Jiří Březina

Promlčení

Prolog

Vlakové kupé bylo prázdné. A přetopené. Tomáš Volf se vysvlékl do trička a nohy položil na protější sedačku. Tmavá, vínově červená koženka to přežije, zjevně už zažila horší věci.

Cesta do Prahy potrvá dvě hodiny. Tomáš je musí využít. Připravit se. Ještě jednou se na to podívat. Otevřel papírové desky na dokumenty. Bral do ruky jednotlivé papíry a zažloutlé fotografie a kladl je na sedadla vedle i naproti sobě.

Ještě dvě hodiny. Vytáhl cigaretu a nervózně ji žmoulal v prstech. Rád by si zapálil, ale musí to vydržet. Soustředit se.

Byl tak zabraný do myšlenek, že si nevšiml, jak se prosklené dveře kupé odsunuly.

„Kontrola jízdenek.“

Tomáš si zmateně prohrábl vlasy. Pak se začal prohledávat.

„Tady se nekouří, to je vám, doufám, jasný. Ty nohy dejte laskavě dolů. A tyhle poznámky si taky srovnejte, nejste ve vlaku sám,“ ukázal průvodčí na papíry všude kolem. Pohled mu uvízl na fotkách. Zarazil se.

Tomáš si ho pobaveně změřil. Co se asi tomu nádražákovi honí hlavou? Vidí hubeného mladíka, dlouhou černou hřívu skoro do poloviny zad. Černé tričko s kozlí hlavou v pentagramu. Vidí ty fotky s detailními záběry.

Průvodčí znatelně pobledl. Tomáš se mu nedivil. Přelétl očima fotografie. Už se s nimi sžil, už v něm dávno nevyvolávaly žádné emoce. Ale pro toho chlapa to musí být šok. Cákance černé krve na linoleu, slepené vlasy na obličeji…

„Tady to mám,“ zamával průvodčímu před očima koženým pouzdrem na doklady.

Muž po něm rychle sáhl. Bylo vidět, že se těší, až to bude mít za sebou. Tenhle satanista s obrázky mrtvol se mu vůbec nelíbil. Zlatí ochmelkové a bezdomovci, u nich člověk aspoň ví, na čem je.

„S tímhle jízdné neplatím, je to tak?“ ujišťoval se Tomáš.

Průvodčí roztržitě přikývl, beze slova mu vrátil doklady a rychle zmizel na chodbě vagonu.

Část první

1

Kdyby to Tomášovi vadilo, asi by na svém vzhledu trochu zapracoval. Přece jen už mu pomalu táhlo na třicet. Jenže se z nějakého neznámého vnitřního puzení odmítal vzdát identity, kterou přijal za svou během dospívání. Metalová muzika byla příliš silnou částí jeho osobnosti, než aby ji odložil spolu s tričky oblíbených kapel a dlouhou hřívou. A v neposlední řadě se mu líbilo, jak klame tělem.

Policajta by za tou maskou nikdo nehledal. Proto pokaždé, když ukázal služební průkaz, měl Tomáš na své straně moment překvapení.

Ne že by měl v poslední době možnost té výhody využívat. Ale na toho ajznboňáka to zafungovalo.

Vlak zastavoval. Podíval se ven. Těšil se, až si bude moct zapálit. Skrz zaprášené okénko viděl nápis Praha-Vršovice. Už jen pár minut a bude na pražském hlavním nádraží.

Z nástupiště se na něj zubil Ondřej Novotný. Tedy nikoli osobně, ale z reklamních ploch Liberální strany. Zavedeme pořádek, říkalo jedno heslo. Ulice beze strachu, sliboval druhý plakát. Novotný na nich vypadal jako mafián, což dodávalo postavě stínového ministra vnitra lehce ironický nádech.

Tomáš se ušklíbl. Nedovedl pochopit, kdo může tyhle lidi volit.

Před hlavním nádražím hladově vykouřil cigaretu. Vzduch byl vlhký a studený, jen pár stupňů nad nulou. Jednolitá mlhavá šeď zalila celé nebe. Nádherný den na to, vzít si dovolenou a vyrazit do Prahy, pomyslel si Tomáš a vydal se na tramvaj.

Tašku s dokumenty držel pevně u těla. Byl trochu nesvůj z toho, že ty zašlé papíry vyrval z nehybného světa archivu a táhne je s sebou na zapovězenou vycházku. Stejně už na nich nikomu nezáleží, ujišťoval se. Jejich informační i úřední hodnota je nulová.

Ale nemusí tomu tak být napořád. Záleží na tom, co se dozví od Novotného.

„Každý policista má u mě dveře vždycky otevřené, pane Volfe.“ Novotného úsměv byl o vteřinu delší a stisk ruky o něco silnější, než by bylo přirozené. Naživo působil snad ještě méně sympaticky než na předvolebních plakátech.

Obtloustlý, brunátný papaláš. Drahé sako, pod ním polokošile, pod polokošilí polštářovité břicho. Moderní brýle, které na jeho obličeji působily nepatřičně. Určitě se oblékal na doporučení nějakého stylisty, podle jehož názoru by měl pan politik vypadat moderně a dynamicky.

Teď seděl za svým designovým stolem, prostým jakýchkoli propriet naznačujících práci, a zubil se na Tomáše tím naučeným profesionálním šklebem. Za prosklenými dveřmi politikovy kanceláře se to míhalo samými překofeinovanými marketingovými experty a podivnými šíbry, zjevně patřícími k volebnímu štábu liberálů. Ale tady uvnitř byl klid.

„Jak vám mohu pomoci?“ Novotný se podíval na hodinky.

Tomáš věděl, že musí postupovat obezřetně. Do předčasných voleb zbývá už jen pár týdnů. Pokud se průzkumy nemýlí, stane se z Novotného Tomášův nejvyšší nadřízený. Ministr vnitra.

„Děkuji, že jste mě nakonec přijal. Snad mi pomůžete zorientovat se v problematice.“

„Prý jste přijel kvůli nějakému starému případu.“

„Ano, psal jsem vám to v mailu.“ Tomáš otevřel tašku. „Dělám pořádek ve spisech na krajském ředitelství a narazil jsem na tohle. Pasečky, rok 1991.“

Zkoumavě na Novotného pohlédl. Politik nereagoval. Tvářil se nezúčastněně. Jako člověk, který to jméno slyší poprvé.

Tomáš si vzpomněl na posledních několik týdnů, kdy se s tímhle mužem pokoušel spojit. Když sem volal, nikdy Novotného k telefonu nedostal, mluvil vždycky jenom s lidmi, jejichž úkolem snad bylo všechny hovory na něj odrážet.

Na e-maily mu Novotný také neodpovídal. Potom Tomáš ve zprávě zmínil to místo. Pasečky. Odpověď dorazila během několika minut. Zamítavá.

Tomáš se nevzdal. Byl korektní, ale neústupný. Doprošoval se tak dlouho, dokud neobdržel neurčitý e-mail, který, přestože tak pravděpodobně nebyl míněný, se dal vyložit jako pozvání.

E-mail přeposlal na Novotného asistentku. Připojil žádost o domluvení termínu schůzky. A vyšlo to. To bylo přede dvěma týdny.

„Ten spis, kvůli kterému jsem přijel, není úplný. A podle záznamů jste si ho naposledy vyžádal vy.“

„Skutečně?“ Teď se Novotný na chvíli zadíval ke stropu a vypadal, že se konečně rozpomíná. „Asi máte pravdu. Ale to už je pěkných pár let.“

„To je. Díval jste se na to v roce 2009. Chtěl bych se vás na ten případ zeptat, doplnit si pár podrobností.“

Novotný rozhodil rukama. „Ale beze všeho, ptejte se. Jen nemohu slíbit, že si na všechno vzpomenu.“

Tomáš se usmál. „To chápu. Proč jste si tenkrát ten spis vlastně vyžádal ke studiu?“

Novotný vstal a popošel ke skříni. Sáhl za hradbu pověšených sak a s mírně provinilým úsměvem vytáhl lahev whisky a dvě skleničky. Když se setkal s Tomášovým odmítavým pohledem, jednu skleničku zase vrátil a nalil jen sobě.

„Chtěl jsem si to po letech znovu připomenout. Zavzpomínat na svůj první případ…“

2

„Nemějte strach, pane magistře, do toho se dostanete. Ve škole by vás tohle stejně nenaučili, je to o lidech!“ říkali mi na odboru, když jsem se snažil zjistit, v čem bude spočívat má práce. Mé znalosti fungování policejních složek byly nulové. A vědomosti o principech mezinárodní policejní spolupráce by s trochou nadsázky vykazovaly záporné hodnoty.

Léto roku 1991 bylo ve znamení změn. V srpnu se z hlavní správy SNB mělo stát policejní prezidium a z Veřejné bezpečnosti policie. Hodně lidí odcházelo, nejen od nás, ale ze všech úrovní organizace. Na podzim téhož roku měl začít platit lustrační zákon a zanedlouho po něm ještě jeden, určený přímo policii.

Někteří zaměstnanci si to spočítali předem a zavčas opouštěli palubu. To všechno jen pár měsíců poté, co se Československo opět stalo členskou zemí Interpolu.

Pro ty z nás, kteří na hlavní správu přišli jako nováčci (a ještě více pro ty, kteří zůstali), to znamenalo spoustu práce. Výsledkem byl několik měsíců trvající zmatek. Stoly byly zavaleny žádostmi o vydání, složkami k jednotlivým případům a nesčetnými formuláři. Telefony drnčely a faxy bzučely jako o život.

Já jsem měl jako absolvent germanistiky na starosti německy mluvící sousedy, ale vypomáhal jsem, kde se dalo. Nešlo o nic dobrodružného ani náročného, byla to pouhá administrativa. Někde v Bavorsku chytli zloděje, my jsme vyřídili papíry a výtečník se vracel do mateřské náruče své rodné země. A když nastal problém, předali jsme to právnímu oddělení.

Malou, tmavou kancelář s otlučeným nábytkem jsem sdílel s kolegyní Miluškou, která k vybavení kanceláře náramně ladila. Byla to postarší, seschlá a nedůtklivá úřednice. Své práci rozuměla, ale nepatřila k lidem, kteří by se v práci udřeli.

Nikdy jsme si nepřestali vykat, nikdy jsme spolu nebyli na obědě, mluvili jsme, jenom když jsme museli. Nikdy mi nepřirostla k srdci. Já jí koneckonců také ne. Ale její přítomnost mi nevadila, zvykl jsem si na ni stejně jako na ten nábytek.

K mé pracovní pozici se ty kulisy dokonale hodily, stejně jako vcelku jednotvárná a rutinní práce za stolem. Ovšem jednoho dne si mě nechal zavolat ředitel našeho odboru podplukovník Doubrava. Měl pro mě úkol v terénu.

Podal mi útlou složku. Na hlavičce bylo uvedeno číslo krajské správy, 1. oddělení obecné kriminality. Takže násilný trestný čin. První případ a hned tohle.

V zapadlé vsi na hranicích došlo k úmrtí starého muže. Sebevražda oběšením, dopis na rozloučenou, provaz zavěšený na hák lustru, podkopnutá židle v kuchyni. Osamělý, všemi opuštěný stařík, dožívající uprostřed rozpadajícího se domu. Smutný obrázek, který se tu a tam naskytne každému policajtovi.

Ovšem jenom na první pohled. Dopis psal s největší pravděpodobností skutečně zemřelý, avšak kriminalisté z výjezdové skupiny na místě rychle identifikovali několik podezřelých prvků. Pokud byla tohle sebevražda, tak s ní starému pánovi někdo vydatně pomohl.

Jan Zahrádka, jak znělo jméno oběti, byl dědek nad hrobem. Dům byl plný starého, zaprášeného harampádí, které se tam nashromáždilo během celých desetiletí.

V kuchyňském dřezu se válelo plesnivé nádobí, stařík si zřejmě na hygienu nepotrpěl. Všechno bylo špinavé, zašlé, hrnce připečené. Na umatlané kuchyňské lince však stály dva vycíděné hrnky. Dva hrnečky, snad od kávy, na kterých si někdo dal opravdu záležet.

Teoreticky se v místnosti mohly v jednu chvíli nacházet dvě osoby, pijící kávu. A jedna z těch osob mohla mít zájem na tom, aby po ní nezůstaly stopy v podobě otisků prstů na hrnku.

Stopy zápasu ani násilného vniknutí nalezeny nebyly. Ovšem poloha použité židle mírné podezření vzbuzovala. Při standardním průběhu sebevraždy tohoto typu pod sebou nebožtík židli spíše povalí, než aby ji odkopl. Takže buď se do toho pan Zahrádka na poslední chvíli opřel, nebo mu židli někdo s gustem poslal až pod okno, dobrý metr od původní pozice.

Nejzajímavějším nálezem byl asi samotný provaz. Šlo o zcela nové a dosud nepoužité umělé lano, přesněji „polypropylenový motouz o síle 7 mm a délce 174,5 cm“. Barva bílá, vetkaný modrý svazek, vytvářející dojem spirály. Vzhledem ke skutečnosti, že v polorozpadlé stodole bylo na hřebících pověšeno pět konopných nebo lněných lan různého stáří, tloušťky a délky, to bylo podezřelé.

A i když si člověk připustil, že mrtvý dospěl k závěru, že když už se věšet, tak na novém provazu, pořád to nehrálo. Kde je zbytek lana? Že by Zahrádka šel do obchodu, poručil si lano tak akorát na oběšení a prodavač mu odpověděl: „Sto pětasedmdesát čísel, to si lidi tak berou, když se věšej“?

Ne, ten motouz byl odříznutý, svědčily o tom nálezy kousků vlákna na podlaze. Někde musí být zbytek.

Vyšetřovatelé nechali provaz pořádně prolustrovat. A dozvěděli se, že jde o výrobek, který nepochází z Československa a ani se, pokud známo, v Československu neprodává. Jde o italský produkt světoznámé firmy Montedison, nástupce legendární společnosti Montecantini, která kdysi polypropylen, z něhož bylo lano vyrobené, přivedla ke komerčnímu využití.

Motouz se prodává v běžných obchodech s domácími potřebami napříč západní Evropou, přičemž největším odběratelem je jistá distribuční společnost z Vídně, která ho posléze rozváží do rakouské maloobchodní sítě.

Tohle má být ta rakouská stopa? říkal jsem si, když jsem případ studoval. Byl jsem si ale jistý, že tohle samo by asi nespustilo sled událostí, na jehož konci musím já jet až do pohraničí.

Na místě byla totiž nalezena ještě jedna rakouská stopa, tentokrát v pravém smyslu toho slova. Před domkem pana Zahrádky parkoval vůz zahraniční výroby, obutý do pneumatik zahraniční výroby. A z toho vozu vystoupil muž, který byl taktéž obutý v zahraničí. Pneumatiky byly vyrobeny v továrně Michelin, boty nesly tři pruhy značky Adidas a měly velikost 43. Tak pravily výsledky trasologie.

Zda byl i tajemný host zahraniční výroby, jisté nebylo, ale během vyšetřování v terénu zjistili kriminalisté zajímavou věc.

Po okolních osadách jezdí asi třicetiletý Rakušan. Řídí černé audi. Zastavuje u domů a fotografuje si je. Hlavně ty staré, co zůstaly po Němcích. A ruiny kostelů a zbytky hřbitovů. S lidmi prakticky nemluví, jenom fotí.

3

Tomáš Volf pozorně poslouchal a v duchu si odškrtával jednotlivá fakta. Zahrádkovu vraždu studoval ještě před chvílí ve vlaku. S úlevou musel konstatovat, že Novotného vzpomínky s obsahem spisu souhlasí.

Představoval si, jestli by i on dokázal po tolika letech popsat nějaký svůj případ. Ale jestli jsou Pasečky Novotného prvním případem, určitě se mu vryly do paměti hlouběji. Tomáš na Polednici taky nikdy nezapomene, tím si byl jistý.

Novotný mluvil hezky, v hlase měl takovou zvláštní melancholii, skoro jako by i ta mrtvola byla nějakou hezkou vzpomínkou na mládí. Mluvit uměl, uměl také zaujmout, jako jakýkoli zkušený politik. A stejně jako všichni politici uměl zamlčovat nepříjemné detaily, opisovat nevhodné okolnosti, prozrazovat jenom polovinu skutečnosti.

Tomášovi se vybavilo několik novinových titulků z doby, kdy byl Novotný náměstkem na ministerstvu. Skandály, kšeftíky, divní lidé. Taky se z toho vykroutil, vymluvil, vylhal.

Tomáš si byl jistý, že Novotný ani jemu neříká všechno.

„Vás poslali do terénu jako styčného pracovníka. K vyšetřování vraždy. Proč zrovna vás – s prominutím řadového úředníka?“

Novotný pokrčil rameny. „Tak to prostě bylo. Musíte pochopit, že byla jiná doba.“

„To chápu, ale přesto mám pocit, že by takového eléva nenechali…“

„Poslyšte, že tohle říkáte zrovna vy, pane Volfe…,“ skočil mu do řeči Novotný. „Vám přece taky hodili na krk vyšetřování těch vražd. Byla toho plná televize. Polednice, tak mu říkali, ne?“

Tomáš zalapal po dechu. Tohle nečekal. Netušil, že Novotný ví, že Polednice byl jeho případ. „Jenže to se nevědělo, co se z toho vyvrbí, navíc já byl na kriminálce, takže to dávalo smysl.“

Novotný se usmál. „Jen se nerozčilujte. Moc dobře si pamatuju, proč na tom vašem oddělení nabírali takhle mladé lidi. Protože to tam rozprášila inspekce. Bylo to prožrané korupcí. Dostal jste se k tomu, protože nebyli lidi.“

Tomáš mlčel.

„A tenkrát to bylo podobné. Taky nebylo dost lidí. A ti, co zůstali, neměli s některými věcmi zkušenosti. Třeba s rakouskými policisty.“ Novotný se podíval na dno své sklenky. „Ale to se musíme vrátit ještě do Prahy, kdy mi podplukovník Doubrava ten úkol přiděloval.“

„Pane magistře,“ začal obligátně. Na mém titulu všechny něco přitahovalo, protože mi tenkrát jinak neřekli. Možná si mysleli, že jsem právník. „Kolegové na kraji mají s tím případem v Pasečkách menší problém. Požádali o přeshraniční vyšetřování a Rakušáci jim tam chtějí poslat svého člověka. A oni teď žádají, abychom jim poslali někoho, kdo se jim o toho Rakušáka postará.“

„To je od vás velmi… Ale já jsem tu jenom chvíli, dělám referenta, jenom přeposílám dokumenty. Nejsem vyšetřovatel,“ koktal jsem.

Mávl rukou. „Poslyšte, to je v tuto chvíli úplně jedno. Rakušákům se asi něco nezdá, chovají se nestandardně. Přes nás žádné informace nejdou, na nic se nás neptali a rovnou tam posílají chlapa. Takže kluci na okresu jsou nervózní a budou potřebovat asistenci.“

Nerozuměl jsem, proč by si měli nechat na okres posílat z hlavní správy zrovna nějakého zelenáče. Jestli půjde o nějaký zapeklitý případ, rozhodně jim tam moc nepomůžu. Svou obavu jsem si nenechal pro sebe.

„Nebojte se. Umíte s každým vyjít, určitě tam budete co k čemu. Jde o důvěru, tím jsem si jistý, Rakušáci nevěří našim a chtějí to dozorovat. Vy to budete umět vyžehlit. Určitě to nakonec nebude tak horké.“

Pokrčil jsem rameny, strčil si složku pod paži a odešel jsem s pocitem, že mi ředitel přidělil otravný úkol, který nikdo jiný dělat nechtěl. Hodili to prostě na nováčka.

„A žádost o služební vůz berte jako vyřízenou,“ volal na mě ještě mezi dveřmi. Byl to docela milý chlapík, škoda že mu do konce kariéry zbývaly pouhé měsíce. Nedostal prověrku.

Vyrazil jsem hned druhý den. Nevím, jestli jsem to udělal proto, že jsem se někde ve skrytu duše těšil, že se konečně namočím do skutečné policejní práce, nebo čistě z toho důvodu, abych to měl všechno za sebou.

Možná od všeho trochu. Navíc bylo léto, takže jsem si mohl představovat, že jedu na venkov na dovolenou. Třeba se najde pár chvil na procházku v lese nebo na nějaké to orosené pivečko před vesnickou hospodou, maloval jsem si následující dny.

Ty dny se nakonec poněkud protáhly a k dovolené to mělo daleko. Vlastně to byl tak silný zážitek, že si ho ponesu až do konce života. Ale to předbíhám.

Ráno jsem si v práci vyzvedl bílý favorit. Byl to jeden z těch prvních vozů, které na ministerstvo přišly ještě předtím, než se tyhle škodovky dostaly na běžný trh. Měl už něco najeto.

Ovšem pro mě, který nikdy auto nevlastnil, nemělo chybu. Pustil jsem si rádio a vydal se na cestu, následován tmavými mraky, které mě jako osudové znamení neopustily po celou dobu.

Do cíle jsem dorazil ještě před obědem, což jsem považoval za skvělý čas. Po krátkém seznámení s celou mordpartou se ze skupiny vydělili tři chlapi, kteří měli s případem nejvíce co do činění. Vzali mě s sebou na oběd do místní vyhlášené pivnice.

U hospodského stolu docela zapadli mezi ostatní štamgasty. Ze všeho nejvíc připomínali partu tatíků, kteří už příliš nedbají na zevnějšek, ve volných chvílích koukají v televizi na fotbal a upíjejí k tomu lahvové pivo. Ovšem jejich oči tuhle kamufláž zrazovaly. Vyzařovala z nich ostražitost a inteligence.

Velel tomu major Částka. Vychrtlý, prošedivělý vlk s knírem zažloutlým od tabáku. Kouřil jednu za druhou a jeho pohled neuroticky poskakoval mezi přítomnými.

Jeho kolegové, vyšetřovatelé Vostrý a Hrdlička, pak v kontrastu s ním působili jako uvážliví kliďasové. Hrdlička byl vazba, takový ten skříňovitý typ s kulatou hlavou vzbuzující respekt, zatímco Vostrý byl po všech stránkách průměrný chlapík v košili, která byla propocená, i když se venku schylovalo k dešti a žádné horko zrovna nepanovalo.

„Takže nám pomůžeš, jo?“ zeptal se Částka poté, co jsme si objednali segedínský guláš, jedinou hotovku, která ještě zbyla na lístku.

Všichni ti chlapi mi automaticky tykali. Prvních pár minut jsem z toho byl rozmrzelý. Byl jsem přece úředník z Prahy, magistr… Rychle jsem si ale uvědomil, jak mě tihle pánové vidí. Jako mladého kluka, který jim bude asistovat s podružnostmi.

„Ten Rakušák už je na místě, takže hned vyrazíme,“ konstatoval Hrdlička. „Máš představu, co tady vyšetřujeme?“

Než jsem stačil cokoli říct, přidal se Vostrý. „Budeš ho muset trochu zpacifikovat. Určitě si myslí, že jsme nějaký blbečci. Voni si tam snad představujou, že je to tady jako v Rusku nebo co.“

Na stole přistály čtyři talíře plné mastné šlichty, v níž plavaly houskové knedlíky. Pustili jsme se do jídla a já byl rád, že můžu chvíli přemýšlet, jak naložit s důvěrou, kterou v mé schopnosti právě vložili.

„Kam vlastně vyrazíme?“ zeptal jsem se nesměle po obědě.

„Na místo činu. Ten Rakušák už je ve vsi a chtěl by si to tam vočíhnout. Asi nám nevěří, že jsme si toho jeho krajana nevycucali z prstu,“ vysvětloval Vostrý.

Na okresní správě jsem se tedy moc neohřál. Ani mě nenapadlo ptát se po ubytování, jen jsem doufal, že chlapi mají vše zajištěné. Favorit zůstal před budovou a já nastoupil do žigulíku, který se po několika málo kilometrech zcela zaplnil kouřem z šéfových cigaret.

Po hodině jízdy se rovná krajina začala vlnit, lány se rozdělily na menší políčka a nakonec je pohltily lesy. Vesnic ubývalo a silnice se zhoršovaly. V závěru jsme se kodrcali hustým lesem po zcela rozbité asfaltce.

Mraky, které mne doprovázely celý den, se konečně rozhodly splnit výhrůžku. Setmělo se a začalo lít jako z konve.

„Sem už se nesmělo,“ houkl na mě Hrdlička přes vrzání stěračů, když jsme minuli opuštěnou strážní budku. „Dál už mohli jenom místní, lesáci a samozřejmě péesáci.“

Po několika stech metrů jsme minuli objekt Pohraniční stráže. Jedna velká ubytovna, menší barák velitelství, kotce s vlčáky, několik zaparkovaných gazíků. Zjevně to tu pořád fungovalo. Přemýšlel jsem, kolik jich tady je.

„Celá jedna rota,“ řekl Částka. „Po okolí je jich víc, jsou od sebe ani ne deset kilometrů. Ale co se tady dělo, o tom jsme my neměli páru.“

Žluté reflektory žigulíku se marně snažily rozehnat provazce vody. Ploužili jsme se krokem a já jsem přes zamlžená okýnka nasával tísnivou atmosféru konce světa. Jaké to asi bylo, hlídat tady dráty? Být zavřený na ubikaci uprostřed lesů, k civilizaci dál než k ostré střelbě, na hrázi socialismu? Se samopalem v ruce hlídat kopečky proti vlastním lidem a přitom pokukovat na druhou stranu?

Ještě víc mě ale zajímalo, kam vlastně jedeme. Vesnice v pásmu. Kdo tady mohl proboha bydlet? Jak se tady dalo žít? Pak jsem si uvědomil, že donedávna jsme v takovém pásmu žili všichni, a mnozí z nás to ani nevnímali.

4

Začalo to nevinně, jako rutinní úkol.

Žádost z tiskového oddělení.

„Chtějí nějaký výživný přehled objasněnosti vražd. A pár perliček k tomu, nějaké ty zapeklité případy, pomníčky a tak. Něco, co by se líbilo novinářům,“ popisovala kolegyně.

Tomáš překvapeně vzhlédl. „To je nějaká inovace? My se chceme líbit novinářům?“

Archivářka pokrčila rameny. „Nová mluvčí. Přišla z novin, prý chce zlepšit vztahy policie s médii.“

„Tak ať si novináři nevymýšlí a hned budou ty vztahy lepší,“ zasmál se Tomáš a hlavou se mu mihla vzpomínka na předchozí léto. Ne, novináři nebyli zrovna jeho oblíbenci.

Jako kdyby četla jeho myšlenky, archivářka se omluvně usmála. „Polednici tam samozřejmě máte zahrnout taky.“

Jak jinak, napadlo ho. Ale nestěžoval si. Vrhl se do práce. A když se zaměřil na beznadějně promlčené případy, našel i to, co ho nakonec dovedlo až do Novotného kanceláře.

Pasečky. Nikdy o té osadě neslyšel. Ale to málo, co našel ve spisech, ho neobyčejně zaujalo. Navíc to mělo všechny příznaky novinářsky vděčného případu.

Když byl se svým úkolem hotový, pozhasínal světla na chodbách ztichlého pracoviště, odkud většinou odcházel jako poslední. Domů šel pěšky, cestou ještě zavolal do čínské restaurace, takže jeho oblíbená voňavá a křehká kachna už na něj čekala napěchovaná v polystyrenové krabičce.

Servírka se na něho úslužně usmívala, ale jako vždy v tom úsměvu cítil také špetku lítosti. Chlap, který si chodí každý den pro jídlo s sebou, vzbuzuje soucit.

Doma do sebe naházel jídlo, uvařil si kafe a ubalil si cigaretu. Pustil si desku skupiny Tiamat. Výjimečně nikoli Wildhoney, ale jednu z těch pozdějších, kde kapela trochu upustila od hypnotického doom metalu.

Byl utahaný, záda ho bolela od toho věčného sezení. Lehl si do postele a otevřel knížku. Po půlhodině mu vypadla z ruky. Byl příliš unavený na to, aby zhasl lampičku.

Jeho mozek ale ve spánku nezahálel. A tak když se probudil, věděl to. Věděl, že Pasečky nejsou jen tak ledajaký pomníček.

Pasečky jsou případ, který by mohl Tomáše vrátit do hry.

Vjeli jsme do mělkého údolíčka, obehnaného ze všech stran vysokými smrky. Nebe se nad ním černalo jako poklice, která se každou chvíli zavře docela. Stálo tu několik domů, navlečených na šňůru potoka.

„Pasečky jsou vlastně obydlená cesta,“ žertoval Vostrý. „Když pojedeme dál, narazíme na pár dalších baráků. A když se vyjede z lesa, stojí tam kravín. Kvůli JZD tady vlastně ti lidi mohli zůstat. Někdo dělal v kravíně, pár lidí zase pro lesy.“

„A ještě na posádku chodí pár místních dělat,“ otočil se na mě Částka. „Až to tady péesáci rozpustí, bude tady zaděláno na průser.“

„Před válkou to prý byla velká osada s kostelem a hřbitovem. Ovšem z toho jsou dneska už jen ruiny,“ dodal Hrdlička. „Většina domů taky zmizela.“

Částka zpomalil a sjel z cesty na kluzký dřevěný můstek vedoucí přes potok. Pokračovali jsme po blátivé cestě k malému stavení se stodolou, téměř skrytému pod mohutnými korunami lip. Dřevěná vrata byla zčernalá stářím.

„Tak jsme tady,“ řekl Částka a vypnul motor.

„A kde je ten Rakušák? Ví vůbec, kam má jít?“ zajímal se Vostrý. Otočil se na mě. „Tys mu to říkal?“

„Já s ním vůbec nebyl ve spojení,“ ohradil jsem se. „Myslel jsem, že jste se s ním domlouvali vy.“

„Hele,“ poklepal mi na rameno Hrdlička. „Myslím, že si to našel sám.“

Stál u domku, přilepený ke zdi, aby se vešel do úzkého prostoru, chráněného převisem střechy. I tak měl větrovku nasáklou vodou, až se leskla. Nesměle na nás mávl, ale z úkrytu nevycházel.

Vystoupili jsme z vozu. Aktovky nad hlavou nás před lijákem příliš neochránily. Během několika vteřin jsme byli promoklí na kost.

Vostrý otevřel kufr a podal mi dvě akumulátorové svítilny. „Není tam elektrika, prý ji už dávno odhlásil.“

Muž se nám konečně vydal vstříc. Byl drobný, ale nesl se rovně jako pravítko, jako kdyby chtěl ještě o kousek povyrůst. Obličej měl ošlehaný, vrásčitý a do hněda opálený, oči světlé, snad modré, vlasy tmavě blond. Vypadal na pětačtyřicet, ale asi mu bylo o dost víc.

„Helge Prohazka,“ představil se a krátce po nás blýsknul úsměvem.

Částka bez námahy odstranil pečeť z vrat, byla tam stejně jenom na ozdobu. Ještě než jsme vešli na malý dvorek, ukázal na zem před vjezdem. V bahně zůstaly patrné zbytky hmoty na odlévání otisků.

„Tady jsme sebrali ty pneumatiky a tu šlápotu.“

Na dveřích domku byla další pečeť. Uvnitř nebylo o moc tepleji než venku, ale aspoň tam nepršelo. Otřepali jsme ze sebe těch několik kapek, které se nám ještě nestihly vsáknout do oděvu.

Čekal jsem, že ucítím pach smrti, pozůstatek přítomnosti mrtvého těla. Nic takového jsem ale nezaznamenal, jenom prach a vlhkost.

Domek měl pouze dvě obývané místnosti, ložnici a kuchyni. Vostrý nás zavedl do kuchyně. Venkovní příšeří sem nepustilo moc světla, takže jsme se museli spolehnout na kužely baterek.

Stáli jsme tam jako nějaká exkurze do zámeckých komnat. Vostrý hrál průvodce, my ostatní turisty. Já si vzal na starost našeho zahraničního hosta a snažil jsem se o jakýsi simultánní překlad. Prohazka jen mlčel a přikyvoval na znamení, že mi rozumí.

„Kdyby mu nepřišel důchod, asi by tady visel doteď,“ povídal Vostrý. „Pošťačka ho dobře znala, vždycky na ni patnáctýho čekal. Když neotvíral, vešla do domu a uviděla, co se mu stalo. Byl mrtvej dva dny, určitě ne o moc dýl.“

Ukázal na strop, kde visela skoba pro zavěšení petrolejky. „Lampu sundali, položili na stůl. Na skobě byla přivázaná smyčka. A támhle je ta židle.“

Světelný paprsek pod oknem odhalil povalenou židli. Ležela na boku, jako pošlé zvíře, dost daleko od místa oběšení.

„Tahle informace ve zprávě ještě není, ale zjistili jsme, že je tu nachcáno. A nejen pod mrtvolou, jak je to obvyklý, ale i na tý židli. Je celá od chcanek.“

Vostrý se na nás významně podíval. Pokrčil jsem rameny na znamení, že nevím, co si o tom mám myslet.

„Když se člověk oběsí, tak po nějaký době pustí všechno, co v sobě má. Vždycky jsou pochcaný, někdy i posraný,“ vysvětloval. „Jenže tenhle pan Zahrádka se musel pochcat, ještě když byl naživu a na tý židli stál.“

Přeložil jsem informaci Prohazkovi a položil Vostrému otázku, jestli to pro vyšetřování něco znamená.

„Znamená to, že měl strach. Měl takovej strach ze smrti, že se z toho pochcal.“

5

Hned následující den ráno Tomáš urychleně dokončil soupis pro tiskovou mluvčí. Odvedl dobrou práci. Kdyby to nepsal on, ale někdo jiný, odměny k výplatě by ho neminuly.

O dva dny později se jím připravené tabulky a bulvární detaily z nedořešených zločinů objevily ve všech možných médiích.

O Pasečkách se tam ale nepsalo. Tomáš je v podkladech zamlčel, nechtěl, aby o tom někdo věděl – zatím. Potřeboval si to všechno v klidu srovnat v hlavě.

Zavřel se v pracovně a začal dokumenty studovat hlouběji. Četl ve spisech, prohlížel podpůrnou dokumentaci, zkoumal předpisy a zákony platící v době vykonání činu.

Brzy přišel na to, že je to všechno ještě podivnější, než se zdálo. Nesrovnalostí tu bylo požehnaně.

A možná by jich našel ještě víc, kdyby byly složky kompletní. Jenže spousta dokumentů chyběla, skutečný stav neodpovídal soupisce. Možná se to jenom poztrácelo. To však nebylo v tomhle archivu obvyklé.

Když ho sem přeložili, zařekl se, že se nebude litovat. Pocit křivdy sice úplně strávit nedokázal, ale podařilo se mu ho alespoň utlumit. Raději se soustředil na to, co mu tohle místo, ta kobka plná plechových regálů a tajemně vonících složek, nabízí. Moře času. Hory informací. Databáze úspěchů a selhání celého jednoho kraje roky a roky nazpátek.

Vždycky rád studoval staré případy. Teď to byla jeho práce. Brzy se v archivu orientoval jako jakýkoli jiný pracovník. A po čase se z něj stal specialista na násilnou trestnou činnost. I proto dostal ten úkol pro tiskové oddělení právě on.

Celé měsíce se utvrzoval v tom, že archiv je pro něho jen přestupní stanice. Že je tady jenom schovaný, než se bouře přežene. Jenže bouře se přehnala už dávno, hřmění se ozývalo už jen zdálky – a Tomáš pořád trčel v archivu.

Nějakou dobu ještě sám sebe udržoval v domnění, že tady studuje, učí se od svých předchůdců, vniká do mysli zločinců, ale nakonec si to musel přiznat.

Snadno se odsud nedostane. Na kriminálku ho jen tak zpátky nevezmou. Bude si to muset zasloužit. Udělat dojem, předvést se. Nebo získat páku. Dostatečně silnou, aby se s její pomocí vykoupil ze sklepa zpátky na světlo.

Tyhle myšlenky se Tomášovi honily hlavou, když listoval stránkami spisu. Rozhodl se, že si veškerou dokumentaci týkající se Paseček odnese domů. To by bylo, aby něco nevymyslel.

Když si ten večer na složky vypisoval výpůjčku, narazil na to jméno. Jméno člověka, který se před několika lety v tomhle archivu zastavil a spisy si na pár dní půjčil.

Ondřej Novotný.

„Podle vašeho názoru je tedy vyloučené, aby šlo o sebevraždu?“ zeptal se Helge Prohazka.

„Rozhodně je pravděpodobnější vysvětlení, že mu někdo pomohl. Zřejmě ho někdo k oběšení donutil. Jak to udělal, jestli pod nějakou pohrůžkou nebo jinak, to nevím. Ale nezdá se, že by před úmrtím došlo k zápasu. Řekl bych, že oprátku si na krk uvázal sám Zahrádka,“ odpověděl Hrdlička.

Prohazka zachovával skeptický výraz. Něco se mu nelíbilo.

„Vy tedy chcete, abychom zahájili pátrání v Rakousku. Biologické stopy nemáte. Jediné stopy jsou kus provazu, který si může koupit každý, kdo přejede přes hraniční přechod do nejbližšího obchodu, a otisky pneumatik automobilu…“

„Nezapomeňte, že z toho auta někdo vystoupil. Máme také otisk podrážky,“ poznamenal Hrdlička.

Rakušan se podrbal na zátylku. „Budu si muset projít celý spis. Jistě chápete, že jde o závažný trestný čin.“

„Co jsem vám říkal,“ utrousil Vostrý. „Bude to sabotovat.“

To jsem se Prohazkovi přeložit neodvážil. Raději jsem se českých kolegů zeptal, jestli pro něho mají kopii spisu.

Hrdlička vyndal z aktovky složku a podal ji Prohazkovi. Ten ji prolistoval a překvapeně se na nás podíval. „To je celé v češtině.“ Teď se zase Češi podívali na mě. Otázka v jejich očích byla jasná: co s tím hodlám dělat? Měl bych sehnat soudního překladatele, to by byl správný postup. Anebo zvolit operativní řešení. Než jsem ale stihl cokoli říct, Prohazka přišel s vlastním návrhem.

„Kde jste ubytovaný?“ zeptal se mě.

Připustil jsem, že zatím nikde.

„Co kdybyste zůstal se mnou? Mám tu ve vsi pronajatý pokoj. Pokud vím, mají tam volné místo. Budeme mít dost času se tím probrat. Je tam i telefon, takže budeme ve spojení s centrálou.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Mí kolegové se však tvářili, že jim taková nabídka vytrhne trn z paty. Bůhví jestli pro mě vůbec nějaké ubytování zajistili.

„Rakouská policie náklady za vás ráda zaplatí,“ vyložil na stůl poslední trumf Prohazka, čímž celou záležitost uzavřel.

Hrdlička s Vostrým zůstali v domě nebohého pana Zahrádky, zatímco Částka nás dovezl těch několik desítek metrů ke stavení s ručně vyvedenou plachtou ZIMMER FREI na plotě. Při bližším zkoumání jsem zjistil, že jde o prostěradlo, které teď vlhce pleskalo do pletiva.

Působilo to poněkud neseriózně, ovšem za plotem se vyjímala krásná kamenná chalupa s polovalbovou střechou, zkosenou nad průčelím pobitým dřevěnými prkny. Sněhobílá omítka s tmavými čtverci nevelkých oken budila pocit útulnosti.

Ukázalo se, že patří manželskému páru z krajského města. Jmenovali se Robert a Magda Soukupovi a tvořili značně nesourodou dvojici. Robert měl v sobě něco studeného, ruku při pozdravu ani nestiskl. Za kulatými brýlemi na mě bázlivě mrkala jeho malá očka, která jako by neustále hledala únikovou cestu. Jeho žena Magda byla očividně z úplně jiného těsta. Široký úsměv, šlachovité ruce, horké dlaně. Vlasy černé jako uhel, rty lemované tenkými vráskami.

Prohazku vítali jako starého známého, tykali mu a říkali mu Helge. Už se stihl zabydlet v podkroví. Soukupovi tam vybudovali prostornou místnost s krbem a francouzským oknem shlížejícím přes zahrádku na potok. Já jsem se musel spokojit s menším komfortem – měl jsem bydlet v přízemí, v místech, kde bývala stáj pro dobytek. Ale neprotestoval jsem. Po tom všem jsem byl hlavně rád, že jsem v suchu a teple.

Vybalil jsem si, převlékl se a několik minut si rovnal záda na posteli. Po stropě se procházel pavouk, možná mu vadilo, že bude muset sdílet prostor s vetřelcem. Neměl jsem to srdce vyhodit ho na déšť.

K ubytování patřila i večeře. Kuchyně a jídelna v jednom byla vybavena bytelným dřevěným stolem s lavicemi. Celý interiér byl laděný do rustikálního stylu, na zdi visely hodiny s kukačkou, svazek obilných klásků, malované talíře.

Šunkofleky a lahvové pivo s tím chalupářským koloritem dokonale ladily, roztopená kamna a praskání hořících polen ve mně vyvolávaly hřejivou, uvolněnou náladu. Prohazka se choval jako doma, bez vyzvání se usadil, nalil si pivo a pustil se do jídla. Následoval jsem tedy jeho příkladu.

Naši hostitelé si také přisedli. Vypadali jsme jako rodina, která se po dlouhém dni sešla u jednoho stolu. Mluvili jsme německy. Klábosili jsme o všedních věcech, zejména o počasí, jenže po chvíli se rozhovor zákonitě stočil na vážnější notu, ladící s úmrtím místního občana. Magda vládla plynnou němčinou, zato její muž se pohyboval na hranici svých lingvistických schopností.

Když jsme dojedli a hostitelé se věnovali sklízení nádobí, podal mi Prohazka přes stůl ruku.

„Jsem Helge.“

„Ondra,“ odpověděl jsem.

„Podíváme se na ten případ? Posadíme se v mém pokoji a v klidu to probereme, co říkáš?“

Plameny v krbu promítaly stínohru na dřevěné obložení stěn. Helge vykouzlil z kufru lahev becherovky. Vrhli jsme se do práce. Prohlíželi jsme jeden list za druhým, fotografie, posudky. Snažil jsem se překládat odborné termíny, on trpělivě čekal, až se vymáčknu.

„Tyhle technické záležitosti jsou hezké, ale zatím jsem neslyšel ani slovo o motivu,“ poznamenal nakonec, když naléval další panáky. „Mimochodem, tenhle likér je vaším národním pokladem. Na zdraví!“

O způsobu vyšetřování vraždy jsem neměl ani ponětí. Abych nevypadal hloupě, vzal jsem do ruky fotografii dopisu na rozloučenou. „Možná bude nějaká stopa tady.“

Udělal jsem hrozné věci. Nesu v sobě vinu, kterou nemohu odčinit. Ať mi Bůh odpustí činy, které jsem kdysi spáchal.

