, aby mi pomohla, řekl jsem jí, že ji miluji, že jsem před ní nikoho v životě neměl, ale ona mi odpověděla, že je konec, že už mě nemiluje…“

Dlouze se nadechuje:

„Rozhodla se vdát se za Paula, který uznal Virginii za svou, a odjeli, Paul byl přeložen jinam. O všem jsem znovu a znovu přemýšlel ve své vyfutrované cele. Je to hloupé, co, bál jsem se, že by Hél?ne mohla ublížit Virginii, ale ani ve snu mě nenapadlo, že by mohla zabít to dítě v naší čtvrti. Zkrátka, rozhodl jsem se utéct a najít Virginii. Využil jsem svých propustek a nakonec se mi je podařilo najít, jednoduše jsem použil telefonní seznamy. Prolistoval jsem seznamy všech departementů. A našel jsem je. Potom už to byla hračka. Přišel jsem sem a nechal jsem se najmout na jednu ze staveb Stéphana Migoina, dozvěděl jsem se, že Hél?ne dobře zná. Bylo to zvláštní žít tady, tak blízko ní… Někdy jsem viděl Virginii v parku, s Paulem Fanstenem. Říkala mu tatínku… Nechtěl jsem zasahovat, jen se dívat. Bylo to, jako bych měl do jisté míry rodinu. Ale byl jsem zoufalý. A strašně jsem žárlil.“

V duchu vidím tu vysokou smutnou postavu hledící na Virginii, jak se směje s mužem, kterého považuje za svého otce. Toho muže na útěku, který nemá kam jít a který se živí drobečky štěstí jiných…

„A pak jsem se dozvěděl, že Renaud, Paulův syn, byl zavražděn. Představte si tu hrůzu! A to nebylo všechno: v okolí byly uškrceny další děti a všechny v té době, kdy jsem měl vycházky! Měl jsem pocit, že mě zachvacuje stará noční můra. Ale já jsem si byl jistý, že tyhle vraždy jsem nespáchal! Ledaže bych byl naprostý blázen. Musel jsem ty vraždy objasnit, musel jsem najít pravdu, abych se mohl konečně zbavit všech pochybností.“

Cinkání vozíku, úzkostné hlasy, šustění zavírajících se dveří výtahu. Tony pokračuje:

„Záhy jsem si všiml, že Hél?ne má poměr s Benoîtem Delmarem, přítelem ředitelky Trianonu.“

Prostá a lhostejná slova se do mě zabodávají jak nože.

„Inspektore Gassine,“ říká ženský hlas, „volají vás.“

„Přijdu hned,“ omlouvá se Gassin a vstává.

Hlahol hlasů na konci chodby. Služba, stále v pozoru, si odkašlává.

„Ostatně, často jste mě mohla vidět v Trianonu, Elise,“ obrací se na mě Tony. „Mám rád kino, a pak, musel jsem nějak zabít čas. Sledoval jsem vás pozorně, protože jste se mi líbila.“

Věřte tomu nebo nejsem natolik hloupá, že se červenám. Je to šílené, ale já se červenám, protože mi chlap, který utekl z psychiatrické léčebny, řekne, že se mu líbím. Malá oprava, že jsem se mu líbila.

„Nevím, proč si vybrala Benoîta. Potkala ho na jednom večírku pořádaném klubem Lions Club.“

Na tomhle večírku? Benoît chtěl, abych tam šla s ním, musel tam jít, a já jsem odmítla, dala jsem přednost filmu v televizi. A díky tomu se s ním setkala!

„Vraťme se k vašemu vyšetřování, drahý kolego,“ posmívá se Gassin a znovu si sedá. „Mluvil jste o Paulovi a Hél?ne.“

„Ano, rozhodl jsem se zjistit, jak žijí, sledovat je, dalo by se říct. Byl jsem tím posedlý. Hél?ne byla tady, mně na očích, věděl jsem, že žije s Paulem, že vychovávají mé dítě, v jejich krásném domě… a já, já byl odsouzen za vraždu. Začal jsem Paula nenávidět… Koneckonců, nic jsem o něm nevěděl. Stále milý, dobře vychovaný, hladký jako úhoř… Mohl být klidně vrahem těch dětí. A nejen v Yvelines… mohl jsem být v Marseille klidně obětí komplotu, komplotu nachystaného skutečným vrahem! Kdo mě mohl obvinit snadněji než ten, kdo se ke mně mohl bez problémů dostat? Někdo, kdo mě nenáviděl. Přemílal jsem to v hlavě, a přitom mě ani na okamžik nenapadlo podezřívat Hél?ne! Nedokázal jsem takové činy přisuzovat ženě.“

„Ženy zabíjejí méně často, ale když zabíjejí, pak nejčastěji děti,“ říká Gassin tónem profesionála. „A Virginie? Co se dělo s Virginií?“

