Tilly Bagshawe

Anděl temnoty

ČÁST 1

KAPITOLA JEDNA

LOS ANGELES 1996

Vysílačka ožila kolem deváté hodiny večer.

„Hlídko osm A sedmdesát tři, ohlaste se.“

„Ano, tady osm A sedmdesát tři.“

Policista hlasitě zívl. Hlídkování ve West Hollywoodu znamenalo dlouhé, nudné večery. Už se viděl v posteli. „Co se děje?“

„Volání na devět set jedenáct. Žena. Hysterická.“

„Možná moje manželka,“ zažertoval. „Včera jsem zapomněl na naše výročí. Chce mít moje koule ve sklenici.“

„Tvoje žena je Španělka?“

„Ne.“

„Tak to nebyla ona.“ Policista znovu zívl.

„Adresa?“

„Čtyři sta dvacet Loma Vista.“

„Hezká čtvrť. O co jde? Služka jí zapomněla dát dost kaviáru na toust?“ Dispečerka se zasmála.

„Možná DN.“ Domácí násilí.

„Možná?“

„Ta dáma tak ječela, že jí nebylo skoro rozumět. Vyjíždí posila, ale vy jste nejblíž. Za jak dlouho tam můžete být?“

Policista zaváhal. Mickey, jeho parťák, se vypařil z jejich směny o něco dříve, aby si odskočil za nějakou další flundrou na Hollywood Boulevardu. Mickey měnil šlapky jako jiní muži ponožky. Věděl, že by Mickeyho neměl krýt, ale byl to zatraceně prima chlap a říct mu ne se rovnalo snaze plavat proti silnému mořskému proudu. Co mám dělat? Jestli přizná, že je sám, dostanou oba vyhazov. Jenže druhá alternativa – jít sám k nějakému DN – také nebyla lákavá vyhlídka. Násilničtí manželé obvykle nebývají největšími fandy losangeleských poldů.

Do prdele.

„No, budeme tam za pět minut.“ Snad ta Mickeyho coura za to stojí.

Ukázalo se, že Loma Vista 420 je ohromné, rozlehlé sídlo ve španělském koloniálním stylu dvacátých let minulého století, situované vysoko v hollywoodských kopcích. Nenápadná, břečťanem porostlá brána osazená ve zdi vysoké čtyři a půl metru naznačovala jen málo z opulence, kterou skrývala: pozoruhodně širokou příjezdovou cestu a prostorné, dokonale udržované zahrady, jež vypadaly spíše jako sportovní klub než pozemek u soukromé rezidence.

Policista však nádheru sídla stěží zaregistroval. Díval se na scénu zločinu. Brána dokořán.

Vstupní dveře pootevřené.

Žádné známky násilného vniknutí. A přízračné ticho. Vytáhl zbraň.

„Policie!“

Žádná odpověď. Když ozvěna jeho hlasu utichla, uslyšel odněkud shora tiché sténání připomínající zvuk ještě ne zcela vroucí vody v konvici. Nervózně stoupal po schodišti.

K čertu s tebou, Mickeyi.

„Policie!“ vykřikl znovu, tentokrát hlasitěji. Sténání se ozývalo z jedné z ložnic. Vtrhl dovnitř, zbraň namířenou. Co to sakra je? Uslyšel ženské zaječení a pak odporné křupnutí vlastní lebky, když narazila do podlahy. Dřevěná prkna byla slizká jako rozlitý olej.

Jenže to nebyl olej. Prkna byla kluzká krví.

Detektiv Danny McGuire z oddělení vražd se snažil skrýt své zklamání. Slova služebné nedávala smysl.

„Pudo haber sido el diablo! El diablo!“

To není její chyba, připomínal si detektiv Danny McGuire. Ta ubohá žena byla v domě sama, když je našla. Není divu, že je stále hysterická.

„Esa pobre mujer! Quien podia haber una cosa terrible como esa?“

Po šesti letech práce na oddělení vražd detektivu Dannymu McGuireovi už jen tak něco nezvedlo žaludek. Tady se to stalo. Hleděl na ten masakr a ostře vnímal hamburger, jenž se mu v zuřivé snaze po svobodě tlačil zpět do jícnu. Před sebou měl dílo maniaka.