Autor vzkazu zřejmě nebyl moc zvyklý psát, písmo bylo roztřesené a podobné dětskému. Ale v takové chvíli těžko někdo myslí na krasopis.

„Pokud Zahrádku někdo donutil se zabít, proč by ho nechal napsat takový dopis? Je to vzkaz, nemyslíš? Ten stařík někdy někomu ublížil. Když zjistíme komu, možná najdeme i vraha,“ přemýšlel jsem nahlas.

Helge přikývl. „Předpokládám, že tví kolegové na tom právě pracují. Ale pokud ten člověk neublížil někomu v Rakousku, kam se neměl kvůli hranicím šanci dostat, pak nevím, proč bychom měli zahájit součinnost.“

V ten okamžik mě napadlo, že s ním bude těžké pořízení. Pohlížel na mne s neskrývanou shovívavostí, zjevně pobavený mým věkem. O generaci starší, o tolik zkušenější. Najednou jsem se před ním cítil bezbranný a nevěděl jsem, jak ho přesvědčit, aby nám pomohl.

Popřál jsem mu dobrou noc a vrátil se do svého pokoje. Doufal jsem, že chlapi z mordparty přijdou s něčím, co rakouského policajta přesvědčí.

6

Druhý den ráno jsme vyrazili na kriminálku do města. Jeli jsme Helgeho autem, můj vůz přečkal noc před budovou krajské správy.

Prohazka vlastnil stříbrný Citroën XM. Třílitrový motor, hydraulický podvozek. Elektricky stahovaná okna, vyhřívané kožené sedačky. Musel jsem se krotit, abych nežadonil o možnost sedět za volantem. Vůz plul po rozbitém asfaltu jako koráb a vyrovnával každý výmol.

Zaparkovali jsme hned vedle mého služebního favoritu, který najednou vedle futuristického citroënu působil jako dětská hračka.

Na správě proběhlo pár oficialit, kdy jsme s majorem Částkou Rakušana protáhli budovou od střechy po půdu. Šéf mordparty měl zjevně strach, aby někoho z nadřízených nezapomněl zpravit o přítomnosti zahraničního elementu na jejich území.

Když bylo formalitám učiněno zadost, shromáždili jsme se v zakouřené zasedačce. Hrdlička zatáhl závěsy, zapnul televizi v rohu místnosti a vložil do přehrávače videokazetu se záznamem z ohledání místa činu.

Bylo toho na mě moc. Včera jsem ještě držel kamennou tvář. I večerní studium spisu a fotografií z místa činu jsem zvládl. Ale sledovat to na videu bylo daleko horší.

Technik ohledávající nebohého Zahrádku ho svými dotyky rozpohyboval. Ztuhlé tělo se na laně pohupovalo a pomalu se otáčelo kolem své osy.

Obličej starého muže připomínal bledou voskovou masku. To se ještě dalo snést. Když ale kamera zaměřila svou pozornost na obrovský černý jazyk, který se muži dral skrz nateklé rty, pocítil jsem nutkání zvracet.

Potřeboval jsem na vzduch. Kouř z cigaret, naplňující celou místnost, mě nutil k dávení. Vyběhl jsem na chodbu, kde jsem se vyklonil z okna a hltal čerstvý kyslík.

Po chvilce, kdy jsem takhle bojoval sám se sebou, jsem ucítil na rameni ruku. Byl to Helge.

„Není to hezká podívaná, já vím,“ řekl. Možná se mi to zdálo, ale ani on neměl zrovna zdravý odstín pleti.

Když viděl, že je mi lépe, odvedl mě zpátky. Všichni na nás čekali. Hrdlička stiskl tlačítko na dálkovém ovládání a já s hrůzou zjistil, že jsem ničemu neutekl, protože přehrávání bylo pozastaveno. Raději už jsem se na obrazovku příliš nedíval. Na splnění mých povinností stačilo slyšet, co se na videu povídá, a polohlasem to překládat Prohazkovi.

Když byla kazeta u konce, poděkoval Částka Hrdličkovi a předal slovo Vostrému, který nás seznámil s novinkami ohledně možných motivů Zahrádkovy vraždy.

Vyšlo najevo, že starý pán byl samotář, bezdětný, nikdy se neoženil. Nikdo z místních si nepamatoval, kdy naposledy opustil dům, vyjma občasného nákupu v Jednotě.

S rozkrýváním sociálních vazeb a minulosti oběti pomáhalo místně příslušné obvodní oddělení VB, jmenovitě jakýsi nadstrážmistr Korbel. Ten provedl „vytěžení místních obyvatel“ a přivedl Hrdličku na stopu tajemného řidiče z rakouské strany hranic.

Při pátrání po minulosti mrtvého se toho ale moc nezjistilo. Pokud si nadělal nepřátele, nebylo to veřejně známo. Byl to celoživotní komunista, předsedal národnímu výboru a jednu dobu také vedl místní zemědělské družstvo. Zdálo se však, že v těchto funkcích byl oblíbený, alespoň se v tom smyslu vyjadřovali zpovídaní občané.

„Otázka je, jestli tam není nějaká stará křivda,“ poznamenal Vostrý. „Jestli se třeba v tom JZD někdy nestalo něco, čím by mohl Zahrádka někoho nasrat, třeba vyhazov.“

„Dobře, prověřte to. Ale to by byla dost chladná stopa. Vždyť ten musel být v důchodu léta,“ řekl Částka. „A co to černé audi, je to v pátrání?“

Otázka byla vznesena na české kolegy (Vostrý promptně přikývl), ale pohled vedoucího patřil našem rakouském hostovi. Ten dokonale pochopil, o co jde, překlad nepotřeboval.

„Rakouská policie s vámi bude ráda spolupracovat. Nechci českým kolegům házet klacky pod nohy a jsem připraven svým lidem předat kladné vyjádření. Nicméně bych ještě rád navštívil vašeho kolegu Korbela. Chci mít jasno v popisu podezřelého.“

„Má to ve spisu. Novotný, tys mu to nepřečetl?“ obrátil se na mne Vostrý.

„Přečetl, včera jsme to probírali,“ bránil jsem se.

„Vím, že je to založené ve spisu, ale přesto bych rád ještě hovořil přímo s panem Korbelem,“ trval na svém Helge.

Částka rezignovaně pokrčil rameny. „Když to musí být… Novotný, zajeď tam s ním,“ houkl na mě.

7

Za Korbelem už jsem jel ve svém autě. Musel jsem favoritu trochu šlápnout na krk, protože Prohazka se svým bourákem trhal asfalt přede mnou a evidentně se bavil tím, jak se ho marně snažím dojet.

Nadstrážmistr Korbel vypadal na první pohled jako trouba. Vypadal tak i na pohled druhý a ten dojem nezmizel ani poté, co otevřel ústa. Chvíli se se mnou dohadoval ve dveřích. Přestože jsem byl svědkem toho, jak nám kapitán Hrdlička telefonicky sjednává schůzku, esenbák se tvářil, že nerozumí, proč by nám měl v něčem vyhovět.

Helge za mými zády netrpělivě zakašlal. Pochopil jsem to jako lehké připomenutí toho, že bych se měl vzchopit. Zvýšil jsem hlas.

„Podívejte se, buď nám tady poskytnete součinnost, nebo se o vás zmíním na ministerstvu. A nebude to nic, co byste o sobě chtěl slyšet.“

Zapůsobilo to. Korbel si nervózně upravil límec olivové uniformy a pustil nás do své kanceláře. Posadil se za obrovský psací stroj a ukázal na dvě dřevěné židle v rohu. Nemohl jsem si nevšimnout prázdného obdélníku na zdi v místech, kde by se měl vyjímat obraz prezidenta. Husák musel pryč, ovšem Havla tady asi za rámečkem mít nechtěli. Možná tu ještě nedávno podobné lidi připoutávali k topení, napadlo mě.

„Co teda chcete vědět?“ zeptal se stroze.

„Pana Prohazku zajímá hlavně to, jak jste spolu s kolegy přišli na hypotézu o rakouském řidiči v černém audi. Je to důležité pro zdůvodnění naší žádosti o přeshraniční pátrání,“ vysvětloval jsem trpělivě už asi potřetí.

„To je jednoduchý. Když jsme se lidí ptali, jestli neviděli něco divnýho, vzpomněli si na něho. To víte, mají strach, co bude s jejich barákama. Mají je po Sudeťácích. Jak se otevřely hranice, tak sem zpoza kopečků jezdí, okukujou, kde bydlívali, vzpomínají na starý dobrý časy za Hitlera. Brousí si zuby na svý majetky. Jak běží ty restituce, nikdo si není ničím jistej. Ten převrat nám nepřinese nic dobrýho.“

„Můžete jít k věci?“ přerušil jsem ho.

„Zkrátka, lidi jsou tu ostražitý, takže toho chlapíka si zapamatovali. Choval se trochu jinak, nesnažil se s nikým mluvit, podívat se do těch domů. Taky byl moc mladej na to, aby si to pamatoval. Tu válku a tak.“

Přeložil jsem Helgemu to, co jsem uznal za vhodné. Ale zdálo se mi, že má určitou představu, o čem se tady mluví. Vypadal nabroušeně.

„Dobře, sepíšeme ten popis v němčině, ať to máme z krku. A ať nám dá seznam lidí, kteří toho člověka viděli. Odfaxujeme to do Vídně.“

Korbel nám neochotně vydal papír se jmény svědků. Potom mi přečetl popis: muž mezi pětadvaceti a pětatřiceti, menší postavy, černé vlasy, brýle. Na sobě měl tmavou bundu nebo kabát, modré džíny a sportovní tenisky světlé barvy. Na krku fotoaparát. Jeho vůz měl černou barvu, dva svědci určili, že jde o audi. Měl rakouskou mezinárodní poznávací značku.

Helge požádal o list papíru a popis s mou pomocí důkladně přepsal do němčiny.

„Jaký z toho případu máte pocit?“ zeptal se nakonec.

Korbel pokrčil rameny.

„Musíte mít nějaký názor, ne? Takové věci se snad u vás nestávají každý den. Vy jste místní, máte přehled.“

Tyhle otázky zastihly esenbáka nepřipraveného. Mírně se zpotil, asi snahou vymyslet nějaký autentický vlastní názor. „Nevím.“

„Nemáte nějaký soukromý tip, proč by chtěl někdo zabít pana Zahrádku? Nebo dokonce kdo by to mohl udělat?“

Esenbák zavrtěl hlavou. „Já nevím, tohle nechávám chlapcům z kriminálky…“

Prohazka si ho chvíli zkoumavě prohlížel, jako by to byl exemplář nějakého zajímavého živočišného druhu. Zklamaně na mne kývl hlavou na znamení, že tady nemá smysl se snažit. Zvedl se ze židle.

„Mohu použít váš fax?“ zeptal se německy Korbela. „Fax?“ opakoval, když se setkal s nechápavou reakcí. Mával přitom listem papíru s popisem podezřelého.

Přeložil jsem požadavek do češtiny. Korbel se otráveně postavil, ulízl si mastné vlasy a vedl nás do vedlejší místnosti.

„Ty vole, jako doma. Skopčáci. Přijedou a už se tu chovaj, jako by jim to tady patřilo, vole. Ať táhnou do hajzlu,“ mumlal si pro sebe cestou. Vlastně ani ne pro sebe, rozuměl jsem mu každé slovo.

A nebyl jsem sám.

„Poslouchejte mě, pane,“ řekl Helge důrazně. Česky. Se silným přízvukem, pomalu, ale česky. „Vás nenapadlo, že rozumím? Proto jsem tady. Já umím česky. Neurážejte prosím.“

Korbel se podíval na Prohazku, potom na mě, pak zpátky na Helgeho. Já udělal to samé. Stáli jsme tam jako hlupáci s otevřenou pusou. Rakušan byl rudý vzteky, ale už neřekl ani slovo, jenom Korbelovi pokynul, aby pokračoval v cestě.

„Proč jsi neřekl, že umíš česky?“ zeptal jsem se, když jsme vyšli před stanici.

Vrátil se k němčině. „Promiň, já trochu rozumím, ale pořádně česky mluvit neumím. Nechtěl jsem se tím chlubit.“

Vytáhl z kapsy klíčky a vyrazil k autu. Nasupený výraz ho neopouštěl a já si nebyl jistý, jestli ho urazily výlevy toho esenbáka, nebo jestli litoval, že mi odkryl karty.

8

„Pane Novotný, víte, že se od vás dozvídám samé zajímavé věci?“ poznamenal Tomáš Volf.

„Proto jste přece tady, ne?” usmál se Novotný, zopakoval svou cestu do hlubin šatní skříně a dolil si sklenku. Posunkem nabídl i Tomášovi, ale ten opět jen zavrtěl hlavou.

„Jsem rád, že vám to můžu vyprávět,“ pokračoval po dosednutí za stůl a mohutném hltu whisky. „Vy si to nemůžete pamatovat, jaká tady panovala atmosféra. Lidi byli nedůvěřiví, nevěděli, co si mají myslet. Ty desítky let totality se všemi řádně zamávaly.“

Tomáš se musel usmát. „Já mluvím spíš o tom případu než o atmosféře, pane Novotný. Ve spisu totiž chybí řada dokumentů.“

„Aha.“

„Videodokumentace také chybí.“

Novotný pokrčil rameny.

„Když jste si ty složky půjčoval, byly kompletní?“

Novotný se na Tomáše upřeně zahleděl. Tomáš se ani nepohnul. Odmítal mít z toho chlapa strach. Byl pevně rozhodnutý držet pozice, dokud to půjde.

„Přijel jste mě z něčeho obviňovat, nebo vás zajímá, jak to bylo dál?“

Tomáš neodpověděl.

„Tak mě nechte mluvit a nepřerušujte mě.“ Novotný do sebe hodil celou skleničku. „A ta atmosféra, mladý muži, byla pro ten případ také docela důležitá. A jestli ne pro ten případ, tak pro mne určitě.“

Na zpáteční cestě jsem to byl já, kdo vedl kolonu dvou vozů až do Soukupovic chalupy. Citroën mi visel za zadní nápravou, nízká karoserie přilepená k zemi jako zvíře na lovu. V té chvíli jsem si myslel, že naše pomalu se rozvíjející přátelství právě skončilo. Ale mýlil jsem se.

Když jsme zaparkovali před chalupou, už na mě zase blýskl jeho zářivý chrup.

„Na večeři je brzy, co kdybychom se trochu prošli po okolí?“

„Proč ne?“ souhlasil jsem. V noci konečně přestalo pršet a vrstva mraků se ztenčovala. Když se člověk soustředil, cítil na tváři teplo slunce, skrytého někde mezi vrcholky smrků.

Vydali jsme se po asfaltce proti proudu potoka. Po chvíli Helge odbočil do lesa. Ukázal na úzkou pěšinu vedoucí do prudkého kopce. Mlčky jsme stoupali, oba zadýchaní, ale ani jeden z nás nechtěl zastavit jako první. Chovali jsme se jako typičtí představitelé mužského rodu. Hlavně nedávat najevo slabost.

Konečně se terén vyrovnal. Zastavili jsme se na malé mýtině a hleděli na nepropustnou zelenou stěnu lesa. Nebylo na ní nic zajímavého, ale poskytla nám záminku k sebrání sil.

Helge si utřel pot z čela. „Tady bydleli moji krajané, věděl jsi to?“

„Jasně. A teď si to všechno vezmou zpátky,“ zažertoval jsem.

Otočil se ke mně. „Vím, že z toho mají místní strach, ale myslím, že už se nikdo vrátit nechce. Většina pamětníků je mrtvá a z vesnic zbylo jen pár domů. A někde nezbylo vůbec nic. Čas nejde vrátit.“

„Když beru v úvahu nástup komunismu, možná byli ještě rádi, že mohli odejít.“

„Mohli odejít? Hezký eufemismus. Asi neznáš historii tohoto místa.“ Znělo to studeně.

„Neznám. Slyšel jsem o odsunu, jestli narážíš na tohle. Ale moc o tom nevím. U nás se o tom nikdy nemluvilo. Až teď, po revoluci, s Václavem Havlem, se to dostalo na veřejnost.“

„Havel je velká postava, měli byste si ho vážit,“ poznamenal.

„Souhlasím. Ovšem když se Havel omlouval Němcům, byla to pro mnoho lidí studená sprcha. Přece jen si pamatujeme, co se dělo za války.“

Pokračovali jsme dál po zarostlém hřebeni kopce. Les byl s každým krokem hustší.

„Představuji si, jak to tady vypadalo před válkou. Všude kolem byly pastviny, po kraji rozházené vesničky, lesy. Život tady musel být vždycky těžký, ale myslím, že tu byli spokojení Češi i Němci,“ vykládal Helge. Mával přitom rukama, jako by kolem sebe maloval minulost kraje. „Potom se to zvrtlo.“

Něco v těch slovech, nebo možná v tónu řeči, mě popudilo. „Zvrtlo? Máš na mysli Mnichov? Obsazení Československa? Protektorát? Vyhlazení Lidic? Mého dědečka umučeného gestapem?“

Věnoval mi smutný pohled. „Nechtěl jsem se tě dotknout. Pojďme změnit téma. Je to minulost.“

Uvědomil jsem si, že jsem to přehnal. „Omlouvám se, taky jsem tě nechtěl urazit. Vím, že ty jsi druhou světovou válku nezavinil.“

„Ne, tohle mi nikdo nepřišije,“ opětoval úsměv.

Cesta se začala svažovat a stáčet. Větvovím tu a tam pronikl žlutý sluneční paprsek a rozřízl vlhkostí prosycený vzduch. Pěšina mizela v bukovém mlází. Začal jsem se obávat, že bloudíme. Nahlas jsem to ale nevyslovil. Helge se tvářil sveřepě a klestil si cestu podrostem, přičemž mi ohleduplně přidržel každou větvičku, aby mne nešvihla do obličeje.

Ocitli jsme se na kraji lesa. Do cesty se nám postavilo hrazení z vyšisovaných dřevěných latí, obepínající pastvinu. Krajina před námi se otevřela.

Helge někam ukázal prstem. Chvíli jsem pátral po tom, co mám vidět. Na protějším kopci přeběhla po zádech lesa sluneční skvrna, jak se mraky líně rozutíkávaly. Paprsky na zeleném koberci ostře narýsovaly stín a odhalily jizvu táhnoucí se napříč krajinou jako dráha nějakého obřího projektilu.

„Tam byly dráty,“ poznamenal Helge. Potom rukou ukázal dál, kde se zvedaly další kopce, ovšem téměř zbavené lesů. Snad jsem zahlédl i náznak červené barvy ze střechy nějakého stavení. „A tamhle už je Rakousko. Jestli bude zítra klid, můžeme se tam zajet podívat.“

„To bych rád,“ souhlasil jsem.

V údolí pod pastvinou se vlnila eternitová střecha kravína. Žádný dobytek jsme neviděli, takže jsme podlezli plot a namířili si to vysokou trávou rovnou dolů. Budova JZD, snad nějaký znárodněný velkostatek, byla v žalostném stavu. Vyřazené zemědělské stroje, které před ní parkovaly na prostranství vydlážděném popraskanými betonovými deskami, místu dodávaly téměř postapokalyptický vzhled.

Našli jsme cestu vedoucí zpátky k našemu ubytování. Když jsme mlčky míjeli dřevěný most, za nímž se černala vrata Zahrádkova domu, přejel mi mráz po zádech.

Jak dlouho by tam visel, kdyby ho nenašla pošťačka? A kde je teď ten, kdo vraždil? Sedí v některém z těch několika málo místních stavení? Ve zprávě se píše, že je zde trvale hlášeno necelých padesát obyvatel.

„Tak už jste ho chytli?“ volala na nás Magda Soukupová ze dveří, když jsme procházeli brankou. Měla určitě blíž ke čtyřicítce než ke třicítce, ale živočišná energie z ní sálala na dálku. Koketně se opírala o zárubeň, tělo napnuté jako luk. Oči se jí třpytily smíchem.

„Chytneme ho zítra!“ ubezpečil jsem ji. „Teď ale máme hlad!“

„Večeře je připravená, Robert ji uvařil, ještě než odjel. Teď už tu na vás budu sama, takže očekávejte, že kvalita jídla bude klesat. Já se s vařením tolik nenadřu,“ varovala nás.

Po jídle se nebe vyčistilo docela. Posedávali jsme s Helgem na lavičce za domem a popíjeli. Bílá omítka na okamžik zrůžověla, než se slunce ukrylo za stromy a do údolí se vlil měkký stín. Zelené lahve vlhce chladily do rukou, zatímco u nohou se nám hromadily jejich padlé spolubojovnice.

Dostal jsem filozofickou náladu. „Přemýšlím o tom, co všechno se tady muselo dít. Za války, po válce, po nástupu komunismu. Tohle údolíčko toho muselo hodně zažít.“

Můj společník sledoval tmavnoucí oblohu a zdálo se, že dává přednost šumění potoka před mým hlasem. Zmlknul jsem. V hlavě mi to ale vířilo dál. Přemýšlel jsem o těch dějinách mlčení a lží, dějinách mlžení, dalo by se říct, které prošly naší zemí.

Vzpomínal jsem na školu, kdy jsem jako sedmiletý se spolužáky kreslil křižník Aurora, vystřihoval postavičky milicionářů a poslouchal o Američanech, kteří si na nás brousí zuby. Míval jsem strach, že přijde válka.

Pamatuji si, jak jsem na gymnáziu pomalu začal chápat, že se světem není všechno v pořádku. S mámou jsme o politice nikdy nemluvili, takže jsem se musel spolehnout na znalosti kamarádů. Sovětský svaz už nebyl ten vřelý bratr, o kterém nám vyprávěli učitelé.

Až před maturitou se učitel dějepisu odvážil malé skupince studentů, do níž jsem patřil, odhalit skutečnost, že Plzeň osvobodila americká armáda. A že nebyla jenom Mnichovská dohoda, která naši zemi vehnala do spárů nacistů, ale také Jaltská konference, kdy jsme se ocitli pod sovětskou sférou vlivu.

Na to jsem teď vzpomínal. Vybavoval jsem si, jak se mi vždy, když jsem se nějakou takovou informaci dozvěděl, přeskupily myšlenky, jak se mi spojily útržky hovorů, které jsem někde zaslechl a nechápal je. A když to do sebe zapadlo, uvědomil jsem si, že jsem právě strhnul další kousek závoje lží, který přes nás od dětství přehazovali.

Ale o odsunu Němců, tedy německy mluvících občanů, o vyhnání tří milionů lidí z této země, jsem se dozvěděl až na vysoké škole. Nepřišlo mi to zvláštní. Naopak, vnímal jsem to jako jednu z mnoha historických vědomostí, o kterých jsem se mezi zdmi univerzity i mimo ni dozvídal. A zbavení se příslušníků národa, který naší zemi tolik ublížil, jsem pokládal za spravedlivé.

Teprve po Sametové revoluci, v té krátké době naprosté otevřenosti, jsem pochopil, proč se o tom mlčelo. Poprvé jsem slyšel o divokém odsunu, o mstě porobeného národa, který se ocitl na vítězné straně.

Ale v té době proniklo trochu světla do mnoha temných zákoutí našich dějin. Zlynčované Němce překryly zástupy vězňů umučených v komunistických lágrech, zastřelení kopečkáři, popravení „špioni“, sedláci, kteří přišli o všechno.

Tohle všechno se mi honilo hlavou, když jsem se převaloval na posteli. Nedařilo se mi propadnout se do spánku. Možná to bylo také tím, že Helge s Magdou se v kuchyni bavili tak hlasitě, že jsem neměl klid. Ale i přes veselý smích a cinkání skleniček jsem nakonec podlehl únavě.

9

Tomáš se podíval na hodinky, potom z okna. Venku se setmělo. Tímhle tempem to nemůžou stihnout. Novotný hraje o čas, napadlo ho.

Přesto na sobě pozoroval, že pozorně naslouchá každému jeho slovu. Ano, možná nemluvil k věci, ale bylo to rozhodně zajímavé. Doba plná možností, postupný přerod společnosti… Jak by se asi choval on? O čem by přemýšlel? A snažil by se využít šancí, které se naskýtaly?

Novotný té šance rozhodně využil tím, že vstoupil do politiky. V Liberální straně udělal závratnou kariéru, říkalo se, že zejména díky svým ostrým loktům, protekci mocnějších přátel a bezskrupulóznímu užívání nečistých prostředků zákulisního boje.

To všechno Tomáš věděl. Ale teď se mu naskýtal naprosto odlišný pohled. Ukazoval mladého, nejistého, možná dokonce citlivého muže. Někoho, kdo musel svůj obraz světa neustále přizpůsobovat měnící se realitě. Někoho, kdo o tom všem hodně přemýšlel.

Tomáš se přistihl, že je mu Novotný blízký. Ne ten papaláš, který tady v prosklené kanceláři usrkává drahý alkohol, ale ten mladík toulající se někde zapomenutou krajinou a dumající o světě.

Hned ráno jsem zavolal majoru Částkovi, abych ho informoval o naší včerejší návštěvě na obvodním oddělení. Mé líčení neochoty nadstrážmistra Korbela ho vůbec nezajímalo.

„Povolil nám Prohazka to pátrání?“ přerušil mě.

„Ano, hned na stanici to odfaxoval do Vídně. Dneska už je ten člověk v pátrání i v Rakousku.“

„Tak fajn. Moc jsi mi pomohl. Já jsem to chlapům hned říkal, že se tě nemají bát.“

„Proč by se mě měli bát?“ Představa takového komisaře Hrdličky, jak se mě bojí, mne pobavila.

„No, kluci mají utkvělou představu, že nás máš proklepnout. Že se chystá nějaká čistka.“

„To je naprostý nesmysl.“

Částka se na chvíli odmlčel. „Jenom říkám, jak to je.“

Teprve poté, co zavěsil, mi došlo, co měl ten telefonát znamenat. Vedoucí mordparty si sám není jistý, jestli nejsem nějaký špion z ministerstva. Obrátil to v neškodný žert, ale možná mi chtěl zároveň naznačit, že o mně ví. Zdálo se, že lustrační paranoia se z Prahy šíří i do ostatních koutů republiky.

Magda mi k snídani uvařila silné kafe a já si k němu ukrojil pořádný kus vánočky. Venku se konečně udělalo léto. Sluníčko obkreslovalo krajky záclon na hrubou lavici pod oknem. Helge sestoupil z podkroví, až když jsem dojídal. Místo pozdravu zívl.

„Slyšel jsem tě telefonovat,“ mnul si rozespale oční víčka. „Máme dneska nějakou práci?“

„Zdá se, že ne. Asi se bez nás obejdou.“

„Tak to si můžeme udělat ten výlet. Přes kopečky, jak tomu říkáte u vás,“ usmál se.

Nasedli jsme do jeho vozu a ujeli asi patnáct kilometrů podél hranice, než jsme narazili na hraniční přechod. Zastavili jsme před závorou a nechali se odbavit.

Na rakouské straně celnice jsem byl svědkem toho, jak funguje policejní solidarita. Muž k uniformě se na Helgeho zeširoka usmál a ruce s napřaženým pasem nevěnoval pozornost. Zřejmě si ho pamatoval z cesty do Čech. Ani já jsem nebyl ušetřen úsměvu, ovšem můj cestovní doklad prošel alespoň povrchní kontrolou.

„Takhle by to vypadalo u vás, nebýt pohraničního pásma,“ řekl mi můj průvodce, když jsme se zase vydali na cestu. Byl jsem v Rakousku už podruhé, ale i tak mě opět do očí udeřila ta nepřirozená pořádkumilovnost zdejších lidí. Domečky vypadaly jako kulisy z pohádky, jako prázdné schránky, které se bez živých obyvatel nemohly opotřebovat. Snad i ta tráva měla sytější odstín.

Projeli jsme pár vísek. V malebném městečku v údolí jsme se zastavili na kávu, vypili jsme si ji na náměstí před starobylým kostelem. Přirozeně jsem neměl ani šilink, takže Helge platil za mne.

„Než se vrátíme do Čech, ještě bych ti rád něco ukázal,“ řekl mi, když jsme nastupovali do auta.

Dovezl mě před obchodní dům s kutilskými potřebami. Rozběhl se mezi regály, já za ním klopýtal s očima navrch hlavy. Něco takového jsem ještě neviděl. Takový sortiment nářadí, ty barvy a rozmanité obaly! Pocítil jsem nutkání vzít všechno do ruky, osahat si to, koupit.

Helge na mě ale nečekal. Hledal něco určitého. Po chvíli zvedl nad hlavu svazek lana.

„Vidíš to? Dá se koupit všude. Na tuhle stopu nelze spoléhat. Z Čech je to sem kousek, nemusel to být zrovna Rakušan.“

Na zpáteční cestě stačilo na rakouské celníky jenom zamávat. Čeští nás bez razítek nepustili.

Magda nás musela vyhlížet. Motor ještě zcela neutichl, když na nás volala z okna: „Pořád vás shání Petr Částka z kriminálky. Mám vám vyřídit, že chytili toho Rakušáka.“

10

„Tak o tom ve spisu také nic není.“ „O tom laně?“ „Ano.“ Novotný pokrčil rameny. „Mám pocit, že jsem to kolegům říkal, že se dá sehnat kousek od hranic.“ „A co oni na to?“ „Asi to nepovažovali za důležité.“ Tomáš si odhodil vlasy z čela. „Ještě se k tomu určitě dostaneme, ale pokud bychom to nestihli – jaký je váš závěr, co se týče možného pachatele?“ „Závěr? Žádný nemám.“ „Ten Rakušák to být nemohl? Nebo se vám zamlouvá jiná vyšetřovací verze?“ „Rakušák? S tím to bylo takové podivné.“

„To tedy byla rychlost,“ poznamenal Helge. Zdálo se, že ho zpráva o podezřelém zaskočila víc než mě.

Jürgen Fischbacher byl zadržen, když se pokoušel překročit státní hranici na stejném přechodu, přes který jsme před chvílí přejížděli. Museli jsme se minout jen o pár hodin. Rakouští policisté se v mých očích skutečně vyznamenali. Teď byl míč na naší straně hřiště. „Už jste volali na ambasádu? Vyžádal si asistenci?

Soudního tlumočníka?“ zeptal se Helge Částky, jakmile jsme dorazili do města.

„Ne, řekli jsme mu, že dorazíte vy a postaráte se o vše potřebné.“

„Dobře, promluvím si s ním.“

Ve výslechovce už čekali Vostrý s Hrdličkou. Fischbacher seděl naproti nim a nervózně si hrál s cigaretou.

Měl strach, bylo to cítit na hony daleko. Helge se mu představil a chvíli s ním polohlasně rozmlouval. Já jsem se mezitím bavil s kolegy, kteří odmítli opustit místnost, abych těm dvěma cizincům vytvořil alespoň zdání soukromí.

Jako potenciální vrah mě Fischbacher zklamal. Vypadal spíš jako středoškolský učitel. Mladistvému obličeji vévodily zlaté lennonky, pod nosem rašil řídký knír, který mu snad měl dodat zdání dospělosti, v čemž však krutě selhával. Podle vzezření by neublížil ani kuřeti. Viditelný neklid ale prozrazoval, že buď nemá čisté svědomí, nebo se v takové situaci ocitá poprvé.

Prohazka mu soustředěně pokládal jednu otázku za druhou. Potom mu šeptem předal několik rad. Bylo vidět, že nebere nic na lehkou váhu. Působil jako muž na svém místě a já jsem v tu chvíli zatoužil, abych se dokázal chovat tak suverénně jako on. Podezřelý se trochu uvolnil, což v důsledku snížilo napětí i na naší straně barikády.

„Pánové, pan Fischbacher vám teď vysvětlí, co dělá na československém území. Netrvá na soudním tlumočení, nemá obavy, že by něco bylo špatně vyloženo. Může poskytnout důkazy, které jeho výpověď podpoří. Rád vám bude ve všem nápomocen,“ uvedl situaci Helge.

„Tím líp,“ utrousil Vostrý a zahájil výslech.

Po dvou hodinách doťukal Hrdlička na starém psacím stroji úřední záznam. Ukázalo se, že Jürgen Fischbacher je novinář. V Čechách připravuje reportáž pro prestižní týdeník Der Reporter.

Helge vypadal i přes své klidné vystupování zděšeně. V duchu už asi viděl ty novinové titulky o neschopné české policii a následující mezinárodní skandál.

Ani Vostrý se netvářil spokojeně. Zřejmě do Fischbacherova černého audi vkládal příliš velké naděje. Když jsem však na jeho žádost telefonicky ověřil informace, které nám Fischbacher servíroval, musel uznat, že tenhle chlapík má kolem sebe příliš mnoho otazníků.

Podél hranic se pohyboval už druhý týden. Nafotil bezpočet filmů. Měl velice dobře připravené podklady ve formě starých map se zakreslenými domy a jmény obyvatel, kteří v nich bydleli před odsunem.

Jakmile nějaký dům našel, vyfotografoval ho. V Rakousku mezitím vypátral pamětníky a plánoval, že tito lidé v reportáži promluví o tom, co cítí, když se dívají na své bývalé domovy. Všechno, co při výslechu zaznělo, nám šéfredaktor Reporteru jednoznačně potvrdil. A zaručil se za to, že jeho zaměstnanec byl v předpokládaný den vraždy ve Vídni.

„Proč jste nemluvil se současnými obyvateli těch stavení? Lidé, kteří vás viděli ve vsi, říkali, že jste jenom fotil,“ zajímal se Hrdlička.

„Když jsem s tím úkolem začínal, pokoušel jsem se o to. Ale nemělo to pro mě význam. Ti lidé mi většinou nerozuměli a já umím česky jenom pozdravit. A stejně o předválečné historii těch stavení mnoho nevěděli. Nebo nechtěli vědět. Soustředil jsem se proto na původní majitele,“ vysvětloval zkroušený novinář.

„Půjde do vazby?“ zeptal se nás Helge, když bylo po všem.

Vostrý pokrčil rameny. „To se zeptejte šéfa. Určitě si ho tu necháme do zítřka, podíváme se mu na auto, sejmeme otisky a kontaktujeme svědky, aby nám ho potvrdili. Co s ním bude potom, nevím.“

„Ozvěte se mi, hned jak budete něco vědět,“ řekl Prohazka důrazně. „Osobně bych měl s vazbou velký problém.“

Chtěl jsem podotknout, že se chová jako Fischbacherův advokát, ale spolkl jsem to. Koneckonců se to dalo pochopit. Věřil jsem tomu, že kdyby proti jeho krajanovi existovaly pádnější důkazy, jistě by takhle zdrženlivý nebyl.

Vostrého nevraživý pohled však prozrazoval, že on má na mezinárodní kolegialitu mezi policisty jiný názor. Helge mu svým jednáním jen potvrdil domněnku, že Rakušan českým kriminalistům nedůvěřuje.

11

„Jak to dopadlo s těmi otisky, které se našly před chalupou?“ zeptal se Tomáš.

„Máte na mysli ty odlitky pneumatik a bot? Tak na to si nevzpomínám.“

„To je zvláštní, vybavujou se vám takové detaily, a tohle ne?“

Novotný se zamračil. „Pane Volfe, přečtěte si to ve spisu, když vás to zajímá. Já myslel, že chcete slyšet to, co ve spisu není.“

„Ve spisu to chybí. Asi to také zmizelo.“

„Poslyšte, a proč s tím vlastně nejdete za Vostrým nebo za Hrdličkou?“

Tomáš neodpověděl. Pouze pokrčil rameny, ať si to protistrana přebere, jak chce.

Nechtělo se mu prozrazovat, že tohle už samozřejmě zkoušel. Hrdličkovi už mohl jenom položit kytku na hrob. A Vostrý, s tím to bylo snad ještě smutnější. Už dva roky leží na eldéence, neví, jak se jmenuje ani jaký se píše letopočet. Tomášovi říkal Mirečku a ptal se ho, jestli nechce čokoládu. Z toho už asi nikdo žádné svědectví nedostane.

Pokud ale Fischbachera nakonec z ničeho neobvinili, znamená to prostě, že Rakušanovo alibi bylo neprůstřelné.

„Ahoj Magdo,“ zahlaholil v okně Vostrého hlas. Ranní slunce mu v řídkém chmýří na temeni vyčarovalo svatozář.

Málem jsem leknutím vyprsknul kafe.

„Tebe zdravím taky, mladej,“ smál se detektiv.

„Vy dva se znáte?“ divil jsem se.

„Samozřejmě. Venca se dobře zná s mým mužem, že?“ řekla Magda.

„Jo jo,“ přitakal Venca, tedy kapitán Vostrý. „Jsme s Robertem staří kamarádi.“

„To víte, tady to není jako v Praze, u nás se zná každý s každým,“ vysvětlovala Soukupová. „Vždyť já jsem o tom mrtvým Zahrádkovi věděla dřív než vy nebo Helge! Tady Venca nám hned řekl, co se tady stalo.“

Vostrý souhlasně přikývl. „Novotný, přišel jsem tě vyzvednout. Půjdeš si se mnou popovídat s místním obyvatelstvem, co ty na to?“

„Nevím, jestli budu nějak užitečný. Ale rád se zúčastním.“

„Žádný obavy. Mluvit budu já, ty mi budeš dělat garde.“

Zaťukal jsem na dveře do podkroví, abych se Helgeho zeptal, jestli půjde s námi. Odmítl. Raději prý zůstane u telefonu a bude vyčkávat, jak to dopadne s jeho krajanem v cele předběžného zadržení.

Vyšel jsem před chalupu. Vostrý se obdivně nakláněl nad Prohazkovým vozem. Když mě zahlédl, odstoupil a přešel ke služební škodovce. Na zadním sedadle ležela složka s dokumenty.

„Přivezl jsem fotky toho Fischbachera, ukážeme je lidem, kteří o něm mluvili. A rovnou se znovu a lépe poptáme na minulost toho Zahrádky.“

„Na žádný motiv jste ještě nenarazili?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „I proto jsme tady.“

Byl to zvláštní pocit, procházet dveřmi cizích domů, zaštítěný vyšetřovatelem s odznakem Bezpečnosti. Neměl jsem iluze o vztahu lidí k esenbákům, ale už tenkrát jsem vytušil to, co dnes vím nade všechny pochybnosti.

Zlodějna, rozkrádačky, to našince jen tak spolupracovat nedonutí. Pokud jde ale o vraždu, málokdo policistům odmítne pomoc. Smrt je mocné zaklínadlo. Otevírá dveře a ústa svědků. A na vsi to platí dvojnásob, protože pocit strachu, že po okolí se pohybuje vrah, je v malé komunitě téměř hmatatelný.

To dopoledne jsem viděl mnoho domácností a musel odmítat kvanta drobného pohoštění. Sešlé, shrbené štíty domů skrývaly většinou stejně sešlé a shrbené lidi.

Teprve tehdy jsem si uvědomil, že jsem ve vsi vlastně vůbec nenarazil na mladého člověka, pokud nepočítám občasně projíždějící gazík s pohraničníky. Ale tato skutečnost nám tolik nevadila. My naopak potřebovali lidi, kteří v sobě nesli paměť kraje.

Jenže při rozhovorech to vypadalo, že pokud jde o paměť, většina našich svědků neunesla ani svou vlastní. Zahrádka zjevně požíval mezi svými sousedy úcty. Možná v tom sehrálo roli i pořekadlo, že o mrtvých jen dobře, ale nikdo si nevybavil, že by Zahrádka někomu byť neúmyslně ukřivdil. Měl pověst rovného chlapa, muže, který by neublížil ani mouše.

Když jsme se ale ptali na to, kdy šel zavražděný do důchodu nebo kdy opustil místní národní výbor a začal pracovat v JZD, dostávali jsme jen velmi neurčité odpovědi. Naši svědci zkrátka spolehlivostí příliš neoplývali.

Alespoň jednu věc nám však potvrdili. Fantom v černém audi byl skutečně Fischbacher. Zdálo se tedy vyloučené, že by se po okolí takto nápadným způsobem pohyboval ještě někdo jiný.

12

Cvrkot za skleněnými dveřmi kanceláře Novotného utichl. Dovnitř nakoukla hezká slečna v kostýmku, snad jeho asistentka.

„Budete ještě něco potřebovat?“

Novotný ji propustil královským pokynutím rukou. „My už budeme taky brzy končit, Zuzanko. Můžete jít domů.“

Tomáš dělal, že tuhle narážku přeslechl, a hrabal se v papírech.

„Záznamy o tomhle šetření v Pasečkách ve složce také nejsou,“ poznamenal, aniž na Novotného pohlédl. „Zato je tu zmínka, že ho neprováděl kapitán Vostrý.“

Teprve teď se tázavě podíval na Novotného. Ten zachovával neutrální výraz a mlčel.

„Uvádí se tady vaše jméno.“

Novotný se plácl do čela. „Ale jo. Asi tam budu napsaný. To byla laskavost Vostrého.“

„Laskavost? Že vás uvedl jako vyšetřovatele?“

Přišel jsem na to až následující den, kdy mi volal major Částka a ptal se mě, jestli jsem opravdu prováděl vytěžení obyvatel Paseček. Prý to uvádí Vostrý v protokolu.

Musel jsem mu odpovědět, že to je pravda jenom částečně, neboť většinu rozhovorů vedl Vostrý.

„Kolega vám chtěl udělat radost,“ vysvětlil mi Částka. „On je to starý morous, ale v jádru dobrý chlap. Říkal jsem mu, že mě váš šéf poprosil, abychom vám dali nahlédnout pod pokličku a pustili vás k nějaké práci.“

„To že udělal?“ podivil jsem se. Podplukovník Doubrava mi v Praze nic takového ani nenaznačil.

„Ano, jde mu o to, abyste se vyznal v naší práci. A kolega Vostrý asi chtěl, abyste se mohl chlubit účastí na vyšetřování.“

Když jsem se ten předchozí den loučil s Vostrým, nepůsobil na mě jako nějaký přející člověk. Byl spíš nabroušený a nevrlý ze skutečnosti, že jsme v pátrání po Zahrádkově minulosti nijak nepokročili.

„Poslyš, Novotný. Budeme muset rozšířit záběr. Půjdu na rotu a nechám si zjistit, kdo z těch kluků péesáckejch byl v době vraždy mimo útvar. Měli jsme to udělat už dávno,“ rozčiloval se. „A taky budeme muset obejít i ty, se kterýma jsme tady v Pasečkách ještě nemluvili. Třeba dělníky, kteří jsou v práci.“

Potom se na mě podíval. „Víš co? Vezmeš si to na starost. Ať jsi k něčemu.“

„Já? Sám? Ale co když na něco zapomenu?“

„Nesmysl. Celý den jsi čuměl, jak se to dělá. Už víš, na co se zeptat.“

„Dobře,“ pokrčil jsem rameny. Ta důvěra mi polichotila.