„Zdálo se, že je dobře živená a dobře vychovaná, ale vypadala podivně, jakoby nepřítomně. Zdvořilá panenka, dobře učesaná, usmívající se… Napadlo mě, že je-li do toho Paul zapletený, ví Virginie možná něco o těch vraždách. A pak došlo k vraždě Michaëla. Znal jsem ho od vidění. Věděl jsem, že se s ním Virginie kamarádila. A především jsem věděl, že se Virginie seznámila s Elise a že by jí mohla svěřit zajímavé informace. Bylo naprosto nutné, abych se jí zeptal, abych mohl vést podle své potřeby vyšetřování.“

„A tehdy jste se rozhodl, že se změníte v Yssarta?“

„Ano. Bylo to nejpraktičtější, a pak – věděl jsem, že Elise nemůže odhalit podvod.“

No ovšem, chudák panenka v invalidním křesle…

„A tak jsem nasadil své přestrojení a začal hledat důkazy proti Paulovi. Byl jsem si téměř jistý, že je to on. Ale pak se objevil nový prvek: Jean Guillaume. Informoval jsem se na něj a zjistil jsem, že má příbuzné v La Ciotat a že tam se svou ženou jezdil každý rok na dovolenou. V roce 1988, v době, kdy došlo k vraždě, z níž jsem byl obviněn, byl v Marseille… Tato shoda okolností mě zaskočila. Objevil se nový podezřelý.“

„No a?“

„No… v rámci vyšetřování jsem informoval Elise o vývoji událostí…“

Pěkně děkuji.

„Řekl jsem si, že se možná příliš soustředím na Paula, a proto jsem se rozhodl prověřit postupně každého podezřelého, a Štěpáne, to musím přiznat, byl velmi podezřelý. Ale jedna věc mě znepokojovala: proč někdo hodil Elise do rybníka? Proč by vám ten zatracený Paul, Stéphane, Guillaume nebo jakýkoli jiný vrah chtěl ublížit? Kdo by mohl mít něco proti vám? Nebo chtěl někdo ublížit Stéphanovi a vy jste byla jen vedlejší obětí útoku na něj? Byl jsem naprosto zmatený. Dokonce mě napadlo, že Guillaume vás mohl hodit do rybníka proto, aby mohl hrát roli zachránce… A pak tu byla samozřejmě velmi pravděpodobná možnost, že to byla Hél?ne. Hél?ne, která na vás a na Benoîta žárlila, Hél?ne, která vás určitě nenáviděla. Ale to, že vás Hél?ne nenáviděla a dokonce vám ukládala o život, ještě neznamenalo, že zavraždila ty děti. Řekněme, že jsem si tuhle možnost prostě nechtěl připustit a že jsem ji zaháněl jako nepříjemnou a hloupou myšlenku.“

„Ne že bych vám chtěl něco vytýkat, ale mohli bychom postupovat trochu rychleji? Jen to nejdůležitější, pro začátek,“ navrhuje Gassin až příliš laskavě.

„Promiňte, zabíhám do detailů. Je to hrozné, jak může být člověk zaujat vlastním životem…“

„Kdy vás napadlo, že by vrahem mohla být Hél?ne?“

„Když byla Elise napadena nožem. Přišel jsem nečekaně a našel jsem ji celou od krve a k smrti vyděšenou. Nůž ležel na zemi. Žlutý nůž značky Laguiole. Nejdřív jsem nemyslel na nic jiného, než zavolat záchranku. Když přijela, vytratil jsem se. Poprchávalo, studeně mrholilo, já kráčel v dešti, až jsem se ocitl u rybníka. Ten nůž mi vrtal hlavou. Tvar ostří, velikost, všechno odpovídalo výsledkům pitev. To znamená, že ten, kdo zaútočil na Elise, a pachatel těch vražd byla jedna a táž osoba. A – logicky – to nemohl být nikdo jiný než Hél?ne.“

Gassinův povzdech. Dalo by se říct, že mohl uvažovat stejně.

„Bylo to, jako bych dostal ránu do hlavy,“ pokračuje Tony, „jako bych vystřízlivěl z pořádné opice. Vzpomněl jsem si na Maxe, na Maxovu fotografii, kterou Hél?ne nosila všude s sebou, na Maxe, jehož smrt ji přivedla na pokraj šílenství. Vzpomněl jsem si na její prázdný pohled, kterým občas hleděla na Virginii nebo na mě, na její „temný pohled“, jak mu říkala, protože to bylo, jako by její oči viděly jen tmu. Vzpomněl jsem si na to všechno a poprvé jsem si řekl, že to opravdu může být ona. Bylo to strašlivé podezření, znamenalo to, že mě v Marseille obvinila záměrně, znamenalo to, že není možná jen vrahem, ale je také perverzní a intrikánská. Chtěl jsem si být jistý, potřeboval jsem důkazy.“