Nebýt karmínové krve vsakující do prken podlahy, mohlo to vypadat jako loupež. Ložnice byla rozházená, zásuvky pootevírané, skříňky na šperky prázdné, všude se válely oděvy a fotografie. Ale skutečná hrůza se nacházela u nohou postele. Dvě těla, muž a žena. Starší muž v pyžamu měl hrdlo proříznuté opakovaným zuřivým způsobem, jenž téměř oddělil hlavu od krku. Byl spoutaný, sešněrovaný jako dobytče na jatkách něčím, co připomínalo horolezecké lano. Ten, kdo muže zabil, přivázal jeho zohavenou mrtvolu k nahému tělu druhé oběti, ženy. Velmi mladé, velmi krásné ženy, alespoň soudě podle dokonalosti její postavy, protože obličej měla příliš potlučený, aby se to dalo říct s naprostou jistotou. Nicméně stačil jediný pohled na její zakrvácená stehna a ohanbí a jedno bylo naprosto jasné: brutální znásilnění.

Detektiv Danny McGuire si přikryl dlaní ústa a pokročil k tělům. Pach čerstvé krve byl nesnesitelný. Ale to nebylo to, proč ucouvl.

„Přineste nůž,“ požádal služebnou. Zírala na něho prázdným pohledem.

„Cuchillo,“ opakoval. „Hned! A ať někdo zavolá záchranku. Ta žena dýchá.“

Danny McGuire začal přineseným nožem přeřezávat lano svazující muže se ženou. Jeho doteky ženu zřejmě vyburcovaly. Začala tiše plakat a střídavě se probírala a opět propadala do bezvědomí. Danny se sehnul, takže měl ústa těsně u jejího ucha. Ani při jejím potlučeném stavu si nemohl nevšimnout, jak je krásná – tmavovlasá, s plnými ňadry, mléčná pleť jako u dítěte. „Jsem policista,“ pronesl

tichým hlasem. „Už jste v bezpečí. Za chvíli tu bude lékař.“ Jen co se lano trochu uvolnilo, hlava starého muže se groteskně svalila na Dannyho rameno jako nějaká děsivá halloweenská maska. Zvedl se mu žaludek.

Jeden z jeho mužů mu poklepal na rameno. „Rozhodně jde o loupež, pane. Sejf je prázdný. Zmizely šperky a některé obrazy.“

Danny přikývl. „Jména obětí?“

„Dům patří Andrewu Jakesovi.“ Jakes. Známé jméno.

„Obchodník s uměním.“

„A to děvče?“

„Angela Jakesová.“

„Jeho dcera?“ Policista se zasmál.

„Vnučka?“

„Ne, pane. Manželka.“

Pitomče, pomyslel si Danny. Samozřejmě že je to jeho manželka. Vždyť tohle je Hollywood. Starouš Jakes musel být v pěkném balíku.

Konečně byly smyčky lana dole. Dokud nás smrt nerozdělí, řekl si v duchu Danny, když mu Angela Jakesová doslova spadla z manželovy mrtvoly do náruče. Svlékl si kabát, přehodil jí ho přes ramena a skryl tak její nahotu. Znovu nabyla vědomí a třásla se.

„To je v pořádku,“ řekl jí. „Už jste v bezpečí. Jmenujete se Angela, viďte?“ Dívka mlčky přikývla.

„Můžete mi říct, co se stalo?“

Vzhlédla k němu a Danny poprvé spatřil plný rozsah jejích zranění. Dvě podlité oči, jedno oteklé tak, až se zcela zavřelo, škrábance po celém trupu. Musela bojovat jako o život, pomyslel si.

„Ublížil mi.“

Její hlas byl stěží šepot. Zdálo se, že snaha mluvit ji vyčerpává.

„Nespěchejte.“

Odmlčela se. Danny čekal.

„Řekl, že nechá Andrewa jít, jestli… jestli…“ Zahlédla manželovo zakrvácené tělo a neovladatelně se rozvzlykala.

„Přikryjte ho někdo, kristepane,“ vyštěkl Danny. Jak může očekávat, že dostane z této dívky něco rozumného, když přímo vedle ní leží taková hrůza.

„To nemůžeme, pane. Forenzní technici s ním ještě neskončili.“ Danny vrhl na seržanta spalující pohled. „Řekl jsem přikrýt.“ Seržant zbledl. „Ano, pane.“

Tělo Andrewa Jakese se ocitlo pod přikrývkou, ale bylo příliš pozdě. Jeho manželka již byla v hlubokém šoku. Se skelnýma očima se kolébala dozadu a dopředu a něco mumlala. Danny si nebyl jistý, co říká. Znělo to jako: „Nemám žádný život.“

„Už je tu záchranka?“

„Ano, pane. Právě dorazila.“

„Výborně.“

Detektiv Danny McGuire odstoupil z doslechu oběti a svolal své lidi do těsného hloučku. „Potřebuje lékaře a psychologa. Menendezi, pojedete s ní. Zajistěte, aby první doktor, který ji uvidí, odebral kompletní sadu vzorků znásilnění, stěry, krevní testy a podobně.“

„Jasně, pane.“

Řádný výslech Angely Jakesové musel Danny McGuire odložit na další den. Dneska večer dívka nebyla v použitelném stavu.