Po mém souhlasu se Vostrý začal chovat vlídněji, dokonce se pokoušel o určitou formu přátelské konverzace. Před chalupou jsme se rozloučili, on nasedl do škodovky a já vstoupil do domu.

Hlava mi po všech těch návštěvách třeštila a já netoužil po ničem jiném než vypít sklenici studené, čisté vody. Vešel jsem do kuchyně.

Dveře do sousedního pokoje, kde spávali majitelé, nebyly dovřené. Sáhl jsem do kredence pro skleničku, když moje oko zachytilo v mezeře pohyb. Instinktivně jsem se tam podíval.

Spatřil jsem Magdinu tvář. Oči měla široce otevřené, sledovaly mne s náznakem pobaveného úsměvu. Její ústa se ale nesmála, byla pootevřená v grimase rozkoše. Pak jsem spatřil světlou hlavu. Helge. Milovali se spolu, potichu a líně, jako kdyby měli nekonečně mnoho času.

Rychle jsem se odvrátil. Skleničku jsem položil na kuchyňskou linku a vyběhl jsem z místnosti. Nemohl jsem tomu uvěřit. A nemohl jsem z paměti vymazat ten vyzývavý pohled v jejích očích. Viděla mě, o tom nebylo pochyb.

Plaše jsem vysedával ve svém pokoji, jako kdybych provedl něco zakázaného a bál se trestu.

Po nějaké době zaťukal na dveře Helge.

„Jak to šlo?“

„Nic moc.“

„Volal Částka. Toho Fischbachera pustí. Takže se zdá, že moje práce tady skončila. Ta tvoje vlastně také. Asi se začnu chystat k odjezdu. Co ty?“

Vysvětlil jsem mu, že jsem se právě stal pomocným kriminalistou a že tady možná ještě nějaký čas vydržím. Měl jsem na jazyku otázku, jak se dnes měl, ale udržel jsem se.

V podvečer jsem vyrazil plnit své úkoly. Bylo to docela zábavné, i když náročné. Činilo mi určité potíže přinutit lidi, aby mluvili k věci. Vostrý by takového mluvku přerušil a usměrnil, já jsem asi byl na něco takového příliš zdvořilý.

Alespoň jsem mohl proniknout hlouběji do duší místních lidí a udělat si přehled o tom, kdo je podle nich vrahem pana Zahrádky. Statisticky vzato to byl buď Němec či Rakušan (tyto dva pojmy zde organicky splývaly v jedno), nebo trestanec, kterého pustil Václav Havel na amnes tii (těmi se prý místní lesy jenom hemží).

Sám pocházím z malého města a nepovažuji se za nějakého kosmopolitu, ale dospěl jsem k závěru, že zdejší obyvatelé jsou opravdu svérázná sorta. Když jsem se později začal nořit do dějinného vývoje tohoto koutu naší země, pochopil jsem to. Byli to potomci lidí, kteří sem přišli s prázdnými kapsami.

Nevzdělaní, bez naděje na majetek, dostali najednou možnost mít vlastní dům, vlastní hospodářství. Jenže jim chyběl vztah k místu, znalosti a dovednosti původních majitelů. Není divu, že pohraniční vísky rychle pustly. Jistě k tomu došlo dávno předtím, než je objaly dráty a kluci v zeleném stříleli dávky ze samopalů do obličejů svatých na gotických freskách kostelů.

Co se týče Zahrádkovy minulosti, nijak jsem nepokročil. Lidé, kteří byli dopoledne v práci, byli koneckonců mladší než ti, které jsme s Vostrým zastihli doma. Tajně jsem doufal, že ve mne Vostrý nevkládal žádné přehnané naděje.

Zpátky jsem nespěchal. Sešel jsem k potoku a posadil se na velký balvan. Zlatohnědý písek se leskl šupinkami, které jako by tady zanechalo zapadající slunce. Voda měkce šuměla a hovořila ke smrkům, které se nakláněly přes protější břeh. Napadlo mě, že zůstat tu déle, asi bych si tohle místo oblíbil.

Magda mě vítala, jako kdyby se dopoledne nic nestalo. Mně ale v mysli ihned naskočil obraz její tváře. Pocítil jsem potřebu něco říct, cokoli.

„Jak to, že tady mají lidi tak zvláštní jména?“

„Myslíte jako Kalianko nebo Mihai? To jsou rumunská jména. Kdysi jich tady bylo plno, po válce se sem stěhovali. Ale většina z nich odsud odešla.“

„Proč?“

„Nevím, asi se jim tu nežilo podle jejich představ. Moc jich tady nezůstalo, stejně jako Němců.“

„Ale ti odsud přece zmizeli všichni…“

„Vy jste nebyl u paní Šafránkové?“ zeptala se překvapeně. „Ona tu zůstala, i když je Němka.“

„Šafránková? Němka?“

Zasmála se. „Vzala si Čecha. Proto ji neodsunuli. Mluvil jste s ní?“

Odpověděl jsem, že nemluvil, přestože jsem poctivě obešel všechny chalupy.

„Ale ona bydlí za kopcem. Na samotě,“ ukázala Soukupová někam do korun smrků ve svahu nad námi. „Ta si toho pamatuje hodně, to mi věřte.“

13

„A co ta návštěva Vostrého u pohraničníků?“

„U toho já nebyl. Ve spisu to není?“ Novotný se netrpělivě podíval na hodinky.

„Není. Zdá se, že tam toho víc není, než je,“ neodpustil si Tomáš. „Nepamatujete si k tomu nějaké podrobnosti? Nebavili jste se o tom?“

Novotný se opřel do křesla. „Člověče, já se opravdu snažím vám pomoct. Myslím, že jsem dostatečně vstřícný. Ale nemůžete ode mě čekat zázraky.“

Další pohled na hodinky, kontrola displeje mobilního telefonu.

„Pokud si to dobře pamatuju, tak jsem slyšel něco o vojínovi, který zdrhnul z posádky.“ „Souviselo to nějak se Zahrádkovou smrtí? Myslím časově?“ zajímal se Tomáš. „Domnívám se, že ano. Vzali si ho do parády, ale asi z toho nic nebylo. Nic, o čem bych věděl.“

„Měl alibi?“

„To opravdu nevím. Snad tam hrálo roli nějaké děvče. Ale pohraničníky řešil Vostrý. Šlo to mimo mě. Já mezitím operoval v Pasečkách a objevil jsem paní Šafránkovou.“

Už když jsem sestupoval z kopce do prolákliny, ve které byl dům ukrytý, přivál ke mně vítr vůni kravského hnoje a mečení kozy.

K poměrně velké, na bílo omítnuté, ale časem oprýskané kamenné chalupě byla přilepená dřevěná stodola temně hnědé barvy. Tohle nebyla chalupářská iluze jako v případě Soukupových, tohle byla skutečnost.

Paní Šafránková stála v pootevřených dveřích a za žádnou cenu mě nechtěla pustit dovnitř. Mohlo jí být klidně osmdesát let, ale na první pohled to byla silná ženská. Ruce měla samý mozol a široká ramena vyprávěla o námaze, kterou každý den podstupovala. Kdybych nevěděl, že není Češka, možná bych si toho ani nevšiml, ale teď jsem v její řeči tu a tam zaslechl vybledlý náznak německého přízvuku.

„Jestli se chcete ptát, tak při práci. Já na vás nemám čas,“ řekla nakonec nesmlouvavě. „Vemte ten kýbl a dejte kozám čerstvou vodu. A potom jim dejte seno, už mají hlad. Já se postarám o krávu.“

Poslechl jsem ji. Chlívek obývala koza se dvěma mladými. Kůzlata byla mlaďoučká, ještě jim z břicha jako větvičky trčely seschlé pupečníky. Poskakovala na místě a zvědavě si mě prohlížela. Koza na mě poulila své ďábelské oči. Opatrně jsem otevřel vrátka, bál jsem se, aby mě netrkla.

Po očku jsem přitom pozoroval Šafránkovou, jak přes dvorek obsluhuje stračenu. Sledoval jsem, jak vzala kýbl a vychrstla zbytek vody na kameny dlážděnou zem, rozehřátou sluncem.

Sebral jsem kozám otlučený smaltový kbelík a provedl jsem totéž. Potom jsem se se stařenou sešel u ruční pumpy.

Začal jsem pumpovat. Mechanismus pracoval bezchybně, ani nevrznul.

„Odkdy tu bydlíte?“

„Od narození.“

„Takže jste pana Zahrádku znala dobře?“

Podala mi kbelík. „Až budete hotovej, tak za mnou přijďte a přineste seno. Budu dojit.“

Nalil jsem kozám vodu a ve stodole sebral náruč sena. Rázem jsem ho měl ve vlasech i za košilí. Musel jsem vypadat jako karikatura měšťáka na venkově. Vešel jsem do stáje, kde už Šafránková seděla u stračeny na trojnožce. Provazce mléka stříkajícího ze struků zvonily o plechové stěny hrnce. „Zahrádku jsem trochu znala. Byl místní, ale žádní velcí kamarádi jsme nebyli. Co by vás zajímalo?“

„Všichni o něm mluví jako o poctivém člověku.“

„To je možný. Byl to takovej nenápadnej chlapík. Jeden si ho ani nevšiml a najednou tomu šéfoval. Dělala jsem v kravíně, když vedl JZD. Zdvořilej, pozdravil, ale do práce se moc nehrnul. Ale zlej on nebyl, to ne. Když jsem něco potřebovala, tak pomohl. Třeba když ženský musely něco vyřídit, svezl je do města autem.“

„Byl to prý komunista, nemohlo třeba tohle někomu vadit?“ zeptal jsem se.

„Ale komu by to tady vadilo?“ otočila se na mě. „Vždyť tady takovýhle věci nikoho nezajímaly. Já si nepamatuju, že by tady někdo dělal nějakej odboj. A jestli někomu něco vadilo, tak to byli pohraničníci a kontráši. Zahrádka rozhodně ne.“

„Ani v padesátých letech? Kolektivizace a tak?“ snažil jsem se jí pomáhat.

Odstrčila židličku, postavila se a narovnala si záda. „Milej pane, tady takovýhle věci vůbec nebyly. Tady se nikomu nic nebralo. Spíš se rozdávalo z toho, co bylo sebraný po válce Němcům.“

To mě nenapadlo. Zdálo se, že ani z této pamětnice toho moc nedostanu.

„Nedáte si mlíko? Je ještě teplý,“ nabídla mi Šafránková a napila se rovnou z hrnce.

„Ne, děkuji, já na to nejsem zvyklej, to by mi neudělalo dobře.“

Pokrčila rameny na znamení, že mě přemlouvat nebude. Vyšli jsme ze stáje. Rozloučil jsem se s ní a popřál hezký podvečer.

„Počkejte ještě,“ zavolala na mne, když už jsem byl skoro u lesa. „O té rozkrádačce víte? Povídalo se tenkrát mezi lidma, že ty kluky udal Zahrádka.“

14

„Vostrý, ty jsi pako. Na kafíčko ve službě, na to tě užije, to si s Robertem zajdeš. Kšeftík sem, kšeftík tam, to jo. Ale když se ti konečně může hodit v práci, tak se ho ani nezeptáš,“ dobíral si Hrdlička kolegu.

„No co, tak jsem zapomněl na nějakou senilní bábu za kopcem. Stejně z toho nic nebude. Vždyť to je rozkrádačka z roku padesát osm!“

„Právě proto, ty vole. Podívej se na ty tresty. Jeden dostal deset let, druhej osm. Za pár litrů nafty. A skončili v NPT Vojna a NPT Bytíz.“

„Co to znamená?“ zeptal jsem se.

„Nápravně pracovní tábor,“ poučil mne Hrdlička. „Poslali je těžit uran.“

Starý pan Zahrádka tedy v padesátých letech poslal dva zaměstnance JZD do uranového dolu. To by mohl být silný motiv… Jenže po tolika letech? Připadalo mi to přitažené za vlasy. „Pokud by se chtěl jeden z nich pomstít, pak by to udělal už dávno, ne?“

„To teda neudělal. Jak by se tam dostal? Nezapomeň, že Pasečky jsou v pohraničním pásmu. Pokud by ho tam péesáci pustili, měli by ho zapsanýho. A Bezpečnost by si ho u pohraničníků rychle zjistila,“ vysvětlil mi Vostrý.

Vedoucí oddělení této vyšetřovací verzi také příliš nefandil, ale souhlasil s tím, že prověřit se musí všechno. „Víme něco konkrétního o těch odsouzených?“

„Nějakej Josef Tuháček a Antonín Horák. Byli to mladí kluci, svobodní. Do vsi se každopádně už nikdy nevrátili,“ nahlížel Hrdlička do dokumentů.

„Myslíte, že to bylo politický, že se jich potřebovali zbavit?“ zeptal se Částka.

„Těžko říct. To si ale můžeme ověřit, až je najdeme a vyslechneme.“

Částka se zhoupl na židli, ruce založené za hlavou. „To jsem zvědavej, jestli jsou ještě naživu. Uvidíme. Dejte mi vědět, až něco zjistíte.“

„V každým případě díky za výpomoc,“ poplácal mě Hrdlička po rameni, když jsme opustili zasedačku. „Aspoň jsi sem nejel úplně zbytečně.“

Celá mordparta se se mnou srdečně rozloučila a já vyrazil. Nejel jsem ale do Prahy. Bylo páteční odpoledne a já si chtěl užít víkend v přírodě, ještě jednou se projít Pasečkami a popřemýšlet nad svým prvním případem. Vrátil jsem se do chalupy.

Magdě jsem oznámil, že teď už za mě ubytování nehradí rakouská vláda ani české ministerstvo, a požádal ji, zda můžu zůstat ještě do neděle. A můj rakouský kolega učinil totéž, i když jeho důvody byly poněkud odlišné od těch mých.

Sobotu jsem strávil přesně tak, jak jsem si to představoval ještě v Praze. Od Magdy jsem dostal mapu okolí, která se nedávno dostala na trh. Vycházela z vojenských podkladů a byl na ní zakreslen každý balvan, každá zídka, za které by se mohl případný bojovník ukrýt před nepřátelskou palbou. S touto pomůckou v ruce jsem ve velkých kruzích obcházel vesnici a objevoval dosud neznámé světy.

Vzrostlé smrkové lesy, které desetiletí nepoznaly pořádné hospodářství. Tu a tam skupina buků, jejichž stříbrné kmeny zářily v paprscích slunce, ředěných hustými korunami. Louky zarostlé metrovou trávou, na nichž jako na stráži stály osamocené košaté stromy.

A ty stromy byly němými svědky minulosti. Co dělá řada jabloní uprostřed louky nebo trojice lip na kraji lesa?

Když jsem se konečně v duchu rozloučil s novými teniskami (lepší boty jsem si s sebou nevzal), rozhodl jsem se sejít z cesty. A začal jsem nacházet pozůstatky stavení.

Zbytky zdí, zasypané jámy sklepů. Ulomený kříž, pozůstatek božích muk u zaniklé cesty. Kolik stavení tady stávalo, kolik lidí tady muselo žít, když jejich stopy najdu i já během jednoho výletu?

Našel jsem i hřbitov. Zarostlý, zpustlý, náhrobní kameny povalené. Jména nadepsaná švabachem. Kaplička s propadlou střechou, uvnitř pach hniloby a vlhkosti, na stěnách díry po kulkách a sprosté nápisy vyryté nožem nevědomými, zmatenými vojáčky.

A také jsem narazil na ten pomníček. Byl zbrusu nový, svítil u cesty, ale i on se vztahoval k minulosti. Českého četníka tady ve třicátém osmém roce zastřelili členové Freikorps. Věděl jsem, že v pohraničí to před válkou vřelo, že takové věci tady byly na denním pořádku. V srdcích Čechů muselo to bezpráví doutnat po celou válku. Tlak, který se po osvobození uvolnil, musel být nepředstavitelný.

„Myslím, že ti lidé by už po tom všem nemohli vedle sebe žít,“ řekl jsem Helgemu, když jsme večer popíjeli v jeho podkrovním budoáru. Odpolední vedra přinesla další prudký liják, který teď nekompromisně bušil do střechy. Potok se rozvodnil a jeho hukot už nezněl jako ukolébavka.

„To je určitě možné, Ondro. Ale s jistotou to nemůžeš tvrdit. Těch lidí se nikdo neptal, museli odejít všichni. Jako kdyby všichni nesli stejnou vinu.“

„Tamhle za kopcem bydlí paní, která tady mohla zůstat. Provdala se za Čecha,“ upozornil jsem ho.

Pokrčil rameny. „Kolik takových bylo? Rozhodně méně než těch, které zlynčoval dav.“

„Možná si to zasloužili.“

Upřeně se na mne podíval. „Mnoho lidí využilo bezvládí k tomu, aby se pomstili za malichernosti, aby se zmocnili majetku svých sousedů. Kolaboranti chtěli umlčet svědky. Sadistické zrůdy mohly beztrestně páchat zvěrstva.“

Mluvil pomalu a zřetelně. Byl rozčilený a já viděl, jak velké úsilí vynakládá, aby se ovládl. Chtěl jsem mu odpovědět, že taková obvinění může vznést kdokoli, ale teror nacistů na českém obyvatelstvu je řádně zdokumentovaný. Najednou jsem však ztratil chuť se o tom bavit.

Cítil jsem, jak ve mně vlivem alkoholu víří emoce. Helge mě naštval, stejně jako já jeho. Vzbudil ve mně pocit ohrožení. Ale nebyl jsem natolik opilý, abych si neuvědomoval, že neútočí na mne ani na mé krajany, ale pouze na zločince mezi nimi. A že zločinci jsou vždycky jenom zločinci, bez ohledu na stranu barikády, na níž stojí.

A tak jsem na sebe měl vztek, že neumím tyto dvě roviny zcela oddělit a že ve falešné snaze očistit svůj národ obhajuji neobhajitelné. Že poukazuji na zločiny druhé strany, jako kdyby se tím nějak zmenšila vina těch prvních.

15

„A v neděli ráno jsem se rozloučil s Pasečkami a vrátil jsem se do Prahy. Tím tahle historie končí.“ Novotný se zvedl ze židle, zapnul si sako a šel do skříně pro kabát.

„Máte informace o tom, jak pokračovalo vyšetřování? Co ti dva podezřelí, které Zahrádka kdysi udal a šli do lágru?“

Novotný se zastavil a zamyšleně přimhouřil oči. „Jeden z nich zemřel někdy v sedmdesátých letech na rakovinu plic. Je velmi pravděpodobné, že nemoc byla způsobena radioaktivním prachem, který během internace vdechoval. Druhý odsouzený dosud žil, ovšem někde na druhém konci republiky. Bylo kontaktováno místně příslušné oddělení kriminálky, aby ho vyslechli.“

„A zjistilo se něco?“ zeptal se Tomáš, i když tohle zrovna ve spisech našel.

„Ten chlap byl z obliga. Měl alibi a zdravotně na tom taky nebyl nejlíp. Myslím, že ho nechali být. Ale já už byl tou dobou dávno v Praze.“

Novotný si oblékl kabát. „Tak to asi ukončíme, co říkáte?“

Tomáš neochotně urovnával papíry a zakládal je do složky. „Moc děkuju za váš čas. Hodně jsem se toho dneska o té Zahrádkově vraždě dozvěděl.“

„Vždy rád pomohu policistům. A hezky jsem si s vámi zavzpomínal. Těšilo mě, pane Volfe.“ Novotný na něj namířil pravici a obdařil ho dalším americkým úsměvem.

Tomáš však místo podání ruky zamával další složkou, kterou vytáhl z brašny. „A co ta druhá vražda?“

16

Trvalo to jen okamžik. Méně bystrý pozorovatel by to ani nepostřehl. Tomáš to však viděl naprosto zřetelně.

Novotný vypadl z role muže nad věcí, bodrého společníka a charismatického vůdce. Skutečnost, že Tomáš ví i o druhé vraždě, ho zjevně překvapila.

Rychle se ale vzchopil. „Vůbec netuším, o čem mluvíte.“

„Mluvím o Josefu Chromém.“

Novotný chvíli uvažoval, jak má reagovat. Nakonec se rozhodl, že si nevzpomene.

„S tím vám asi nepomůžu,“ usmál se omluvně.

„I v tomhle spisu jste uvedený,“ odvětil Tomáš unaveně. Tahle hra ho přestávala bavit.

„To není možné. Ne, to není možné,“ kroutil hlavou Novotný a bral za kliku kanceláře. Jako školák přistižený při činu, snažící se co nejrychleji vyklidit pole.

„Možná narážíte na to, že i v tomto spisu se ztratila většina dokumentů,“ ušklíbl se Tomáš. „Ale ta náhoda, díky níž se ty papíry ztratily, si nevšimla jedné poznámky.“

Tomáš ukázal na list jakéhosi protokolu. Na jeho okraji bylo propisovací tužkou zaznamenáno několik sotva čitelných slov.

O. Novotný – teorie, že je spojitost se Zahrádkou přes Pasečky.

„Tomu nerozumím a nevím, proč se to tam píše,“ trval na svém Novotný. „Ale jestli vám to nevadí, rád bych se dostal domů.“

Cvakl vypínačem osvětlení. Kancelář potemněla. Prosklenou stěnou sem pronikalo slabé světlo z chodby, takže se Tomáš mohl rychle sbalit a obléct, zatímco Novotný na něho čekal v otevřených dveřích. Jeho výraz naznačoval, že doba kamarádíčkování vypršela.

„Zítra se za vámi zastavím a promluvíme si o tom,“ řekl Tomáš rozhodně, když okolo něj proklouzl na chodbu.

„Můžete to zkusit.“

17

Pokoj na policejní ubytovně byl malý, stroze vybavený, ale čistý. Tomáš hodil bundu na postel, taška letěla hned za ní. Nakonec se tady s rukama založenýma pod hlavou rozplácnul i on.

Přehrával si v hlavě průběh rozhovoru. Potřeboval si uspořádat všechny informace, které se dozvěděl. Také se pořád nedokázal rozhodnout, co si vlastně o Novotném myslí.

Zpovídaný si na jedné straně vybavuje nepodstatné detaily, na druhé straně si nevzpomene na nejzásadnější momenty vyšetřování. Je ostražitý, ale zároveň se občas nechává unést melancholií.

Tomáš si ubalil cigaretu a vyšoural se na chodbu. Pokynutím hlavy pozdravil dva policajty, kteří okupovali popelník pod oknem. Košile uniforem měli vytažené z kalhot, asi se právě vrátili ze služby. Byli stejně staří jako Tomáš.

Přemýšlel, jestli se s nimi má dát do řeči, ale vystačili si sami. Byl rád, asi by nevěděl, o čem s nimi mluvit. Sám na ulici nikdy nesloužil. Šel rovnou na kriminálku. A hned dostal na starost Polednici.

Nastavil tvář chladnému vzduchu, který proudil dovnitř oknem, a snažil se myslet na něco jiného. Třeba na to, jak stráví večer. Chvilku si odpočine na pokoji, dá si sprchu, potom se vypraví ven sehnat něco k jídlu. A pak se ještě podívá do spisu. Musí se připravit na zítřek.

Když se vrátil z chodby, pustil si z telefonu do sluchátek muziku od svých milovaných Solefald. When the Moon Is On Th e Wave.

Opřel si hlavu o opěradlo ošoupaného křesla a poslouchal, jak si nad táhlými varhanními tóny povídá basa s kytarou. A pak to zničehonic začne. Pekelný jekot zpěváka, zkreslené kytary a varhany vytvářejí monumentální zeď, která přerůstá vše živé a málem pohřbí celou skladbu.

A potom se znovu vracíme na začátek, melodická pasáž, temný zpěv v archaické angličtině, zní to jako slova prastaré kletby:

Vítr k tobě nese hlas,

šeptá, že tobě je radost zapovězena;

a noc pak navždy odepře ti

své tiché nebe plné hvězd.

Když skladba skončila, ztlumil zvuk a nechal hrát zbytek alba. Hudba probudila jeho mozek a ten si opět začal klást otázky.

Novotný neříká všechno, to je jasné. Ale proč? Možná tenkrát udělal nějakou zásadní chybu. Nebo třeba někoho kryje. Stydí se za něco? Má z něčeho strach?

Tahle rovnice měla příliš mnoho neznámých.

Proud hudby přerval vyzváněcí tón. Tomáš se podíval na displej a hned věděl, že má průšvih.

Velký šéf. Podplukovník Dvořák.

„Řekněte mi, kde zrovna jste.“

„Na policejní ubytovně.“

„Na ubytovně, aha. A v jakém městě?“

„V Praze.“

„Sláva. A teď mi vysvětlete, co v té Praze děláte.“

„Mám dovolenou.“

„Nedělejte si ze mě prdel, Tomáši. Víte, že na to jsem dost háklivej. Víte, s kým jsem měl teď dost nepříjemnej hovor?“

Tomáš to samozřejmě uhodl ještě dřív, než mu to Dvořák prozradil.

„Takže mi koukejte zatraceně dobře vysvětlit, proč šikanujete chlapa, kterej nám bude za pár týdnů šéfovat!“ Dvořák se dostával do ráže. „O co vám sakra jde? Prý jste na něj vybalil nějakej promlčenej mord. To jste trochu mimo působnost, ne? Jak mi to vysvětlíte?“

Tomáš se nadechl, ale Dvořák mu nedal šanci.

„Víte co, řekneme si to zítra. V deset ráno klepete na dveře mý kanceláře. A modlete se, ať se dobře vyspím, protože je to s váma pěkně nahnutý. Ženete nás do průseru. A není to poprvý.“

Linka na okamžik ohluchla, potom se znovu probudil hudební přehrávač a zkoprnělého Tomáše zasypal deathmetalovou smrští.

18

Tomáš vyšel před ubytovnu a hned stáhl hlavu mezi ramena. Říjnový večer byl lezavý, skoro jako kdyby se rok nenápadně překlopil rovnou do listopadu.

Když vykročil na chodník, musel se vyhnout červenému BMW X6, které bezostyšně parkovalo na místě, kde rozhodně nemělo co dělat.

Jeho oči sklouzly na SPZ. Samozřejmě, kmotrovská značka, samé čtyřky. Drzost některých lidí nemá hranic, řekl si pro sebe. Takhle parkovat před barákem plným policajtů.

„Dobrý večer, teď jsme se málem minuli! Přijel jsem za vámi.“

Tomáš se otočil. Z auta křepce vyskakoval Novotný a útočil na něho srdečným úsměvem a napřaženou pravicí.

„Neříkejte nic. Všechno vám vysvětlím. Zvu vás na večeři. Nebo na pivo. Sedejte!“

Tomáše na okamžik napadlo, že je to past. Novotný ho odveze někam do lesa, kde ho odpraví ranou do týla. Pak si uvědomil, jak absurdní představa to je.

Novotný nemá důvod se takhle namáhat. Už Tomášovi zavařil natolik, že možná přijde o práci. Teď se mu může nanejvýš pokusit pohrozit ještě dalšími následky. S tím ovšem u Tomáše nepochodí. Už se nedá najít nic, co by mohl ještě ztratit.

„Máte hlad?“ zeptal se Novotný, když s bavorákem vyjížděl na vozovku. „Znám jednu výbornou restauraci. Dělají ty nejlepší argentinské steaky.“

Možná si mě bude chtít koupit, napadlo Tomáše. „Já si na tohle moc nepotrpím. Stačí mi obyčejná hospoda.“

„Jak je libo.“ Novotného úsměv mírně povadl.

Zastavili před pivnicí, tentokrát na legálním parkovacím místě. Našli poslední volný stůl a objednali si jídlo.

Tomáš byl rád, že skončili tady. Byl to Novotný, a ne on, kdo tady ve sněhobílém značkovém triku vyčníval. Třeba se to odrazí na jeho sebejistotě.

„Chci se omluvit. Vy víte za co.“

Tomáš neodpovídal.

„Už jsem vašemu nadřízenému volal a vysvětlil jsem mu, že jsem se unáhlil. Pokuste se mě pochopit. Mám toho teď moc, jsem pořád ve stresu z té kampaně.“

Tomáš odložil příbor a začal si balit cigaretu. Hlad ho přešel. „Upřímně řečeno nechápu, proč jste si na mě v první řadě vůbec stěžoval.“

Novotný pokrčil rameny. „Ani nevím. Síla zvyku, řekl bych.“

Tomáš se musel usmát.

„Já vím, jsem pro vás něco jako mimozemšťan,“ pokýval hlavou Novotný. „Ale nechme to být. Řeknu vám, jak to bylo s Chromým, ať zítra můžete v klidu odjet domů.“

Pozvedl svůj půllitr, aby si s ním Tomáš mohl přiťuknout. Ten chvíli váhal, ale pak nabídku přijal.

„Tak kde jsme skončili?“ zeptal se Novotný, když si otřel pěnu ze rtu.

„Říkal jste mi, že jste v neděli ráno odjel do Prahy. Ovšem Chromého našli už v sobotu.“

„Ano, už si vzpomínám. To, co jsem řekl, nebylo úplně přesné. Nikam jsem totiž neodjel.“

Část druhá

19

Ráno bylo v kuchyni ticho. Magda se tentokrát netočila kolem stolu, ale nehybně seděla pod oknem. Vzhlédla ke mně a místo pozdravu oznámila, že volal Vostrý.

„Víte, co mi řekl? Že včera našli Chromýho. To byl chlap, od kterého jsme koupili tuhle chalupu. Někdo ho ubodal nožem.“

„Mají nějaké stopy?“ ozvalo se ode dveří. Do kuchyně vstoupil Helge.

Magda pokrčila rameny. „Teď ho našli. Nic víc mi neřekl. Jen že na to přišli sousedi, až když začal smrdět. Ležel tam týden, svítilo na něj slunce…“

Vstala a natáhla se na horní polici, kde stály vyrovnané lahve. Nalila si panáka průzračné tekutiny a obrátila ho do sebe. Místnost prostoupila vůně slivovice.

„To je zvláštní. Nejdřív starej Zahrádka a teď Chromý. Já vím, že je to náhoda, ale Chromý byl taky odsud, bydlel v tomhle baráku. Úplně to na mě sáhlo,“ plaše se zasmála, jako kdyby se styděla.

„S tebou to přece nemá co do činění, Magdo,“ řekl Helge. „To jsou nějaké staré účty. Vy s Robertem s tím přece nemůžete mít nic společného. Nemáš se čeho bát.“

Pokývala hlavou. Asi chtěla samu sebe přesvědčit, že tomu věří. „Uvidíme, na co přijdou. Odpoledne přijede Robert. A chlapi z kriminálky se tady taky zastaví, chtějí se nás na Chromého zeptat. To se můžou zeptat každého tady. Měl docela zajímavou pověst.“

„Nezmiňovali se, jestli mne budou potřebovat?“ zajímal se Helge.

„O ničem nevím,“ odpověděla.

Prohazka měl sbaleno. Chtěl se vrátit do Vídně, druhý den se měl ukázat v práci. Ale ta druhá vražda v něm pochopitelně vzbudila zájem. Rozhodl se, že počká aspoň do večera.

Já jsem také čekal. A možná víc než ta vražda mě fascinovalo Magdino chování. Bylo zvláštní pozorovat, jak ji smrt toho člověka rozhodila. Třebaže se to vzpíralo selskému rozumu, cítila se jí přímo dotčená.

Její reakce však byla přirozená, jak nám potvrdil kapitán Hrdlička, poté co brzy odpoledne s kolegou Vostrým zaparkovali před chalupou služební žigulík.

„Lidská mysl má tendenci slučovat a systematizovat náhodné jevy,“ vysvětloval. „Zahrádka s Chromým pocházeli ze stejné vesnice a zemřeli ve stejném časovém úseku. Na základě této shody začíná mozek vytvářet další spojení, hledá systém tam, kde je jenom chaos. Jenže my si tohle nesmíme dovolit. Od začátku k tomu přistupujeme jako k jedinečné události. Pokud se objeví nějaké indicie, že jsou ty vraždy spojené, budiž. Ale dokud nic takového neobjevíme, nemůžeme si takovou hypotézu příliš připouštět.“

Vostrý souhlasně přikyvoval. „Tenhle chlapík byl pěkný kvítko. Má pár zajímavých záznamů, a podle toho, co jsem kdysi slyšel od Roberta, toho může být ještě víc. Jestli je pravda jenom půlka z toho, co se povídá, máme před sebou hodně práce. Po týhle zemi musí chodit pěkná řádka lidí, kteří měli důvod ho nenávidět. Tak povídej, Magdo.“

Hrdlička vytáhl balíček fotografií z místa činu a nechal je mezi námi kolovat. Byly to záběry z kuchyně panelového domu.

Na podlaze se v kaluži krve válelo tělo Josefa Chromého. Černočervená krev se na vybledlém béžovém linoleu leskla jako rozlitý lak.

Do obličeje mrtvému nebylo naštěstí vidět. Ležel na břiše, šedivé přerostlé vlasy přilepené tím tmavým lakem k podlaze. Na zádech měl spousty bodných ran, podle pitevní zprávy, kterou jsem četl později, jich bylo celkem „24 v horní části zad, 3 ve spodní části zad a 2 v oblasti břišní“.

Vražedná zbraň ležela přímo v kaluži krve. Byl to kuchyňský nůž a zřejmě patřil Chromému. Otisky někdo setřel hadrem, ležícím na kuchyňské lince. Pachatel se nenamáhal hadru zbavit, prostě ho tam pohodil a odešel.

Celé to na mne působilo dojmem brutálního, chladnokrevného činu. Představovalo to úplně odlišnou stránku smrti než scéna ze Zahrádkovy chalupy. Tahle vražda se musela odehrát rychle, s vynaložením velké síly. A velkého odhodlání.

Z fotografií bylo také patrné, že smrti Chromého předcházel zápas. Kuchyňské židle byly povalené, pod linkou leželo nějaké rozbité nádobí. I v předsíni se našla převrácená stolička.

Prohlížel jsem si ty groteskní fotografie a přitom jsem poslouchal, jak Magda vzpomíná na zavražděného.

20

Bylo to krátce po svatbě. Nějaký známý nám prozradil, že v Pasečkách je chalupa na prodej. Majitel už nezvládá hospodářství a stěhuje se do pohodlí městského paneláku.

Hned jsme se sem rozjeli, aby nám ten barák někdo nevyfoukl. S Chromým jsme měli sraz u budky, kde hlídkovali pohraničníci. Musel nás tam vyzvednout, jinak by nás dál nepustili.

Byl odpudivej. Jakmile nasedl k nám do auta, naplnil ho smradem zatuchlého oblečení a zkvašeného potu. Rázem mě přešla chuť si od něj nechat cokoli ukazovat. Říkala jsem si, jak asi vypadá dům, ve kterém tenhle člověk bydlí.

Když jsme zastavili před touhle chalupou, měla jsem sto chutí říct Robertovi, aby ani nevypínal motor, vyhodil toho chlapa a rovnou to otočil. Už na první pohled to vypadalo hůř, než jsem si dokázala představit.

Omítka byla opadaná a odhalovala kamenné zdivo. Dvorek byl samé bahno, slepičince, kravská lejna.

Dokonce i podlahy uvnitř domu pokrývala vrstva tvořená zaschlým blátem a zbytky hnoje. Ty si Chromý přinášel na holínkách ze chléva, kde živořila hubená kravka. Stála chudinka celá zabořená v podestýlce a srst měla plnou svých vlastních kravinců.

Nedovedete si představit, jak to tady celé páchlo.

U postele a za opěradly židlí byly stěny zahnědlé, jak se o ně domácí celé ty roky opíral svou mastnou hlavou. Vypínače a kliky na dveřích byly obrostlé špínou. Voda se musela nosit ze studny, v domě žádná nebyla. Na záchod jsem se ptát nemusela, kadibudka stála na dvoře a podle smradu bych ji našla i potmě.

Zkrátka, vypadalo to tu hrozně a já pořád nechápala, proč se tady vůbec zdržujeme. Ale Robert ten zmar neviděl, před očima měl výsledný stav. Když se na to dívám teď, musím mu dát za pravdu. Byla to bezesporu výhodná koupě, cena byla nízká, ale deset let jsme na tom stavení dřeli snad každý víkend.

Co se týče Chromého, hnusil se mi, ale to bylo dáno tím, jak vypadal a v jakém svinčíku žil. Na jeho chování mi nepřišlo nic zvláštního ani podezřelého. Vlastně jsem s ním ani nepřišla do styku, všechny náležitosti koupě řešil Robert.

Všechno to začalo až potom, co jsme to tady začali předělávat. Vynášeli jsme třeba nepořádek ze chléva, okolo šel soused a zažertoval, jestli jsme tam nenašli zahrabanou mrtvolu. Když se podobná situace opakovala asi potřetí, začali jsme se ptát, co byl ten Chromý vlastně zač.

Mezi řečí jsme se tak od místních postupně dozvídali, že pan Josef Chromý byl proslulý rváč a násilník. Kdysi, když bývala ve vsi hospoda (to už jsme my nezažili), se všichni třásli, aby nepřišel Chromák. Tak mu říkali. Prý měl sílu jako býk a jenom čekal na příležitost do někoho se pustit. Báli se ho všichni, i esenbáci před ním měli respekt.

Obyčejně se to prý odehrávalo nějak takhle: Je pátek večer, u jednoho stolu vysedává pár kluků z posádky, u dalšího hlouček místních. Chromák vchází do dveří. Pohledy všech přítomných rázem padají k podlaze. Nikdo nechce provokovat. Chromák si vybírá stůl, beze slova si k němu sedá a rozhlíží se kolem sebe. Hledá chlapa, kterého si podá.

A pak po něm hodí půllitr. Nebo popelník.

Málokdo se mu postavil, přestože by ho společně určitě přeprali. Takhle jenom útrpně sledovali, jak kope do jejich zkrvaveného kamaráda. Ani ty esenbáky už nevolali, protože ten, kdo volal, dostal hned druhý den pořádnou nakládačku. I když to byla třeba servírka.

A tím se dostávám k tomu, co na něm bylo nejhorší. K tomu, jak se choval k ženským. Nikdy nebyl ženatý, ale čas od času se u něj nějaké družky objevovaly. Nikdo nevěděl, kam na ně chodí ani co na něm ty holky vidí.

Mlátil je prý hlava nehlava. Mezi lidmi se povídalo, jak je trápí. Modřiny prý měly všechny, ale žádná si nepostěžovala. Nakonec od něj vždycky nějak utekly. Ale musely si s ním užít.

A v šedesátém devátém, to vám potvrdí paní Borůvková, která pořád ještě bydlí v tom domku u školy, se stala ta věc.

Je pozdě v noci a Borůvková slyší tiché škrábání na dveře. Myslí si, že je to kočka od sousedů. Venku mrzne, micka se určitě chce schovat do tepla.

Když zvuk neustává, rozhodne se kočku odehnat. Otevře dveře a vykřikne leknutím. Na prahu leží dívka.

Je nahá, celé tělo má doslova pokryté hnojem. Třese se zimou a vyčerpáním. Je neuvěřitelně vyhublá a chybí jí několik zubů.

Výkřik vzbudí manžela. Když se oba trochu vzpamatují, vezmou mladou ženu dovnitř. Borůvková ji umyje a všimne si přitom podlitin na útlém těle. Nakrmí ji, najdou pro ni nějaké šaty. Připraví lavici na spaní. V ženiných očích se zrcadlí vděk, ale slova z ní nedostanou.

Po nějaké době usne. Borůvkovi sedí u stolu a přemýšlí, jak se zachovat. Předpokládají, že děvče se pokoušelo přejít hranici a uvízlo někde v pásmu. Po invazi se takové případy rozmnožily, hranice byly chvíli docela průchozí, ale teď už zase přituhlo.

Manželé se dohadují, jestli mají nešťastnici nahlásit na rotě pohraniční stráže nebo ji propašovat do vnitrozemí. Nedokážou se shodnout. Nad ránem jdou spát.

Když se vzbudí, děvče už je pryč. Z hrnečku v kuchyni zmizely dvě stokoruny, zbytek peněz zůstal netknutý.

Borůvkovi se rozhodnou, že na celou příhodu zapomenou. Slíbí si, že o ní budou mlčet, jako kdyby se nikdy nestala. Jenže když jde následující večer Borůvka s chlapama do hospody, je svědkem zvláštní scény.

Do místnosti vtrhne Chromák, přelétne očima všechny přítomné a zařve: „Kde je? Kdo ji schovává? Až ji najdu, tak ji zabiju. A toho, kdo jí pomohl, taky, to si pamatujte!“

Pak vyběhne ven. Celou noc chodí po vsi a buší lidem na vrata. Nikdo nechápe, co se děje. Jen manželé Borůvkovi tuší. Domýšlejí si, že dívka byla zavřená ve chlévě jako zvíře. Co s ní Chromý prováděl, to už si domýšlet nechtějí.

Dvacet let o tom nemluvili. Chromý zestárnul, stal se z něho vetchý stařec, uzavřel se do svého světa. Pan Borůvka zemřel. Teprve potom se Borůvková se svým zážitkem občas někomu svěřila. A vyprávěla to i mně. Mohlo to být tak rok poté, co jsme tuhle chalupu koupili.

Pár měsíců jsem tady nemohla spát. Pořád se mi hlavou honily myšlenky na dívku zavřenou ve chlévě. Zdálo se mi, že slyším tiché vzlyky, bála jsem se každého stínu. Pak jsem si zvykla.

21

V kuchyni se rozhostilo ticho. Vostrý s Hrdličkou si zuřivě zapisovali do svých notýsků. Já jsem se díval z okna a představoval jsem si, jak to tady muselo vypadat za časů Josefa Chromého.

„Že se mi o tom Robert nikdy nezmínil… Tušili jsme, že to byla svině, ale o tomhle jsme neslyšeli,“ prolomil mlčení Vostrý.

Magda krčila rameny. „Tohle se tu povídá. Jestli je to pravda, nevím. Já Chromého poznala jen jako starýho, nemohoucího dědka.“

„Ovšem takové neověřené historky nám moc nepomůžou,“ odtušil Hrdlička.

„Uvidíme, co se dozvíme od místních. Už jsem s nima jedna ruka. A tady mladej jakbysmet,“ mrknul na mě Vostrý. „Promluvím si s každým znovu.“

„Ještě jedna věc,“ pronesla zamyšleně Magda. „Říkalo se o něm, že je hrozně bohatej. Že tady má někde ukrytý cennosti po Němcích.“

„To jsou nesmysly!“ ozvalo se z chodby. Bůhví jak dlouho tam Robert stál, nikdo z nás ho neslyšel přijít.