„Já to nechápu,“ diví se Gassin. „Vy jste si téměř stoprocentně jistý, že vaše ex-manželka vraždí, a neupozorníte policii? Jste zticha a čekáte, až zabije další děti?“

„A co byste chtěl, abych udělal? Abych vrazil na komisařství, odkud by mě šupito presto poslali zpátky do psychiatrické léčebny a obvinili mě navíc z vražd spáchaných tady? Nebezpečný kriminálník jako náhodou uteče a nachází se zrovna tam, kde jsou vražděny děti! Myslíte si snad, že by mě přivítali náručí květin? Že by mi uvěřili, kdybych obvinil úctyhodnou paní Fanstenovou? A pak, nechtěl jsem, aby to byla ona. Tam někde uvnitř bylo něco, co chtělo věřit v její nevinu… Je to matka mé dcery, chápete?“

„Pokračujte,“ vzdychá Gassin.

„Myšlenka, že by to mohla být ona, mě doháněla k šílenství, ale zároveň jsem cítil, že je to pravda.“

„Nebál jste se, že zaútočí na Virginii?“

„Ne. V tomto případě ne. Všechny oběti byly mužského pohlaví. Ať byl vrahem kdokoli, zaměřil se evidentně na přibližně osmileté chlapce. Řekl jsem si, že kdyby to byla Hél?ne, zabíjela by asi děti podobné Maxovi. Ale Max byl tmavovlasý a měl černé oči, zatímco Charles-Eric byl tmavovlasý, Michaël světlovlasý, Mathieu měl kaštanové vlasy, Renaud hnědé atd., a měli různou barvu očí. Neuvědomil jsem si pořadí, byl jsem hloupý.“

„Pořadí?“

„Renaudovy tmavé vlasy, černé oči Charles-Erica, Michaëlovy ruce, Mathieuovo srdce, Jorisovy genitálie…“

„Nový chlapec…,“ mumlá Gassin.

„Přesně tak. Přízrak chlapce.“

Pěkně srovnané ve skříňce… malé scvrklé ruce, srdce, oči ležící na sametu, ty velké oči vydloubnuté z důlků. A chomáče vlasů, jemných a pěstěných… Děkuji ti, Bože, že jsi učinil, abych ty věci neviděla!

„A dál?“ netrpělivě se domáhá Gassin.

„Dál? Všechny puzzle do sebe začaly zapadat. Byl jsem zoufalý, toužil jsem utéct daleko od toho všeho, ale cítil jsem, že je mou povinností tu zůstat a přispět k odhalení té ženy, kterou jsem tolik miloval a která byla zcela evidentně naprosto šílená…“

„A co s tím měl společného Migoin?“ ptá se Gassin už trochu rozčileně.

„Stéphane Migoin Hél?ne podezříval, že Paula podvádí. Díval se na ni zvláštním způsobem. Myslel si to proto, že si od něj půjčovala jeho kombi. Po pravdě řečeno, spala i se Stéphanem. Vyspat se s mužem byl prostředek k jeho ovládnutí. Když o tom tak přemýšlím, musela se vyspat se všemi chlapy z naší čtvrti. Ale myslím si, že ve skutečnosti byla frigidní. Její otec ji celá léta znásilňoval, víte. Ostatně jsem přesvědčen, že to on byl Maxovým otcem.“

No tohle! Gassin musí být vyveden z míry stejně jako já, protože neříká nic. Slyším ho, jak polyká, to je všechno. Ale ano! Ovšem! Její otec, ten mizera, ji určitě znásilnil, ona otěhotněla, a aby se vyhnuli skandálu, prohlásili, že matkou je paní Siccardiová… Jsem si jistá, že moje teorie je správná.

„Kde jsme to skončili?“ pokračuje Tony. „Aha, Stéphane. Přiznala se nám, že to ona se postarala, aby podezření padlo na něj. Byla to určitě ona, kdo omráčil Stéphana v tom lesíku a hodil vás do rybníka, Elise. Nenáviděla vás kvůli Benoîtovi, protože Benoît vám dal přednost před ní. Rozešel se s ní. Vím to, protože mi to řekl.“

Řekl mu to?

„Ano, znal jsem Delmara. Tenkrát jsme v jednom domě prováděli opravy. Chodby, výtahy atd. Bylo to u vašeho Benoîta, Elise. Požádal mě, jestli bych to u něj nevymaloval, když už tam jsem, zaplatil by mi to, samozřejmě. Řekl jsem, že ano. Viděl jsem vaši fotografii na nočním stolku, mluvili jsme o vás, byli jsme si sympatičtí, nabídl mi pivo a vyprávěl mi o sobě, jen tak mezi muži. Nemohl o tom mluvit s nikým jiným… jen si pomyslete, že by se někdo dozvěděl, že má poměr s Hél?ne Fanstenovou!“

To byl ten týden, co Benoît spal u mne, protože u něj páchla barva, ano, vzpomínám si, malíř, vyprávěl mi o malíři, „sympaťák chlap, a není hloupý“. Viděla jsem toho malíře? Ne, myslím, že ne.