„Odveďte tu služebnou,“ dodal ještě McGuire. „Neslyším vlastní myšlenky, když mi tu kvílí do uší.“ Do místnosti vešel hubený světlovlasý mladík s brýlemi v obroučkách z rohoviny.

„Omlouvám se za zpoždění, šéfe.“

Detektiv David Henning mohl vypadat jako typický šprt, ale vlastnil jeden z nejlepších,

nejlogičtějších deduktivních mozků u policie. Detektiv Danny McGuire byl rád, že ho vidí.

„Aha, Henning. Bezva. Obvolejte pojišťovny a pořiďte soupis inventáře, který odtud zmizel. Potom zkontrolujte zastavárny a webové stránky, jestli se něco z toho neobjeví.“

Henning přikývl.

„A pošlete někoho za dodavatelem bezpečnostního systému. Dům jako tento by měl mít superkvalitní alarm, ale vypadá to, jako by si sem náš vrah jen tak vešel.“

„Služebná zmínila, že kolem osmé večer zaslechla jakousi hlasitou ránu,“ ozval se Menendez.

„Výstřel?“

„Ne. Zeptal jsem se jí na to, ale odpověděla, že to znělo, jako kdyby někdo povalil kus nábytku. Chtěla vyjít nahoru, aby zjistila, co to bylo, ale paní Jakesová ji zastavila s tím, že tam půjde sama.“

„A co potom?“

„Potom nic. Služebná se vydala nahoru až čtvrt hodiny před devátou, aby donesla pánovi jeho obvyklé kakao před spaním. Právě tehdy je našla a zavolala na devět set jedenáct.“

Kakao? Danny McGuire si v duchu vizualizoval manželský život Jakesových. Viděl bohatého, chlípného starého muže, jak každý večer opatrně ukládá artritické údy do postele vedle své mrštné, sexy mladé manželky – a pak čeká, až mu služka přinese jeho hrnek kakaa! Jak mohla Angela Jakesová snést osahávání tak zchátralou kreaturou? Danny si představil, jak mužovy kostnaté prsty poseté stařeckými skvrnami hladí Angelina ňadra a stehna. Bylo to absurdní, ale tato vidina ho rozzlobila.

Naštvalo to i někoho jiného? přemýšlel Danny. Dost na to, aby zabil?

Druhý den časně ráno jel Danny McGuire do Cedars-Sinai Medical Centre. Pociťoval napětí. Tohle byl jeho první velký případ vraždy. Oběť, Andrew Jakes, byl součástí vysoké společnosti v Beverly Hills. Pokud dobře rozehraje karty, případ jako tento může postrčit jeho kariéru do rychlého pruhu. Ale nebyly to pouze vyhlídky na pracovní postup, proč byl rozrušený. Svou roli v tom hrál i fakt, že znovu uvidí Angelu Jakesovou.

Na mladé paní Jakesové bylo něco jedinečně podmanivého, co přesahovalo její krásu. To poraněné, pro sex stvořené tělo pronásledovalo Dannyho ve snech po celou noc. Veškeré nepřímé důkazy naznačovaly, že tahle dívka je bezostyšná zlatokopka. Ale v Dannym doutnala naděje, že není. Doufal, že pro její manželství s mužem, jenž by mohl být jejím dědečkem, existuje nějaké jiné vysvětlení.

Danny McGuire nesnášel zlatokopky. Nepřál si, aby musel pohrdat i Angelou Jakesovou.

„Jak je pacientce?“

Ošetřovatelka před soukromým pokojem Angely Jakesové si ho podezřívavě prohlédla. „Kdo se ptá?“

Danny ji oslnil služebním odznakem a nejpůsobivějším irským úsměvem.