Vešel do kuchyně a pozdravil. „Nic tady není. Při opravách chalupy bych něco našel. Jak říkám, jsou to drby.“

„Počkej, loni sis od nás půjčoval minohledačku, pokud si vzpomínám,“ smál se Vostrý. „Takže jsi taky hledal poklady, přiznej se.“

Robert mávl rukou. „To bylo jen ze zvědavosti, vídali jsme tu po revoluci hledače, tak jsem to chtěl taky zkusit. Ale nic jsem nenašel.“

Magda se na něj překvapeně podívala, ale než stačila něco říct, pokračoval: „Ale žena má pravdu. Chromý o sobě rád rozšiřoval pověsti, co všechno nemá a jak není bohatý. Mohl si vymyslet i povídačky o německém majetku.“

Chlapi z mordparty vypadali sklesle. Ve srovnání s předchozím případem, kde se neměli od čeho odpíchnout, byla tady možných třecích bodů naopak přehršel. Nebude snadné rozhodnout, jakým směrem napnout hlavní síly.

„Zaměřil bych se na spoluvězně,“ přemýšlel nahlas Hrdlička. „Jestli vyprávěl báchorky o pokladech, třeba si na to někdo vzpomněl a přišel ho navštívit.“

„On seděl?“ zeptal jsem se.

„Těžké ublížení na zdraví a znásilnění. V sedmdesátých letech. Dělal někde na montážích. Dokopal nějakého spolubydlícího na ubytovně. A zle se vyřádil na nějaké ženské. Obojí v rozmezí několika dní. Chytli ho hned. Dostal čtyři roky natvrdo.“

„A co stopy na místě činu?“ Stále jsem držel tu fotografii. „Našlo se něco?“

„Všechno, čeho se vrah mohl dotknout, je otřený. Kliky vyleštěný, podlaha v kuchyni i v předsíni setřená suchým hadrem, takže zatím žádný otisky prstů ani bot. Teď tam technici hledají další stopy, uvidíme, jestli se přece jen nenajde něco na tom noži nebo na těle.“

„Měl tam pěknej svinčík,“ poznamenala Magda, která mi nahlédla přes rameno. „Moc se nezměnil.“

„Bordel tam je slušnej. Těžko na první pohled poznáme, jestli je to původní stav nebo jestli tam někdo něco hledal,“ přikývl Vostrý.

„Ten, kdo ho takhle zřídil, ho musel nenávidět,“ řekla ještě Magda, než odvrátila zrak od fotografií.

„To jo, ty záda má úplně rozpáraný,“ souhlasil Hrdlička.

Prohazka stál celou dobu v koutě. Nevím, co z toho všechno pochytil, netlumočil jsem. Ale obrázky mrtvoly na něho zapůsobily. Jeho opálená tvář lehce pobledla.

„Pánové, vidím, že před sebou máte hodně práce. Pokud mě nebudete potřebovat, rozloučím se s vámi a vrátím se do Vídně.“

„Už tě nepotřebujeme dávno, můžeš směle vypadnout,“ řekl Vostrý.

Byl jsem si jistý, že tomuhle Helge rozuměl výtečně, ale s nehybnou tváří jsem informaci přeložil do zdvořilejší formy. Pokýval hlavou, podal českým kolegům ruku a vyběhl do podkroví sbalit si věci.

22

Tomáš litoval, že s sebou nemá podklady. Přesto si byl jistý, že žádné historky o dívce ve chlévě ve spisu zaznamenány nejsou.

„Vy jste zůstal v Pasečkách, i když ten rakouský policista odjel?“

„Ano, zůstal. Dáte si ještě jedno pivo, předpokládám.“ Novotný mávl na číšníka.

Tomáš si zapálil další cigaretu. „Co vás tam drželo?“

Novotný se podrbal na zátylku. „Asi zvědavost. A taky jsem se Vostrému hodil jako levná pracovní síla.“

Musí tam být ještě něco, napadlo Tomáše. Nějaký osobní důvod.

Podezření, že Novotný je v tom všem nějakým způsobem osobně namočený, sílilo. Ale možná nemá cenu to řešit. Důležité je soustředit se na podstatu. Na tu záležitost, kvůli které je Tomáš tady.

Ať si Novotný mlží o své osobní účasti, jen když potvrdí nebo vyvrátí Tomášovu domněnku. Protože ve chvíli, kdy se ta domněnka ukáže jako opodstatněná, bude mít Tomáš v ruce silnější páky, jak se dostat k informacím.

Na stole přistály dva půllitry.

„Tak na zdraví,“ řekl Novotný. Zdálo se, že je v dobré náladě. „Já vím, že to ze mě leze jako z chlupatý deky. Řeknu vám všechno, co si pamatuju. Nechci ale vykládat nesmysly nebo vás svádět na falešnou stopu. Takže to holt není na pět minut.“

„Čas je snad to jediné, co mám,“ pobídl ho Tomáš.

Zůstal jsem sedět v kuchyni. Pořád jsem v ruce držel ty fotky. Nad hlavou jsem tu a tam zaslechl šramot, jak se Helge balil k odjezdu.

Magda šla uvařit další várku kávy, u stolu zůstali jen chlapi z kriminálky, Robert a já. Po všech těch slovech zavládlo na okamžik ticho, snad proto, aby dovnitř otevřeným oknem aspoň na okamžik proniklo zurčení potoka. Ta chvilka stačila na to, aby se protáhlé tváře všech přítomných trochu vyjasnily.

„Ale jo, je tady hezky. A božskej klid, teda až na těch pár posledních dní,“ usmál se Vostrý.

Soukup pokýval hlavou. „Za pár let tady bude ráj turistů, dej na mě. Víš, že mý předpovědi vycházejí. Mám čuch.“

Oba muži se ponořili do vzpomínek na mládí a začali se častovat historkami. Poslouchal jsem je jen na půl ucha, zatímco Hrdlička zadumaně listoval svým umaštěným poznámkovým blokem.

Vrátil jsem mu fotografie. To, co na nich bylo, se mi propálilo do mysli tak, že na to nikdy nezapomenu. Chystal jsem se odejít do svého pokoje, ale do kuchyně vešel Helge a podával mi nějaké papíry.

„Vracím věci k případu. Myslím, že už je nebudu potřebovat.“

Vzal jsem si je, ale než mě napadlo zeptat se, jestli by si je neměl nechat pro dokumentaci své práce, vydupal schody zpátky do podkroví a pokračoval v balení.

Řekl jsem si, že počkám, až zase seběhne dolů. Magda mi nabídla kávu, tak jsem se posadil zpátky ke stolu a mimoděk listoval kopií spisu.

Helge mi vrátil všechny papíry, které od nás dostal. Nechybělo nic. Kopie spisu k Zahrádkovu případu. Protokol z výslechu novináře Fischbachera. Byl tu seznam svědků, kteří Fischbachera zahlédli v okolí místa činu, nechyběl ani text faxu, který Helge poslal z obvodního oddělení. Při vzpomínce, jak jsme válčili s nadstrážmistrem Korbelem, jsem se musel pousmát.

Oči mi přitom sjely po soupisce svědků. Většina těch jmen už mi teď byla povědomá, vybavily se mi tváře všech těch vrásčitých a ošlehaných lidí s českými i rumunskými jmény, které jsem tu potkal. Někde uprostřed stránky jsem narazil i na Roberta Soukupa. Nakonec se ve spisu objeví jména všech lidí z Paseček, pomyslel jsem si.

Hrdlička konečně přerušil melancholické rozjímání Vostrého se Soukupem.

„Plán na zítřek. V první řadě bych zkusil ty spoluvězně Chromého. Jestli to stihneme, tak ještě jednou obejdeme panelák, abychom vytěžili i ty sousedy, který jsme o víkendu nezastihli. Ale nebylo by od věci proklepnout ještě lidi ze vsi. Jen pro jistotu. To bych nechal na obvoďácích.“

„Já ti nevím,“ kroutil hlavou Vostrý. „Uniformovaný bych do toho netahal, tady Novotný se o nich nevyjadřoval zrovna vybraně.“

Čerstvá vzpomínka na Korbela ve mně ještě nedozněla. Nemohl jsem než souhlasit.

„A nechtěl bys to obejít ty?“ obrátil se na mě Vostrý. „Myslím, že bys to zvládnul. Robert tě tady rád nechá, beztak má volný kapacity.“

Robert Soukup pokrčil rameny jako člověk vědomý si toho, že nemá příliš na vybranou.

Nevěděl jsem, co na to říct. Byl jsem zvědavý, co se tady děje, rád bych byl užitečný, jenže z pracovního hlediska bych tady už neměl být. Na druhou stranu mě důvěra Vostrého potěšila. Třeba by mi pochvala za výpomoc při vyšetřování v terénu mohla přinést nějaké výhody. Například vlastní kancelář bez odtažité Milušky na druhé straně stolu.

Nesměle jsem naznačil, že rád zůstanu aspoň do zítřka, kdy se budu moci domluvit s nadřízenými, jestli mou nepřítomností příliš nestrádají.

Helge snesl svá zavazadla dolů, komisně se pozdravil s českými protějšky a vyšel před chalupu. Šel jsem s ním, on mi srdečně potřásl pravicí a věnoval mi jeden z těch svých tymolínových úsměvů. Magdě ruku nepodal, ale podle pohledů, které si s ní vyměnil, jsem dospěl k názoru, že se rozhodně nevidí naposled.

„Jestli tady pár dní zůstaneš, možná se ještě uslyšíme,“ řekl, než nastartoval. „Jak se znám, tak to nevydržím a zavolám ti, abych se dozvěděl, co je nového.“

Odpověděl jsem mu, že mi může zavolat i do Prahy, pokud mě nezastihne v Pasečkách. Souhlasil a zapsal si mé číslo do kanceláře.

„Helge se o práci české bezpečnosti dlouhodobě zajímá, že?“ mrkla na něj Magda.

„Profesionální deformace,“ usmál se.

Stříbrný citröen vyrazil směrem k hranici. Díval jsem se za ním a přišlo mi líto, že odjíždí. Zvykl jsem si na Helgeho přítomnost, na večerní rozpravy, na jeho rozhled.

Abych ten stesk rozptýlil, vydal jsem se na večerní procházku lesem. Když mě chůze přestala bavit, sedl jsem si na padlý kmen a zaklonil hlavu, aby mě narůžovělé večerní paprsky pohladily po tváři. Zůstal jsem tam až do chvíle, kdy se do mých zad zakousl večerní chlad.

Vrátil jsem se do chalupy. Vostrý s Hrdličkou už byli pryč. Robert na dvorku nosil do auta basy s prázdnými lahvemi.

„Pomůžete mi?“ řekl místo pozdravu.

V předsíni jsem vzal poslední přepravku. Když jsem ji ukládal do kufru auta, něco mě lehce vykolejilo. Nedokázal jsem určit, co to bylo, spíše jsem na okamžik pocítil, že něco není v pořádku, nějaká vůně nebo jiný smyslový vjem, vzpomínka. Když jsem ale přibouchnul víko kufru, byl ten pocit pryč.

Po večeři jsme chvíli seděli u stolu a povídali si, ale zábava vázla. Z Magdy vyzařoval lehký smutek, snad po Helgem. Mohl to být také dozvuk dnešních morbidních novinek. Její manžel také nebyl ve formě, pořád očima těkal po místnosti, jako kdyby něco hledal. Možná ale jen čekal, až půjdu spát, aby si mohl se ženou promluvit o samotě. Popřál jsem jim dobrou noc a odešel do svého pokoje.

Upadal jsem do bezedné temnoty a obrazy v mé mysli pomalu přecházely ve sny. Těsně předtím, než se mé vědomí rozplynulo, jsem si uvědomil, že spím na místě chléva. Jestli pověsti nelhaly, právě v této místnosti věznil Chromý neznámou dívku.

Trvalo mi ještě hodinu, než jsem usnul.

23

„Můžu se vás na něco zeptat, pane Volfe?“

„Samozřejmě.“

„Jak jste se k tomu vlastně dostal? Myslím k tomu případu Chromého.“

„Už jsem vám to přece vysvětloval. Dělal jsem pořádek ve starých spisech a narazil jsem na to.“

Novotný se ušklíbl. „Já nejsem úplně naivní člověk. To není náhoda. Jak jste si to spojil? Jak jste přišel na to, že ty dva případy souvisí s mojí osobou?“

„Studoval jsem všechny případy podle toho, jak šly chronologicky za sebou. Ty dvě složky se tak logicky dostaly vedle sebe. V obou se mluví o Pasečkách. V Zahrádkově spisu jste vysloveně uvedený, ve složce Chromého jsem narazil na tu drobnou poznámku o vašem zapojení. A poslední kapka byly záznamy o výpůjčkách. Tam jste dokonce podepsaný.“ Novotný se rozesmál. „Touché! Jsem prozrazen!“ Tomáš pokrčil rameny jako někdo, kdo je v tom nevinně. „Takhle prosté to je.“

Jeho hostitel zvážněl. „Doufám, že mluvíte pravdu.“ Podíval se Tomášovi do očí. „Ještě jste mi neprozradil, proč vás ty pomníčky tak zajímají.“

„Prozradím vám to. Ale ne hned. Nechci, aby to ovlivnilo vaše rozpomínání. Mám určitou teorii, kterou si potřebuju ověřit.“

Novotný si ho podezíravě měřil. „Teorii, jo? Jen aby. Já mám totiž taky takovou teorii. A ta se mi moc nelíbí.“

Úsměvy z jejich tváří zmizely. Chvíli oba mlčeli, obklopeni hlukem plné hospody, cigaretovým kouřem a pachem připáleného tuku z kuchyně.

Novotný upil svého piva a pak se podíval na hodinky. „Chci se dostat do postele v nějakou normální hodinu, měl bych to doříct.“

Hned ráno jsem zavolal svému vedoucímu do Prahy. Podplukovník Doubrava už věděl, na co se chci zeptat, major Částka z okresního velitelství mu volal už před chvílí.

„Jestli pro vás mají práci, pane magistře, tak si to tam obejděte. Sice to není přeshraniční, ale jak říkám, praxe v terénu vám jen prospěje.“

Udělal se krásný červencový den. Takovou praxi v terénu jsem si nechal líbit. Procházel jsem Pasečkami, notýsek v ruce, jak jsem okoukal od kolegů, a ptal se na Chromého.

Pamatovali si ho. Všichni, i ti, kteří ho nezažili, znali jeho jméno.

Co by o něm řekli? Místní rváč a hrubián, v pozdějším věku nemytý podivín, mrzout a samotář.

Měl nějaké nepřátele? Všichni by se dali nazvat jeho nepřáteli. Nikdo ho neměl rád.

Udržoval nějaké kontakty v Pasečkách? Ne.

Objevil se v nedávné době ve vsi? Ne.

Nikdo z Paseček za ním nejezdil? Ne.

Měl Chromý něco společného se starým Zahrádkou? Ne.

Bylo k poledni, když jsem měl odškrtnuté skoro všechny domky. Slunce pálilo a já pocítil silnou touhu sundat si boty a projít se ledovým potokem. Také bych něco snědl. Chvíli jsem dumal nad tím, jestli mám ještě zaskočit za paní Borůvkovou, kterou jsem si nechával nakonec, ale hlad a únava byly silnější než má zvědavost.

Stará paní mi neuteče, usoudil jsem a vydal se zpátky do chalupy.

„Volal Vostrý. Máte přijet na poradu na kriminálku, abyste měl přehled,“ informovala mě Magda, když servírovala oběd.

„Neříkal kdy?“

Odvrátila hlavu, aby se podívala na hodiny. Černé vlasy se ocelově zaleskly ve slunci. „Za hodinu a půl byste tam měl být. To se akorát stihnete najíst.“

Na kafe jsem si musel počkat až do zasedačky na okresním velitelství. Ani nestačilo vychladnout, když jsem dostal slovo. Chtěli mě mít z krku, tak mě nechali mluvit jako prvního.

„To se dalo čekat, že to s Pasečkama nebude spojený. Vždyť tam Chromý nebydlí přes deset let. Kdyby ho chtěl sejmout někdo odtamtud, tak už by to dávno udělal,“ poznamenal náčelník Částka, když vyslechl moje zjištění.

Vostrý měl zajímavější informace. Při dnešní obchůzce paneláku Chromého narazil na sousedku, která minulý týden slyšela, jak Chromý s někým mluví ve dveřích. Neviděla s kým, ale je si jistá, že neznámý host byl muž. Podle hlasu si netroufá odhadnout věk. Nezdálo se jí, že ti dva se hádají. Rychle vešli dovnitř do bytu.

„To je nějaká zvědavá bába, že to slyšela. Nevymýšlí si? To je to tam tak slyšet?“ zajímal se Hrdlička.

Vostrý pokrčil rameny. „Bydlí v protějších dveřích, má malou garsonku, takže je možný, že z chodby k ní všechno dolehne. A Chromý byl prej nahluchlej, tak asi mluvil nahlas.“

„Dobře, takže víme, že podezřelý byl muž. Jestli se tam ukázal před týdnem, tak by to sedělo. Ještě něco ti řekla?“ ptal se Částka.

„Jo, zdálo se jí, že ten chlap měl nějakou vadu řeči. Šišlal nebo ráčkoval nebo tak něco. Nebyla schopná vzpomenout si ani, co říkal, ale tohle si prý pamatuje. Moc jí nevěřím, ale radši to berme na vědomí.“

„Ten týden od smrti potvrdila i pitva. Jinak ze soudního nic nového. Vražednou zbraní je ten kuchyňský nůž, který se našel na místě činu. A útok byl vedený velkou silou, hluboký zářezy na kostech, šlo to až po rukojeť.“

„Takže to byl nějaký silák?“ zeptal jsem se nesměle.

„Možná. Ale nemusí to tak být na sto procent. Třeba ten vrah byl fakt naštvanej, zuřil, byl mimo sebe,“ vysvětloval Hrdlička.

„Anebo prostě neměl zábrany. Možná už něco takovýho udělal, nezabíjel poprvý,“ přemýšlel nahlas Vostrý.

„Na ten způsob provedení se určitě podívejte, jestli víme o někom, kdo takhle řádí s nožem, bude stát za to ho proklepnout,“ přikývl Částka. „A co spoluvězni?“

„Makám na tom,“ odpověděl Vostrý.

„Nebyl by takový spoluvězeň trochu přestárlý?“ napadlo mě. „Pokud by byl stejně starý jako Chromý, tak by těžko bodal tak silně.“

„Chromý seděl před patnácti lety, to mu mohlo být něco přes padesát. Musel patřit k těm starším exemplářům. Určitě ve vězení potkal hodně mladších kluků, nemyslíš, Novotný?“ opáčil Vostrý.

„Ohledání,“ ozval se Hrdlička, aby zamluvil kolegův výpad. „V bytě nic extra, byl tam bordel, ale podlaha v předsíni byla vytřená, na zbrani taky nenechal nic zajímavýho. Na tom hadru se snad něco najde, ale v ústavu se k tomu ještě nedostali.“

„Takže nic?“ přerušil ho netrpělivě náčelník.

„Ne, něco tam je. Kluci nenašli v bytě žádný otisk, ale napadlo je, že vrah mohl zazvonit na domovní zvonek u hlavního vchodu v přízemí. Ke Chromýmu asi moc návštěv nechodilo, takže by tam mohl být hezký otisk, pokud to ovšem vrah po sobě neutřel jako všechno. Tak se na ty zvonky podívali.“

Hrdlička si neodpustil malou dramatickou pauzu.

„A je to tam, pánové. Je to tam.“

24

„Takže pánové z kriminálky se vrhli po té horké stopě. A co vy?“ zajímal se Tomáš.

„Já jsem dokončil svou práci a jel jsem domů.“

„Víte, ve spise z vraždy Chromého chybí dost věcí. A když pominu tu ručně psanou poznámku, tak se tam nepíše nic o vaší práci, o tom, že jste vytěžil obyvatele Paseček.“

Novotný rozhodil rukama. „Asi to nepovažovali za nutné. Ty informace, které jsem tam nasbíral, pravděpodobně neměly pro vyšetřování žádnou hodnotu.“

„Takže vidina, že si tou výpomocí šplhnete u svého nadřízeného, byla mylná?“

„Dalo by se to tak říct. Když jsem se potom vrátil do Prahy, nikoho mé angažmá příliš nezajímalo. Všechno se vrátilo do starých kolejí.“

Tomáš se zaklonil a urovnal si vlasy padající mu do čela. Při pohledu do stropu se s ním svět lehounce zhoupl. Možná by s tím pivem měl trochu brzdit.

„Mě to ale zajímá, pane Novotný. Pro mě ty informace hodnotu mít budou. Skutečně jste se od místních nedozvěděl nic zajímavého?“

„Zajímavé to bylo. Ale spíš jako sonda do duší těch lidí. Člověk s každou otázkou riskoval, že se dotkne citlivého místa. Víte, ta minulost tam pořád straší.“

„Jdete pozdě, já už jsem podojila,“ volala na mě už zdálky paní Šafránková. Tentokrát se tvářila o něco sdílněji.

„Tak to je škoda, rád bych vám zase pomohl,“ smál jsem se. „Omlouvám se, že jsem přišel zase otravovat, ale nedá mi to. Jste tady největší pamětnice.“

Posadila se do stínu, na hrubou, vratkou lavičku vedle dveří do domu. Pokynula mi, abych si přisedl. Nechtěl jsem riskovat, že se oba svalíme na zem, tak jsem si radši sedl na práh. Po zádech mě pohladil chládek z vnitřku stavení. V tom parnu to bylo osvěžující.

„Víte, kdo byl Josef Chromý?“

„Jakpak by ne. Je to hajzl všech hajzlů. Copak zase proved?“

„Někdo ho zavraždil,“ odpověděl jsem.

„Cože, jeho taky? Co se to děje? Proč tyhle dva?“

„To nevím. Proto jsem tady.“

„Nic spolu neměli, Zahrádka s Chromým, aspoň co já vím.“

„Chromý byl taky rodák odsud, stejně jako ten Zahrádka?“

„Ne, ten se tady objevil po válce. Zničehonic. Dostal tady chalupu.“

„Dostal chalupu po Němcích? Tu, ve které jsou teď Soukupovi?“

Šafránková se zamračila. „Dostal… Prostě si ji vzal. Začal tam bydlet.“

Tomu jsem moc nerozuměl. „Jak si ji mohl jen tak vzít? To bylo při odsunu běžné? Vy si to pamatujete?“

„Nepamatuju,“ řekla chladně.

„Vy jste to ale musela zažít,“ vzpomněl jsem si, co o paní Šafránkové říkala Magda Soukupová. „Jste přece také Němka.“ Vylekaně se na mě podívala. „Kdo vám tohle řekl? To není pravda.“ Zvedla se a odhodlaně šla ke dveřím. Vyskočil jsem a uvolnil zápraží. „O tomhle já nic nevím,“ prohlásila ještě předtím, než za sebou zabouchla dveře.

Chvíli jsem zmateně postával na dvorku, než mi došlo, že tady už se nic nedozvím. Vydal jsem se zpátky do vsi a přemýšlel, co to mělo znamenat. Má paní Šafránková obavy, že na ni někdo ukáže prstem a také ji vystěhuje, protože je Němka? Nebo prostě jenom nechce vzpomínat na okamžiky, kdy odsud zmizeli všichni její krajané?

Třeba ta změna chování souvisí přímo s osobou Josefa Chromého, napadlo mě. Komu všemu ten člověk ublížil, to už se asi nedozvíme.

Po návratu do Paseček jsem si to namířil k bývalé škole. Zbývala mi už jen paní Borůvková.

Když mě uviděla stát před prahem svého domku, netvářila se, že by ji má návštěva poctila. Vždyť jsem u ní byl před pár dny, všechno už mi o Zahrádkovi řekla. Když jsem odvětil, že jdu kvůli Chromému, pustila mě dovnitř.

„Tady jste měla tu dívku, která Chromému utekla z maštale?“ zeptal jsem se světácky.

Příliš jsem tím starou paní neohromil.

„Koukám, že Soukupovic se rozpovídali, co?“

Nemělo smysl předstírat vševědoucího detektiva. Přiznal jsem se.

„Kdybych je znala líp, tak bych jim to tenkrát neříkala.“

„Proč?“

„Jsou to měšťáci, zajímají je jenom prachy. To jsou pořád samý úsměvy, ale nejradši by člověku prodali barák pod rukama. Hlavně ten mužskej. Ten je děsně na peníze, to vidíte, jak mu ty oči šmejdí. Přijdou na návštěvu a už chtějí kupovat starý věci, šmelináři.“

Trochu mě vyvedla z míry. Nevěděl jsem, že Soukupovi mají mezi místními takovou pověst.

„Jo, je to tak, pane. Soukup tady pořád shání nějaký chalupy, že má známý, kteří by nějakou koupili. Ten policajt, co tu s váma byl posledně, tak s ním už tady taky byl, ptát se na barák. Soukup je kšeftař, myslí jen na peníze. Tuhle tu běhal s hledačkou na miny, nebo co to bylo, a hledal věci po Němcích. Jenže tady nic nenajde, všechno se rozkradlo, hned jak je odsud vykopali. Když jsme sem přišli ve čtyrycátým osmým my, tak už byly baráky úplně vybílený.“

„Tenhle dům je taky po Němcích?“

„No bodejť.“

„Jak jste k němu přišli? Prostě jste se nastěhovali?“

Zasmála se. „Ne, to jsme dostali od národního výboru. Zahrádka nám ho dal, tenkrát tam dělal předsedu.“

Něco mě napadlo. „Zahrádka rozděloval majetek po Němcích?“

„Jo, dá se to tak říct.“

„A co Chromý, jak ten přišel k chalupě po Němcích? Stejně jako vy?“

Pokrčila rameny. „To nevím. Ten už tam bydlel, když jsme se sem stěhovali.“

25

„Tohle je ta souvislost? Ta, o které se zmiňuje ta poznámka ve spisu?“ zeptal se Tomáš.

„Poslyšte, to já opravdu nevím. Já žádnou poznámku nepsal.“

„Ale ten, kdo ji psal, se zmiňuje o teorii, že vraždy mají něco společného, něco, co je spojeného s Pasečkami. Takže jste asi s nějakou takovou teorií musel přijít.“

Na Novotném už se také začaly projevovat známky společenské únavy. Byl vláčnější, na tváři se mu usídlil zvláštní, potutelný úsměv. Tomáše napadlo, jestli si ten člověk myslí, že s tím červeným bavorákem odjede domů. Pravděpodobně ano.

„To nebyla tak úplně moje myšlenka, spojit ty dvě vraždy. Musíte pochopit, že jsem byl tenkrát jinej člověk, ne takovej, jako jsem teď.“ Novotný si ukázal na hruď. Jeho bílé tričko ztratilo svou panenskou čistotu, podařilo se mu pobryndat ho pivem.

Tomáš na něj udiveně zíral. „Já vám asi nerozumím.“

„To je jedno,“ mávl rukou Novotný. „Já už jsem skončil. Už vám nic říkat nebudu. Obešel jsem vesnici a tím to haslo.“

„Počkejte, vysvětlete mi to. Kdo vám to řekl?“ naléhal Tomáš. „Čí to byla myšlenka?“

„To se neříká. O tom nechci mluvit, nechci tady rozebírat tyhle věci.“

Tomáš si všiml, že se Novotný červená. Snad to byl jen alkohol. Nebo že by se styděl? Stud u politika? To by byla skutečná vzácnost, napadlo Tomáše. Pak si ale vzpomněl na něco, o čem se Novotný předtím zmínil.

„Je v tom ta žena? Magda?“

Novotný spráskl ruce a rozesmál se. „Jste dobrej. Nechápu, proč vás vyštípali z kriminálky.“

Zalévala květiny před chalupou. Pěstovala tam muškáty, asi po vzoru rakouských penzionů. Smála se na mě už zdálky. Světlé letní šaty na ní v nažloutlém podvečerním světle doslova zářily a nechávaly vyniknout její lesklé, opálené kůži.

Na okamžik jsem si představil, že Magda je moje manželka a ta chalupa můj domov. Mohl bych dělat třeba v lese a tady v té vsi bychom žili skromně a spokojeně, naše děti by běhaly po dvoře.

„Volal Helge. Zajímal se, co je nového. Řekla jsem mu, že nic moc. Mám vás pozdravovat, prý se určitě ještě ozve.“

„Tak to ještě nevíte, co jsem se dozvěděl ve městě,“ odpověděl jsem jí. O tom, jakou pověst má její manžel u paní Borůvkové, jsem však pomlčel.

Robert tam nebyl, odjel do města. Večeři jsme snědli ve dvou, přitom jsme se neustále vraceli k vraždám. Magdu to pořád nepustilo.

„Je to takový pocit. Nebo intuice. Já na to věřím, na tyhle pocity, klidně se smějte,“ říkala. „Bude to mít něco společnýho. Umřeli ve stejnou dobu, byli ze stejný vsi.“

„Myslíte, že by to mohl být někdo místní? Někdo, s kým jsem třeba mluvil? To by ho přece někdo prozradil. V takové malé vsi ví přece každý o každém všechno.“

„To je pravda,“ přikývla. „Každý ví na každého něco, ale to neznamená, že to řeknou mladýmu klukovi z Prahy. Myslím, že tady lidi vůči vnějšímu světu drží pospolu. Je to taková zapomenutá samota.“

Přemýšlel jsem o tom. Mohli by nám všichni lhát? Možná v případě Chromého, kterého nikdo neměl rád (a každý se k tomu bez okolků přiznal). Ale Zahrádka? Jediný, kdo měl důvod ho nenávidět, byli ti dva zavření kluci. A ti se přece do Paseček nikdy nevrátili.

„Já to tak cítím,“ trvala na svém Magda i po jídle, když jsme spolu seděli na lavičce před chalupou a chytali poslední paprsky, jako jsme to dělávali s Helgem.

„A podezíráte někoho konkrétního?“

Zavrtěla hlavou. Musel jsem se pousmát. Uraženě se na mě podívala.

„Jen se smějte. Jste stejnej jako Robert, taky ze mě má srandu, že nejsem racionální.“

Omluvil jsem se, ale muselo se jí to dotknout. Zaklonila hlavu a dívala se do korun stromů, jako kdyby chtěla zapomenout na mou přítomnost.

Sledoval jsem její profil. Byla krásná. Nebyla to žádná holka, s jakými jsem chodíval, byla to žena. Měla orlí nos, tvář snědou a ošlehanou, silné paže, medový hlas. A ty vlasy!

Lehce voněla, ale určitě nepoužila žádnou voňavku, byla to její vlastní vůně, vábivý pach ženského těla.

Usmála se. Všimla si, že ji pozoruji, ale neotočila se. Věděla, na co myslím. Takové ženy vždycky poznají, že se někomu líbí.

„Jak to máte s manželem?“ zeptal jsem se.

Nezdálo se, že by ji ten dotaz rozrušil. Snad ho i čekala. „Jsme dobří přátelé. Vyhovujeme si, nekecáme si do života. To je všechno.“

„A s Helgem?“

„Odpočinková záležitost. Je to šarmantní chlap.“

Odpovídala nenuceně, bez emocí, beze studu. Jako kdyby mluvila o nepodstatných záležitostech. Vyvedlo mě to z míry a najednou jsem si uvědomil, jak nepatřičně mé otázky působí. Zmlkl jsem.

Po chvíli se zvedla a odešla do kuchyně. Já zůstal na lavičce a přemýšlel chvíli o případu, chvíli o ní. O ní ale víc.

Když se setmělo, seděli jsme v kuchyni. Četla nějakou knihu, já si psal poznámky, protože jsem měl pocit, že se to tak má dělat.

Občas vzhlédla od řádků a věnovala mi krátký, pronikavý pohled. Jako kdyby mě zkoumala, jako kdyby mi chtěla nahlédnout do hlavy. Byl jsem z toho nesvůj, ale čím větší mrazení mi její pohled způsoboval, tím víc mne přitahovala.

Když už jsem to nemohl vydržet, popřál jsem jí dobrou noc a odešel do pokoje. Hořce jsem zalitoval, že jsem si s sebou také nevzal nic ke čtení. Takhle jsem mohl jenom ležet s rukama pod hlavou a myslet na ni.

Věděl jsem, co musím udělat, ale váhal jsem. Nikdy jsem se moc nestyděl, ale tohle bylo přece jen něco jiného. Nakonec jsem se odhodlal a rázně vstal.

Na stole měla rozsvícenou lampičku. Ani se nepohnula, snad ani nemrkla. Dívala se mi přímo do očí a její pohled prozrazoval vítězství. Věděla, že přijdu. Věděla určitě i to, že nebude muset dlouho čekat. Ona byla dravec, já bezbranná oběť.

Mírně se v posteli napřímila a odkryla peřinu, aby mne pozvala svou nahotou. Nenechal jsem se přemlouvat. Lampička zhasla.

Byla neukojitelná a rozkošnická a živočišná, krásná a zkušená, nechala se milovat a milovala, něžně i hrubě. Vzrušovala mě svou vůní, tichým sténáním, hlasitými výkřiky i šepotem, tajemstvím a temnou předtuchou.

Nevím, jak dlouho to trvalo, ale když bylo po všem, poslala mě do mého pokoje jako malého kluka. Bez řečí jsem poslechl.

Lehl jsem si, vysílený, ale tělo odmítalo spánek. Probuzená krev mi bušila ve spáncích a hřála v konečcích prstů.

Teprve poté, co jsem vychladl a opojení její krásou pomalu vyvanulo, jsem si uvědomil svou bezmoc. Hrála si se mnou, byl jsem její hračka. A Helge na tom určitě nebyl o moc lépe, i když je starší a zkušenější. Magda nebyla žádná submisivní ženuška. Nebylo divu, že její apetit nemohl ten suchar Robert nasytit.

26

Neúplný spis. Zapírání. Odvádění pozornosti. Okecávání. Výhrůžky. Telefonáty nadřízenému. Lži.

To všechno kvůli nějakému letnímu flirtu se zadanou ženskou? Ten chlap mě musí podceňovat, napadlo Tomáše.

„Takže celé to podezření leží na bedrech paní domácí? Protože to tak cítila? Opravdu chcete, abych tomuhle věřil?“

„Zní to pitomě, co?“ smál se Novotný. „Ale je to tak. Ptal jste se, jak se do spisu dostala ta poznámka, tak jsem vám to vysvětlil.“

„Takže vy jste druhý den nakráčel na kriminálku a vysvětlil jim, že Magda, se kterou jste strávil vášnivou noc, to navnímala z kosmických vibrací nebo tak něco?“

„Ne. Prostě jsem zavolal Hrdličkovi a vysvětlil mu, že je tady jisté podezření. Že ti dva chlapi se v Pasečkách nemíjeli, že Chromý dostal od Zahrádky přidělený dům po Němcích. Co když spolu něco měli, co když si něco navzájem dlužili – nebo někomu jinému? Bůhví co se tenkrát mohlo stát, když se ten majetek rozděloval.“

„Co vám na to řekl?“

„Chcete to ocitovat?“

„Jasně.“

Novotný naklonil hlavu a napodobil hlas životem protřelého muže. „Novotný, jestli máš nějakou hypotézu, fajn, rád si to poslechnu. Německý majetek beru jako možný motiv u Chromého, ale to, že Zahrádka byl v národním výboru, přece neznamená, že mezi oběma vraždama existujou nějaký závažný souvislosti. Nikdo z místních mezi Zahrádkou a Chromým takovou – ani žádnou jinou – spojitost nenaznačil. Způsob provedení je úplně jinej, nevypadá to na stejnýho vraha. Pro nás jsou to dva odlišný případy.“

„A řekl vám něco nového o vyšetřování?“

„Ano. U Zahrádky nic nového, říkal něco o tom, že se zkoušejí podívat ještě na děti těch dvou nešťastníků, kteří šli do pracovního tábora, ale moc nadějně to nevidí. Co se týče vraždy Chromého, prý mají plné ruce práce se zjišťováním, kdo všechno se mohl ve vězení potkat s Chromým, a s porovnáváním jejich otisků v kartotéce s tím, který zůstal na domovním zvonku.“

Hospoda hučela jako úl. Číšník se k nim přitočil a významně ukázal na prázdné sklenice na stole. Tomáš přikývl, i když cítil, že by si měl dát raději minerálku.

Když se číšník otočil zády, Novotný na něho ještě zavolal. „A dvě velký whisky, pane vrchní.“

Tomáš pobaveně pokrčil rameny. Připadal si jako v nějaké hře. Přátelské utkání, nebo spíš zkouška. Ano, Novotný zkouší, co všechno mu Tomáš zbaští a co prokoukne. Musel se usmát.

„Teď mi asi řeknete, že tím jste v Pasečkách skončil. Sedl jste do auta a vrátil se na ministerstvo. Jestli se nepletu, to byste odjel už asi potřetí za tu dobu, co si tady my dva povídáme.“

Novotný se zašklebil jako někdo, kdo musí uznat dočasnou výhodu soupeře. „Ne. Nejel jsem. Soukup se nevrátil ani druhý den, takže jsem si říkal, že u Magdy zkusím štěstí podruhé.“

Rozmarně se protáhl. Potom se naklonil k Tomášovi. „Asi vás nebude zajímat, že to nebylo marný. Ale mohlo by vás zaujmout to, co jsem se dozvěděl.“

Nevím, jestli jsem byl zamilovaný. Okouzlený, to bude příhodnější výraz. Už si ten pocit tolik nevybavuju. Ale pamatuju si mírný stud, se kterým jsem se probudil.

Nechtělo se mi vstávat, bylo mi takhle dobře. A vlastně jsem ke vstávání ani neměl důvod. Nikdo po mně nic nechtěl, v Praze žili v domnění, že tvrdě pracuju na vyšetřování. Ležel jsem na posteli a pozoroval svého pavoučího kamaráda, který se zase objevil na stropě.

Bylo už k poledni, když jsem se rozhodl opustit bezpečí peřin. Kuchyně voněla bramboráky, sluneční paprsky pronikaly skrz záclony a mezi nimi tančila Magda.

Usmála se na mě. Hezky, přívětivě, ale něco v tom úsměvu mi říkalo, že noční dobrodružství patří noci. A že si nemám dělat nároky na nějaké zamilované tokání. Pochopil jsem to hned.

Nevěděl jsem, o čem se s ní bavit. V její přítomnosti jsem nebyl schopný normálně uvažovat. Hned po jídle jsem se vytratil ven.

Bloumal jsem lesními pěšinami a přemýšlel o všem, co mě tady potkalo. Cestou jsem znovu míjel pozůstatky domů, došel jsem i ke zpustlému hřbitůvku. Pasečky ukrývaly mnohá tajemství, polozapomenuté křivdy. Proč by tomu tak nemohlo být i u lidí, kteří tady bydlí?

Vzpomněl jsem si na poznámku o Robertu Soukupovi, kterou utrousila Borůvková. Ušklíbl jsem se. Taky se mi moc nelíbil. Byl jako úhoř. A něco hledal. Zajímal ho majetek po Němcích.

Opět se mi vybavil ten nepříjemný pocit, který jsem zažil, když jsem nakládal basy od piva do kufru jeho auta. Něco jsem při tom slyšel. Nebo zpozoroval? Ucítil nějaký povědomý pach? Bylo to spojené s Robertem, nebo to bylo nějaké náhlé vnuknutí, které jsem nestihl zpracovat? V každém případě to Soukupovi v mých očích na pověsti nepřidalo.

A co si myslet o Magdě? Je to přece Robertova žena. Ona mi ze zjevného důvodu nesympatická není, ale třeba se v ní mýlím. Co o ní vlastně vím?

Třeba je ze stejného těsta jako Robert. Vypočítavá, prospěchářská, materialistická maloměstská panička. Hýčkám si o ní romantické představy, jsem v zajetí její krásy. Ale ani mně už není osmnáct a dlouho se za nos vodit nenechám.

Po setmění se za chalupou vyrojily světlušky a celý výhled na tmavnoucí hradbu lesa posunuly do nadpřirozené krásy. Vzduch zvlhnul, ale pořád ještě se dalo pohodlně vysedávat venku. Otevřel jsem si pivo a snažil se vžít do situace, že tady trávím dovolenou.

Magda dělala po večeři pořádek v kuchyni. Na dvorek doléhalo cinkání nádobí. Žluté světlo žárovky se vylévalo z okna na trávník a tančily v něm můry. Poodešel jsem a podíval jsem se dovnitř. Magdiny pohyby byly pragmatické, stejně jako vlasy svázané do culíku. Nepotrpěla si na zdobnost, přesto ze všeho, co dělala, byla cítit skrytá vášeň. I z mytí nádobí v lavoru plném horké vody.

Věděl jsem, že za ní dnes půjdu znovu. Ona to musela vědět také. Zůstal jsem venku, dokud nezhasla a neodešla do koupelny a následně do ložnice. Ještě chvíli jsem vyčkával. Dlouho jsem to ale nevydržel.

Milování s ní bylo stejně krásné jako předchozí noc. Když skončilo, nenechal jsem se odbýt. Zůstal jsem ležet vedle ní. Po chvíli mlčení vstala a otevřela okno. Její nahá silueta se rýsovala proti zataženému nočnímu nebi. Šumění potoka naplnilo celý pokoj.

„Proč jsi s ním?“ zeptal jsem se.

„Už jsem ti to řekla.“

„Kvůli penězům?“

Vrátila se do postele. Vzdychla. „Už ani nevím. Prostě jsem s ním zůstala. Možná proto, že mě neodehnal ani potom, co zjistili, že nemůžu mít děti. Už k němu skoro nic necítím.“

Otočila se ke mně, vypadalo to, že se bude chtít přitulit, ale zarazila se.

„Je to zvláštní, už jsme spolu tolik let. Měla jsem ho ráda, vzala jsem si ho, i když byl chudej. Jeho rodina, ti nemají nic. Možná proto to v něm je, ta žravost, hamižnost. Pořád chce výš, pořád nějaký prachy. Koupit, prodat. Dohodit kšeftík. Udělat si známé, zavděčit se jim. Sehnat v Pasečkách chalupu pro Vostrýho, dostat provizi. Najít to zlato po Němcích. Chodit na tenis s komunistama, lézt jim do zadku, teď by zase rád podnikal…“

„Zlato?“ přerušil jsem její monolog.