Takže Benoît se s Hél?ne rozešel. Je to zvláštní, dozvědět se zároveň, že vám váš mužský nasazoval parohy a že se s vaší sokyní rozešel. Hořké pomyšlení, že v okamžiku, kdy si vybral mne, zemřel.

„Představte si, co asi Hél?ne prožívala, když přišla k vám poté, co se s vámi Paul seznámil, a když vás poznala. Její nenávist a její triumf. Vy, její sokyně, bezbranná u jejích nohou! Jak se asi musela bavit, když vám lhala.“

Bavit? Neřekla bych to takhle. Bavila se, když mi chtěla ublížit, vyděsit mě, bavila se, když zabíjela ty děti? Myslím, že ne. Myslím, že trpěla, celou tu dobu, že i když se radovala, trpěla. Vzpomínám si na její stížnosti, na její prudké změny nálad, na její úzkost… Uvědomovala si, co dělá? Ani tím si nejsem jistá. Určitě byly chvíle, kdy byla přesvědčená, že je obyčejná žena v domácnosti, kterou pronásleduje neštěstí. Nevypadala, jako by triumfovala, ne, spíš jako strašně nešťastný člověk. Dokonce i v posledním okamžiku, když se nás chystala zabít, se jí chvěl hlas… Co to teď Tony říká?

„Myslím, že nebyla zodpovědná za své činy, bylo to silnější než ona, když uviděla chlapce, který jí připomínal Maxe, musela ho zabít, přitisknout ho k sobě…“

„Vy jste u těch vražd byl?“ ptá se ho Gassin hluše.

„Kdybych u těch vražd byl, asi bych nepochyboval o její vině…,“ namítá Tony.

Slyším, jak Gassin trochu příliš rychle obrací stránky.

„Přiznala se vám, že zabila Sophii Migoinovou…“

„Ano. Nevím, jestli to bylo součástí jejího plánu, ale Stéphanův útěk jí dobře posloužil…“

Ten poslední Stéphanův telefonát… Mluvil o spiknutí. Kdyby to tak býval řekl policajtům!

„Pokud jde o Sophii Migoinovou, objevil jsem její tajemství,“ oznamuje Gassin spokojeně. „Scházela se s Manuelem Quinsonem.“

No to je tedy objev…

„Ale ne kvůli tomu, co si myslíte, to ne,“ pokračuje. „Dodával jí totiž kokain.“

Manu a dealer? Sophie s nosem nacpaným práškem? Proč ne? Já už se ničemu nedivím, já už jsem vyčerpala všechny své zásoby údivu, myslím, že i kdyby mi teď oznámili, že vybuchla atomová bomba, ani bych nezvedla obočí.

„Proto vždycky vypadala jako zdrogovaná,“ mumlá Tony.

„A Paul Fansten? Jaká byla jeho role v tom všem?“

„Role manžela,“ odpovídá Tony. „Chápete, co tím myslím: zajištění, úctyhodnost, blahobyt…“

„Mohl být komplicem?“

„Vy byste chránil ženu, kterou byste podezříval, že zabila vašeho syna?“

Gassin si něco nesrozumitelného mumlá. Paul věděl víc, než si myslíš, komisaři Yssarte, i když netušil, že to ví! Vzpomínám si na ty krátké rozhovory, které mě tak udivovaly. Myslím na Paulův hněv, na jeho popudlivost vůči Hél?ne. Zprotivila se mu, protože někde uvnitř musel tušit, musel cítit odpor… ale lhal sám sobě. Jako vy, můj milý Tony.

Praskání židle, šoupání podrážek, strážníkova vlněná uniforma čpí vlhkostí.

„Nikdy jste se nebál, že vás Hél?ne uvidí a pozná vás?“

„Víte, když mě viděla naposledy, měl jsem o deset kilo víc, byl jsem oteklý, zarostlý, s dlouhými špinavými vlasy. Koupil jsem si polarizované brýle, nechal si ostříhat vlasy na krátko, obarvil si je na černo a dával si bacha, abych se s ní nepotkal.“

„Nebezpečná hra.“

„Ne víc než vydávat se za Yssarta a potulovat se po městě. Když jste celé měsíce zavřený bez naděje, že se kdy dostanete ven, musíte polykat spoustu prášků, které vás ničí, nemluvě o svěracích kazajkách, elektrických šocích a stovkách hodin psychoterapie, za zločin, který spáchal někdo jiný, stane se pojem nebezpečí velmi relativním.“

Pokašlávání. Člověk by mohl mít dojem, že je v sanatoriu.