„Ach ano! Dobré ráno, detektive.“ Ošetřovatelka opětovala úsměv a nenápadně zkontrolovala jeho levou ruku, jestli má snubní prsten. Na policistu byl mimořádně atraktivní: výrazná čelist, pronikavé modré oči a husté, vlnité černé vlasy, za jaké by její přítel byl schopen i zabít. „Pacientka je vyčerpaná.“

„Jak moc vyčerpaná? Mohu ji vyslechnout?“

Vyslechni mě, pomyslela si ošetřovatelka obdivující Dannyho postavu boxera pod bílou košilí. „Ano, pokud ji nerozrušíte. Dostala morfium proti bolesti v obličeji. Má zlomenou levou lícní kost a ošklivě poraněné jedno oko. Ale dokáže logicky myslet.“

„Děkuji,“ odpověděl Danny. „Nebudu ji dlouho trápit.“

Na nemocnici to byl luxusní pokoj. Na stěnách visely vkusné olejomalby. V rohu stálo čalouněné křeslo pro návštěvníky a v květináči na okně se v jemném proudění vzduchu chvěla křehká orchidej. Angela Jakesová odpočívala opřená na dvou péřových polštářích. Večerní modré podlitiny kolem jejích očí přešly do tmavých barev duhy. Přibyly stehy na čele, dodávaly jí znepokojující vzhled krejčovské panny, ale stále zůstávala obdivuhodně krásná a svůdná takovým způsobem, s jakým se Danny, pokud mu paměť sloužila, dosud nesetkal.

„Dobré ráno, paní Jakesová.“ Znovu vytáhl odznak. „Detektiv McGuire. Nejsem si jistý, jestli si mě pamatujete. Setkali jsme se včera večer.“

Angela Jakesová se slabě usmála. „Samozřejmě že si vás pamatuji, detektive. Dal jste mi svůj plášť. Lyle, tohle je policista, o němž jsem ti říkala.“

Danny se otočil. U stěny za ním nehybně stál pravděpodobně nejhezčí muž, jakého Danny vůbec někdy viděl třeba i na filmovém plátně. Vysoký, olivově snědá pleť, perfektní orlí rysy lovce, vlasy černé jako uhel a modré oči s mandlovým tvarem siamské kočky, které se na Dannyho odmítavě mračily. Muž měl na sobě drahý oblek šitý na míru, a když se pohnul, připomínalo to olejovou skvrnu šířící se po hladině jezera hladce a plynule, téměř viskózně.

Danny ho okamžitě zařadil. Právník. Zvlněný horní ret. Detektiv Danny McGuire nebyl, až na několik čestných výjimek, fanda právníků.

„Kdo jste a co tady děláte? Paní Jakesová nemá mít žádné návštěvy.“

„Lyle Renalto.“ Hlas muže zněl jako předení. Doplul k posteli Angely Jakesové a majetnicky položil ruku na její. „Jsem rodinný přítel.“

Danny se díval na dva absurdně přitažlivé mladé lidi, jak se drží za ruce, a dospěl k nevyhnutelnému závěru. No jistě. A já jsem královna ze Sáby. Rodinný přítel, velký kulový!

„Lyle byl Andrewův právník,“ ozvala se Angela. Měla tichý a zastřený hlas, nic takového jako vyděšený šepot z předchozího večera. „Conchita mu večer zatelefonovala, co se stalo, a on přišel rovnou sem.“ Vděčně stiskla Lylemu Renaltovi ruku a oči se jí zalily slzami. „Je úžasný.“

O tom nepochybuji. „Paní Jakesová, rád bych vám položil několik otázek, pokud je to možné.“

„Teď ne,“ pronesl stroze Lyle Renalto. „Paní Jakesová je příliš unavená. Můžete předložit své dotazy mně a já zajistím, aby na ně odpověděla hned, jakmile si odpočine.“

Danny se okamžitě naježil. „Nemyslím, že bych hovořil s vámi, pane Renalto.“

„To je možné, ale paní Jakesová právě prošla nepopsatelně trýznivým utrpením.“

„Já vím. Snažím se dopadnout chlapa, který to udělal.“

„Nejenom že viděla vraždu svého manžela, byla sama nemilosrdně znásilněná.“

Danny ztrácel trpělivost. „Jsem si vědom toho, co se stalo, pane Renalto. Byl jsem tam.“

„Neviděla jsem vraždu Andrewa.“

Oba muži se otočili k Angele, ta však zaměřila svou pozornost plně na Dannyho. Se směšným pocitem vítězství popošel k jejímu lůžku a odstrčil Renalta stranou.

„Mohla byste mi sdělit, co jste viděla?“

„Anděli, nemusíš nic říkat,“ přerušil je právník. Danny povzbudivě zvedl obočí.