„Cože?“

„Robert hledá nějaké zlato po Němcích?“

Trpce se zasmála. „Jo, má představu, že je v Pasečkách nebo někde v okolí ukrytej zlatej poklad. Tam jak stojí kravín, býval velkej statek. A jeho majitel byl bohatej sedlák. Němec. Robert někde slyšel, že tady po něm musela zůstat hromada zlata. Je to fáma, ale on se toho drží.“

„Ty tomu nevěříš?“

„Já už o tom nemůžu ani slyšet. Já mám svýho muže radši, když ho nemám na očích, víš? Už to jeho podnikání radši nesleduju.“

V jejím hlase jsem zaslechl stopu hořkosti. Byla sotva znatelná, skrytá za lhostejností, ale docela se ji schovat nepodařilo. Napadlo mě, že Magda třeba není tak šťastná ani tak silná, jak se zdá.

27

Tomáš Volf cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Na něco takového čekal, tohle by mohlo být ono. Alkohol mu proudil žilami jako horký kov. Bylo těžké zůstat v klidu a nezačít se vyptávat.

Uklidni se, přikázal si v duchu. Pořád to může být bouda.

A i kdyby nebyla, nemusí to mít žádný vliv na to, proč je Tomáš tady. Neměl by spoléhat ani na své dojmy, ani na Novotného čisté úmysly. O paměti nemluvě.

Balení cigaret už mu činilo potíže, proto využil automatu v chodbě u toalet a koupil si krabičku. V sále se válela oblaka dýmu a Tomáš měl pocit, že většina jde na jeho vrub. Napadlo ho, že by se měl krotit. Ale teď ne. Zapálil si další, pohodlně se zaklonil a vyfoukl další dávku kouře. Přitom si změřil svého spolustolovníka.

Novotný si hrál s pivním táckem, na tváři pořád ten potutelný úsměv. Zdálo se, že ho přemáhá melancholie. Rozhodně teď nevypadal jako politik s ostrými lokty.

Tomášovi se to už špatně hodnotilo, ale předpokládal, že opilí jsou oba. Novotný už musí opravdu ztrácet zábrany. Není tedy úplně vyloučené, že začíná mluvit pravdu.

„Zlato po Němcích?“

„Jo. Zlato po Němcích. To víte, že mě to zaujalo. Začal jsem mít pocit, že má přítomnost v Pasečkách má smysl. Možná bych mohl skutečně přispět k vyšetřování. Přijít s věrohodnou hypotézou. A třeba i s něčím hmatatelnějším. S osobou podezřelého.“

Nebylo mi příjemné jít tam už potřetí, ale zvědavost mi nedala. Chvíli jsem se omlouval škvíře ve dveřích, ale jak se ukázalo, stará paní také neměla čisté svědomí.

„Celý život jsem zvyklá mlčet o tom, že jsem z německé rodiny. Nerada jsem o tom mluvila. Všichni to tady vědí, i ti, kdo se přistěhovali později, to jsem si jistá. Ale po tom všem, co se tady dělo, jsem pořád opatrná. Nikdy nevíte, kdy se to obrátí.“

„Já to chápu, paní Šafránková,“ zalhal jsem. Matně jsem tušil, ale úplně pochopit jsem to nemohl.

Opustila úkryt za dveřmi a vyšla před dům. Posadila se na lavičku stejně jako předevčírem.

„Dvě noci jsem nemohla spát. Vzpomínala jsem na to, na co vzpomínám nerada. Kvůli vám.“

„To je mi líto.“

„To není vaše vina.“ Na chvíli se odmlčela.

„Já jsem se vdala ještě před válkou, bylo mi osmnáct, musela jsem. Šafránek byl o dost starší. Dlouho jsem toho litovala, ale po válce mě to zachránilo. Víte něco o tom, jak to tady vypadalo?“ otočila se na mě.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tady se mluvilo hodně německy. Ale i Češi tady žili.

Každý se většinou držel svých, ale jinak jsme spolu docela vycházeli. Pak přišel Hitler. Všichni se mu tenkrát smáli, Češi i Němci. Ale potom začalo vysílání rozhlasu. Československý rozhlas pro Němce skoro nevysílal, němčina byla utlačovaná. Hitler, ten zařídil vysílání jenom pro nás. A pořád tam mluvili o Říši, o tom, že se máme vrátit do její náruče.

Někteří lidi se nechali oblbnout, mladí zfanatizovaní kluci vstupovali do Freikorps, odjížděli a vraceli se se zbraněmi. Začalo to být ošklivé. Střílelo se na četníky. Když pak přišel Mnichov, hodně Čechů odtud uteklo.

Ti, kteří zůstali, nás nenáviděli. Během války hodně chlapů odešlo na frontu, někteří z nich tam zůstali. Někdo se měl kvůli válce dobře, ale většina z nás ne. Válka, to je vždycky pro většinu zle.“

„A když válka skončila?“

„Když skončila? Najednou se to tady začalo rojit podivnými existencemi, dobrodruhy. Říkali si partyzáni, ale bůhví co byli zač. Muž na nic nečekal a odvezl mě i s dětmi do města. Schoval nás u rodiny své sestry. Nevycházely jsme, zůstaly jsme tam zavřené celé léto. Měla jsem hrozný strach.“

„Odsun v Pasečkách jste tedy nezažila?“

„Když jsem se vrátila, vesnice byla skoro prázdná. Všichni Němci byli pryč, pohybovali se tu cizí lidi, chodili do těch prázdných domů, jako kdyby jim patřily, brali si věci, nábytek, zvířata, všechno. Muž dlouho mlčel, vlastně mi to nikdy celé nevyprávěl. Jenom říkal, že se musí stydět. Co se tady opravdu dělo, to vím spíš z jeho náznaků.“

„Povíte mi to?“

„Zahrádka se stal předsedou národního výboru. Zabrali školu a odtud všechno řídili. Shromáždili všechny Němce. Pár chlapů ti partyzáni rovnou zastřelili, přímo před školou, prý ty největší nacisty, zrádce. Zbytek lidí zavřeli ve škole, kde je drželi několik dní. Potom je odvedli pryč, do Rakouska.“

„Zahrádka to všechno organizoval?“

„Těžko říct, možná se to spíš snažil usměrňovat. Manžel vzpomínal, že ti partyzáni by nejradši zastřelili všechny. Přidalo se k nim pár místních, začali bít i ženský a starý lidi… Ještě že jsem u toho nebyla.“

„A přitom se zabavovaly německé majetky, je to tak?“

„Zabavovaly? Spíš se rabovalo, pane Novotný. Ale to vím jen z vyprávění, mně nikdo nic nevzal. Lidi, které vyhnali, si mohli vzít jenom pár věcí. Zbytek tady museli nechat.“

Mluvila klidně, i když v mysli nepochybně viděla tváře svých sousedů, známých, přátel, příbuzných. Nezmínila jejich jména, možná si je sama nechtěla pamatovat. Chránila se před bolestí.

„Prý tady žil statkář, který tu někde ukryl zlato. A povídá se, že ho ještě nikdo nenašel.“

„To se říkalo o Kirchmannovi. Byl to hodný člověk. Jestli měl zlato, tak ho nikam neschoval, to vám povídám. Ti partyzáni šli rovnou za ním, hned jak se tady objevili. My jsme tou dobou byli na cestě do města, takže to vím jen z doslechu. Jisté je, že když se muž vrátil do Paseček, Kirchmann už tady nebyl. Zmizel.“

„Kam zmizel? Utekl?“

„Neutekl, to určitě ne. Oni ho odvlekli. Říkalo se, že z něho chtěli vymlátit, kde má peníze. A že ho zahrabali někde v lese. Prostě zmizel. A jeho peníze asi taky. Zbytek rodiny odvezli, ženu a tři děti.“

„Chcete říct, že ten sedlák se prostě vypařil a jeho majetek taky? Myslíte si, že to udělali ti partyzáni?“

„Povídalo se to. Nebylo by to nic výjimečného. Někteří lidi se tenkrát prostě ztratili. V těch lesích tady okolo musí ležet hodně kostí. Radši na to nemyslím, pane Novotný.“

„A kdy se tady objevil Chromý?“

„Chromý? Ten přece přišel s nima. S partyzánama. Byl jeden z nich.“

„Opravdu?“ Hlavou mi vířilo tolik otázek, že jsem skoro nemohl dýchat. „Takže mohl být zapletený do zmizení Kirchmanna?“

Šafránková pokrčila rameny. „To já přece nemůžu vědět. Ale říkalo se o něm hodně věcí. Určitě má na rukou krev. Teda měl. Povídalo se, že trápil lidi, co byli zavřený ve škole. Měl je tam hlídat, ale bil je, ženské si bral pro zábavu. To jsem slyšela.“

„Takže si mohl vyhlédnout i toho statkáře a nechat ho zmizet…“

„Nezapomeňte, že on nebyl odsud. Ty partyzány na Kirchmanna musel upozornit někdo místní. Někdo, kdo to tady moc dobře znal.“

28

„Vy jste se tedy zaměřil na povídačku o zlatém pokladu.“

„Ano, mohla to být povídačka. Ale copak by to bylo poprvé, kdy někoho zabili kvůli drbům, že má doma hromadu peněz?“ namítl Novotný.

Tomáš musel souhlasit. „Dobře, někdo mohl jít po Zahrádkovi a po Chromém, protože si o nich myslel, že vědí o tom zlatě. Co jste s tím zjištěním udělal? Řekl jste to chlapům z kriminálky?“

„Řekl. Hned jak jsem se vrátil do chalupy, zavolal jsem na krajskou správu.“

„A co oni na to?“

„Zvedl to Vostrý. Nepřikládal tomu žádnou váhu. Poslouchal mě, ale poznal jsem mu na hlase, že ho to otravuje. Myslím, že tu hypotézu nebrali v potaz.“

„Měli v ruce něco lepšího?“ zajímal se Tomáš.

Novotný pokrčil rameny. „Nevím. Myslím si, že ne. Pořád se motali v té kriminální dráze Chromého a snažili se najít nějakou stopu. Ale nevím o tom, že by pokročili.“

„Proč to tedy bagatelizovali?“

Zdálo se, že Novotný hledá správnou odpověď. Unaveně sledoval dno skleničky. Whisky už byla dávno vypitá. „To vám neřeknu. Na to byste se musel zeptat Vostrého.“

Jenom chvíli poté, co jsem položil sluchátko, začal telefon opět zvonit. Mezinárodní hovor. Helge Prohazka. Byl rád, že mě slyší, a hořel touhou dozvědět se, co je nového.

„Magda mi vyprávěla, že tví kolegové se zaměřují na spoluvězně Chromého.“

„Ano, Chromý se chvástal, že má po Němcích nějaké cennosti. Vostrý s Hrdličkou si myslí, že se pochlubil i spoluvězňům. Já mám ale i jinou stopu.“

Řekl jsem mu o Kirchmannově zlatě i o tom, že by poklad, ať už reálný, nebo vymyšlený, mohl souviset i se Zahrádkovou smrtí.

„Zahrádka znal majetkové poměry v Pasečkách. Určitě věděl i o bohatém sedláku Kirchmannovi. Mohl se spolčit s Chromým a Kirchmanna zabít, nebo na něj Chromého poslat. A někdo, koho tahle možnost napadla, měl důvod došlápnout si na oba. Zkusit z nich dostat, kde je poklad ukrytý.“

Helge se na okamžik odmlčel. „To je velmi odvážná myšlenka. Co na ni říkají pánové z kriminálky?“

Přiznal jsem, že ji neberou příliš vážně.

„Také mi to připadá přitažené za vlasy. Věř svým krajanům, oni se ve své práci vyznají. Za tu chvíli, co jsem je mohl pozorovat při práci, jsem se přesvědčil, že to jsou skuteční profesionálové. Kdyby byly tvé teorie reálné, určitě by po tom šli. Chromý a Zahrádka, to jsou dva odlišné případy. Jestli šel někdo po domnělém bohatství Chromého, pak u Zahrádky šlo spíš o osobní mstu. Donutili ho přece napsat ten dopis na rozloučenou, oběsili ho. Jiný motiv, jiná smrt. Takže také jiný vrah.“

Helge měl rozum a měl také nadhled. Zajímalo mě, co by řekl na mé pocity, na nejasná podezření, která mi začala klíčit v hlavě. Jenže než jsem se mu stačil svěřit, za mými zády se ozval Magdin hlas.

„To je Helge?“

Bůhví jak dlouho tam stála a poslouchala. Rozladěným gestem vztáhla ruku k telefonu. Rakouský milenec měl zjevně přednost před tím českým.

Rozloučil jsem se s ním a přenechal Magdě sluchátko. Vyšel jsem před chalupu a uvědomil jsem si, že už tady nemám co dělat.

A jako kdyby chtěl potvrdit správnost této úvahy, vjel na dvůr Robert Soukup. Šel jsem si sbalit věci.

29

„Vy jste byl s tou ženou ve styku i později?“

„S Magdou? Jak později? Jako jestli jsem se s ní někdy potom ještě setkal? Ne.“ Novotného mluva byla těžkopádná. „Vůbec nevím, co s ní teď je.“

Tomáš nechápavě zavrtěl hlavou. „A proč jste ji přede mnou zapíral, proč jste se mi o ní začal svěřovat až teď?“

Novotný se zamračil. „Nechte toho. Víte to lépe než já.“

„Prosím?“

„Hrajeme to tady už dost dlouho. Myslíte si, že nevím, o co jde?“ Novotný přešel do familiárního tónu. „Přestaňme si to komplikovat. Mně je jasný, že celá tahle vaše akce má určitej cíl.“

Tomáš mimoděk přikývl. To byla pravda.

„Ten cíl,“ pokračoval Novotný. „Ten cíl jsem já. Vy jste prostě narazil na Pasečky, nebo vás na ně někdo navedl, někdo, kdo vám třeba slíbil návrat na kriminálku, co já vím. Jde o to přijít před volbama s tím, že Novotný kdysi pohnojil dvě vraždy, že je neschopnej.“

„Tak to ale vůbec není…,“ bránil se Tomáš.

„Ticho!“ vykřikl Novotný. Pár nejbližších hostů se na ně otočilo. „Ještě jsem nedomluvil, pane Volfe. Chcete na mě vytáhnout špínu, abyste mě odrovnal před volbama. Já o tom vím už pár týdnů, mám signály, že se to chystá. A taky vím, odkud vítr vane. Jste jen pěšák, to já chápu, proto se na vás nezlobím. Ale vězte, že se to obrátí proti vám i proti tomu, kdo za tím stojí.“

Tomáš chvíli mlčky hledal slova, kterými by oponoval. Bylo to tak absurdní, směšné a zároveň příznačné. Ano, z pohledu profesionálního politika to mohlo dávat smysl. Samozřejmě že byl Ondřej Novotný přesvědčený, že je to osobní. Tihle lidi ani jinak neuvažují.

Obličej Novotného byl celý rudý, pleš se mu leskla potem. Snažil se vypadat vyrovnaně a nad věcí, ale nedařilo se mu to.

Tomáš už to nevydržel. Rozesmál se. Nic jiného se dělat nedalo, snad jen se na toho panáka vrhnout a dát mu jednu do zubů.

„Co je vám k smíchu?“

„Vy, kdo jiný!“

„Ono vás to přejde, to vám garantuju.“

„Jste k smíchu. Jste zahleděnej sám do sebe. Za vším hledáte podraz. To je mentální svět, ve kterým žijete. Ale já do něj nepatřím. Já jsem policajt. Ne politik, policajt. Moje práce je chytat zločince, ne hrát nějaký pokoutný hry.“

Novotný se neznatelně chvěl, jak to v něm vřelo. „Co teda chcete?“

Tomáš si lokl piva a zhluboka se nadechl, aby konečně dostal své emoce pod kontrolu. „Chci jedinou věc. Od začátku chci jenom jedno,“ řekl klidně. „Přijít na to, kdo to udělal.“

Novotný se díval někam do zdi za Tomášovými zády. Na tváři nepřístupný výraz. „A já vám mám pomoct, jo? Já, kterej nikdy předtím ani potom žádný vraždy nevyšetřoval. To zní dost věrohodně.“

„Poslouchejte mě. Už jsem vám to říkal. Mám jistou hypotézu, něco mě při prohlížení spisů napadlo. A neříkejte mi, že vás to taky nezajímá!“

Novotný mávl rukou.

„Zajímá vás to, já to vím. Proč byste se se mnou jinak zahazoval? Proč tady se mnou sedíte? Chcete vědět, co jsem zjistil. Je to tak?“

Politik mu krátce pohlédl do očí. Snad to byla výzva, aby pokračoval.

Tomáš si zapálil další cigaretu. „Já potřebuju slyšet, na co jste přišel. Co vás praštilo přes nos. Opravdu chci slyšet vaše názory.“

„A proč moje? Proč ne třeba Vostrého?“

Tomáš uznal, že už nemá cenu chodit kolem horké kaše. „Z Vostrého nic nedostanu. Je dementní, nic si nepamatuje, nepoznává lidi, přestává mluvit.“

Tahle informace Novotného zaujala. Zdálo se, že z něho spadla jedna ze zábran. Znovu sáhl po pivním tácku a začal ho bezděky přehýbat. Po chvíli zůstala z kartonového kolečka jen hromada papírových šupin.

„Jestli je to tak, jak tvrdíte, pak bych vám něco zajímavýho říct mohl.“

Přehraboval jsem se ve svých věcech a snažil se je vrátit do kufru, ve kterém jsem je přivezl. Byl jsem rozladěný. Vostrý mi nevěřil, Helge také ne, Magda se na mě před chvílí zatvářila téměř nepřátelsky. Robertův příjezd byl tou poslední kapkou.

Z chodby ke mně dolehly vzrušené hlasy. Soukupovi se hádali. Snažil jsem se zachytit, co je předmětem rozepře, ale slova se tříštila o zdi a rozpíjela se do beztvarého hluku. Nakonec všechno ukončilo prásknutí dveřmi.

Opatrně jsem vykoukl ze dveří. Chodba byla prázdná. Vyšel jsem před chalupu a málem jsem se srazil s Robertem. Měl na sobě kalhoty od obleku a košili vytaženou z kalhot. Příšerně se potil a tvářil se nabroušeně. Rázoval si to od auta a v rukou nesl tašky s nákupem.

„Tak vy tady prý pátráte na vlastní pěst!“ řekl místo pozdravu.

Mávl jsem rukou. „Spíš si užívám dovolené. Trochu jsem pomohl chlapům s vyšetřováním, ale asi žádný velký pomocník nejsem.“

„Tenhle kraj má své démony, pozor, abyste je neprobudil!“

Toporně jsem se zasmál, ale nemohl jsem se zbavit dojmu, že to nebyl žert, ale varování. Raději bych zalezl zpátky do pokoje, abych se s ním nemusel bavit, ale vrazil mi tašku do ruky a vracel se k autu pro další.

Odnesl jsem nákup do kuchyně. Magda stála u plotny, ani se na mě neohlédla. Radši jsem hned vycouval zpátky na chodbu.

„Otevřete mi do sklepa?“ požádal mě Robert, obtěžkaný basou piv. Málem do mě narazil.

Vyhověl jsem mu. Otevřel jsem dvířka a pozoroval ho, jak sestupuje do tmy. Uslyšel jsem jemné cinkání lahví. V ten okamžik mi znovu prolétla hlavou vzpomínka stará pár dní.

Před očima se mi promítla scéna, jak nakládám přepravku s lahvemi do kufru Soukupova vozu. A viděl jsem to, co leželo na dně kufru.

Lano. Úplně nové, ale rozmotané, jeden konec roztřepený, uříznutý.

Bylo bílé, s modrým pruhem.

30

Hospoda se pomalu vylidňovala. Osazenstvo prořídlo, hustý dým nikoli. U vedlejšího stolu pospával nějaký muž v pozici filozofa, ruce zapřené lokty o desku stolu, bradu v dlaních. Tomáš nevěřil svým uším. „To nemyslíte vážně. To není možný,“ vydechl. „To je vtip.“ Novotný pomalu zavrtěl hlavou. „Ne, není to vtip.“

„Stejné lano, na kterým se houpal Zahrádka? Leželo v kufru Soukupova vozu? Pochopil jsem to správně?“

Tomášovi z toho popíjení nebylo dobře. Cítil, že po pár minutách na čerstvém vzduchu by se mu snad udělalo líp. Místo toho sáhl po další cigaretě.

Musel si to srovnat v hlavě. To, co Novotný dosud tvrdil, mohly být výmysly, zkreslené vzpomínky, špatné závěry nezkušeného úředníka v terénu.

Ale pokud existoval takový hmatatelný důkaz, vrhalo to na Soukupa hodně temný stín. Něco takového by stačilo na obvinění a vazbu.

„Jak je ale možný, že ve spisu o tom není ani slovo?“

Novotný se naklonil přes stůl. „Divný, co? To je právě na tom zajímavý,“ řekl polohlasem. „Nikde ani slovo, ani náznak.“

„Svěřil jste se s tím vůbec chlapům z oddělení?“ zajímal se Tomáš.

Novotný neodpověděl.

Tomáš hned pochopil, že Novotný to nikomu z Bezpečnosti neprozradil. To by vysvětlovalo, proč se mu nechce mluvit. Jenže pořád tady bylo příliš mnoho nezodpovězených otázek.

„Existuje nějaký důvod, proč jste mi to řekl až teď, když víte, že Vostrý leží v eldéence?“

Novotný zamyšleně pozoroval zbytky pivního tácku, rozeseté po zeleném ubruse. „Teď jsem se trochu zahnal do kouta, viďte.“

„Poslouchejte, já fakt nejdu po vás. Zajímá mě pachatel. A jestli jste to hlásil nebo ne, na tom už nesejde. Je to promlčený, Soukupovi nic nehrozí. A vám taky ne.“

Podíval se na Tomáše zamlženýma očima. Nebyly to slzy lítosti, spíš vlhkost způsobená štiplavým kouřem a alkoholem.

„Oba víme, co mi hrozí. Promlčený nepromlčený, ve volbách by mi to mohlo zlámat vaz.“

„Povídáme si v hospodě. Nikdo nás neposlouchá. To, co říkáte, nemá žádnou oporu ve spise. I kdybych s tím někde vyrukoval, bylo by to jen mé tvrzení,“ přemlouval ho Tomáš.

„I tvrzení v tomhle oboru stačí.“

Následovala kratší odmlka, během které Novotný procházel vnitřním bojem.

„A co ta vaše hypotéza, potvrdil jsem ji? Vy jste něco takového tušil?“

Teď se zarazil Tomáš. Má to říct, nebo radši nechá Novotného mluvit a počká, kam ve svých vzpomínkách zajde?

„Možná. Uvidíme. Záleží na tom, co mi ještě povíte. Jestli ovšem budete mluvit dál.“

„Budu. Stejně už to ze mě vypadlo.“

„Přesně tak, víc už si to pohnojit nemůžete,“ pokusil se Tomáš zmírnit napětí.

„Jen nechte na hlavě. Vždycky může být hůř.“

Utekl jsem do pokoje a sedl si na postel, přímo do úhledně poskládaného komínku oblečení. Ruce se mi třásly rozčilením a strachem.

Co teď? Zavolat Bezpečnost, co jiného. Jenže jak to udělat? Přece nebudu telefonovat z předsíně. Slyšeli by mě. Vytratím se z domu a zkusím zavolat od někoho jiného. Vyskočil jsem a sáhl po klice. Potom jsem se zase posadil.

Musím to promyslet. Žádné nebezpečí mi nehrozí, celá krajská správa SNB ví, že jsem tady. I kdyby Robert přišel na to, co o něm vím, nic si nedovolí.

Budu se chovat nenuceně, klidně. Po obědě odejdu na procházku. Poprosím někoho z místních a zavolám si od něho. Ano, tak to bude nejlepší.

Třeba se to vysvětlí. Třeba jsem jen v zajetí vlastních mylných předpokladů, napadlo mě, když jsem se trochu uklidnil. Lano s modrým pruhem může mít kdokoli, vždyť mi Helge dokázal, jak snadno si ho může každý koupit.

Jenže tohle lano je uříznuté. Kde je druhý konec?

Zůstal u Zahrádky!

Pokud by ale skutečně sloužilo k Zahrádkově vraždě, proč by si ho Soukup nechával?

Ztrácel jsem se v tom.

Někdo zaťukal na dveře. Magda mi oznámila, že oběd je na stole.

Moc jsem toho nesnědl. Hypnotizoval jsem porci vepřové pečeně a jen zřídka vzhlédl ke svým hostitelům. Pokud se tak stalo, setkal jsem se s Robertovým pohledem, těkajícím mezi mnou a Magdou.

Dlouho nikdo nepromluvil.

„Ráno mi volal Venca Vostrý. Že prý vás zajímá Kirchmannovo zlato.“

Málem mi zaskočilo sousto.

„Jo, bavili jsme se o tom. Řekla jsem mu, že je to jen báchorka,“ vložila se do toho Magda. Jako kdyby mi chtěla přispěchat na pomoc, napadlo mě.

„Snažím se jen trochu pomoct,“ řekl jsem. „Napadlo mě, že by mohla existovat spojitost mezi smrtí Chromého a…“

„Aha,“ odtušil Soukup. „A Zahrádky. To je nesmysl. Venca si to myslí taky, mimochodem.“

Ten jeho arogantní pohled, ta dikce, se kterou to říkal! Očividně se mi snažil naznačit, že o mně ví všechno. A že má na kriminálce svého člověka. Starého kamaráda, pro kterého shání chalupu v Pasečkách…

Násilím jsem do sebe natlačil jídlo a vypotácel se z chalupy ven. Vešel jsem do lesa, do stínu, schovat se před sluncem a pohledy svých hostitelů.

Sedl jsem si do mechu a zamyšleně sledoval své nohy.

Zůstal jsem tady sám, se dvěma cizími lidmi, z nichž jeden má v kufru auta stejný provaz, na jakém visel muž, co se před smrtí pomočil strachy. Spím v místnosti, kde druhý zavražděný trýznil nevinnou dívku.

Děje se tady něco podivného. Točí se to kolem těch pár chalup, které tu zůstaly. Dá se tu někomu věřit?

Všichni tady mají nějaká tajemství. Každý ví něco, co já nevím. Všichni se znají navzájem, jen já neznám nikoho.

Vzpomněl jsem si na Helgeho. Ten by mi určitě poradil, je o tolik zkušenější než já. A nepatří do toho vzájemně propleteného kruhu známých.

Potřeboval jsem mluvit s někým, kdo by mi řekl, ať neblázním. Že mám jen bujnou fantazii. Ale čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc to do sebe zapadalo.

Soukup je typ člověka, který touží po výsadním postavení, po bohatství. Není to osobnost, která by se nechala svazovat morálními zábranami. Je to kariérista, ještě nedávno snaživý komunistický čekatel.

A cennosti určitě hledal. Dokonce si půjčil detektor kovů. To nemůže popřít. Stejně jako to, že slyšel o Kirchmannově zlatu. Určitě se v Pasečkách dobře orientuje, ví hodně o místních lidech i o jejich minulosti.

Možná přišel na to, na co jsem narazil já. Že pokud měl tenkrát v Kirchmannově zmizení prsty Chromý, pak mu mohl Zahrádka pomoct. A že zlato může být ukryté u Zahrádky. Šel za Zahrádkou, u toho nepochodil, tak jel za Chromým…

Ne, může to být jinak. Pořadí objevení obětí přece nemusí odpovídat pořadí jejich zabití. Mohl jet nejdřív za Chromým. Ten mu prozradil, že zlato má Zahrádka.

Točila se mi z toho hlava. Začaly mi docházet všechny ty drobnosti. A v mysli mi začala klíčit domněnka, že v tom všem hraju také nedobrovolnou roli. Nechali mě bydlet v Robertově chalupě, chtějí mě mít pod dozorem. Vzpomněl jsem si také, jak mě Vostrý napsal do spisu jako vyšetřovatele, jako člověka, který měl na starosti vytěžení obyvatel Paseček.

Zametají stopy. Vyhýbají se spojitosti s Pasečkami, hledají podezřelé v celé republice, jen ne tady. Výslechy svědků nechají na zelenáčovi, aby se neřeklo, že se to neudělalo, ale aby se to dalo na někoho svést, kdyby někomu nahoře začaly chybět výsledky.

Ne, Bezpečnosti se nedá věřit. Vostrý je v tom totiž namočený taky.

31

„Co tomu říkáte? Je tohle ta vaše hypotéza? Nebo jsem právě potvrdil to, co si už dávno myslíte, totiž že jsem paranoidní blázen?“

Tomáš neodpovídal. Hlava mu třeštila. Na každou větu Novotného musel vynaložit velké úsilí, aby jí správně porozuměl.

„Tak pánové, poslední objednávka,“ zahlaholil číšník.

„Dvě piva. A ještě dva vizoury,“ vyřešil Novotný situaci. „A rovnou mi přineste účet, ať to zatáhnu.“

Tomáš se chvíli chabě bránil, že svou útratu uhradí sám, ale brzy toho nechal. Koneckonců ho ten chlap sám pozval. Peněz má dost.

Vstal od stolu a šel na toaletu. Mírně se pohupoval nad pisoárem, hlavou se mu honila změť myšlenek. Možná to bylo tou opilostí, při níž se někdy věci zdají jednodušší, než ve skutečnosti jsou, ale celé to Novotného vyprávění do sebe začínalo zapadat.

Pokud šlo o nějaký vražedný komplot, do kterého byl Vostrý namočený, leccos by se tím vysvětlilo. Třeba to, že se nenašel pachatel, že oba případy skončily bez obvinění.

A ty chybějící složky ve spisech? Pro Vostrého by byla hračka nechat určité dokumenty zmizet, měl k nim po celou dobu volný přístup. A na rozdíl od Novotného by to mohl provést tak, že by po něm nezůstal záznam o studiu nebo výpůjčce spisu.

„Tak na zdraví!“ Novotný už na Tomáše čekal s panákem v ruce.

„Ať slouží.“

„Něco vám řeknu. Jste první člověk, kterému tohle vyprávím.“

„Proč to vlastně děláte? Vždyť před chvílí jste mi dával najevo, že mi nevěříte.“

Novotný se podrbal na zátylku. „Sám nevím. Asi to muselo ven. A taky jsem toho vypil víc, než je zdrávo.“

Tomáš připustil, že je na tom podobně.

„Ještě jste mi neodpověděl, jestli potvrzuju tu vaši tajemnou hypotézu. Pořád mluvím jenom já.“

„Neodpověděl. Já se k ní dostanu. Jenom čekám, jestli už jste u konce nebo jestli z vás ještě něco vypadne,“ zasmál se Tomáš.

Shánět telefon nemělo ve světle mých nejnovějších zjištění cenu. Zbývalo mi vrátit se do chalupy, dokončit balení zavazadel a utéct do Prahy. Pryč odsud.

Vcházel jsem zrovna do dvora, když proti mně vyjelo Robertovo auto. Taktak jsem uskočil. Když jsem se ohlédl, řidič na mě ještě zamával z otevřeného okénka. Přišlo mi to jako výsměch. Do domu jsem nevstupoval zrovna v povznesené náladě.

Magdu jsem našel, jak sedí za jídelním stolem. Ani ona se nesmála.

„Vypadáš nějak sklesle. Co se děje?“ zeptala se.

„Jsem smutný, že mi to tady končí,“ odpověděl jsem. Když jsem se setkal s jejíma očima, uvědomil jsem si, že vlastně nejsem daleko od pravdy. Aspoň částečně.

Sedl jsem si ke stolu a chvíli jsem ji pozoroval. Ani to nevnímala, pořád zamyšleně zírala někam do dálky.

„Pohádali jste se?“ osmělil jsem se.

Smutně se pousmála. „Sám jsi to slyšel. Hádáme se teď docela často. Ten chlap mě štve.“

„Čím tě štve?“

„Pořád by mi chtěl říkat, co mám a nemám dělat. Chce být ten, který rozhoduje, vydělává, vládne. Já mám být poslušná žena. Nelíbí se mu, že tady máme zimmer frei. Určitě jenom proto, že to byl můj nápad.“

„To byl výborný nápad,“ poznamenal jsem. „Jinak bychom se nikdy nepotkali.“

Ani se neusmála. „Robert chce, abych to zrušila, nelíbí se mu, že se tady pořád někdo ochomýtá.“

„Tím myslel mě?“

„Ne, tebe určitě ne. Spíš měl na mysli Rakušáky,“ usmála se.

„Žárlí, nediv se mu.“

Podívala se na mě jako na někoho, kdo toho ještě moc nepochopil. „Robert už dávno nežárlí, Ondro. Mě už dávno nehlídá, zajímají ho jenom obchody. O ty se stará vzorně.“

Obchody. Měl jsem určité tušení, o jaké obchody jde. Nechal jsem Magdu v kuchyni a šel se konečně vypravit na cestu domů. Přitom jsem přemýšlel, co asi Robertova žena ví. Nemůže přece žít ve vzduchoprázdnu, musí alespoň tušit, že se kolem ní dějí podivné věci. Určitě to cítí. Možná se mi to snaží naznačit.

Nebo ne? Proč byla tak rozčilená, když mě slyšela mluvit s Helgem? Třeba to není jen proto, že s ním toužila hovořit. Mohlo jí vadit, že Helgemu vyprávím o Kirchmannově zlatě.

Zmítá se mezi tím. Kdybych s ní zkusil upřímně promluvit, třeba mi řekne všechno. Ale co když ne, co když se mýlím? Potom by se Robert dozvěděl, co na něj vím.

Z chodby ke mně dolehlo vyzvánění telefonu. Nastražil jsem uši a čekal, až Magda přijme hovor. Nic se ale nedělo, telefon zvonil dál. Vyběhl jsem z pokoje, nahlédl do kuchyně, potom oknem ven.

Magda se skláněla nad záhonem před chalupou. Na zlomek vteřiny jsem pohledem spočinul na křivkách jejího těla, potom jsem šel zvednout sluchátko.

„Zdravím, tady Helge. Už vám funguje spojení? Je tam Magda? Dopoledne to vypadlo a já jsem měl pocit, že se mnou chce hovořit.“

Měl jsem nutkání říct mu, že spojení možná nevypadlo, že to Magda položila, protože přijel její muž.

„Helge,“ ztišil jsem hlas. „Na něco jsem přišel. Poslouchej mě, nemám moc času.“

Řekl jsem mu všechno, o lanu, o Vostrém, o Robertovi. Byl moje jediná naděje. Potřeboval jsem jeho radu, návrh řešení, pomoc.

Dlouhé vteřiny mlčel a hledal východisko.

„Nikomu na kriminálce jsi to neřekl?“ Jeho hlas zněl soustředěně a rozhodně, ale přesto jsem v něm zaznamenal stopu napětí.

„Ne.“

„To je dobře. Nedá se jim věřit. Když o tom teď zpětně přemýšlím, ani se mnou nejednali úplně standardně. Vypadalo to, že ani nechtějí, aby se to vyřešilo.“

„Neměli z tvé přítomnosti dvakrát radost,“ připustil jsem.

„Myslel jsem, že je to proto, že se kvůli mně musí zdržovat formalitami, ale teď vidím, že jejich neochota mohla být způsobená strachem z prozrazení.“

„Co mám dělat, Helge?“ neustále jsem se ohlížel ke dveřím, kdy v nich uvidím Magdu.

„Nevím. Nemáme jistotu, kdo všechno v tom jede, kam až to sahá. Nejlepší bude, když nebudeš dělat nic. Odjeď odtud a nech to plavat. Nemluv o tom. Buď opatrný. Vyhni se problémům.“

Zaslechl jsem šramot a rychle jsem vrátil sluchátko do vidlice telefonu. Utekl jsem do kuchyně, kde jsem začal horečně šmátrat mezi hrnečky v kredenci.

„Nalej mi taky vodu, jsem celá splavená,“ řekla Magda, když vešla do místnosti. Ničeho si nevšimla.

32

Novotný se nejistě zvedl ze židle. „Půjdeme na kutě, co říkáte?“

Tomáš ho neochotně poslechl. Vyšli před hospodu, chladivý vzduch je pohladil po rozpálených obličejích.

„Nepojedeme vaším autem, že ne…,“ napadlo Tomáše při pohledu na červeného bavoráka.

„Vy si o mně musíte myslet hrozný věci,“ zavrtěl hlavou majitel vozu a hledal něco na svém telefonu. „Zavolám anděly a je to. Odvezou nás i auto. Takový vymoženosti v tom vašem zapadákově nemáte, nebo jo?“

Tomáš neodpověděl, jen si zapálil cigaretu. Ale spadl mu kámen ze srdce.

Oktávie se dvěma muži dorazila do deseti minut. Jeden z nich popadl klíče od BMW a se znuděným výrazem nastartoval vůz za dva miliony. Pasažéři se vměstnali na zadní sedadlo škodovky.

„Poslechl jste ho?“ zeptal se Tomáš.

„Koho?“

„Prohazku, když vás nabádal, abyste mlčel.“

„Ano, poslechl jsem ho. Až do dneška,“ přikyvoval Novotný.

Chvíli se mlčky dívali do žlutého pološera noční Prahy, každý na své straně auta.

„Pojedete zpátky spokojený?“ zeptal se Novotný. „Doufám, že ano, protože jsem se kvůli vám opil, pořádně se nevyspím a zítra budu celý den nemožný.“

„Spokojený? Upřímně řečeno, čekal jsem něco jiného.“

„A co jste vlastně čekal? Že se přiznám, že jsem je zabil já?“

Tomáš se smutně pousmál. „Myslel jsem, že by ještě mohla existovat šance, jak chytit a potrestat toho, kdo to udělal.“

Novotný se na něj překvapeně podíval. „Šance? Jaká šance, člověče? Vždyť je to už pár let promlčený.“

„Nemuselo by. To je důvod, proč se o ty vraždy zajímám.“

33

„To mi musíte vysvětlit, pane Volfe. Co já vím, tak u vraždy je promlčení dvacet let. V případě Zahrádky a Chromého je to tedy dávno pasé,“ řekl Novotný.

„Máte pravdu. Ale v roce 1991 platil jiný trestní zákoník než dnes,“ namítl Tomáš.

Novotný chvíli přemýšlel. „Nechápu, o čem mluvíte. Promlčecí lhůta se přece neměnila, i tenkrát byla dvacetiletá!“

„Byla. Ale ne pro každého.“

„Tak už to konečně vybalte, chlape. O co tady jde?“ Novotný ztrácel trpělivost.

„Je to jednoduchý. V devadesátým prvním platil zákon, podle kterého se promlčecí lhůta přerušuje, pokud je pachatel mimo území republiky.“

Novotný obdivně vydechl. „Tak takhle jste to měl vymyšlený. To není špatný. Jste mazanej polda. Takže vás v první řadě zajímalo…“

„… jestli vrahem nemůže být ten Rakušan,“ doplnil ho Tomáš.

„Fischbacher?“

„Ano. Nechtěl jsem vám to vsugerovat, čekal jsem, jestli z vás nevypadne nějaká indicie, že to přece jen mohl být on.“

Novotný se zamračil. „To je zajímavá myšlenka. A něco vám řeknu. Možná není tak nesmyslná. Na jednu nesrovnalost ohledně toho chlapa jsem tenkrát narazil.“

Tomáš zbystřil.

Než jsem se nadobro vypařil, musel jsem oznámit svůj odchod na krajské správě. Nechtělo se mi do toho. Ale odjet, aniž bych to řekl chlapům na kriminálce, to jsem si nedovolil. Ne proto, že by to bylo nezdvořilé, ale že by to mohlo být podezřelé.

Zavolal jsem majoru Částkovi. S Vostrým ani Hrdličkou jsem už nechtěl mít nic společného.

Náčelník oddělení mi poděkoval za spolupráci a ujistil mě, že mí nadřízení v Praze se o mém přínosu k vyšetřování brzy dozvědí.

„Než nás ale opustíš, tak se tady zastav, musíš podepsat protokoly. Je to všechno sepsaný, ale potřebujeme to mít v richtiku. Máš to stejně po cestě, ne?“

Se zastávkou ve městě jsem nepočítal, ale vyhnout jsem se jí nemohl. Co vlastně budou chtít podepsat? Začal jsem listovat dokumenty, které jsem měl u sebe. Vůbec jsem se v tom nevyznal, nevěděl jsem, které z nich se stanou součástí spisu a u čeho bude připsáno autorství mé maličkosti.

Měl jsem ale neodbytný pocit, že bych se měl připravit na všechno. Můj podpis může někomu posloužit jako alibi. Pročítal jsem stránku za stránkou, hlavně všechno, co se týkalo vyšetřování v Pasečkách.

A pak jsem na to narazil.

Než odjel Helge Prohazka, dal mi některé ze svých podkladů. Byl tam také seznam svědků, kteří viděli Jürgena Fischbachera, jak se potlouká po okolí a fotografuje staré chalupy.

Projížděl jsem ho očima, stejně jako před několika dny, když se Helge připravoval k odjezdu a já seděl v kuchyni a poslouchal, jak si Robert s Vostrým notují. A stejně jako předtím jsem si všiml toho jména. Jenže tentokrát mi to konečně došlo.

Hrábl jsem po jiném papíru. Po tom, o němž jsem si byl jistý, že bude založen do spisu jako moje práce.

Byl to také seznam svědků, kteří viděli Fischbachera, ovšem k tomuto papíru byly doplněné ještě výsledky ověření totožnosti zadrženého novináře. Dokument obsahoval jasnou informaci o tom, kdo Fischbachera viděl a při konfrontaci s jeho fotografií tuto skutečnost potvrdil.

Lidi z toho druhého seznamu jsem obcházel já. Některé z nich v tandemu s Vostrým, zbytek na vlastní pěst. A na tom druhém seznamu chybělo jedno jméno.

Robert Soukup.

Několikrát jsem to kontroloval, projížděl prstem po řádkách, ale bylo to tak. Jméno Roberta Soukupa během vyšetřování z materiálů zmizelo.

Ale proč? Co bylo tak nebezpečného na tom, že Soukup viděl Fischbachera v Pasečkách? Proč by se tady někdo snažil vymazat spojení těch dvou jmen?

Napadla mě jediná odpověď. To spojení mezi nimi musí být hlubší.

Co mě však nenapadlo, bylo řešení celé situace. Neměl jsem jinou možnost než vydat se na cestu.

Rozloučil jsem se s Magdou. Vzala si ode mne peníze za ubytování, ovšem pouze za dvě noci. Zbytek už v předstihu zaplatila rakouská vláda prostřednictvím Helgeho Prohazky.

Odnesl jsem kufr do auta. Moje hostitelka mě mlčky sledovala a v očích měla něco, co jsem si pojmenoval jako lítost.

Já v té chvíli necítil nic, jen své stažené hrdlo.

Dnes na Pasečky a na Magdu vzpomínám s melancholií. Ale tak už to bývá, lidská mysl si musí vytvořit odstup, pomalu odbourat všechny ty úzkosti a nepohodlí, aby si nakonec vytvořila idealizovaný obraz minulosti. Po dvaceti letech jsou i ty nejnepříjemnější vzpomínky rozostřené, hrany obroušené a obrazy protkané slunečními paprsky ztraceného mládí. Ale to je jen iluze.