„Pořád nechápu, jaký měla plán, když přijela pro Elise, aby ji odvezla na letiště.“

„Byl jsem odhalen. Označili mě za pravděpodobného pachatele, a to bylo dobré, ale byl jsem jí také na stopě, a to bylo špatné. Musela zmizet. Myslím, že se rozhodla zbavit se všech nepohodlných svědků, především Paula, a začít znovu někde jinde, jako to už jednou udělala. Podle mého názoru už nejednala podle nějakého jasně vytyčeného plánu, vedla ji neovladatelná potřeba zabíjet.“

Škrtnutí zápalky.

„Byl jste u té nehody?“

„Bohužel ne. Ten den odpoledne jsem šel k Elise, ale všude bylo zavřeno. Jel jsem k domu Fanstenových, tam to vypadalo stejně, nikde žádný vůz. Takže jsem chvíli projížděl jen tak ulicemi a doufal jsem, že na ně někde narazím. A pak, přímo u výjezdu ze zatáčky u Véligny, jsem uviděl ve svahu vůz opřený o strom. Byl prázdný.“

„Prázdný?“ ozývá se nevěřícně Gassin.

„Prázdný. Krev na zadním sedadle. A stopy kol v trávě: hned jsem pomyslel na Elisino křeslo. Sledoval jsem stopu a došel jsem k té boudě. Spatřil jsem Elise oknem. Vypadala vyděšeně a jezdila se svým křeslem sem a tam. Hél?ne stála ve dveřích a s úsměvem ji pozorovala… Přeběhl mi mráz po zádech. A pak vešla dovnitř a podala Elise sklenku vody, ta se napila a usnula. Viděl jsem, jak se jí hrudník zvedá, věděl jsem tedy, že není mrtvá. Váhal jsem, co mám dělat. Jít dovnitř? Ale k čemu by to bylo dobré?“

„Mohl jste třeba slečně Andrioliové zachránit život,“ jízlivě poznamenává Gassin.

„Ano, ale nezastavil bych Hél?ne. Bylo nezbytné, aby se přiznala, před svědky, jinak by mi nikdo nikdy neuvěřil. Náhle jsem si vzpomněl na Virginii. Bylo tři čtvrtě na pět, řekl jsem si, že když se Hél?ne namáhala Elise uspat, nechce ji odstranit hned.“

Možná trochu riskantní předpoklad, drahý Tony.

„Letěl jsem do školy, vyzvedl Virginii, řekl jsem, že pracuju s Paulem, který mi zavolal, protože jeho vůz měl poruchu, že spěchám, neboť Virginie má jet k babičce. Učitelka věděla o babičce, a když viděla, že jsem tak dobře informovaný, uvěřila mi. Samozřejmě nebylo nutné, aby Virginie viděla to, k čemu mělo dojít. Mám u sebe stále injekční stříkačku a hexobarbital, vzal jsem si několik krabiček, když jsem odcházel z léčebny, pro případ, že bych měl potíže… Zkrátka dal jsem Virginii nepozorovaně první injekci, svázal jsem ji a schoval ji do kufru. Vrátil jsem se do boudy a našel jsem tam obě, Hél?ne i Elise. Nevěděl jsem, co Hél?ne zamýšlí, možná se chtěla s Elise jen trochu pobavit…“

„Ale kde byli Paul a Yvette?“

„Předpokládám, že už u Benoîta.“

„To nechápu.“

Chladně uvažuji: Hél?ne mě v boudě omámila proto, aby mohla převézt Paulovo a Yvettino tělo k Benoîtovi v mém křesle. Ne, viděli by ji… Ledaže… vélignyská zatáčka je vzdálená tři sta metrů vzdušnou čarou od Benoîta… No ovšem! Stačí jet lesní cestou podél golfového hřiště. Ale nedokázala jsem si ji představit, jak tuhle cestu absolvuje dvakrát a riskuje, že ji překvapí nějaký chodec.

A pak mě něco napadlo. Myšlenka trochu přitažená za vlasy, ale vysvětlovala by, že nehodu nikdo neviděl. K žádné nehodě totiž nedošlo!

Když pro nás přijela, byla sama. Byla sama, protože Paul už byl mrtvý. Jeho mrtvola už byla u Benoîta. Zastávka u banky? Podvod. Jediné, co jsem slyšela, bylo klapnutí dvířek a Paulův hlas. Jeho hlas, který mohla kdykoli nahrát na přenosný magnetofon.

Ano, určitě to tak bylo. Pod nějakou záminkou vyláká Paula k Benoîtovi a tam ho zabije. Pak vyzvedne nás, mě a Yvette. Ale kruci, Yvette! Yvette by viděla, že Paul nenastupuje do auta… Ale ne já jsem přece pitomá: omráčí Yvette už při odjezdu, to je ten zvuk, který jsem slyšela, když si Yvette sedla, ten povzdech, to ji právě Hél?ne praštila do hlavy. Odtud ta krev na zadním sedadle. Dělá, jako že Paul nastupuje, předstírá nehodu a omráčí mě. A je to. Jakmile se ocitneme v boudě, omámí mě, odveze Yvette na mém křesle k Benoîtovi a pak se vrátí, aby si se mnou trochu pohrála. Naštěstí se objeví Tony Mercier. A tak si řekne:

No vida, zabijeme dvě mouchy jednou ranou, zbavím se i toho drahého Tonyho, a vystřelí na něj. Pak mě odveze k Benoîtovi, kde mě nechá, a jde pro Jeana Guillauma. Proč?

„Už je mimo nebezpečí,“ říká právě Guillaume třesoucím se hlasem.

Yvette je zachráněna!

„Aspoň jedna dobrá zpráva,“ říká Tony. „Pojďte, posaďte se, příteli, jste celý bledý.“

„Rád bych viděl vás na mém místě. Mohl být zasažen mozek…“

Ach nejedna živá mrtvola v rodině stačí! Guillaume klesá do jednoho z umělohmotných křesel, které pod jeho váhou zasténá.

„Můžete odpovědět na několik otázek?“ ptá se Gassin, který by to už rád skončil.

„Když na tom trváte…“

„Proč jste sledoval Hél?ne Fanstenovou až k Benoîtu Delmarovi?“

„Ale já jsem ji nesledoval! Jsem instalatér, inspektore, přišel jsem kvůli protékajícímu záchodu. Když jsem tam přišel, viděl jsem ji vystupovat z vozu, vypadala velmi rozčileně, pozdravil jsem ji a ptal jsem se, co tam dělá, zvlášť když to není její auto, ale šedá Honda Civic…“

„Moje,“ vysvětluje Tony.

„Trhla sebou, pak zamířila ke mně a řekla mi, abych šel s ní, že je to naléhavé, že Paulovi se udělalo špatně a ona si myslí, že je mrtvý… Říkal jsem si, že byli asi na návštěvě u přátel nebo co, utíkala a já za ní, jeli jsme výtahem, ona otevřela dveře a beng – vrazil jsem přímo do Elise v jejím kolečkovém křesle, stál jsem tam jak blbec, nic jsem nechápal, šel jsem dál, Hél?ne za námi zavřela dveře, byla tam skoro tma, a v té tmě jsem spatřil Paula a Yvette, on byl mrtvý, to bylo jasné, oči měl doširoka otevřené a byl celý od krve, a Yvette měla oči zavřené, slabounce dýchala a z uší a z nosu jí tekla krev… Málem jsem omdlel. Zbytek znáte…“

„Zopakujme si to,“ říká Gassin a obrací stránky ve svém bloku. „Řekněte mi, Merciere, jak jste se dostal tak rychle k Benoîtu Delmarovi bez auta?“

„Pěšky, lesní cestou kolem golfového hřiště, je to asi tři sta metrů vzdušnou čarou. Dělal jsem mrtvého, dokud auto nezmizelo, pak jsem vstal a vyběhl jsem ven. Všiml jsem si dvou vyjetých kolejí, stop Elisina křesla. Ale Elise přece Hél?ne právě odvezla v mém autě. Pochopil jsem, že Hél?ne už použila křeslo předtím. K převozu koho? Někoho, kdo krvácel v autě, to je jasné.“

Má teorie je zase správná! Škoda že jim to nemohu náležitě osvětlit!

„Vy jste měl od Delmarova bytu klíče?“

„Nechal jsem si udělat duplikáty, když jsem tam maloval, říkal jsem si, že by se mi mohly někdy hodit…“

„Předvídavý chlápek,“ poznamenává Gassin a obrací stránky.

„Rozhodl jsem se, že už nedovolím, aby mě chytili.“

„A můžete mi vysvětlit, proč jste tvrdil, že Virginie je u Delmara, když byla v kufru vašeho vozu?“

„Bluf. Vymyslel jsem něco, co vypadalo pravděpodobně. A když po mně Hél?ne vystřelila a pak odjela s Elise, věděl jsem, kam jede. Ale ona nevěděla, že Virginie je v kufru hondy, kterou řídí!“

Tak proto Hél?ne u Benoîta Virginii nenašla… Byli tam jen Paul a Yvette, usazení na pohovce… Bože můj, to je zmatek!

„Kolik je hodin?“ ptá se Guillaume, kterému může být celé vyšetřování evidentně ukradené.

„Deset večer,“ ozývá se drsný hlas, který asi patří strážníkovi.

„Takže pokud vám dobře rozumím, Merciere, odebral jste se i vy k Delmarovi,“ pokračuje Gassin trochu nervózně.