Čím blíže jsem byl k městu, tím větší strach jsem měl. Přemýšlel jsem, jak se zachovat. Jako nejschůdnější mi připadalo zůstat klidný, příliš na sebe neupozorňovat, nedávat najevo, co vím.

Zašel jsem za Částkou, ale ten mě rychle vypoklonkoval z kanceláře a ukázal na dveře, za nimiž na mě čekali Vostrý s Hrdličkou. Měl jsem si to vypít až do dna.

Tvářili se srdečně, jako nejlepší kamarádi, a spokojeně pokuřovali.

„Mizíš, jo, mladej?“ poplácal mě Hrdlička po rameni.

„Nevypadáš zrovna nadšeně. Děje se něco?“ zajímal se Vostrý a já cítil jeho pichlavý pohled.

Zatímco přede mne Hrdlička rozprostíral archy papíru a naznačoval, kde je mám podepsat, Vostrý mě nespustil z očí.

„Tak co je, Novotný? Něco se ti nezdá?“ zeptal se mě, když jsem v ruce nervózně žmoulal propisku a ne a ne začít podepisovat.

„Je tam nějaká chyba?“ přidal se Hrdlička.

„Chybí tam Robert Soukup,“ ukázal jsem rukou na seznam svědků. Trochu se mi chvěla. „Na seznamu z obvodní správy byl.“

Připadal jsem si jako školák. Žalobníček.

Vostrý s Hrdličkou se podívali jeden na druhého. Hrdlička pak jedním rychlým přískokem zavřel dveře do kanceláře, zatímco Vostrý se ke mně naklonil.

„Já vím, že ty víš, o co tady jde. Nemysli si, že ne, Novotný,“ pronesl polohlasem.

„Vem si to prakticky,“ řekl za mými zády Hrdlička. „Jsou to kamarádi. Lidi si přece občas vzájemně pomáhaj. A nikomu to neublíží, tak co.“

„Teď už na tom nesejde,“ pokračoval Vostrý. „Ale vem si, kdybychom toho Rakušáka obvinili. To by byly další výslechy, Robert by musel taky nakráčet. A to samý třeba ještě u soudu. To člověku nepřidá, bejt předvolanej k soudu kvůli vraždě.“

„A přitom jde o hovno. Jenom by řekl, že ho viděl,“ převzal Hrdlička štafetu. „Takovejch máme mraky. O jednoho víc nebo míň…“

„O nic nejde, Novotný. Tak nezlob a podepiš mi to tady,“ položil Vostrý dlaň na protokol.

Co mi zbývalo? Podepsal jsem.

34

„Co byste udělal vy?“

Tomáš pokrčil rameny. Nerad si pokládal tyhle hypotetické otázky. Teď ho navíc zajímalo něco jiného.

„Robert Soukup tedy mluvil s Fischbacherem. Soukupovi kamarádi z kriminálky ho vymázli z protokolu, aby nemusel případně svědčit. To je všechno?“ Nedokázal potlačit své zklamání.

„Ano, je,“ odpověděl Novotný. „Jestli se vám to zdá málo, tak se omlouvám.“

„Já jen, že to vysvětlení Hrdličky a Vostrého zní docela uvěřitelně.“

„To určitě zní. Byla by to vlastně jen taková maličkost, pokud by bylo v pořádku i všechno ostatní.“

Chvíli oba mlčeli. Novotný sledoval cestu a jemně ťukal nehty na sklo.

„To lano jsem viděl. Všichni se chovali divně, vyhýbavě. Vostrý se Soukupem byli až moc dobří kamarádi. I po těch letech si myslím, že s tím měli něco společného. Hledali to zlato.“

Tomáš zavrtěl hlavou. „Zní to celé jako konspirační teorie. Náhodně seskupené jevy se vysvětlují složitými zákulisními tahy. Místo stop se předkládají indicie.“

„Měl bych vás vzít na nějakou stranickou schůzi,“ zasmál se Novotný. „Třeba byste pochopil, že někdy jsou tyhle konspirace docela reálné.“

„Ale tady šlo o dva mrtvé lidi.“

„Co po mně vlastně ještě chcete?“ rozčílil se Novotný. „Nejdřív prosíte, abych vás seznámil se svými domněnkami, a pak se mi kvůli nim vysmíváte? Nelíbí se vám, že mluvím o spiknutí? Dobře, tak tam žádné nebylo, jak myslíte. Ale jestli se nepletu, tak vrazi těch dvou lidí unikli trestu, což tu vaši bohorovnost trochu narušuje, že?“

„Omlouvám se. Nemyslel jsem to tak. Musím se na to vyspat, už mám v hlavě chaos. Řekl jste mi tolik nových informací, že se v nich ztrácím.“

Auto zastavilo u obrubníku. Řidič se na ně tázavě otočil.

Novotný podal Tomášovi ruku. „Rád jsem vás poznal, pane Volfe. Myslím, že jste dobrý policajt. Jestli se vrátím na vnitro, něco s tou vaší situací uděláme, spolehněte se.“

Tomáš nevěděl, jak odpovědět. Vystoupil z auta, a než za sebou přibouchl dvířka, popřál Novotnému dobrou noc. Byl přesvědčený, že se s tím mužem, o němž stále netušil, co je zač, už nikdy nesetká.

35

Vlakové kupé bylo studené a neútulné. Tomáš se zachumlal do bundy a zavřel oči. Po včerejšku se necítil zrovna nejlíp.

Chvíli v telefonu hledal vhodnou muziku, kterou by si pustil do sluchátek, ale nakonec usoudil, že šramot podvozku putujícího po kolejích mu dnes postačí. Nechal se kolébat jeho pravidelným rytmem a pokoušel se usnout.

Jenže všechny ty informace, které se včera dozvěděl, ho nenechaly spát. Vířily mu hlavou a objevovaly se jedna přes druhou. Když na dveře kupé zaklepala paní s občerstvením, vděčně na ni pokynul a nechal si nalít kelímek instantní kávy.

Spíš než kofein ho probrala její odporná chuť. Se sebezapřením do sebe obrátil ještě několik doušků a pak sáhl po poznámkovém bloku.

Jestli jsou odpovědi, které se mu z Novotného podařilo vypáčit, alespoň trochu pravdivé, pak si Tomáš z Prahy odváží tři důležité střípky informací. Musí si je zapsat.

Lano. Jestli měl Soukup v kufru svého vozu stejné lano, na jakém byl oběšený Zahrádka, je nutné tomu věnovat pozornost.

Fischbacher. Spojení rakouského novináře a Roberta Soukupa skutečně nevypadá na první pohled jako závažná informace. V kontextu celého případu by ale mohlo hrát zásadní roli.

Vostrý. Pokud policajt zamlčuje svědky a je navíc dobrým kamarádem podezřelého, pak je možné předpokládat nejen pasivní maření vyšetřování, ale také aktivní roli v celém zločinu.

Vypadalo to, že Tomáš bude mít co dělat. Nebude to snadné, ale snad se i po letech podaří něco vypátrat. Pořád existuje naděje na vyřešení.

Část třetí

36

Podplukovníka Dvořáka se Tomáš Volf obával nejvíc. Věděl totiž, že jeho nadřízený oplývá vlastností všech vedoucích úředníků. Byla to předposranost, se kterou vykonával všechno, co viděl na očích těch, kteří stáli v hierarchii nad ním.

Co na tom, že si Dvořák ta přání občas vyložil špatně? Důležité bylo dát najevo, že je loajální a připravený dobře posloužit výměnou za kariérní postup. A takoví lidé byli vždy ochotni obětovat své podřízené.

Proto Tomáše překvapilo, že si ho nevolá na kobereček. Když se vrátil do práce, nikdo na něho nevrhal varovné pohledy, na stole neležel žádný vzkaz, telefon v kanceláři nepoblikával zmeškaným hovorem. Jako by se nic nestalo.

Aby to tak zůstalo i nadále, splnil Tomáš nejdřív všechny pracovní úkoly, které na něj čekaly. Teprve potom na stole otevřel složky týkající se Paseček.

Pečlivě je znovu procházel, aby v nich našel alespoň náznaky potvrzující to, co se dozvěděl od Novotného. Bez výsledku. Jestli bude chtít ověřit jakoukoli z domněnek, které si přivezl z Prahy, bude tak muset učinit sám. Tyhle papíry mu nepomůžou. Pokud tady vůbec něco bylo, je to pryč.

Chvíli přemýšlel, jestli někde neexistuje kopie spisů. Napadlo ho zavolat na státní zastupitelství, ale věděl, že by to bylo marné. Nikdo nebyl obviněn, nezačalo stíhání. Na zastupitelstvu už dávno nic nebude.

Nezbývalo tedy než pracovat s tím, co před ním leží na stole. Dvě torza dokumentace ke dvěma případům, mezi nimiž možná existuje neviditelné spojení. Spojení, které tuší on a které tušil i Novotný, ale které ve spisech naznačuje jen drobná, rukou psaná poznámka.

Tomáš se zarazil.

Pokud byly oba případy vedeny a vyšetřovány odděleně, nemuselo nikdy dojít ke srovnání stop.

Chvíli přemýšlel, jestli to má zkusit, ale žádné lepší řešení neexistovalo. Musí zavolat bývalým kolegům, od nichž ho dělí jen pár pater betonu, ale kteří ho sotva pozdraví. Zvedl telefon a vyťukal důvěrně známou volačku na kriminálku.

„Ahoj Pavle, potřeboval bych s něčím pomoct. Musím se podívat do databáze otisků.“

Ten pach se nedal vydržet.

Bylo to horší než u soudního lékaře. Tam to páchlo směsí formaldehydu a smrti. Mrtvé maso. Na tamní pitevně už bylo všechno definitivně uzavřené.

Jenže tady, na chodbě léčebny dlouhodobě nemocných, to bylo něco jiného. Ve vzduchu tu visela beznaděj a smutek.

„Jenom chvilku, moc ho netrapte. Víte, jak na tom je,“ přimlouvala se sestřička.

Tomáš chápavě přikývl, aniž něco konkrétního slíbil.

Hlava na kost vyhublého muže se skoro utopila v polštáři. Sestřička se přitočila k lůžku a dobře nacvičeným plácnutím dlaně vrátila polštáři tvar. Potom je nechala o samotě.

Tomáš tam chvíli stál a snažil se zjistit, jestli ho Václav Vostrý vnímá. Prázdné, suché oči se dívaly do stropu. Za nimi se toho moc nedělo.

„Dobrý den,“ zkusil to Tomáš.

Oči zamrkaly. To bylo všechno.

„Jmenuju se Tomáš Volf, už jsem tady za vámi jednou byl. Ale asi si na mě nepamatujete. Jsem z kriminálky. Tam jste taky pracoval, vzpomínáte si?“

Neodpověděl. Bylo to daleko horší než posledně. Jde to s ním z kopce. Zbytečná cesta.

„Přijel jsem znovu kvůli Pasečkám. Pasečky. Vybavujete si ty vraždy? Zahrádka, oběšený v chalupě. A Chromý, kterýho někdo ubodal, ten byl taky z Paseček…“

Žádná reakce.

„Mluvil jsem s Ondřejem Novotným. Přivolali jste ho, aby vám pomohl s Rakušákama. Byl tam jeden rakouskej podezřelej. Fischbacher.“

Bylo to marné. Tomáš se začal obracet k odchodu. Spíš jen tak pro sebe prohodil: „Váš kamarád Robert Soukup ho taky potkal.“

„S…“

Znělo to, jako když někdo vyfoukne vzduch skrz zuby. Tomáš strnul.

Špičatá brada Vostrého, pokrytá šedivým strništěm, se zachvěla.

„Vy si to pamatujete? Pamatujete si ten případ? Nebo si vzpomínáte na Roberta?“

„Sss…“

„Ano. Soukup. Byli jste kamarádi, měl chalupu v Pasečkách.“

Tomáš se naklonil nad postel. Snažil se ve starcových očích zachytit vzpomínku nebo aspoň důkaz, že ten člověk myslí. Jeho oči se teď leskly trochu jinak.

Tomáš ty oči nespustil z těch svých. A mluvil. Nemělo smysl chodit kolem horké kaše, nemělo cenu taktizovat. Vostrý se nemusí dožít dalšího dne.

Mluvil zpříma. Pomalu, v krátkých větách. Vysvětloval, vyprávěl, prosil. Řekl Vostrému, že už nemusí mlčet. Žádného soudu se nedožije. Jediné, co ještě může, je ulehčit svému svědomí.

Ležící ho poslouchal, nebo to tak alespoň vypadalo. Dýchal rychleji, mhouřil oči, jako by se snažil zaostřit na mluvícího mladíka.

„Jak to bylo? Byl to Robertův nápad? Spojil se s Fischbacherem? Kryl jste je? Kde je to zlato?“

Vostrý ho snad slyšel, ale neodpovídal.

„Zeptám se vás znovu. Stačí, když kývnete. Byl jste v tom namočený?“

„Tak co, pane Vostrý, neruší vás tady pán?“ Sestra, která vešla do pokoje, se při té otázce dívala výhradně na Tomáše.

„Ještě minutku, sestři,“ šlehl po ní pohledem. Žena zůstala stát.

Obrátil se zpátky k vyslýchanému. „No tak, pane Vostrý. Je to důležitý.“

„Sss…“

„Soukup? Je to Soukup? Byl jste s ním v partě?“

„Sss…“

Na levém rameni pocítil ruku zdravotní sestry. „Ukončete to, pane.“

„Ale vždyť se mi snaží něco říct!“ utrhl se na ni. Už je tak blízko!

„Nesnaží se vám nic říct, člověče! Takhle on volá sestru.“

Když za sebou zavíral dveře, dolehl k němu konejšivý hlas ošetřovatelky.

„No teda. Vy jste zase podělanej. Proto jste mě volal! Tak se do toho pustíme…“

37

Pavel nastoupil na Tomášovo místo detektiva. Nezažil drama s vyšetřováním případu, který později vešel ve všeobecnou známost pod názvem Polednice, ale samozřejmě znal všechny podrobnosti.

Tomášovi se přesto zdálo, že ačkoli je v tom Pavel nevinně, trpí vůči přeloženému kolegovi výčitkami. Byl proto tím nejsnadnějším objektem Tomášových proseb o pomoc.

„Hele, něco mám,“ řekl Pavel polohlasně. V kanceláři byli sami, ale on se přesto ohlížel přes rameno. Ne že by prováděli něco protizákonného, ale Tomáš na sobě nesl stigma, proto se mu každý vyhýbal.

„Tak ukaž!“

„V databázi ten otisk je, podívej.“ Pavel rozklikl okno na monitoru počítače. Ukázal se osamocený částečný otisk z domovního zvonku Chromého. Kdysi ho někdo naskenoval do policejní databáze daktyloskopických stop.

Tomáš by ho nejradši poplácal na rameni. „A co? Projel jsi srovnávačku?

„Jo. Ale nic mi tu nevyjelo. Žádná shoda.“

„Aha. A co otisky toho Fischbachera?“

„Pod tím jménem tu nic není.“

„Fakt ne? Díval ses pořádně? Musela existovat celá karta.“

„V AFISU není. Tu databázi zavedli v devadesátým čtvrtým, jestli je to karta z dřívějška a nemělo smysl ji kvůli dalšímu využití skenovat, tak tam nebude.“

Tomáš sklopil hlavu. Takhle nic neporovná. „A co rakouská databáze? Do tý můžem?“

Pavel zavrtěl hlavou. „To spíš E-ASF. Databáze Interpolu. Ale do tý se nedostanu, člověče. To musíš přímo za technikama nebo za vedoucím.“

Tomáš vstal ze židle. „Tak dík za pomoc. Jsi hodnej.“

„Počkej,“ zavolal za ním Pavel. „Ještě mě napadlo, že by ta karta mohla bejt zašantročená v kartotéce.“

„A kde?“

„No kde, ty vole. V archivu!“

Tomáš se ušklíbl. „O tom bych musel vědět.“

„Ale já myslím hlavní policejní archiv v Praze. Zkus tam zavolat a uvidíš.“

Stačilo hezky poprosit a ženský hlas na druhém konci drátu mu slíbil pomoc. Prohledají kartotéku, a pokud se tam otisky zmíněného Fischbachera nalézají, pošlou Tomášovi jejich elektronickou kopii.

Je však nutné obrnit se trpělivostí, protože tohle nějakou dobu potrvá. Snad to nespěchá, zajímala se paní v telefonu. Tomáš ji ujistil, že to určitě počká. A že se těší na výsledek.

Opřel se o opěradlo své židle a unaveně se protáhl. Doufal, že se ty otisky najdou.

Rešerše v databázi, kterou pro něho vykonal Pavel, vylučovala jako majitele otisku Vostrého i Hrdličku, protože otisky vyšetřovatelů se do databáze ukládaly pro případ, že by policisté náhodou zanechali stopu při ohledání místa činu.

Ještě jeden člověk by ale neměl uniknout. Robert Soukup. Tomu otisky také nikdo nesejmul.

V kancelářích policejní budovy bylo kouření zakázáno, ale z chodby sem doléhaly hlasy Tomášových kolegyň, které okupovaly popelník. Ne že by je neměl rád, ale teď chtěl být sám se svými myšlenkami.

Pravděpodobnost, že do jeho sklepního kanclíku někdo nečekaně vtrhne, vyhodnotil jako směšně nízkou. Stoupl si na stůl a pootevřel úzké okénko pod stropem, ústící do dvora. Zapálil si cigaretu a snažil se vyfukovat kouř směrem k oknu. Příliš to nefungovalo.

Zvenku pronikal studený vzduch. Začal listopad a teploty klesaly až k nule. Tomáš si vzpomněl, že předčasné volby jsou tu za necelé dva týdny. Co asi dělá Ondřej Novotný? Snaží se uhrát poslední dny kampaně, aby byl zisk jeho partaje co nejvyšší, nebo už vybírá náměstky, které si přivede na ministerstvo?

Vybavil si slib Novotného. Jestli se tam dostane, něco s tou Tomášovou situací udělá, řekl. Tomáš přemýšlel, jestli by o takovou protekci stál. Nechat ze sebe udělat ministerskou tlačenku. I když tím sám sebe vnitřně zklamal, musel si odpovědět, že ano. Stálo by mu to za to. Vrátit se na kriminálku.

Zkušeným cvrnknutím poslal nedokouřenou cigaretu z okna. Seskočil ze stolu a sedl si k internetu. Novotný se jako správná šedá eminence ve zpravodajství příliš neobjevoval, ale stačilo použít vyhledávač a už se na Tomáše cenil ten jeho profesionální úsměv.

Titulek článku ale příliš pozitivní nebyl. Pod Novotným se houpe křeslo. Zdálo se, že paranoia ministerského kandidáta byla opodstatněná. V textu se psalo, že proti jednomu z lídrů Liberální strany se těsně před volbami vzedmula vlna vnitrostranické opozice.

Tomáš mávl rukou a zavřel okno prohlížeče. Jen ať ho vyšoupnou z kandidátky. Stejně by za ním o protekci žebrat nešel.

Pavel už se netvářil tak vstřícně jako minule. Tomáš měl pocit, že dnes je to naposledy, co mu tenhle kluk v něčem vyjde vstříc. Jenže tohle byla jediná možnost, jak nahlédnout do evidence obyvatel.

„Cože? Robert Soukup? Lepší jméno nemáš? Co třeba Jan Novák, to zkusit nechceš?“ rozčílil se Pavel, sotva vztáhl ruku na klávesnici.

Tomáš se jen omluvně usmál.

„Fakt znáš jenom to jméno? Adresa, datum narození, nic jinýho nemáš?“

„Měl by mít trvalý bydliště tady ve městě.“

„Aha. Jenže takovejch Robertů Soukupů tady mám přesně 19, člověče.“

„Je ženatej,“ začal Tomáš, zatímco Pavel ťukal do kláves zpřesňující údaje. „Manželka se jmenuje Magda.“

„Omyl, kamaráde. Žádnej ženatej Robert Soukup s manželkou Magdou tu není.“ Pavlovi na tváři rozkvetl šibalský úsměv. „Ledaže by tě zajímal Robert Soukup, kterej se v devadesátým prvním s jistou Magdou Soukupovou rozvedl.“

„Tak takovej by mě zrovna zajímal!“ pokýval hlavou Tomáš. „Vytiskni mi ho, fešáka.“

Pavel sáhl po papíru vyjíždějícím z tiskárny. Ještě jednou ho přejel očima, zastavil se na fotografii dotyčného, zarazil se. Z tváře mu zmizela barva.

„Člověče, teď mi to teprv došlo. Tebe zajímá tenhle Soukup, jo? Tak na to ti seru,“ vrazil papír Tomášovi do ruky, jako by byl horký.

„Ty ho znáš?“

„A ty snad ne? Proč se o něj vlastně zajímáš? To je na úplně jinej útvar, tenhle chlapík.“

Tomáš zmateně zíral na fotografii a snažil se pochopit, co se děje. Čím déle se tomu člověku díval do očí, tím víc mu byl povědomý. Odkud ho jen zná?

„Vždyť to je jeden z místních kmotříků, člověče. Ten to tady má pod palcem,“ vysvětloval Pavel.

Tomášovi se konečně rozsvítilo.

„Hele, víš co, radši už běž. Já mám teď v systému záznam, že jsem si proklepl Soukupa. Fakt ti děkuju,“ vypoklonkoval ho Pavel z kanceláře.

Tomáš zůstal stát na chodbě a pořád nevěřícně žmoulal ten list papíru.

38

Robert Soukup, kontroverzní politik a podnikatel, figurující v několika mediálně známých kauzách.

V devadesátých letech skupoval za výhodné ceny obecní pozemky a nemovitosti v pohraničí, při jejichž následném prodeji inkasoval vysoké zisky. Podnikal i v dalších oborech, vlastnil síť autobazarů, realitní kancelář, provozoval herny i ubytovny pro sociálně vyloučené. Dělal do všeho, co hodně neslo.

Po roce 2000 se profiloval také v místních samosprávách, vystřídal hned několik politických subjektů. Na vrcholu své politické kariéry zastával dokonce funkci krajského radního pro dopravu a infrastrukturu.

Po kauze s nevýhodnými výběrovými řízeními na některé krajské zakázky již znovu v žádných volbách nekandidoval a stáhl se z veřejného života.

To byl ve zkratce Robert Soukup, místní šedá eminence. Stačilo trochu pošťouchnout internetový vyhledávač a Tomáš o něm najednou věděl víc, než vůbec chtěl.

Jak je možné, že se mu o tom Novotný ani slovem nezmínil? Je to přece také politik, jehož pověst není úplně průzračná. Takoví vykukové o sobě moc dobře vědí. Zvlášť v téhle malé zemi.

Tomáše se začal zmocňovat vztek. Celou dobu je za šaška, nechá se manipulovat informacemi od Novotného. Pravděpodobně hraje pěšáka v nějaké partii kmotrů. Hrábl po telefonu a odhodlaně vytočil číslo.

„Proč jste mi neřekl, kdo je Robert Soukup?“

„Rád vás slyším, pane Volfe. Nemám teď moc času, ale pokusím se vám pomoct. Co je se Soukupem? Pokročil jste s tím případem?“

„Pane Novotný, já mám sice času dost, ale ne na tyhle hry.“ Tomáš stručně popsal, co právě zjistil.

„No počkejte, já to jméno samozřejmě znám, vím, že se tam někdo takový pohybuje, ale teď jste mě teda překvapil… To mě nikdy nenapadlo, takhle si to spojit…“

„Nesnažte se mi tvrdit, že jste si to neuvědomil.“

„Ne, opravdu ne. Věřte mi. Já se s lidmi z regionů tak často nestýkám.“

Tomáš se nezmohl na odpověď. Pocit, že se mu Novotný vysmívá, v něm narůstal.

„Poslyšte, pane Volfe, já budu muset opravdu končit. Ale ten případ mě zajímá. Teď vlastně ještě o něco víc. Máte nějaké další novinky?“

V telefonu zněl tak bezelstně, že by mu to většina lidí uvěřila. Ale Tomáš k té většině nepatřil.

„Nic nového. Asi to založím do šuplíku, kam to patří.“

Počítačové reproduktory v kanceláři měly co dělat, aby ten nápor utáhly. Tomáš si spílal, že si sem ještě nepřinesl něco lepšího, co by aspoň obstojně hrálo.

Škoda, Sepultura se na takových chrastítkách nedá skoro poslouchat. To ještě tak za časů, kdy v kapele zpíval Max Cavalera. Od té doby, co svůj hlasový rejstřík za mikrofonem předvádí Derrick Green, to chce prostě něco adekvátnějšího.

Muzika mu pomáhala přemýšlet. Na stole před ním ležel výpis z databáze obyvatel. Robert Soukup měl trvalé bydliště nedaleko odtud, v samém centru města. Dobrá adresa. Asi si tam drží byt, jak mají tihle zbohatlíci ve zvyku.

Byla by to jen krátká procházka, pěšky by tam Tomáš došel za pět minut. Ale tušil, že skutečné bydliště člověka Soukupova formátu bude ležet někde za městem. Nevkusná vila s bazénem a třímetrovým plotem. Zvonek bez jmenovky. Dům napsaný na nějaké nenápadné eseróčko.

Stejně by nemělo smysl za ním chodit. Čeho by tím dosáhl? Jen by na sebe zbytečně upozornil.

Znovu se probíral internetem. Soukup zjevně nebude patřit k lidem, kteří si berou servítky. Začal podnikat v divokých devadesátých letech, to o něčem vypovídá. Odhaduje se, že vlastní majetek v hodnotě stovek milionů.

Na počátku jeho „kariéry“ stály spekulace s nemovitostmi, to se omílalo snad v každém článku. Nikde se ale neobjevil ani náznak odhalení, jak Soukup přišel ke kapitálu, který pro takové spekulace potřeboval.

Jak zjistit víc a přitom zůstat nenápadný? Na kolegy od policie se spolehnout nemohl. Musel vymyslet něco jiného.

Podíval se na hodinky. Bylo po třetí hodině odpoledne. Oficiálně má po pracovní době, takže si může v klidu odpíchnout odchod a vypadnout. Výsada úřednické profese.

Když bude mít štěstí, může to stihnout ještě dnes. Znovu začal studovat spis, nervózně jezdil kurzorem myši po internetových stránkách, zapisoval si údaje do zápisníku. Potom všechny dokumenty nacpal do tašky a s úlevou za sebou zavřel dveře kanceláře.

Z práce jel výjimečně autobusem, nechtěl marnit čas chůzí. Doma se ani nevyzul, jen rychle hmátl po klíčích od auta a bundu vyměnil za teplejší.

Tam v kopcích bude listopadový večer určitě chladnější než tady ve městě.

39

Cestou přemýšlel, jak moc se tahle krajina změnila od té doby, kdy tudy projížděl Novotný. Silnice se klikatila mezi lesy a pastvinami, místy ji zákeřně zahalila mlha. Kdyby neměl hlavu plnou jiných myšlenek, možná by ho napadlo, že vjíždí do světa, kde platí jiná pravidla a kde minulost neustále nahlodává každý okamžik přítomnosti.

Zastavil na návsi, na parkovišti vedle penzionu, snad bývalé školy. Vývěsní štít s logem pivovaru se lehce pohupoval ve větru, okna byla mrtvá. Bylo dávno po sezoně, zavřeno až do jara.

Vylezl z auta, zapálil si cigaretu a protáhl se. Vesnice byla prázdná, jako by všichni obyvatelé zmizeli. Dojem narušilo jen osamocené auto, které projelo kolem. Když se rozhlédl pořádně, narazil na několik domů, v jejichž oknech žhnula do venkovního pološera žárovka. Závan větru k němu donesl kouř z komína. V Pasečkách podle všeho žijí lidé.

Zahodil nedopalek a vrátil se do auta. Na sedadle spolujezdce nalistoval plánek z ohledání místa činu, vyznačující polohu Zahrádkovy chalupy.

Našel ji po pár minutách. Můstek přes potok už nebyl dřevěný, ale betonový. Hned za můstkem stála brána. Dům obepínal plot, nový nebo dobře udržovaný. Také chalupa nesla známky vzorné péče. Tomáš si vzpomněl na staré fotografie. Dřevěná vrata, která se černala na fotografiích ve spisu, byla nahrazena plechovou hrůzou. Vedle chalupy přibyl dřevěný přístřešek pro auta. Prázdný.

Typická rekreační chalupa. V trávníku, sekaném zjevně často a s chirurgickou přesností, se bělaly ostrůvky placatých balvanů tvořících cestičku. Pod jedním z oken odpočíval jednonohý sádrový čáp.

Tomáš zkusil kliku branky, ale bylo zamčeno. Z povinnosti ještě zabral za plaňku v plotě, jestli by vydržela pokus o přelezení.

Ale proto sem nepřijel. Vrátil se na silnici a vydal se po proudu potoka. Prohlížel si chalupy u cesty, jen málo z nich bylo nových. Ty původní se od sebe téměř nelišily, snad každá měla upravenou fasádu a novou střechu. Zeleninové zahrádky už dávno ustoupily trávníku a pergolám. Napočítal dva sádrové trpaslíky a jednu plastovou žábu.

Nebýt několika stavení, kterým se kouřilo z komína a které nebyly tak vyšperkované, myslel by si, že je návštěvníkem jakéhosi rekreačního skanzenu.

U jednoho takového se zastavil. Omítka se místy odloupla a střecha by také potřebovala vyměnit. Tomáš vytáhl z kapsy zápisník a zkontroloval číslo popisné. Potom vešel na dvůr a zaklepal na dveře.

Musela být krásná. Aspoň téhle části vzpomínání Novotného se dalo věřit.

Magda Soukupová rozhodně nevypadala na šedesátiletou ženu. Nebylo to tím, že by o sebe nějak zvlášť pečovala. Tomášovi přišla otevřít v ošoupaném svetru skoro ke kolenům, nenalíčená. Vlasy, stažené do culíku, dávaly i přes postupující šediny jasnou představu o tom, jak temně černé kdysi bývaly.

Byla to ale celá její osobnost, prozrazující sebejistého a spokojeného člověka, která Tomáše zaujala. Usmála se na něj ještě dříve, než stačil pozdravit. A usmívala se i poté, co jí ukázal svůj průkaz.

„Pojďte dovnitř na kafe. A nezouvejte se, stejně jsem se chystala vytírat.“

Jakmile vstoupil, přemohl ho pocit, že se tady zastavil čas. V předsíni visel vybledlý nástěnný kalendář z roku 1990, na plastové poličce ležel telefon, vedle něj sešit a telefonní seznam s pokroucenými deskami. Měl nutkání zjistit, jaký letopočet se na něm uvádí, ale hostitelka ho pokynem ruky zvala dál do domu.

Kuchyně voněla dřevem, polévkou a kávou, kamna sálala teplem. Na jídelním stole vrněl zapnutý počítač, obklopený hromádkou papírů.

„Pracuju na dálku, překládám různé podnikové materiály. Proto můžu žít na venkově, i když jsem nemehlo na jakékoli manuální práce,“ vysvětlovala, když mu dělala místo k sezení.

Postavila před něj hrnek a cukřenku. „Proč se o ten případ vlastně zajímáte? Měla jsem za to, že je to dávno uzavřené.“

„Chceme si jen ověřit, že se udělalo všechno, co se udělat dalo. Je to standardní postup,“ zalhal.

„A co chcete slyšet ode mě? Nejsem snad podezřelá…“

Tomáš se zasmál. „Můžete být v klidu. Berte to tak, že máme tak málo přímých účastníků, že bereme každého. Vím, že jste měla vazby na policisty, kteří to tenkrát vyšetřovali. Asi víte, že Hrdlička je po smrti a Vostrý není schopen hovořit.“

„Jo, to jsem slyšela. Je to smutný.“

„Zajímáte nás také proto, že jste se prý tenkrát zmínila o tom, že vraždy Zahrádky a Chromého spolu souvisejí.“

Soukupová přikývla. „To jo. Ale byl to jen takový pocit. Policajti tomu nevěřili.“

Po čele jí přeběhla vráska. „Když na to teď myslím, bylo to takové prokleté léto. Nevím, jak to říct, aby to neznělo hloupě, ale potom, co se to stalo, se všechno zkazilo.“

„Co tím myslíte?“ zajímal se Tomáš.

„Já sama nevím,“ provinile se usmála a sklonila hlavu. „Všechno se tady nějak vyprázdnilo. Lidi ve vsi nás přestali zdravit, přestali sem jezdit hosté, bylo to takové špatné období. Manžel se se mnou rozvedl, takže jsem zůstala sama, naši společní známí byli spíš jeho kamarádi, takže na to období nevzpomínám ráda. Jediné, co mi zůstalo, byla tahle chalupa. Tak jsem se sem nastěhovala natrvalo a začala znovu.“

Zvedla hlavu a setkala se s Tomášovým pohledem.

„Já vím, co si myslíte. Že to nemá s těmi zabitými nic společného. Říkala jsem vám, že to zní hloupě.

Chci říct, že moje pocity vám s nějakým vyšetřováním moc nepomůžou.“

„To člověk nikdy neví,“ vrtěl hlavou Tomáš. „Zkuste trochu zavzpomínat. Vím, že u vás byli během vyšetřování ubytovaní dva policisté…“

„Ano, Helge Prohazka přijel hned, jak našli Zahrádku. A k němu povolali takovýho mladýho kluka z Prahy, jak on se jen jmenoval…“

„Novotný?“ napověděl jí Tomáš.

„Jo, to by mohl být on. Trochu jsme se s nimi o tom případu bavili, párkrát se tady ti dva radili s Vostrým nebo s Hrdličkou, ale co vím, nic zajímavého nenašli. Myslím, že docela tápali.“

„Říká vám něco jméno Jürgen Fischbacher?“ „Ano, toho přece tenkrát chytli na hraničním přechodu. Ten u nás spal.“

40

Tomáš se musel ovládat, aby na sobě nedal znát překvapení.

„Fischbacher byl u vás ubytovaný?“

„Ano, na jednu noc.“

„Pamatujete si kdy? Alespoň přibližně? Jak dlouho předtím, než začalo vyšetřování Zahrádkovy smrti?“

„To opravdu nevím. Asi tak týden. Proč vás to tak zajímá, myslela jsem, že ho pustili.“

„To ano, ale jak říkám, znovu to celé prověřujeme. To, co jste mi pověděla, je pro mě novinka. Ve spisu o tom není ani slovo.

Usmála se. „To je typickej Robert. On to zamlčel, protože jsme hosty ubytovávali načerno. Oficiálně jsme skoro nikoho nezapsali, abychom neplatili daně.“

Tomáš chápavě pokýval hlavou. „Rozumím. Nevzpomenete si ještě na nějaké podrobnosti o tom člověku? Třeba jestli neměl s sebou nějaké neobvyklé zavazadlo nebo jestli se nechoval nějak…“

„Podezřele? To se budete muset zeptat mého bývalého manžela, protože já tady nebyla.“ Tomáš zklamaně zavřel poznámkový blok. Magda Soukupová si ho pobaveně změřila. „Moc se vám do toho nechce, viďte?“

„Do čeho?“

„Do rozhovoru s Robertem.“

Musel souhlasit.

„Já s ním taky nemluvím. Žije teď na jiné planetě. Ale když o tom zpětně přemýšlím, on byl vždycky takovej. Tenkrát, když zažádal o rozvod, se to v něm teprve naplno projevilo. Ta lačnost. Já to nesdílela.“

„Myslím, že nemáte čeho litovat.“

„Taky si říkám.“

Tomáše napadlo, jestli to myslí vážně. Podle vzhledu domu a jeho interiéru se dalo předpokládat, že od rozvodu s mužem nežije zrovna na vysoké noze.

„Můžu se ohledně vašeho manžela ještě na něco zeptat? Víte, já o něm četl hodně spekulací…“

„To už ale není můj Robert,“ krčila rameny. „Ten jeho podnikatelský nástup a to, jak přišel k penězům, jsem já už nezažila. Začalo to ale tady v Pasečkách, to je pravda.“

„Co tím myslíte?“

„Tady začal skupovat chalupy a louky. Barák po pohraničnících taky koupil a prodal. Dneska je tam hotel. A pak už jsem jen slyšela, že mu patří půlka pohraničí.“

Tomáš ji napjatě poslouchal. „Víte, co by mě zajímalo? Jak mohl jen tak začít skupovat pozemky? Kde na to vzal peníze?“

Další pokrčení ramen. „To nevím. Ale předpokládám, že si půjčil v bance, měl tam známý, jako ostatně všude. Lidi jako Robert v tom uměli chodit už za komunistů. Po revoluci jen přeřadili na vyšší rychlost.“

Rozloučil se a vykročil směrem k autu. Cestou nervózně potahoval z cigarety a přemýšlel, co dál.

Všechno se zdálo nasvědčovat tomu, že Novotný ho navedl správným směrem. Tomáš ale pořád pochyboval o čistých úmyslech Novotného.

Bylo dost dobře možné, že jde o nějaký sofistikovaný způsob vyřizování osobních účtů. Nebo o falešnou stopu, která má Tomáše zaměstnat, unavit a nechat pomalu odpadnout.

Jenže Magda Soukupová nevypadala jako někdo, kdo by jel v nečestných praktikách s člověkem kalibru Ondřeje Novotného. Ti dva už se spolu nikdy nepotkali. Vždyť si ani nepamatovala jeho jméno.

Rozhodl se, že to riskne. Vytočil číslo Novotného.

„Tomáši, teď nevoláte ve zrovna nejvhodnější okamžik.“ V pozadí šuměl sbor hlasů. Schůze, kongres, beseda s voliči? Hlas Novotného byl napjatý.

„Chtěl jsem vám jenom zavolat. Jsem v Pasečkách. A mluvil jsem s Magdou.“

Novotný se na chvíli zarazil. Zdálo se, že někam poodstoupil, aby lépe slyšel. „Nepovídejte. Oni tam pořád jezdí na chalupu?“

„Magda v té chalupě bydlí. Zbyla na ni po rozvodu s Robertem.“

„A jak se má?“

„Myslím, že dobře. A mám pocit, že potvrzuje vaše závěry.“ Stručně Novotnému popsal, co se dozvěděl. „Měl bych si se Soukupem promluvit.“

„Nejsem si jistý, jestli je to nejlepší nápad.“

„Já taky ne,“ ušklíbl se Tomáš. „Ale nic jiného udělat nemůžu. Jestli chci, aby se to pohnulo, půjdu za ním a na rovinu mu řeknu, že jemu už z důvodu promlčení nic nehrozí. Třeba mi poví pravdu.“

„Nebudu vám to vymlouvat. Ale něco mě napadlo. Co kdybyste na mě počkal?“

„Jak to myslíte?“

„Chtěl bych být u toho. Ale až po volbách, dřív se k tomu nedostanu. Nevadilo by vám to?“

Tomáš přemýšlel.

„Volby jsou za pár dní, to vydržíte. Počkejte na mě. Se mnou budete mít větší šanci.“

41

Překvapivý zvrat u Liberálů. Novotný vyjde naprázdno, překážkou je jeho minulost

Praha, 18. 11. 2015. Vnitrostranický boj ve vítězné straně předčasných parlamentních voleb nabral na zuřivosti. Svou funkci v předsednictvu Liberální strany dnes složil Ondřej Novotný, ještě do včerejšího dne prakticky nezpochybnitelný kandidát na ministra vnitra.

Novotný své rozhodnutí odmítá jakkoli komentovat. Anonymní zdroj, jehož identitu redakce zná, však potvrdil, že rezignace není dobrovolná. „Byl k tomu víceméně donucen. Ve straněpřevládá názor, že není dobré nominovat na ministerskou funkci člověka, jehož minulost skrývá určité nejasnosti.“

Mezi členy Liberální strany se množí dohady, co přesně Novotnému zlomilo vaz. Není přitom jisté, zda jde o nějaký známý případ z jeho kariéry nebo něco, co není dosud veřejně známé. Ondřej Novotný během své dlouholeté politické dráhy figuroval hned v několika skandálech.

Nejzávažnější podezření na něm ulpělo v letech 2002–2006, kdy byl jako náměstek ministra vnitra vyšetřován pro údajnou manipulaci s veřejnými zakázkami na výzbroj policie. Nikdy nebyl obviněn a podařilo se mu svůj post obhájit.

Poté co Liberální strana zvítězila i v následujících parlamentních volbách, usedl znovu do křesla na ministerstvu, tentokrát už jako první náměstek. Během tohoto období byl kritizován za své snahy zasahovat do vyšetřování hospodářské kriminality. Nařčením se vždy hlasitě bránil.

„Jestli zasahuji do vyšetřování, pak vždy ve prospěch rychlého a důsledného vyšetření každého případu. Tlačím vyšetřovatele k efektivitě, rychlosti a nebojácnosti, padni komu padni. Pokud je takové zasahování zločin, nechť mě někdo žaluje,“ řekl v rozhovoru s naším deníkem v roce 2009.

Podle některých názorů je odstranění Novotného jedním z ústupků možným koaličním partnerům. Je pravděpodobné, že rezort, který se nyní uvolnil, obsadí předseda Demokratů Josef Kadera. To by otevřelo dveře k silné středopravicové vládě.

Tomáš dočetl článek a zamyšleně si prohrábl vlasy. Svým způsobem to Novotnému přál. Ten člověk nebyl žádný skautík.

Jenže v tomto případě se prohra Ondřeje Novotného zásadně týkala i Tomáše Volfa. Šance dořešit vraždy z devadesátého prvního a vyhrabat se z téhle sklepní cely se teď smrskla o pořádný kus. Bude si muset zvyknout, že jediná kariéra u policie ho čeká za kancelářským stolem.

Spisy k oběma případům vypadaly ještě žalostněji, než když je poprvé vytáhl na světlo. Každý z jejich listů měl v ruce tolikrát, že je znal nazpaměť. Teď to vypadalo, že se znovu vrátí do tmy archivního boxu a při nejbližším odvozu dokumentace se vydají na svou poslední cestu do hlavního archivu.

Aspoň to zkusil, konejšil sám sebe. Nemá smysl trápit se věcmi, které nejsou v naší moci. Bude trpělivě čekat na další příležitost, určitě se nějaká zase naskytne.

Byl tak zahloubaný sám do sebe, že skoro nevnímal zaklepání.

Do dveří nakoukla hlava vedoucí oddělení.

„Tomáši, neruším vás?“

Tohle od ní slyšel poprvé. Většinou vrazila dovnitř a už na něj házela jeden úkol za druhým. Podíval se jí do tváře, trochu se červenala. Byla v rozpacích.