„Ano. Viděl jsem hondu na parkovišti, lilo jako z konve, nikde nikdo, otevřel jsem kufr, od kterého jsem si ponechal klíčky, a vyndal jsem Virginii. Jen tak tak jsem se stačil schovat mezi kontejnery na odpadky, když se přiřítila Hél?ne jak velká voda, skočila do vozu a vyrazila jako šílená, mohu-li to tak říct…“

„Prosím vás. A pak?“

„Tak tedy pořád jsem nevěděl, co mám dělat. Rozhodl jsem se jít nahoru k Benoîtovi. Potichu jsem otevřel. A viděl jsem.“

„Co?“

„Byla tam dost tma, ale rozeznal jsem tři nehybné postavy na pohovce. Šel jsem blíž, a když si mé oči zvykly na to pološero, poznal jsem Paula, evidentně mrtvého, a Yvette, živou, ale v bezvědomí. A pak tam byla Elise ve svém křesle. Položil jsem Virginii na pohovku vedle Yvette a rozhodl se vyčkat Hél?nina návratu. Tentokrát jsem ji měl!“

„A co ta malá? Považoval jste za normální, že Virginie, vaše dcera, bude u toho?“

„Ne, proto ten hexobarbital… Ale ona se probudila… to už jsem vám vylíčil. Zkrátka, musel jsem ji znovu uspat, ukryl jsem ji, jak to šlo, za velkou koženou klubovku a sám jsem si stoupnul za dveře.“

„To je úplný román na pokračování, chybí už jen Fantomas… A v té chvíli jste se objevil vy a paní Fanstenová, Guillaume?“

„Ano,“ souhlasí Guillaume. „Dal bych si kávu.“

„Zajímavé, že? Jste vždycky tam, kde vás člověk nečeká… Jednou v Marseille, podruhé na břehu rybníka a teď se zase objevíte v Delmarově domě. Kdo vás zavolal?“

„Někdo mi volal a požádal mě, abych co nejdříve přišel k panu Delmarovi, budova B.“

„Děláte si ze mě srandu nebo co? To je spiknutí!“

„Vůbec ne. Ostatně, neměl jsem ani tušení, že se Elisin snoubenec jmenoval Delmare.“

„Není mi vůbec jasné, proč vás paní Fanstenová brala dovnitř…,“ podivuje se Gassin.

„Jasně, protože to já jsem telefonoval Guillaumovi,“ říká Tony klidně.

„Vy?“ volají zároveň Gassin i Guillaume.

„Než jsem šel nahoru k Benoîtovi, vyřídil jsem dva telefonáty z telefonní budky,“ vysvětluje Tony. „Jednak jsem zavolal záchranku, protože jsem měl vážný důvod si myslet, že byl někdo zraněn. A potom jsem zavolal Jeanu Guillaumovi. Chtěl jsem mít důvěryhodného svědka, protože jsem se bál, že Elisino svědectví by mohlo být… špatně srozumitelné,“ dokončuje taktně.

„Mohla mě kvůli vám zabít!“ rozhořčuje se Guillaume.

„Za normálních okolností neměly nastat žádné problémy. Byl jsem ozbrojený a věděl jsem, že Hél?ne zbraň nemá. Ovšem nepočítal jsem se zásahem Elise…“

Já káča, pitomá káča, jsem mu zabodla nůž do stehna! Jednak jsem mohla zasáhnout tepnu, a jednak jsem mohla zavinit smrt nás všech… Příště si, Elise Andrioliová, nehrajte na Rintintina.

„Sestro, měla byste aspirin?“ ptá se Gassin.

Někdo k nám rychle přichází, takže nestačí odpovědět.

„Něco nového?“ táže se Gassin ochraptělým hlasem, jako by příliš kouřil.

„Těla Fanstenových právě přivezli do márnice. Není to hezký pohled… už jste někdy viděl párky, které zapomněli na grilu?“ říká někdo, kdo si libuje v černém humoru.

„Ušetři nás podrobností, už teď mě bolí hlava. Laborka?“

„Zítra ráno. Co tu dělá ten mizera Mercier?“

„Klid, Mendozo, nenadávej svědkům. Mercier nás doprovodí.“

„Proč je váš podřízený na Merciera tak nabroušený?“ vyptává se Guillaume.

„Je podrážděný, Mendozo… hej, Mendozo! Štve ho, že si z něj někdo vystřelil. Víte, jak se Mercier dozvídal o všech podrobnostech vyšetřování? Od svého kamaráda Mendozy!“

„No jo, dejte mi pokoj!“ rozčiluje se Mendoza a odchází. „Jdu na kafe.“

„Scházeli se každé ráno v baru, aby probírali sportovní výsledky. O fotbalu teď víte všechno, Merciere, co?“ posmívá se Gassin.

„Když jsem se dozvěděl, že Mendoza je policajt pověřený vyšetřováním, udělal jsem všechno pro to, abych se s ním seznámil. Nebylo to nic těžkého. Stačilo mazat mu med kolem huby.“

„Tohle před ním nikdy neříkejte,“ radí mu Gassin. „No, to stačí, už je pozdě.“

Dveře se otevírají.

„Vaše dcera se probudila, pane.“

„Co jí řeknete?“ ptá se Guillaume dojatě.

„Nevím. Že jsem její skutečný otec. A že Paul a Hél?ne zahynuli při požáru.“

„Ale ona ví, že to byla Hél?ne, jsem si tím jistý!“ tvrdí Gassin a vstává.

„No a? Chcete ji obvinit?“

Míří k pokoji, kde se Virginie snaží pochopit, co se stalo. Nechtěla bych být na jeho místě. Ona bude určitě potřebovat dlouhodobou péči. Nemohla prožít něco takového, aniž by to na ní zanechalo následky.

Mendoza, který se právě vrátil, se ptá:

„A co ona?“

Říká to tak, jako by mluvil o psu, a mně je jasné, že mluví o mně.

„Zavolám jejímu strýci. Zůstanete zde, dokud nepřijede nebo dokud nám neřekne, co s vámi, slečno.“

No jo, no jo. Mně je to jedno, tady nebo jinde. Mám o čem přemýšlet na několik let dopředu. Dveře se za Tonym zavírají. Sestra tlačí mé křeslo směrem k mému pokoji.

Za mnou se chodbou nese zvonění Gassinova mobilu.

„Slyším… Cože? Do prčic, já myslím… Dobrá. Čau.“

„Něco nového?“ ptá se Guillaume.

„Ne, ne tak docela, právě přišel fax z Marseille. Týká se Maxima Siccardiho… narozeného 3. července 1976 Renému Siccardimu, čtyřicet osm let, a Josette Siccardiové, třicet devět let!“

Bravo, Elise, měla jsi naprostou pravdu!

„Cože?“ mumlá Guillaume, který nic nechápe.

„Hél?ne měla syna, který byl zapsán do matriky jako dítě jejích rodičů. Předpokládá se, že jí to udělal její otec René.“

„Ale to je příšerné!“ rozhorluje se Guillaume.

„Máte pravdu… Ale to není všechno: víte, jak zemřel její syn? Byl umučen k smrti v jednom sklepě dvěma úplně zdrogovanými výrostky… Tedy v jakém to dnes žijeme světě… Pak se divte, že jí přeskočilo!“

Jeho slova se ztrácejí, když se mnou sestra zahne do jiné chodby. Cítím se unavená. Tak unavená. Tak…

Epilog

Neustále prší, proudy deště stékají po oknech pokoje.

Sedím ve své krásné bílé posteli. Zítra v osm hodin se profesor Combré pokusí o operaci poslední naděje. Můj strýc všechno zařídil. Nezbývá mi než doufat. Ale i když to nepůjde, vím, že se věci už budou jen zlepšovat.

Pitva ukázala, že Paul zemřel v důsledku přibližně dvaceti ran nožem s tenkým ostřím.

Pohřbili ho spolu s Hél?ne minulý týden, na místě, které Paul na hřbitově koupil a kde už odpočívá jeho syn Renaud.

Všichni považovali za nemístné, aby žena, která zabila Paula a jeho dítě, byla pohřbená spolu s nimi, ale podle zákona byli manželé a žádný soudce až dosud neoznačil Hél?ne za pachatelku. Navíc to všem vyhovovalo, protože to značně snížilo náklady na pohřeb. Na tyhle špinavé detaily se vždycky zapomíná, ale právě ty vás vracejí do normálního života s jeho drobnými starostmi a velkými radostmi či naopak.

Jean Guillaume požádal Yvette o ruku, jakmile otevřela oči. Souhlasila a vzápětí zase usnula.

Virginie je na dětském oddělení na pozorování. Navenek se chová úplně normálně na dítě, které zažilo něco takového. Trochu příliš normálně, podle psychiatra.

„Aspoň někdo je v rodině normální,“ prohlásil Tony.

A propos Tony… Inspektor Mendoza na něj čekal, když vycházel, volný jako pták, od vyšetřující soudkyně – díky výpovědi Jeana Guillauma – aby mu rozbil hubu. Servali se jako psi. Mendoza prý měl rozbité rty a Tony nádherný monokl na pravém oku.

Žertoval o tom, ještě když seděl na mé posteli a tiskl mi ruku.

Jeho velká ruka na mé, prsty propletené s mými.

Ale do čeho se to s tím bláznem zaplétám?

Nevím, ale zaplétám se do toho bez nejmenší výčitky. Břeh mého minulého života se ode mne vzdaluje obrovskou rychlostí, a Benoît zůstává tam na druhé straně a jeho postava se čím dál víc zmenšuje.

Já jsem živá.

Živá.

A zítra ráno uvidím, jestli se operace podařila.