„Máte tady totiž návštěvu,“ pokračovala a otevřela dveře.

Teď mu došlo, že ty rozpaky nepatří jemu, ale návštěvníkovi, který stál za jejími zády.

Byl to Ondřej Novotný.

42

Tomáš mu přisunul židli, kterou dosud používal na odkládání šanonů, neboť hosté sem za ním nechodili. Novotný na ni unaveně dosedl.

Vypadal starší, pohublý, jako by z něho něco vysálo všechnu sílu. Tomáš se musel v duchu zasmát. Napadlo ho, že Novotný po své rezignaci vypadá rezignovaně. Nahlas to ale nevyslovil.

Jeho host chvíli mlčky seděl a zadumaně sledoval umolousaný koberec. „Asi víte, co mi udělali mí milí straničtí kolegové.“

Tomáš ukázal na monitor, na kterém ještě pořád svítil článek o povolební porážce.

„No, asi jsem to měl čekat. Už dávno před volbami se mluvilo o tom, že na mě chtějí něco vytáhnout. A teď se to potvrdilo.“

Přijel za mnou, protože si myslí, že v tom mám prsty. Že jsem vyhrabal Pasečky, přemýšlel Tomáš a snažil se uhodnout, co má Novotný za lubem.

„Jednou na to budu vzpomínat jako na událost, která mi změnila život. Možná dokonce k lepšímu. Ale teď se cítím dost na hovno. Nemáte něco k pití?“

„Vodu.“

„Myslím něco silnějšího.“

„Tak to bohužel,“ pokrčil rameny Tomáš.

Novotný nasadil zklamaný výraz. „Vidíte, a tak je to teď se vším. Nic nefunguje.“

Ve dveřích se znovu objevila vedoucí. „Pane Novotný, nebudete chtít kávu nebo čaj?“

Zdálo se, že tázaný rozmýšlí, jestli nezopakovat svůj požadavek, ale pak zavrtěl hlavou. Vedoucí zase odplula.

„Teď o vás půjdou řeči, že máte podezřelé návštěvy,“ prohodil Novotný a kývl bradou směrem ke dveřím.

„Snad sem nebudete chodit moc často,“ zažertoval Tomáš, ale znělo to, jako kdyby to myslel vážně. Což byla ostatně pravda.

Novotný se smutně pousmál. „Posledních pár dní hodně přemýšlím. Co jsem dělal, co jsem dělat měl, a co jsem naopak dělat neměl. Víte, já vždycky nebyl to, co jsem teď.“

Tohle už mi jednou říkal, vzpomněl si Tomáš. Ale teď tomu rozuměl ještě méně než předtím.

Novotný pokračoval: „Ten puč ve straně mě rozhodil. A do toho výročí Sametové revoluce. Všechno se to na mě sesypalo.“

„Co tím myslíte? Mám pocit, že mluvíte trochu v hádankách…,“ osmělil se Tomáš.

„Vy jste si o mně udělal obrázek na základě toho, co o mně šíří média. A musím uznat, že není úplně nepravdivý. Ale já jsem nebyl vždycky takový. Býval jsem idealista. A jako student jsem byl u toho. Tenkrát v devětaosmdesátým. Dělal jsem revoluci.“

V pátek 17. listopadu 1989 jsem byl doma, v malém baráčku na kraji města. Seděl jsem s maminkou na ošoupaném gauči a nepřítomně zíral na televizní obrazovku.

Zmínka o dalším nepovoleném pochodu studentů do centra Prahy mne jenom utvrdila v tom, že celé to protestování je k ničemu. A kdybychom doma neměli telefon, asi bych následující týdny prožil na tom gauči, staral se o mámu, nad ránem ji budil u monoskopu a nutil ji, ospalou, slabounkou a vyhublou, aby šla spát do postele. Jenže my telefon měli.

S Marťasem jsem se znal jenom povšechně. Bydlel na stejné koleji jako já a studoval také na filozofické fakultě, i když jiný obor. Potkávali jsme se na chodbách a po hospodách, balili stejné holky a stejné holky balily nás. Marťas byl jako poryv větru, vždycky někde rozrazil dveře a už to lítalo, klid vyvanul i z té nejzaplivanější špeluňky. Takový ten typ, který strhne pozornost.

Když na něj teď vzpomínám, vidím vysokého, rozčepýřeného tmavovlasého kluka oblečeného v androšském stylu, olivová parka s kapucí hozená přes šedivý kousavý svetr, vyšisované levisky od veksláků, výrazná kostkovaná šála pro doplnění osobité image.

Vybavuji si to naprosto přesně, protože já jsem vypadal úplně stejně, jenom pod tím svetrem jsem nosil flanelové košile od mámy a tu šálu jsem mu záviděl, protože moje nebyla ani zdaleka tak šmrncovní.

A Marťas mi 17. listopadu v noci zavolal. Telefonát vzbudil mámu, která se v noční košili dobelhala z ložnice do předsíně, vidím ji, jak tam stojí. Stín blízké smrti ve tváři, nahrbená, opírá se o zeď a s ustaraným pohledem se ptá, co se děje.

„To nic, mami, to je kamarád ze školy,“ zašeptal jsem s rukou na mluvítku.

Ze sluchátka se na mě mezitím linula soustavná slovní artilerie.

„Člověče, sedni na vlak a přijeď, je to tady, vole, tohle je poslední kapka, ty svině mlátí děti hlava nehlava, to lidi nasere, ale je potřeba, aby tady byli všichni, vole, aby nás bylo ještě víc, herci něco chystaj a my taky, asi bude stávka nebo něco…“

Pokoušel jsem se mu vpadnout do řeči, zeptat se, o čem to proboha mluví, ale on mlel dál, dokud mu nedošel dech. Pak se prudce nadechl a řekl jen: „Prostě přijeď, vole.“ Ve sluchátku to zarachotilo a ozval se tón hluché linky. Asi mu propadla mince v automatu.

„Kam jedeš, Ondrášku?“ zeptala se máma, když jsem si hned ráno balil věci, abych stihl první vlak do Prahy.

„Do školy, budeme se učit s kamarádem, ta zkouška z lexikologie je prý hrozně těžká, víš?“

Máma umřela za několik týdnů. Ten večer jsem ji viděl naposledy, nohy v pantoflích jí trčely z noční košile jako dvě hůlky, jak ji nemoc vysávala zaživa. O dva týdny později jsem za ní byl v nemocnici, ale to už mě téměř nevnímala. Moc rád bych si s ní promluvil o tom, jestli tušila, že něco chystám, že se vydávám do Prahy udělat správnou věc.

Do smrti budu litovat toho, že jsem si v následujících hektických dnech nenašel čas na jeden hloupý telefonát, kdy bych ji pozdravil a pochlubil se, že se podílím na těch velkých událostech. Že na mě může být pyšná.

Ale asi bych se nedovolal. Tenkrát to šlo hrozně rychle, nemoc se dostala hluboko do jejího mozku, odvezli ji do nemocnice a asi nikdy nepochopila, v jakém důležitém okamžiku dějin této země odchází.

Možná se mi to zdálo, možná jsem si tu vzpomínku upravil, ale když jsem tenkrát stál s kufrem na zápraží, věnovala mi takový zvláštní pohled.

Určitě věděla, že nemluvím pravdu. Že do Prahy neodjíždím listovat ve skriptech. Máma přece vždycky pozná, když jí dítě lže. Chtěl bych věřit tomu, že aspoň něco tušila.

43

„Proč mi to vlastně vyprávíte?“

„Vztahuje se to k tomu, co vám chci říct. Chci, abyste mě znal i z téhle stránky. Abyste mě pochopil.“

„Nerozumím.“

„Porozumíte. Chci, abyste věděl, že jsem byl jedním z těch mladých lidí, kteří to tenkrát začali. Byl jsem v Občanském fóru. Ale ne z vypočítavosti. Ještě v devadesátém roce jsem odešel. Do politiky jsem se vrátil až po osmi letech úřednické kariéry na vnitru.“

Mávl rukou. „Ale teď se vraťme do Paseček. Kde jsme minule skončili?“

Tomáš se zamračil. „Odjel jste z okresní správy do Prahy s pocitem, že jde o spiknutí Soukupa s Vostrým a Hrdličkou. Měl jste strach o tom s kýmkoli mluvit. Konec příběhu. Tak jste mi to alespoň tvrdil…“

„Tak to by v zásadě souhlasilo. Až na to, že jsem se do Paseček vrátil.“

Vlastně už vůbec nevím, jak mě to mohlo napadnout. Dneska bych to v žádném případě neudělal. Ale tenkrát jsem v sobě ten vnitřní hlas neuměl umlčet.

Když jsem u Vostrého a Hrdličky podepisoval všechny ty papíry, když jsem viděl, že všechny informace a stopy leží na jednom stole, bylo mi jasné, že úspěch nebo neúspěch celého případu leží pouze v jejich rukách.

A pak jsem tady byl já. Jediný, kdo mohl něco udělat. Jediný, kdo věděl o hmatatelném důkazu. Pokud ho zajistím, budu mít v ruce něco, co nepůjde tak snadno smést ze stolu.

Když jsem zaparkoval na dvorku, Magda se jenom vševědoucně usmála. Byla si jistá, že jsem se vrátil kvůli ní. Neměl jsem jí to ani trochu za zlé.

„Myslíš, že se tady dnes ukáže Robert?“ zeptal jsem se o chvíli později, když jsem nanosil zavazadla zpátky do pokoje.

Pobaveně se na mě otočila. „Takže ty toužíš po mém muži?“

„Ne, jenom mě zajímá, jestli ho ještě potkám. Abych se na to připravil.“

„Máš štěstí, odpoledne se tady otočí s nákupem. Chystala jsem se, že se s ním vrátím do města, ale když zůstaneš přes noc…“

To znělo více než slibně. Na několik okamžiků jsem zapomněl, proč jsem tady. Přivřela oči a nastavila tvář sluníčku.

„Pamatuješ si na toho Fischbachera?“ zeptal jsem se jí po chvíli.

„Na koho?“

„Na toho Rakušáka, kterého před pár dny zadrželi kvůli Zahrádkově vraždě. Musel se tady ukázat. Robert je v soupisce lidí, kteří ho viděli.“

Překvapeně otevřela oči. „O tom nic nevím. Kde že je to napsaný?“

Vysvětlil jsem jí, že jsem v seznamu narazil na Robertovo jméno. Pokrčila rameny.

„Já Fischbachera v životě neviděla. Jestli ho viděl Robert, to se musíš zeptat jeho. Střídáme se tady, někdy se stará o hosty on, jindy zase já. Ty pořád ještě pátráš?“

„Ale ne, jen o tom trochu přemýšlím,“ mávl jsem rukou.

Ve skutečnosti jsem o Fischbacherovi přemýšlel čím dál víc. Vzpomínal jsem na jeho chování ve výslechovce. Byl vyplašený, dezorientovaný. Nebyl jsem žádný znalec lidských duší, ale Fischbacher zkrátka odpovídal mé představě člověka, který zažívá něco, co vůbec nečekal.

Třeba to byl jenom dobrý herec. I takoví určitě existují. Kdo ale vydrží hrát několik hodin v kuse, přespat v cele předběžného zadržení, zatímco mu prohledávají auto, a nevystoupit ani na chvíli z role?

Vybalil jsem z kufru svůj zápisník a našel telefonní číslo Fischbacherova zaměstnavatele. Šéfredaktor Der Reporteru si mě naštěstí pamatoval. Poté co jsem ho ujistil, že jeho člověk je už mimo podezření a že si jen chci něco ověřit, spolupracoval bez výhrad.

Zajímalo mě, jestli se Fischbacher dlouhodobě zabývá odsunem německého obyvatelstva.

„Ano, Jürgen se na odsun specializuje. Napsal už několik skvělých článků na toto téma.“

„To je zajímavé,“ odvětil jsem. „A nepamatujete si, že by psal něco o tom, co se dělo s majetkem odsunutých?“

„To si pamatuju velmi dobře, mělo to ohlas. Napsal docela dlouhý článek o tom, jak bezprostředně po válce mizel majetek bohatých Němců. A jak mizeli i ti Němci. Měl to nastudované.“

Vzrušením se mi rozbušilo srdce. Poděkoval jsem a položil telefon.

Fischbacher mohl znát i příběh o zmizení sedláka Kirchmanna. Co když nechtěně navedl vraha nebo vrahy na stopu? Co když je jenom figurka, která o své roli v případu nemá tušení? Stačilo zmínit se před nesprávným člověkem. A já jsem tušil, kdo by tím člověkem mohl být.

Znovu jsem zalitoval, že tady nemám Helgeho. Rakouská spojka by se mi teď hodila. Mohl by přimět Fischbachera, aby mluvil, tentokrát nikoli v přítomnosti naší kriminálky, ale v bezpečí sousední země.

Rozhodl jsem se, že mu hned zavolám. Ale ať jsem hledal sebevíc, neměl jsem na Helgeho telefon. Byl jsem zoufalý. Přece o něj nemůžu požádat Vostrého s Hrdličkou. Mohli by začít něco tušit.

Podíval jsem se na hodinky a zavolal do Prahy, na své vlastní číslo. Po dlouhých minutách zvedla sluchátko Miluška. Ten permanentně otrávený tón jejího hlasu mi tedy rozhodně nechyběl. Poprosil jsem ji, aby mi našla telefon na Helgeho Prohazku z rakouského ministerstva vnitra.

Zavěsila a já se modlil, aby skutečně zavolala zpátky. Ale jakkoli nepříjemná ženská to byla, svou práci nakonec udělala.

„Nikoho takového v seznamu kontaktů nemám, pane magistře. Kolegové ve Vídni o něm také nemají žádné informace. Musíte se tedy mýlit.“

„Vždyť jsem tady s tím člověkem dělal několik dní.“

„Na styčném útvaru nikdo takový nepracuje ani nepracoval. Jestli mi nevěříte, vyřešte si to tam sám.“

Vysvětlil jsem Milušce, že jsme posílali žádost o přeshraniční spolupráci. Že jsem měl v ruce kopii spisu, sám ředitel odboru Doubrava mi ho předával. Ať se po tom spisu poptá, zjistí, kdo ho ve Vídni dostal na starost, a tak získá i kontakt na kolegu Prohazku. Není nutné dělat z toho kovbojku, ale vyšetřuje se tady dvojnásobná vražda, takže by bylo fajn, kdyby se ten telefon našel.

Chladně mi odpověděla, že se na to ještě jednou podívá. Ale až zítra, protože teď musí jít domů.

44

„Když jsem za vámi byl v Praze, měl jsem neustále pocit, že mi lžete. Teď to vím jistě. Proč jste to proboha dělal?“ Tomáš mu musel skočit do řeči.

A proč vám mám věřit teď? chtělo se mu dodat. Teď by ale rád slyšel odpověď aspoň na tu první otázku.

Novotný rozhodil rukama. „Já nelhal. Možná jsem neříkal celou pravdu, tu a tam jsem něco zamlčel, ale jinak jsem se snažil nevymýšlet si.“

„To je od vás skutečně šlechetné,“ ušklíbl se Tomáš.

„Poslyšte, já vím, že lhát policajtovi je nesmysl. Vždyť vy znáte metodiku výslechu. Poznáte, když si někdo pouští hubu na špacír. Byl bych sám proti sobě,“ vysvětloval zhrzený politik. „Rychle byste mě nachytal na nějakém detailu. Navíc jsem neměl tušení, kolik toho vlastně víte.“

„Takže jste mi říkal pravdu, ale ne celou? Jen kousek?“ Tomáš se musel smát.

„Říkal jsem vám tolik pravdy, kolik jsem jen mohl. A možná i něco navíc. Asi jsem se po všech těch letech musel někomu svěřit. Chtěl jsem vás unavit a otrávit, ale vy jste se nedal. Víte, jak jste tam tak seděl, najednou jsem viděl sebe ve vašem věku. Asi bychom si spolu rozuměli, kdybychom byli vrstevníci, kdybyste byl tenkrát na světě. Kladl jste si stejné otázky jako já a bylo jen otázkou času, než najdete i stejné odpovědi. Proto jsem tady. Abych to všechno trochu urychlil a dovedl vás až na konec.“

„Co se děje? Kam voláš?“

Magda vešla do předsíně. Nemělo smysl se vytáčet. „Chtěl jsem něco probrat s Helgem. Ale v Praze na něj nikdo nemá číslo.“

Ukázala na ohmataný sešitek, ležící na telefonním seznamu hned vedle telefonního přístroje.

„Mám ho napsané tamhle,“ řekla a vyšla před dům.

Otevřel jsem notýsek. Magda si sem psala všechna důležitá čísla. A Helge Prohazka mezi nimi nechyběl. V duchu jsem jí poděkoval a vytočil číslo.

„Prosím.“

„Haló, to je Helge? Jsi to ty, Helge?“

„Kdo volá?“

Vůbec mě nepoznal. Tak jsem mu na oplátku prozradil, že v Praze zase neznají jeho.

„To jsou zmatky! To bude tím, že nedělám na rakouském ministerstvu, ale na hlavní policejní správě. Mě kontaktoval přímo pan Částka. Přes československé ministerstvo vnitra ta domluva vůbec nešla,“ vysvětloval. „Proto o mně nemají ani páru.“

V té chvíli jsem si s hrůzou uvědomil, co to znamená. Pokud se nebudou formuláře vyplňovat v Praze, budou je muset zpracovat přímo na okresním velitelství. Takže i tyhle papíry projdou rukama Vostrého a Hrdličky. Dobře si to zařídili. Byl to začarovaný kruh.

„Proč mi vlastně voláš?“

Seznámil jsem ho se situací a přednesl mu svůj plán.

„Chci dostat to lano. Už tady nikomu nevěřím. Nechci riskovat, že zmizí jediný důkaz.“

„Nedělej žádné kovbojské kousky, Ondro,“ varoval mě.

„Už jsem se rozhodl. Udělám to nenápadně. Ale od tebe budu taky něco potřebovat. Musíš mi pomoct s Fischbacherem.“

„Proboha, proč? Vždyť ten je z toho venku.“

Vysvětlil jsem mu, že rakouský novinář může přispět k případnému usvědčení vrahů a těch, kdo jim pomáhají.

„Představuješ si to moc jednoduše. Jak bych to asi udělal, když na to nebudu mít oficiální žádost z české strany?“

„Tak to zkus neoficiálně. Až budu v Praze, promyslím další postup. Zkusím to vzít přes ministerstvo nebo přes inspekci. Jestli se to povede, tak ti seženu všechny podklady. Ale začít můžeš přece hned…“

Prohazka se zamyslel. Když promluvil, zněl jeho hlas už méně neústupně. „Dobře, dej mi čas. Zatím nic nepodnikej, já něco vymyslím. Musím si v klidu projít všechny varianty. Společně to zvládneme, ale nedělej neuvážené kroky, rozumíš?“

„Rozumím.“

„Jsi ještě v Pasečkách?“

„Ano, poslední noc. Jakmile to tady dokončím, co nejrychleji zmizím. Teď musím končit.“

Zaslechl jsem hluk motoru.

Z okna v předsíni jsem sledoval, jak Robert Soukup parkuje svůj vůz na dvoře, jak k němu přichází Magda a něco mu sděluje. Robert vystoupil, poslouchal a pak se podíval mým směrem. Jeho pohled se mi nelíbil. Radši jsem zaplul do kuchyně.

„Tak vás tady zase vítám. Nějak jste si to tu oblíbil,“ pronesl uštěpačně, když vešel do místnosti.

Neměl jsem sílu odpovědět, pouze jsem neurčitě pokýval na pozdrav a připitoměle se usmál.

„Magda kvůli vám dnes nepůjde do kina. To vám nikdy nezapomenu!“

„Když mě necháte žít, nechám vám větší spropitné,“ odpověděl jsem.

Suše se zasmál a věnoval mi dlouhý pohled. „To si ještě rozmyslím.“

Zvenku se ozval Magdin hlas. „Robe, můžeš se sem jít prosím podívat, než odjedeš?“

Z okna jsem sledoval, jak obchází dům. Magda šla před ním a ukazovala na něco před chalupou. Oheň večerního slunce ji pohladil po vlasech. Nemohl jsem od ní odtrhnout oči.

Pak mi došlo, že tohle je moje příležitost. Dvůr teď nikdo nehlídal. Auto bylo odemčené, tím jsem si byl jistý.

Jak sebrat lano, aniž bych se ho dotkl a znehodnotil stopy, které na něm mohly zůstat? Zoufale jsem se rozhlížel po kuchyni, pak jsem začal prohledávat zásuvky.

Konečně! V jednom šuplíku byly schované igelitové tašky. To by mělo stačit. Hrábl jsem po jedné z nich.

Ještě jednou jsem zkontroloval debatující postavy před chalupou. Pak jsem přeběhl dvorek a potichu vzal za dveře u řidiče. Nahmátl jsem kliku kufru a rychle jsem za ni zatáhl.

Ze zadní části vozu se ozvalo tlumené bouchnutí a víko kufru poskočilo. Opatrně jsem zavřel dveře a přesunul se ke kufru. Zvedl jsem víko a očima hledal lano. Bylo tam, zpola přikryté bednou s nářadím. Rychle jsem si na ruku navlékl igelitku. S takto improvizovaným návlekem jsem se chystal na lano sáhnout.

„Hej, co to tam děláš?“

S trhnutím jsem se ohlédl.

Robert Soukup se rozběhl přímo ke mně.

45

Počítač vydal decentní tón. Do mailové schránky přistála nová zpráva. Tomáš pohledem zavadil o monitor a zarazil se. Pak kliknul na zprávu.

„Nechci vás přerušovat, ale podívejte se, co mi právě přišlo z hlavního policejního archivu!“

Novotný se naklonil k obrazovce a sledoval naskenovaný obrázek.

„Oni to tam někde měli?“

Tomáš přikývl. „Schraňují tam všechny karty s otisky, i ty, které nejsou v elektronické databázi.“ Pak posmutněl. „Ale já teď stejně nemám možnost porovnat ho s otiskem na zvonku Chromého.“

„Na tom nesejde,“ mávl rukou Novotný.

„Myslíte? Proč ne? Mohla by to být hmatatelná stopa. Nebo ho to alespoň vyloučí. Jenom musím sehnat někoho, kdo to porovná. Možná byste mohl vy…“

„Mohl. Ale neudělám to.“

„Proč ne?“

„Protože to nemá cenu. Otisky na zvonku nepatří Fischbacherovi. Patřily mu stopy před Zahrádkovou chalupou, to ano, jenže už když tam ten chlap vystupoval z auta, byl Zahrádka dávno mrtvý. Fichbachera z případu vyloučilo alibi, časový snímek i meteorologická data. Kdyby před chalupou zastavil v den vraždy, všechny stopy by spláchl déšť, který přišel v noci.

Takže tam musel být později. Zkrátka, zapomeňte na Fischbachera a už mě nepřerušujte!“

Zaklapl jsem kufr a chystal se zaujmout obrannou pozici. Než jsem to ale stačil udělat, byl Soukup u mě a vší silou do mě vrazil.

Svalili jsme se do trávy. Robert mě chytil oběma rukama pod krkem a já (s jednou rukou pořád uvězněnou v nákupní tašce) se mu je snažil odtrhnout.

„Cos tam chtěl ukrást, ty hajzle?“ sípal Robert.

Nebyl to žádný silák. Rychle mu došly síly. Já byl o hlavu větší než on a měl jsem tak nahnáno, že bych v tu chvíli přepral kohokoli. Vymanil jsem se z jeho sevření, odstrčil ho a rychle se postavil.

Soukup se ještě chvíli válel na zemi a syčel jednu nadávku za druhou. Já nad ním stál a přemýšlel, jestli ho mám pořádně zmlátit nebo vzít nohy na ramena, než si na mě někoho zavolá.

„Co to děláš?“ zakřičela Magda, která se právě dostavila na scénu. Chytila mě za paži a zaryla do ní prsty tak silně, až jsem ji v návalu vzteku málem praštil taky.

„To lano, kurva,“ vydechl jsem. „To lano jsem si chtěl vzít.“

Robert se na mě překvapeně podíval. Pak vrhl tázavý pohled na Magdu. Pak zase na mě.

„Lano?“ pomalu se zvedl ze země a oprášil si kolena. Pak kolem mě opatrně prošel k autu a nahlédl do zavazadlového prostoru. „Tohle lano?“

Vytáhl provaz a hodil mi ho. Instinktivně jsem ho chytil, igelitku už jsem samozřejmě mezitím roztrhl a sundal.

„Proč jste si o něj neřekl? To jste mi musel prohledávat auto?“ Hlas už měl klidnější, začal se zase ovládat. „Válelo se tady za chalupou, tak jsem si ho vzal, nepřemýšlel jsem o tom. Kdybych věděl, že je vaše, tak vám ho dám. Nechtěl jsem vám ho ukrást,“ vysvětloval, ale já ho skoro neslyšel.

Díval jsem se na předmět ve svých rukou a cítil mezi prsty jeho suchou hladkost, jako by to bylo klubko hadů. Nezmohl jsem se na slovo.

Soukup nasedl do auta, ale ještě než otočil klíčkem v zapalování, vyklonil se ven.

„Až zítra přijedu, už vás tady nechci vidět, mám takovejch hostů plný zuby. A to platí i o tom Rakušákovi, kterej si sem jezdí každej měsíc jako do bordelu. A tu ceduli Zimmer frei už laskavě sundej.“

Poslední slova adresoval své manželce, která stála se svěšenýma rukama a pořád nechápala, co se kolem ní děje.

Robert mi věnoval ještě jeden nepřátelský pohled. Poté práskl dvířky, nastartoval a za chvíli po něm na dvorku zůstal jen obláček výfukových plynů.

Magda se otočila a mlčky vešla do chalupy. Já jsem ještě chvíli civěl na lano ve své ruce, abych se nakonec také odebral do svého pokoje.

Tam jsem provaz odhodil na zem a bezmyšlenkovitě se posadil na kraj postele.

Vlastně nebylo složité učinit nový závěr. Stačilo jen vzít všechna fakta a poskládat je znovu v jiném pořadí. Tahle jednoduchá operace mi ale činila velké obtíže. Ne proto, že bych to nedokázal, ale proto, že se mi to příčilo. Nikdo ze sebe nechce udělat hlupáka. Ani sám před sebou.

„K večeři dnes nevařím, snad ti nebude vadit chleba se salámem,“ nakoukla Magda do dveří pokoje.

Nevadilo, stejně jsem neměl hlad. Odploužil jsem se do kuchyně a sedl si za stůl. Magda mi s ledovým pohledem podala jídlo. Zatímco jsem se do něj zakusoval, stála opřená o kuchyňskou linku zády ke mně a zarytě mlčela.

„Je mi to líto,“ hlesl jsem nakonec.

„Jo, jasně že je ti to líto,“ odpověděla, aniž se otočila. „Ty si odjedeš a já tu s ním zůstanu. Sama.“

Měl jsem tu otázku na jazyku, ale dlouho jsem se odhodlával ji vyslovit nahlas. Bylo to proto, že jsem předem znal odpověď. „O kom to Robert mluvil, když říkal, že nechce, aby sem jezdil jako do bordelu?“

Konečně se otočila. V očích měla slzy, ale její rty se pokoušely usmát. „Vždyť to víš.“

„Jak dlouho sem jezdí?“

„Druhým rokem. Poprvé se tady ukázal loni na konci jara.“

Mělo mi to dojít, hned jak jsem uviděl jeho telefonní číslo v notýsku. Nebylo tam čerstvě zapsané, bylo uprostřed stránky a pod ním bylo několik dalších kontaktů, napsaných různými propiskami.

„Co tě tak vykolejilo?“ zeptala se na oplátku ona. „On ti to neřekl?“

„Magdo, řekl ti vůbec někdy, kde pracuje? Dal ti třeba vizitku?“

Zavrtěla hlavou. „Nebavili jsme se o tom, byl to prostě jeden z mnoha turistů. Asi se nechtěl chlubit, že je fízl. Říkal jenom, že pracuje ve Vídni. Ani nevím, jestli má rodinu. Neptala jsem se. Nezajímá mě to. Ani tebe jsem se nezeptala.“

Uhnul jsem jejímu pronikavému pohledu. „On sem jezdil za tebou?“

„Asi. Líbí se mu tady. Nevím, co je na tom divnýho. Hodně si povídáme, zajímá se o tohle místo, o historii. Řekla jsem mu, co vím. Občas mi zavolá.“

„Řekla jsi mu o odsunu? O tom zlatě, které hledá tvůj muž?“

„Možná,“ pokrčila rameny a zmateně se usmála. „Proč se na to ptáš? Má to něco společného s vyšetřováním nebo co?“

„Ne, o nic nejde, jenom mě to trochu vyvedlo z míry. Nepřiznal ani, že umí česky. Pak zjistím, že už tady byl.“

„Je to tajnůstkář, to je všechno.“

Nevím, jestli na mě ten večer Magda čekala, ale já jsem nepřišel. Ležel jsem v posteli, zíral do stropu, převaloval se, propadal se z povrchní dřímoty do mělkého spánku a zase se probouzel.

Myšlenky se mi v hlavě měnily ve snové obrazy. Slyšel jsem déšť bubnující na okna, nářek dívky, kdysi strádající v místech, kde právě ležím. Viděl jsem Helgeho ten první den, kdy vystoupil ze stínu Zahrádkovy chalupy, viděl jsem reflektory vozu na stropě a cítil vibrace vyhasínajícího motoru. Potom jsem konečně upadl do hlubokého spánku.

Náhle jsem se zvedl na loktech, vyděšený vlastním zrychleným dechem a tlukotem srdce.

Většina lidí zná ten děsivý pocit, kdy se najednou probudí a zírají do tmy. Ví, že je něco vylekalo, probudilo, ale neví co. Mohl to být zlý sen nebo bouchnutí okna ve vedlejší místnosti. Ať už to bylo cokoli, zaspali to a teď sedí na posteli a pociťují na sobě odeznívající šok. To se stalo i mně.

Když jsem se vydýchal, zachytil můj zrak v pokoji něco, co tam nepatřilo.

Helge Prohazka stál ve dveřích. Muselo mě vzbudit klapnutí zámku, když je za sebou zavíral.

46

Helge se beze spěchu posadil na židli. Nehnutě jsem ho pozoroval z postele, vyplašený, bezbranný. Hlavou mi probleskla myšlenka na Magdu, ale rychle ustoupila aktuální situaci. Bylo mi jasné, že Prohazka, nebo kdo to vlastně je, přijel ozbrojený.

„Když jsem s tebou mluvil v telefonu, cítil jsem, že se to všechno blíží ke konci. Od té doby jsem nedělal nic jiného, než zvažoval, co udělám. Nevím, na co jsi přišel. Netuším, jestli jsi o tom někomu řekl. Mohl jsem zůstat doma a čekat, jak to dopadne, šance bych měl pořád dobré.“

Odmlčel se a pohlédl směrem k oknu, jako by čekal, že každou chvíli dorazí žlutobílé vozy s modrými majáky na střeše.

„Ale nakonec jsem se rozhodl, že se sem vrátím. Věříš na osud?“

Ani nevím, jestli jsem mu odpověděl. Stejně to byla jen řečnická otázka. Povzdechl si.

„Já na osud věřím. To, co jsem plánoval, jsem splnil. Byl to můj osud, a ty jsi jeho součástí. Nemůžu se tomu vyhnout. Nejde to.“

Nerozuměl jsem mu. Sebral jsem odvahu a zeptal jsem se: „Byl jsi to ty?“

Pokýval hlavou. „Obleč se. Napijeme se spolu. Neublížím ti, nedokázal bych to.“

Poslechl jsem ho. Hodil jsem na sebe kalhoty a svetr a přiťukl jsem si s ním jeho oblíbenou becherovkou. Seděl jsem na pelesti a nechápavě si ho prohlížel.

„Měl jsem ohromné štěstí, Ondro, že jsem narazil na Magdu. Nevýslovné štěstí. Díky ní jsem zjistil všechno, co jsem potřeboval. Dala mi všechny informace, ani jsem se nemusel moc namáhat. Původně jsem si myslel, že udělám, co je třeba, a pak nadobro zmizím.“

„Proč jsi to neudělal? K čemu to hraní si na policajta?“

„Když bylo po všem, zavolal jsem Magdě. Vyprávěla mi, že našli Zahrádku. Že zná chlapa z kriminálky, Vostrého, který na tom dělá. A že mají stopu z Rakouska. Zpanikařil jsem. Nevěděl jsem, jak se zachovat, ale už tenkrát jsem si uvědomil, že se tomu musím postavit čelem. Být o krok napřed, zjistit, co vaše Bezpečnost ví, a pokusit se zabránit kontaktu s Rakouskem.“

„Ty jsi sem prostě přijel a prohlásil ses za policajta?“ Nemohl jsem uvěřit, že se mu to povedlo. I on si to uvědomoval, potichu se zasmál.

„Poslal jsem fax přímo na krajskou správu, že ve věcech spolupráce mají kontaktovat mne. Měl jsem na poště pronajaté faxové číslo, říkal jsem si, že to zkusím. A oni se mi opravdu ozvali. Chtěl jsem jenom zjistit, co vědí. Netušil jsem, že sem budu muset přijet osobně.“

„Jenže oni si poslali do Prahy pro posilu…,“ doplnil jsem za něho.

„Ano. Když jsem jim volal, lámanou němčinou mi vysvětlili, že hledají podezřelého, ze kterého se později vyklubal Fischbacher. Že potřebují součinnost. Nevěděl jsem, co dělat, ale nakonec jsem přijal, co mi osud přichystal. Nechtěl jsem, aby místo mne chytali nevinného člověka.“

Bylo to nad moje chápání. Jak nás mohl vodit za nos?

Nedávalo to smysl, vždyť se choval naprosto suverénně, pomáhal nám chytit Fischbachera, asistoval u výslechu, sám jsem viděl, jak se zdraví s rakouskými pohraničníky. Vychrlil jsem na něj všechny otázky, které mě napadly.

„Fax o vyhlášení pátrání jsem poslal na své číslo. Toho novináře nechytili na hranicích naši, ale čeští pohraničníci. Naši o ničem nevěděli, znají mě, protože jsem často překračoval hranici. To je vše. Viděl jsi jenom to, co jsi vidět chtěl.“

Začínalo mi to docházet. „Ty jsi to od začátku sabotoval.“

„Ano. Zjistil jsem, že jsem zbytek svého lana musel ztratit někde v Pasečkách. Proto ta exkurze do obchodního domu. Dělal jsem všechno proto, abych otupil důležitost téhle stopy.“

„A já to lano našel,“ neodpustil jsem si. Ukázal jsem na svazek ležící u postele. Věnoval mu jen letmý pohled.

„Při výslechu Fischbachera jsem se modlil, aby nezavolal na ambasádu. Snad to na mně nebylo poznat, ale byl jsem strachy bez sebe. Jsem rád, že ho pustili, nechtěl bych ho mít na svědomí.“

„Potom jsi zmizel…“

„Věděl jsem, že dřív nebo později najdou druhé tělo. Proto jsem se hned poté vypakoval. Ale přesto jsem pořád volal Magdě, chtěl jsem vědět, jak pokračuje vyšetřování. To, že jsi pořád tady, mi na klidu nepřidávalo. Nemýlil jsem se. Jako jediný jsi narazil na spojitost, která mezi těmi muži byla.“

Měl jsem pocit, že je rád, že se se svým dílem konečně může někomu svěřit. Ale pořád jsem nechápal, proč mi to všechno říká. Ani proč vraždil.

47

Skutečnost, že tenhle drobný padesátiletý Rakušan dokázal vodit za nos celou mordpartu, mě fascinovala natolik, že jsem chvílemi přestával mít strach. Něco v Helgeho chování signalizovalo, že mi skutečně nechce ublížit. A co víc: naznačoval, že jeho osud je v mých rukou.

Neodolal jsem nutkání a vyptával se na detaily, jak mu mohl tak odvážný kousek projít. A on mi trpělivě odpovídal.

„Lidé si na začátku nastaví určitý způsob vnímání a jen ztěžka z něho ustupují. Když tvé chování odpovídá jejich představě, nepřemýšlejí o tom. Když uděláš něco, co té představě nevyhovuje, najdou si podvědomě důvod, proč tomu tak není, a pokračují dál. Všichni jste se sžili s tím, že jsem rakouský policista, neměli jste důvod tomu nevěřit. Kdybyste věděli, že není všechno v pořádku, velice rychle byste mě odhalili, tím jsem si jistý. Ale vy jste neměli důvod, proto jste ty drobné nesrovnalosti přehlédli. Nikomu jsem neukázal policejní odznak ani doklady, stačilo jen podat vám ruku a říct své jméno.“

„A to jméno…,“ nadechl jsem se.

„Je samozřejmě falešné,“ usmál se.

„Proč jsi to udělal? A proč ses vrátil?“ zašeptal jsem.

„Možná jsem se vrátil proto, abych ti to mohl říct. Abych ti řekl, proč jsem zabil dva lidi.“

„Bylo to kvůli zlatu toho sedláka? Našel jsi ho aspoň?“

Mlčel. Jeho pohled mířil někam pryč, jako kdyby na mou otázku hledal odpověď někde za zdí, za potokem, v lese.

„Stálo ti to za to?“ zeptal jsem se znovu.

Smutně se usmál a zavrtěl hlavou.

„Můj milý Ondro. Byl jsi blízko, ale zároveň tak daleko od pravdy. Za žádné zlato na světě bych nevzal člověku život.“

Svého otce si nepamatuji. Někde hluboko v mém nitru se skrývá několik letmých, vybledlých vzpomínek na okamžiky, které jsem s ním snad prožil. Možná jsem si je ale domyslel podle fotografií, které jsou založené za skleněnou vitrínou v maminčině ložnici.

Vpodvečer na ně dopadají měkké sluneční paprsky a já si rád představuji, co asi zrovna teď táta dělá. Určitě zachraňuje Říši před nebezpečím, tím jsem si jistý.

Když je mi asi pět let, otec při tom zachraňování padne kdesi na východní frontě. Jsem hrdý na to, že je můj táta hrdina. Jenom pořád nemůžu pochopit, proč maminka tolik pláče.

Až mnohem později dojdu k poznání, že táta byl nácek jako řemen. Zatím jen málo rozumím světu kolem sebe, ale něco už jsem svým dětským mozkem stačil zachytit. V kuchyni na zdi visí Adolf Hitler a zůstane tam do té doby, než se u nás po tátově smrti přestanou střídat návštěvy různých soukmenovců. Potom máma Vůdce někam schová a já jsem rád. Ten pán mě svým pohledem děsí.

Maminka je krásná žena. Je nádherná nejen v mých očích, tak jako každá máma v očích svého syna, ale zjevně si to o ní myslí i jiní muži ze vsi. Často k nám chodívají na návštěvu, někdy u nás zůstanou i po setmění, kdy musím jít spát. Občas někdo přinese něco k jídlu, jindy se na stole objeví svazek květin nebo lahev něčeho, co nesmím ochutnat.

Z válečných let si toho moc nepamatuju. Málokdy mám možnost pocítit nedostatek nebo strach z toho, co se děje za hranicemi Paseček. Mám kamarády, chodím do školy, pasu krávu, běhám po kopcích a válím se v trávě, sáňkuju a kouluju se s ostatními kluky. A je mi jedno, jestli někdo mluví česky nebo německy.

Však taky za mámou chodí hlavně Češi. Němečtí muži jsou asi nedostatkové zboží, protože – stejně jako můj otec – zachraňují Říši.

Jeden z těch Čechů za maminkou pálí obzvlášť neohroženě. Je to hubený světlovlasý mladík, oblečení na něm vlaje, tváře má propadlé a předkus se snaží maskovat řídkým knírem.

Já ho mám docela rád. Na rozdíl od jiných matčiných návštěvníků mi věnuje pozornost, možná proto, že je to také spíš ještě kluk. Ale mámu tolik nezajímá. Pokud vím, vždycky se s ním rozloučí dřív, než jdu já na kutě.

Ten kluk se jmenuje Honza Zahrádka. Máma ho bere jako neškodného mladíka, který se okolo ní točí. Jednoho dne ji to však přestane bavit a Honzu vyhodí. Řekne mu, ať už konečně pochopí, že mezi nimi nemůže být nic vážného. Němci a Češi, to už teď nejde dohromady.

Poslouchám jejich rozhovor a sleduji, jak Honza odchází se sklopenou hlavou. Ptám se maminky, co myslí tím, že mezi ní a Honzou nemůže být nic vážného. Co to znamená, chci vědět.

Usměje se na mne, pohladí mě po vlasech a přivine mě k sobě. Vždycky tak hezky voněla. Nejradši bych v její náruči zůstal navždy, ale pokaždé jsem se z toho láskyplného sevření vymanil. Chlapi se přece s mámou nemazlí!

Ty válečné roky se mi ve vzpomínkách už dávno rozmázly do matných skvrn, které musím dlouho pozorovat, abych v nich nalézal tvary, tváře a pocity.

Ty ostré, nesmazatelné obrazy přicházejí později, s okamžikem, kdy válka končí. Dodnes nevybledly ani o jeden odstín, i když bych si to moc přál.

48

„Ty jsi z Paseček?“ zeptal jsem se.

Přikývl a rukou opsal oblouk nad svou hlavou. „Tohle byla naše chalupa, Ondro. Vypadá jinak a menší, než si ji pamatuju, ale je to náš dům. Tady jsem se narodil.“

„Vědí to Soukupovi?“

„Víš to jenom ty.“

Začínalo mi to docházet. „Zabil jsi ty lidi, protože vás vyhnali.“

Povzdechl si a jeho pohled zamířil k podlaze.

„Já rozumím tomu, proč jsme museli odejít. Jak už jsem řekl, můj otec byl nacista. Bůhví co provedl. Mnichov a válka vykopala mezi námi a Čechy tak hluboký příkop, že to asi nešlo napravit. Nakonec bych se s tím smířil, stejně jako se s tím smířily statisíce dalších lidí.“

„Co se tedy stalo?“

Je pozdní jaro. Po vsi se začínají šířit různé zvěsti. Ruští vojáci se blíží. Nemůžu to pochopit. Naši vojáci jsou přece neporazitelní, dobývali prostor pro náš národ, prostor, který nám patří, který potřebujeme! Vítězství bylo už na dosah, a najednou naši hrdinové utíkají?

Slýchám jména zemí někde daleko na východě. Vrací se odtud naši soukmenovci, Němci. Prchají spolu s našimi vojáky před Rudou armádou. V rádiu stále mluví o vítězství, které je na dosah ruky, ústup je součástí vítězné strategie, bolševiky vženeme do pasti a sevřeme jako do kleští.

Nikdo už tomu nevěří.

Čím víc řečí mezi lidmi koluje, tím větší strach nás všechny prostupuje. Vidím to na mamince, tváří se ustaraně a čím dál víc se zapojuje do debatujících skupinek, které se tvoří na každém rohu. Kde jsou ruští vojáci? Co se děje z Němci na dobytém území? Povídají se neuvěřitelné historky o lynčování, zabíjení a týrání Němců.

Proslýchá se také, že ze západu sem míří Američané. Ti se na rozdíl od ruských vojáků chovají jako lidé. Bude lepší, když se sem Američané dostanou dřív, říkají ženské, než se rozejdou.

Máma mě po večerech uklidňuje. Lidi toho napovídají, někdo něco zaslechne, nafoukne, poví to někomu dalšímu a za chvíli se rozšíří naprosté nesmysly. Tady jsme v bezpečí, tady není Polsko, nemáme se čeho bát. Žijeme tu stovky let, nás nikdo vyhánět nebude.

Poslouchám, co mi říká, ale i její hlas se chvěje obavami. Všichni už tuší, že dřív nebo později se něco stane, že to přijde i sem.

V tomhle období nejistoty se před naší chalupou zastavuje Honza Zahrádka. Nervózně se rozhlíží, potom bez vyzvání vstoupí do domu. Sedá si s maminkou v kuchyni. Já poslouchat nesmím, mám si jít hrát ven.

Zůstanu však stát za dveřmi, ucho přitisknu ke klíčové dírce. Zahrádka mluví česky, rozumím každému třetímu slovu, přesto nakonec pochopím, proč přišel.

Byl ve městě, projíždí tudy spousta německých vojáků, utíkají před Rusy. Úřady se vyklízejí, ničí se listiny. Už brzy bude po všem, tvrdí. Nabízí mamince ochranu. Když si ho vezme, budeme tady moct zůstat. Sňatek z ní udělá Češku. Ze mě bude české dítě. Jestli ho maminka neposlechne, budeme muset odejít.

Maminka ho ale poslouchat nechce. Zvyšuje hlas. Vzpíná se v ní nějaká hrdost, snad mu nevěří, možná jenom nechce obětovat tolik. Německy Honzovi odvětí, že si ho nevezme, ani kdyby na ni mířili puškou. Že jeho nátlaku ustupovat nebude.

V místnosti se rozhostí ticho. Přitisknu ucho ještě silněji na dveře. Slyším Honzu, jak polohlasem pronáší jednu jedinou větu.

Budeš toho litovat.

Potom se dveře do kuchyně rozletí. Málem dostanu klikou do hlavy. Když mě Honza uvidí, zarazí se. Letmo mě pohladí po vlasech a smutně se usměje. Potom vyběhne z domu.

Nakonec to nejsou ani Američané, ani Rusové, kdo k nám za pár dní dorazí jako první. Jsou to partyzáni, gardisté, chlapi v podivných mundúrech, poskládaných ze součástí uniforem všech armád.

Zničehonic se objevují na kraji lesa, na cestě, na pastvinách. Utíkám domů, stejně jako mí kamarádi. Máme z nich strach.

Všichni Němci se okamžitě zavřou do svých domů a vyčkávají, co se bude dít. Češi naopak vybíhají ven a jásají. Konec války, osvobození! Běžím kolem skupiny lidí, kteří strhávají německý nápis na škole. Pádím domů jako o závod.

Maminka už na mě čeká ve dveřích. Bojí se, to poznávám hned. Obličej má stažený strachem, ale snaží se to skrývat. Zavře za námi dveře. Posílá mě do světnice a sedá si vedle mne na postel. Obličej skrývá v dlaních, neví, co dělat.

Najednou mne popadne za ruku a vybíhá se mnou ven. Běžíme podél potoka, na cestu se neodvážíme. Dojdeme až ke stavení, kde bydlí Zahrádkovi. Máma buší na dveře, dlouho nikdo neotvírá. Nakonec se v okně objeví stříbrná hlava Honzova táty.

Honza je ve škole, sestavuje se tam Národní výbor. Bez Němců. Honzův táta nám radí, ať jdeme radši domů, že to teď pro Němce bude stejně zlý jako pro Čechy za války.

49

Máma se ale neotočí. Nevrátí se se mnou domů. Těžko říct, jestli by tím něco změnila. Možná ano, ale nejspíš ani trochu. Všechny příčiny, všechny ty dějinné zvraty, národnostní pře i osobní pohnutky se toho dne spojí do jednoho mohutného proudu, který nepůjde zadržet.

Držím se máminy ruky a nechávám se vláčet vstříc osudu. Trochu se chvěju, cítím dramatičnost situace, ale zdaleka mi nedochází, do čeho se to řítíme.

Před školou je velké shromáždění. Stojí tu dvě nákladní auta, muži se zbraněmi z nich právě vyvádějí jiné muže, chlapce a starce. Jsou to Němci z okolních osad. Vedle budovy už je shromážděna další skupina, poznávám mezi nimi místní, naše sousedy.

V prachu leží mrtvé tělo, pod hlavou skvrnu tmavé krve, která se změnila v bahnitý polštář. Je to první mrtvý člověk, kterého jsem kdy viděl.

Okolo celého výjevu postává několik českých sousedů. Někteří z nich cosi pokřikují, jiní vše sledují se zděšením v očích.

Někdo zanaříká, slyším křik. Vidím, jak dva muži bijí pažbami pušek nějakého starce. Zastavujeme se v polovině návsi. Maminčina ruka je mokrá a horká. Svírá tu mou tak silně, že mě to bolí.

Všimnou si nás. Někdo z místních na nás začne ukazovat prstem a něco volá. Jeden z mužů s puškou se odpojí od skupiny a přichází k nám.

Dříve než stihne cokoli říct nebo udělat, spustí maminka česky. Že musí mluvit se Zahrádkou z Národního výboru. Muž si nás chvíli pohrdavě měří. Pak nám pokyne, ať ho následujeme.

Cítím, jak nás všichni sledují. Pozorují nás zajatí muži, otáčejí se za námi pohledy českých sousedů i gardistů. Žena s dítětem v té hrůzné scéně působí cize, nepatřičně.

Chci jít domů, nedívat se. Zmocňuje se mě strach, bojím se těch lidí i mrtvoly v šedém prachu. Ale máma mě nepustí, drží mě takovou silou, jako bych k ní byl přirostlý.

Ve dveřích školy stojí dva muži. Jeden z nich je Honza.

Spadne mi kámen ze srdce, radostně se na něj usmívám, ale on jako by zkameněl. Ptá se našeho průvodce, co se děje. Muž odpoví, že tahle ženská chce mluvit přímo s ním, se Zahrádkou.

Nemám o čem mluvit, mám práci, řekne. Maminka se rozpláče. Svou nepříliš dobrou češtinou ho začne přemlouvat. Že si to rozmyslela. Že tu chce zůstat a vezme si ho, vezme!

Zahrádka zrudne a plaše se ohlíží na kolem stojící muže.

Mlč, nevím, o čem mluvíš, běž domů, zařve na maminku.

Hlas mu přeskočí do směšné fistule, ale k smíchu to není. Ten výkřik mě rozpláče. Ale máma nepřestává mluvit, utírá si slzy a prosí.

Požádal jsi mě o ruku, řekl jsi, že se o nás postaráš, vzlyká.

Neposlouchejte ji, je to ženská jednoho místního fašisty, je to fašistka, odveďte ji rovnou dovnitř, řekne najednou Honza.

Nepodívá se na mámu ani na mě, vyhýbá se našim pohledům, jako bychom tam nebyli. Je to rozkaz a je určený tomu chlapovi, který nás přivedl.

Maminka padne na kolena. Ztrácí všechny zábrany. Klečí tady před svým nápadníkem, vzpíná k němu volnou ruku, zatímco druhou mě objímá kolem pasu. Muž sundá pušku z ramene a dloubne její hlavní mámu mezi lopatky.

Zvedni se, ty německá kurvo, hejbni sebou, padej dovnitř.

Zahrádka poodstoupí, aby uvolnil vchod do školy. Dívá se jinam. Popostrkováni puškou vcházíme dovnitř. Zavedou nás do jedné třídy. Nejsou tu lavice ani židle. Sedáme si na podlahu. Muži odcházejí a zamykají za sebou dveře.

Tady strávíme zbytek dne. Maminka sedí na zemi, opírá se zády o stěnu, já se choulím v jejím klíně. Už mi nevadí, že chlapi se s mámou nemazlí. Nejsem chlap, jsem vyděšený kluk, který se chce schovat.

Máma nemluví, jen tiše vzlyká a dívá se před sebe. Pozdní slunce vlévá do oken horké paprsky. Zvenčí sem doléhají zvuky, které už nikdy nevytěsním z paměti. Křik, nářek, zoufalé hekání, výstřely, smích, povzbuzování.

Zavírám oči a představuju si, že jsem doma a že se mi všechno jenom zdá. Jako tenkrát, když jsem měl horečku, ležel jsem v posteli a zdálo se mi, že si pod okny hrají děti. Maminka mě hladila po zpoceném čele a přesvědčovala mě, že venku nikdo není, že je to jen zvláštní živý sen.

Sluneční paprsky postupně červenají a slábnou. Do třídy naženou další lidi. Ženské, děti, miminka, několik starců. Hodně jich znám, někteří jsou odjinud. Na jednu místnost je nás příliš mnoho. Tlačí se na nás ze všech stran. Dodnes ve vzpomínkách cítím pot, moč a těžký vzduch. Okno se někdo odváží otevřít až po setmění, kdy hluk zvenčí utichne.

Nahlas nikdo nemluví, jenom děti občas zapláčou. Tu a tam si dospělí mezi sebou něco šeptají, ale nikdy to netrvá dlouho. Zřejmě není o čem mluvit. Nikdo neví, co s námi bude. Rozpitvávat nejistotu se nikomu nechce. Maminka se do hovorů nezapojuje, jen mě hladí po vlasech.

Venku je tma. Po chodbě školy se procházejí gardisté. Můžeme slyšet, jak si povídají. Občas některý z nich nakoukne dovnitř, prohlíží si nás, pak zase zavře.

Postupem času nabírají hlasy za dveřmi na síle. Bojovníci popíjejí, občas si opilecky zazpívají.

A pak to přijde.

Začnou si chodit pro ženy. Na hraní, říkají. Nebo na osobní prohlídku.

Nechápu, co tím myslí. Proč si chtějí hrát? Na co? Co chvíli se dveře otevřou, dovnitř vejdou dva nebo tři muži a vybírají si další oběť.

Některé ženy jdou dobrovolně, některé křičí. Tak je gardisti tlučou. Táhnou je po podlaze ke dveřím. Nocí se nese naříkání, násobené ozvěnou v chodbách budovy.

Já s mámou sedíme v nejzazším rohu učebny, až u tabule, nejdál ode dveří, takže si nás nevšimnou. Přesto cítím, jak se máma třese strachem.

Ženské se vracejí zmlácené, šaty mají potrhané a i ve tmě se jim ve tvářích zračí utrpení a ponížení. Divně si to s nimi ti muži hráli, říkám si.

Nevím, jak se to mohlo povést, ale v maminčině náruči nakonec usínám. Probouzejí mě hrubé hlasy. Temnota venku mírně prořídla, někde za kopci už se chystá nový den. Ostatní spí, položeni jeden přes druhého.

Jdeš si pro kurvu na hraní? ptá se někdo za dveřmi.

Jo. Můžu si ji odvést? Drsný, hluboký hlas.

Dělej si s ní, co chceš. Jsou to německý kurvy.

Někdo potichu otevírá dveře. Vysoký chlap v dlouhém kabátě až ke kolenům.

Do třídy s průvanem vniká trochu vlahého vzduchu zvenčí. Muž potichu našlapuje mezi ležícími. Zastavuje se u jedné dívky, chudinka už si dnes užila své. Ve vlasech má světlý šátek, svítí do šera. Zacloumá s ní.

Vstávej.

Dívka zasténá.

Dělej.

Bere ji pod paží a staví ji na nohy. Postrkuje ji ke dveřím a opatrně za sebou zavírá.

50

Když se rozední, dívka ve světlém šátku už ve třídě není. Nevím, jestli si toho všímá ještě někdo další, ale nikdo se o ní nezmíní.

Teprve odpoledne nám přinesou nějakou vodu a dva krajíce chleba. Na mě ani na mámu jídlo nezbude a jsme rádi, že se můžeme aspoň napít.

Místnost jako by pořád houstla, strach se mísí s pláčem nemluvňat dožadujících se kojení, pach všech těch těl už ani nevnímám.

Mám hlad. Maminka mě utěšuje. Přes noc v sobě našla nějakou novou sílu. Směje se na mne, mazlí se se mnou, šeptá mi do ucha slovíčka útěchy.

Všechno bude dobré, jen nás sem na chvíli schovali, aby se nám venku nic nestalo. Potom nás zase pustí domů. Možná ještě dnes.

Odpoledne se ve dveřích objeví Honza Zahrádka. Informuje nás o naší situaci. Nyní jsme drženi v tomto provizorním sběrném táboře, ale co nevidět budeme odsunuti do Rakouska. Jako nepřátelský živel už tady nemáme co pohledávat.

Při proslovu se dívá na mě a na maminku. Jeho pohled je chladný jako led. Hodně lidí se rozpláče, někdo začne Zahrádku prosit a přemlouvat. Ten neposlouchá, pouze dodá, že o všem už je rozhodnuto, a odchází.

Do večera přibývají další lidé. V noci se opakuje totéž, co o den dříve. Další znásilňování, bití. I tentokrát se mamince podaří vyhnout pohledům rozjařených osvoboditelů.

Upadám do spánku, ukolébán maminčinou láskou. Pořád vnímám napětí, ale tentokrát usínám přece jenom o něco klidněji. Mám pocit, že maminčina náruč mě ochrání před vším zlem. Probudí mě až silné zatřesení. Otevřu oči, vidím lem dlouhého kabátu. Nade mnou stojí ten vysoký chlap.

Uhni, zašeptá.

Máminy ruce mě prudce sevřou. Nemůžu se nadechnout.

Nikam nejdu, řekne máma.

Ty drž hubu. A ty uhni. Ten druhý rozkaz patří mně. Vzhlížím k němu a na prsa si tisknu mámina předloktí.

Prosím, nechte nás, mám dítě. Máma už nešeptá.

Muž se napřáhne a vrazí jí ránu pěstí do obličeje. Maminka mě pouští a padá na znak. Chlap mě odstrčí, chňapne po mámě a chytá ji za vlasy.

Půjdeš se mnou, rozumíš? zasyčí.

Máma začne křičet. Okolo nás se zablesknou bělma očí probuzených lidí. Muž drží mamince dlaň na ústech a smýká s ní k východu.

Skočím mu po noze, ale je to marné. Kopne mě kolenem do hrudníku. Odkutálím se do kouta a praštím se do hlavy.

Slyším, jak se dveře zabouchly. Zpola omráčený se snažím vstát, ale nejde to, jsem roztřesený a nemotorný. Z chodby sem dolehne pobavený hlas strážného. Chromý, už nám tady zase kradeš ženský, ty zvíře?

Hluk na chodbě zakrátko odezní. Posléze utichá i vzrušený šepot lidí v místnosti. Hrůzou a bolestí nemůžu dýchat.

Belhám se ke dveřím. Snad mi maminku zase vrátí. Jsem zesláblý a mám hroznou žízeň. Nohy už mě neudrží, ale věším se na kliku a držím ji vší silou.

Budu tady čekat, a jakmile se máma vrátí, skočím k ní a chytnu se jí tak pevně, že už nás od sebe nikdo neodtrhne.

Vzlykám do tmy, třesu se žalem, strachem a vysílením. Unavený se nakonec svezu na podlahu a opírám se zády o dveře. Maminko, kde jsi? opakuju si v duchu pořád dokola.

Probouzí mě rána do zad. Někdo se snaží otevřít dveře. Než se stihnu odklidit, někdo na druhé straně se opře do kliky tak silně, že se mnou dveře smýknou po podlaze a narazí mě na nějakou stařenku.

Do místnosti vkročí jeden z ozbrojenců a štěkne na nás, ať se zvedáme. Čeká nás cesta.

Zoufale se rozhlížím okolo sebe. Kde je maminka? Třeba se vrátila, zatímco jsem spal! Ale nikde ji nevidím, není tady. Rozpláču se, už nemůžu dál. Jedna paní, sousedka, mě začne utěšovat, že máma se brzy vrátí. Všímám si soucitných pohledů ostatních.

Jsem malý kluk, hladový a unavený, ale tohle jsem pochopil.

Maminka se už nevrátí.

Od toho rána se mé vzpomínky zase rozostřují, jsou zahalené černou mlhou. Slyším křik lidí, kteří nás pohánějí, jdeme po cestě, sleduji paty člověka přede mnou, nevnímám okolí. Slunce mi pálí do týla, mám žízeň, pláču, ale už nemám slzy.

Dobře si ale pamatuji jeden obraz.

Vyvádějí nás před školu. Oslepení sluncem. Voňavý vzduch po těch dvou dnech ve vydýchané místnosti.

Venku stojí Honza Zahrádka. Přehlíží dav, určitě to tady má na povel. Už to není kluk s předkusem, je něco víc. Má moc.

Naše pohledy se setkávají. Na zlomek okamžiku se jeho tvář rozjasní, pak ale opět potemní.

Zdá se mi, že jeho oči někoho hledají. Rozhlíží se, vrací se ke mně. Obrací se na nejbližšího gardistu a o něčem debatují nad jakýmsi papírem, který má Zahrádka celou dobu v ruce.

Druhý muž krčí rameny, ukazuje na jiného muže, připalujícího si cigaretu, pušku ležérně položenou přes lokty. Je to on, chlap, který mi ukradl maminku.

Kolena se mi podlamují, něčí ruka mě zachytí za paži. Zahrádka si měří Chromého, tvář mu zrudne. Chce něco udělat. Ať už je to ale cokoli, neudělá to. Poděkuje druhému muži a vzpřímeně odkráčí na své místo. Jeho muži nás shánějí do houfu.

Vedou nás přes kopec, na hranici s Rakouskem. Cestou nás bijí a popohánějí, ale všichni tu cestu zvládneme. Ukážou nám směr, v pastvině se bělá několik stavení, dál jdeme sami.

Muži zůstávají stát na cestě a pozorují náš odchod. Někdo nám pro zábavu párkrát vystřelí nad hlavy. Skrčíme se a přidáme do kroku, ale po chvíli únavou zase zpomalíme.

Za zády nám pomalu slábne vítězoslavný smích.

51

Seděli jsme v téměř dokonalé tmě a Helgeho klidný, sytý hlas naplňoval celou místnost. Popisoval všechny ty hrůzy a já, ačkoli jsem si to mohl jenom představovat, jsem cítil zoufalství, vztek i bezmoc.

„Nikdo přesně neví, co se s mámou stalo. Ani s tou druhou dívkou. Jisté je, že se jim stalo něco velmi zlého.“

„To o tom nikdo nic neví?“

„Určitě ano. Ale i kdyby o tom někdo věděl, i kdyby tenkrát někdo našel odvahu ty zločiny nahlásit, nebylo by to nic platné. Na odsun se vztahuje beztrestnost, všechny ty vraždy, rabování, ponižování a mučení nemohl nikdo potrestat. Jako by se nikdy nestaly.“

V Rakousku se o mne postaral jeden starší pár, který vyhnali spolu s námi. Pocházeli ze vsi nedaleko odtud a šli celou dobu se mnou. Když viděli samotného, opuštěného chlapce, ujali se ho.

Měli v Rakousku nějaké příbuzné, u kterých mohli načas zůstat. Potom jsme se přestěhovali do Vídně, kde mě oficiálně adoptovali jako válečného sirotka.

Zbytek dětství jsem prožil v chudobě, ale měl jsem okolo sebe lidi, kteří mě měli rádi jako vlastní dítě. Dalo by se říct, že mi nic důležitého nechybělo.

Na maminku jsem ale nikdy nezapomněl. Nebylo ráno, kdy by má první myšlenka nepatřila jí. Celé roky jsem si představoval, že jednoho dne zazvoní u dveří našeho bytu. Ale nestalo se to. Dlouho a bolestně jsem musel sám sebe znovu a znovu přesvědčovat, že ji už nikdy neuvidím, protože není naživu.

Až když jsem byl skoro dospělý, přiznala se mi má adoptivní matka, že po mamince pátrali přes Červený kříž i americkou okupační správu, ale bezvýsledně. Maminka zmizela.

Já jsem však věděl, že po této zemi chodí lidé, kteří moc dobře vědí, co se stalo. A přísahal jsem si, že je jednoho dne najdu a potrestám.

Dostat se do Paseček však bylo nemožné. Zkoušel jsem to v šedesátých letech, ale neúspěšně. Jako turista jsem si prohlédl Prahu a podíval se i do nejbližšího okresního města, ale dál jsem se neodvážil.

Obrnil jsem se trpělivostí a doufal, že se mi jednoho dne podaří vykonat, co jsem si slíbil. Věřil jsem, že pokud se to má stát, osud to zařídí.

A osud to nakonec skutečně zařídil. V Československu vypukla Sametová revoluce. Zanedlouho se otevřely hranice.

A já se konečně pustil do práce.

Bylo to tak zvláštní, bydlet v tomto domě. Jezdit sem jako host, jako Helge Prohazka. Bylo to jako ocitnout se v pekle. Vzpomínky se nečekaně vracejí na každém kroku. Stačí se nadechnout, dotknout se kůry stromu. Vrátil jsem se zpátky, ale na studené a prázdné místo.

Na to, co jsem se chystal udělat, to však byly ty pravé kulisy.

Magdě jsem napovídal, jak mě tohle místo okouzlilo, jak mě tady všechno zajímá. Jezdil jsem sem co nejčastěji. Navázal jsem s ní důvěrný vztah a ona mi postupně řekla všechno, co jsem potřeboval vědět.

To ona mi prozradila, že Zahrádka je samotář a nikdo za ním nechodí. Jen díky Magdě jsem nakonec vystopoval i Chromého, který se ze vsi odstěhoval.

Jednoho dne jsem si řekl, že jsem připravený.

Teď vím, že jsem připravený nebyl. Nikdy bych se nedokázal připravit na zabití dvou lidí. Jenom jsem se to bláhově domníval.

52

Zahrádka mě zpočátku vůbec nepoznal.

Představil jsem se mu jako turista, který si prohlíží jeho dům. Zapovídal jsem se s ním mezi dveřmi. Byl osamělý, nebylo těžké dát se s ním do řeči.

Postávání na prahu ho unavilo, tak mě pozval dovnitř. Seděli jsme v kuchyni a povídali.

Já jsem stáčel řeč na vyhnání Němců, on se tomu vyhýbal. Začal být nervózní. Zkoumal mou tvář, možná začínal tušit, že nejsem tak úplně cizí.

Když jsem mu prozradil, kdo jsem, rozplakal se.

Vytáhl jsem z kapsy pistoli a položil ji na stůl. Je to jenom atrapa, zapalovač, ale to on samozřejmě netušil. Začal mě prosit, přemlouvat, žádal o odpuštění a zároveň zpochybňoval svou vinu.

On nikoho nezabil, jenom organizoval odsun, na nikoho nevztáhl ruku. Oba jsme ale moc dobře věděli, jakou vinu nese.

Neustále opakoval, jak ho to všechno mrzí. Že mou maminku opravdu miloval a mě měl také moc rád, ale nemohl se zachovat jinak. Měl strach z ostatních, z těch cizích gardistů, bezcitných dobrodruhů, kteří přišli bůhví odkud.

Věděl, že zabíjeli a znásilňovali. A věděl také o tom, že za ty dvě noci zmizely beze stopy dvě ženy. Bál se ale cokoli podniknout, nemohl si dovolit, aby byl označen za ochránce Němců.

Bylo to těžké, sedět tváří v tvář starému, zlomenému člověku. Věřil jsem mu strach i bezmoc, chápal jsem jeho pohnutky, ale odpustit jsem mu nemohl.

Zeptal jsem se ho, co se stalo s maminkou. Nedokázal odpovědět. Chromý si své oběti odvedl do lesa. Někdo ho prý slyšel říkat, že se s nimi dobře pobavil, že dělal pokusy.

Zahrádka nechtěl vědět, co to znamená, nechtěl o tom slyšet, chtěl na maminku zapomenout. Bylo však jasné, že z toho lesa už se nevrátila. Leží tam někde dodnes.

Bylo mi zle z toho, jak tento muž prošel životem jako slušný občan. Znal jsem jeho pověst, proto jsem ho donutil napsat ten dopis. Věděl jsem, že dříve nebo později se přijde na to, že nezemřel vlastní rukou.

Nemohl jsem dopustit, aby odešel v masce spořádaného souseda. Chtěl jsem, aby někdo spatřil odlesk jeho viny, aby si někdo vzpomněl.

Sdělil jsem mu, že jsem ho přišel sprovodit ze světa. Měl strach ze smrti, do poslední chvíle mě prosil. Jako zbabělec se zachoval při maminčině smrti, jako zbabělec se choval i v hodině své vlastní smrti.

Bylo to odporné a vysilující. Měl jsem co dělat, abych se neotočil a neutekl. Od chvíle, kdy jsem nad ním vynesl svůj rozsudek, uplynula celá věčnost, než se mi ho podařilo vykonat.

Sliboval, že když ho pustím, bude mlčet. A já jsem věděl, že mluví pravdu.

Jenže já jsem to musel dokončit. Zavřel jsem oči a vybavil si okamžik, kdy on svým odmítnutím odsoudil k smrti maminku.

Tu smyčku si uvázal sám. Na židli jsem mu musel pomoct. Třásl se jako osika. Pomočil se strachy. Nakonec rezignoval. Došly mu síly. Přetáhl si oprátku přes hlavu a čekal.

Podkopl jsem židli a odvrátil pohled. Chroptěl, tak jsem si zacpal uši. Už jsem se na něj ani nepodíval. Uklidil jsem po sobě všechny stopy a opatrně jsem opustil chalupu.

Šel jsem lesem, aby mě nikdo nepotkal. Kdyby mě ale přesto někdo zahlédl, asi bych si to ani neuvědomil. Byl jsem jako ve snu, všechno se se mnou točilo, neměl jsem sílu ani na to, abych se udržel na třesoucích se nohách.

Každou chvíli jsem se musel opřít o kmen stromu. Několikrát jsem zvracel. Najednou jsem si uvědomil, že jdu jinam, než jsem chtěl. Místo k autu, které jsem měl zaparkované u lesa na druhé straně kopce, mě paměť dovedla až před tuhle chalupu. Měl jsem štěstí, že tady Robert s Magdou nebyli.

Schoval jsem se u stodoly, pozvracený, vysílený. Rozplakal jsem se. Ty strašlivé zážitky z dětství se mi vrátily tak prudce a s takovou silou, že jsem se nedokázal pohnout. V tom transu jsem tam musel upustit zbytek lana, které jsem si odnesl ze Zahrádkova domu.

Nevím, jak dlouho to trvalo, ale zdálo se, že tam budu sedět schoulený do klubíčka tak dlouho, dokud mne někdo nenajde.

Musel jsem se ale sebrat a vrátit se k autu. Ještě jsem nedokončil svou práci.

Zahrádka byl člověk, který svým jednáním celou tragédii zavinil. Mohl nás s maminkou zachránit, ale místo toho nás nechal napospas vlkům.

A jedním z těch vlků, tím největším zvířetem bez špetky lidskosti, byl Chromý. Teď byla řada na něm.

53

Krátce po poledni jsem dorazil do města. Doba oběda mi poskytla výhodu, věděl jsem, že na ulici i v domě potkám minimum náhodných svědků. Zaparkoval jsem na sídlišti o několik bloků dál a k domu Chromého jsem šel pěšky. Všechno jsem měl dobře načasované.

Plánoval jsem, že to s ním provedu podobně jako se Zahrádkou. Věděl jsem, že z něj bude také seschlý, páchnoucí stařec.

Byl jsem připravený držet ho naživu tak dlouho, dokud mi neřekne, co udělal s maminkou.

Byl jsem připravený vyslechnout si všechnu tu hrůzu. Nemohla být horší než mé nejhorší představy, které mě pronásledovaly celé ty roky. Chtěl jsem znát pravdu, vědět, kde leží její ostatky.

Zahrádku jsem donutil k oběšení. Něco podobného by čekalo i Chromého. Donutil bych ho skočit z okna. K tomu však nedošlo. Podcenil jsem jeho zvířecí povahu.

Jakmile otevřel dveře od bytu, namířil jsem na něj pistoli a spustil jsem na něj česky. Řekl jsem mu, ať jde dovnitř, a zatlačil ho do bytu. Někdo musel zaslechnout můj přízvuk, než jsem za sebou zavřel dveře na chodbu. Možná proto teď hledají člověka s vadou řeči.

Sotva jsme vešli do kuchyně, skočil po mně vší silou, kterou v sobě dokázal nalézt. Překvapil mě. Málem jsem upadl. Při snaze zachytit se zárubně dveří jsem upustil pistoli. Chromý se rozběhl ke kuchyňské lince a sahal po noži.

Dostihl jsem ho a srazil k zemi. Chytil mě za nohu, chtěl mě stáhnout dolů. Hmátl jsem po lince, instinktivně sevřel nůž a několikrát jsem ho bodnul do břicha. Zkroutil se a zůstal ležet. Trvalo to jen několik vteřin.

Postavil jsem se nad něj a sledoval jsem, jak ztrácí vědomí. Za celou tu dobu neřekl ani slovo. Nevěděl ani, proč jsem ho zabil.

Něco se ve mně zlomilo. Najednou jsem zapomněl na všechny zásady, jak zanechat co nejméně stop. Začal jsem zuřivě bodat do bezvládného těla, dokud ze mě nevyprchal alespoň zlomek nenávisti a zklamání, které se ve mně nahromadily. Nedostal jsem, pro co jsem si přišel. On nedostal to, co si zasloužil. Takhle jsem to nechtěl.

Když jsem se vzpamatoval, usoudil jsem, že musím co nejrychleji zmizet. Vytřel jsem podlahu, po které jsem se pohyboval. Pod tělem mrtvého se rozlévala kaluž krve. Prohlédl jsem své šaty. Na košili překvapivě utkvělo jen pár drobounkých kapek, tmavé kalhoty byly vlhké, ale krev nebyla na první pohled viditelná.

Důkladně jsem očistil nůž i kliky u dveří. V celém domě jsem nepotkal ani nohu. Na ulici mě bez povšimnutí minulo několik chodců.

V jednom dni jsem zabil dva lidi. Uzavřel jsem jejich osud. Nelituji toho a vím, že nebudu litovat ničeho, co přijde potom. S následky počítám a budu je snášet s klidným srdcem. Doufal jsem však, že pocítím uspokojení. Že budu moct volně dýchat, že budu lépe usínat. Místo toho si připadám prázdný a beze smyslu. Doufám jenom, že maminka odněkud vidí, co jsem pro ni udělal.

54

Helge se odmlčel a upil z lahve trochu becherovky. Potom vstal a popošel k oknu.

„Bůhví kolik lidí měl Chromý na svědomí. Nevíme, co dělal předtím, než dorazil sem, a víme jen málo o tom, co dělal potom. A kolik takových zrůd bylo? Kolik lidí využilo toho zlomu, bezvládí, bezpráví, aby uplatnili svou moc nad slabšími tím nejhorším způsobem?“

„V takových chvílích se pozná lidství,“ poznamenal jsem. „Ta zrůda je v každém z nás. Jde o to, abychom ji udrželi na řetězu.“

„Je to tak. Velká část lidí v takové zkoušce selže, a nezáleží na řeči, kterou mluví. Němci vyháněli a vraždili Čechy a Židy, potom se karta obrátila. Doba z lidí vykřesala to nejhorší.“

Dlouho se díval do tmy s rukou na skleněné tabulce, tlumená záře hvězd se mu odrážela ve vlasech.

Bylo těžké uhodnout, na co myslí. Stál tam dlouhé minuty, já jsem ho ostražitě sledoval. Neodvážil jsem se pohnout, i když strach, že by mi ublížil, už vyprchal.

„Co se stane teď?“ zeptal jsem se potichu.

Odvrátil tvář od okna. Neviděl jsem mu do tváře, zaznamenal jsem jenom matný odlesk v jeho očích.

„Ty to víš možná lépe než já, Ondro. Je to v tvých rukou.“

Udělal několik kroků ke dveřím. Než je otevřel, zašeptal: „Do svítání budu čekat v autě.“

Ani jsem se nepohnul. Strnule jsem seděl na pelesti a zíral do zdi. Nepřemýšlel jsem však o tom, co mám dělat. Věděl jsem to naprosto přesně, bez jakýchkoli pochybností: vstát, zvednout telefon a přivolat Bezpečnost.

Ale neudělal jsem to.

Místo toho jsem pozoroval, jak čas odkrajuje plátek po plátku nánosy tmy a zeď, ze které nespouštím zrak, je stále světlejší. Dolehl ke mně první nesmělý ptačí popěvek. Poslouchal jsem, jak se k prvnímu odvážlivci přidávají ostatní.

Uvědomil jsem si, že myslím na kluka, který přišel o mámu. Stalo se to tak rychle, že se s ní nestačil rozloučit. Myslel jsem na sebe.

Bylo už takové světlo, že bych si při něm mohl číst, když za oknem zarachotil startér. Motor zamručel, jas reflektorů vpadl do místnosti a rozbil mou iluzi o světle. Helge odjel.

Pomalu jsem se postavil. Vyhlédl jsem ven. Auto bylo pryč. Pocítil jsem zvláštní úlevu smíšenou s únavou, jejíž tíhu jsem si uvědomil až teď. Začal jsem zvolna balit své věci. Když jsem byl hotový, vyskládal jsem na noční stolek peníze za nocleh. Potom jsem se tiše vykradl z domu.

55

„Teď víte to, co já. A stojíte před stejným rozhodnutím, před jakým jsem tenkrát stál já. Předávám vám svou odpovědnost a přeju vám, ať s ní naložíte co nejlépe. Na shledanou.“

Tomáš zamyšleně pozoroval Novotného, jak si obléká bundu a mizí ve dveřích.

V mysli se mu postupně vynořily varianty dalšího postupu.

Vyslechnout Soukupovy, Magdu i Roberta, snad si zapamatovali popis člověka, který se vydával za Helgeho Prohazku.

Kontaktovat Europol, zadat popis, nechat hledat člověka, který vlastnil v roce 1991 stříbrný citroën, předat Rakušanům otisk prstu z místa činu.

Ve starých pozemkových knihách snad bude zapsáno jméno původního majitele domu v Pasečkách, z něhož Prohazka pocházel.

Nejdůležitější však bylo vydat se co nejdřív do Paseček. Tomášovi se před očima promítlo vnitřní vybavení Magdiny chalupy. V předsíni ležel letitý telefon, vedle něj staré telefonní seznamy. Pokud tam je i ten ručně psaný notýsek s kontakty, bude tam také číslo, které dal vrah Magdě a na němž se hlásil. To by mohlo vést k rychlé a jednoznačné identifikaci…

Kolik mu teď bude let? Přes sedmdesát… Možná už nebude naživu. Jestli se to má dotáhnout ke zdárnému konci, musí sebou Tomáš hodit.

Dvě vraždy vyřešené od stolu. Statistikou objasněnosti to tolik nezamává, ale tiskové oddělení se toho určitě chytí. Bude to senzace.

A Polednice bude konečně smazána.

Musí hned zavolat vedoucímu kriminálky. Podplukovník Dvořák bude mít tentokrát důvod, aby ho pozorně vyslechl.

Tomáš na to musí jít chytře, nadiktovat si podmínky, vyžádat si zdroje, nechat šéfovi možnost naparovat se v televizi.

Ať si Dvořák slízne smetanu, hlavně když se Tomáš dostane z archivu zpátky k opravdové policejní práci!

Zhluboka se nadechl a podíval se na telefon na svém stole.

Zdá se to tak snadné. Stačí jen zvednout sluchátko a všechno se vrátí do starých kolejí.

Tomáš Volf se smutně usmál.

Grafická úprava obálky Vendula Volkmerová

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media, a.s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 23 110

Vydání první

Praha 2015

Odpovědná redaktorka Miluše Krejčová

Technický redaktor Lubomír Kuba

Sazba TYPA, spol. s.r.o., Praha

www.albatrosmedia.cz

Polednice

Ukázka z dalšího případu

Tomáše Volfa

Tomáš si dlaní zastínil oči. Ostré slunce se odráželo od oken protějšího bloku.

V podřepu si prohlížel mrtvé tělo a snažil se tvářit profesionálně. Nezúčastněně. Nenápadně vzhlédl, aby se podíval na Evu. Stála nad obětí a její ještě před chvílí bezstarostný výraz byl pryč.

Zachytila Tomášův pohled a pokusila se prolomit ticho. „To je vedro, co?“

Přikývl a sklopil hlavu. Od mrtvoly ho dělilo jen pár centimetrů.

„Docela pěkná holka, že?“ ozval se za jeho zády hlas technika. Ucítil na rameni tlak ruky. Pochopil, že překáží. Rychle vstal. Jeho krevní oběh se v tom dusnu na tak náhlou změnu polohy nestačil adaptovat. Zatočila se mu hlava, rudé mžitky se snoubily s odrazy slunečních paprsků.

Hlavně sebou nesmím seknout, pomyslel si. Omdlít na prvním výjezdu, to by bylo téma pro kolegy. A tahle blonďatá bohyně by mu to dala sežrat, napadlo ho při pohledu na Evu.

Eva si ničeho nevšimla. Měla co dělat sama se sebou. Ani ona na sobě nechtěla nechat znát nervozitu a podivnou fascinaci mrtvou dívkou. Rozechvěle sledovala technika, jak rutinními pohyby manipuluje s tělem – jednou rukou se dotýkal oběti, v druhé držel mikrofon, do kterého nezúčastněným hlasem namlouval komentář. Za jeho zády stál další kolega s kamerou.

Technici výjezdové skupiny nad místem činu operovali ještě předtím, než Tomáš s Evou dorazili. První věc, kterou se od nich nováčci dozvěděli, byla gratulace. Vaše první vražda, to šlo rychle, přátelé!

Pro staré harcovníky to musel být veselý pohled. Dva zelenáči se zmateně podívali nejdřív na sebe, potom na muže v igelitových overalech a gumových rukavicích. První se vzpamatovala Eva.

„Ale nám řekli, že je to sebevražda. Že ta slečna vypadla z okna.“

Jeden z techniků, ten, který teď mluvil do mikrofonu, zakroutil hlavou. „Tak to už neplatí. Tohle nebyl žádnej pád z výšky, někdo ji uškrtil.“

Tomáš se znovu rozhlédl okolo sebe. Nacházeli se ve vnitřním prostoru velkého panelákového bloku. Napočítal by desítky oken, možná stovky. Domy obklopovaly poměrně široké prostranství porostlé suchou trávou a ozdobené barevným dětským hřištěm, na kterém si teď nikdo nehrál. Celé to působilo dojmem amfiteátru pod širým, světle modrým nebem.

„Jak je kurva možný, že si nikdo ničeho nevšiml?“ prolomila ticho Eva. Hlas měla drsný stejně jako slovník. Chlapi od techniků pootevřeli ústa. Tomáš se usmál. Během cesty na místo činu už měl tu čest pár vulgarismů vyslechnout.

„Anonymita velkého města,“ poučil svou kolegyni.

„Tohle je typické panelákové sídliště. Lidi sem chodí spát, ale neznají ani jméno svého souseda. Ničeho si nevšímají, nic nevidí, nic je nezajímá, snad jen kam zaparkujou auťák. Něco jako komunita, to tady nenajdeš. Každej sám za sebe.“

„Ty seš nějakej chytrej,“ zpražila ho. Technici se tiše zachechtali. Tomáš zrudl. Rád by nějak bystře zareagoval, ale nic vhodného ho nenapadlo. Vedro vysušilo poslední zbytky jeho ostrovtipu.

Situaci zachránila černá dodávka, která jim neslyšně zastavila za zády. Dva muži s nehybnými obličeji počkali, až kriminalisté ukončí ohledání. Potom tělo beze slova naložili a odvezli na soudní.

„Vy to tady máte na starost?“

Tomáš s Evou se otočili. Za nimi stál policista v uniformě a podezíravě si je měřil.

„Jasně,“ odpověděla Eva suverénně.

„Už to tady můžem rozpustit?“ Muž ukázal na prostor vymezený policejní páskou. Bez mrtvého těla působil absurdně.

„Počkejte, řekněte mi, kde se máme ptát po záznamu z těch kamer?“ Tomáš pokývl někam nad jejich hlavu. Ze střechy paneláku trčela krátká tyč, na jejímž konci se houpala černá baňka městského kamerového systému.

Policista se hlasitě rozesmál. „Vy to nevíte? Jsou to jenom atrapy. Předražený výběrko, stálo to víc než funkční kamery. Ale prý je to prevence, takže žádnej problém.“

„To znamená, že záznamy neexistujou?“ divila se Eva. „To snad není možný, ne?“

„U nás je možný všechno,“ pokyvoval policista hlavou. „Však za ty skandály po volbách vyházeli půlku fízlárny. Máme tu podstav. Ne že by ti noví na radnici byli o moc lepší, víte, jak to chodí…“

Eva s Tomášem přikývli na znamení, že vědí.

„A co ti občani tady, máme je sepsat, než je rozeženem?“

„Ano prosím, buďte tak hodní,“ přitakal Tomáš.

Bylo zvláštní, jak málo lidí se tady shromáždilo. Tom tolik míst činu zatím na vlastní oči neviděl, ale už jenom zkušenosti s dopravními nehodami ve městě mu dávaly za pravdu v tom, že dav čumilů se umí vynořit zničehonic a pak už jenom bobtná.

Tady na sídlišti přilákala mrtvá holka sotva deset lidí, povětšinou důchodového věku, kteří se pořád ještě tlačili na pásku a bránili policistům v její likvidaci. Opodál procházela maminka s kočárkem, hezké nohy v krátké sukni, druhé dítě jí svíralo ruku a nejistě drželo krok s těmi ladnými lýtky. U nedalekých popelnic se jakýsi bezdomovec, přehnaně oblečený do černého hubertusu, s bohorovným klidem propracovával obsahem kontejneru na starý papír. Jako by se tu nic zajímavého nedělo.

„Z těch stejně nic kloudného nedostanou,“ prohodila Eva.

Tomáš přikývl. „Asi ne. Tak jedem.“

Rozloučili se se zbývajícími kolegy a nasedli do služební fabie. Okna paneláků je nehybně sledovala a občas po nich výhrůžně bleskla odraženým paprskem slunce.