„Anděl je něžné oslovení, které pro mě používal můj manžel,“ vysvětlila paní Jakesová. „Všichni jeho přátelé to pak převzali. Ne že bych byla anděl, to v žádném případě.“ Pousmála se. „Nepochybuji, že občas jsem ubohého Andrewa docela trápila.“

„O tom velmi pochybuji,“ poznamenal Danny. „Popište mi včerejší večer. Jak probíhal?“

„Ano. Andrew byl nahoře v posteli. Já si četla dole v obývacím pokoji.“

„Kolik bylo hodin?“

Angela Jakesová se na okamžik zamyslela. „Myslím, že kolem osmé. Shora jsem zaslechla nějaký hluk.“

„Jaký? Co vám to připomínalo?“

„Náraz. Napadlo mě, že Andrew spadl z postele. V poslední době míval záchvaty. Conchita přiběhla, protože to také slyšela, ale řekla jsem jí, že půjdu nahoru já. Andrew byl hrdý muž, detektive. Pokud byl…“ Chvíli hledala vhodný výraz. „Pokud byl nějakým způsobem neschopný, nechtěl by, aby ho našla Conchita. Přál by si pouze mě.“

„Takže jste šla nahoru sama?“

Zhluboka se nadechla a zavřela oči, aby se obrnila proti té vzpomínce.

Lyle Renalto pokročil dopředu. „Anděli, prosím. Není třeba, aby ses sama takto týrala.“

„To je v pořádku, Lyle, opravdu. Detektiv to potřebuje vědět.“ Obrátila se zpět k Dannymu. „Šla jsem

nahoru sama. Jakmile jsem vešla do ložnice, někdo mě praštil zezadu do hlavy. To je poslední věc, kterou si pamatuji, bolest na hlavě. Když jsem se probrala, tak mě… tak mě znásilňoval.“

„Dokážete popsat toho muže?“ otázal se Danny. Ze zkušenosti věděl, že nejlepší metoda, jak uklidnit svědka, je držet se tvrdých faktů. Jakmile začnete s kecy typu „chápu, že to pro vás muselo být strašné“, otevře se stavidlo a svědek je ztracený.

Angela Jakesová zavrtěla hlavou. „Kéž bych mohla. Ale měl na hlavě kuklu.“

„Co jeho postava?“

„Většinu času byl za mnou. Nevím. Asi statný. Ne vysoký, ale určitě silný. Zápasila jsem s ním a on mě praštil. Řekl, že jestli s tím nepřestanu, zabije Andrewa. Tak jsem se přestala bránit.“ Po napuchlých tvářích jí stékaly slzy.

„Kde byl v tu dobu váš manžel? Pokoušel se vám pomoct? Spustit poplach?“

„Manžel…“ Na její tváři se objevil zmatený výraz. Podívala se na Lyleho Renalta, ale ten odvrátil zrak. „Nevím, kde byl Andrew. Neviděla jsem ho. V posteli? Nevím.“

„To nevadí,“ uklidňoval ji Danny, protože vycítil, jak v ní narůstá úzkost. „Pokračujte. Přestala jste se bránit.“

„Ano. Zeptal se mě na kód našeho sejfu a já mu ho řekla. Pak mě dál znásilňoval. Poté co s tím skončil, praštil mě podruhé. Když jsem přišla k vědomí… První, na co se pamatuji, jste vy, detektive.“

Pohlédla Dannymu do očí a on pocítil, jak se mu sevřel žaludek. Zapomněl další otázku. Lyle Renalto elegantně využil výhody ticha.

„Conchita, hospodyně Jakesových, mi sdělila, že zmizely veškeré Angeliny šperky a jistý počet cenných miniatur. Je to pravda?“

Než stačil Danny odvětit, že nemá ve zvyku prozrazovat citlivé informace o vyšetřování vraždy

„rodinným přátelům“, Angela zlostně vyhrkla: „Nezáleží mi na těch zatracených špercích! Andrew je mrtvý! Milovala jsem svého manžela, detektive.“

„O tom nepochybuji, paní Jakesová.“

„Prosím, najděte monstrum, které to udělalo.“

Danny vrátil myšlenky zpět k večerní scéně zločinu: krví nasáklá podlaha, téměř oddělená hlava starého muže, nechutné, obscénní škrábance na stehnech, hýždích a ňadrech Angely Jakesové.

Monstrum bylo výstižné slovo.

Po hezké ošetřovatelce nebylo v předpokoji ani stopy. Danny čekal na výtah, když se na něho přilepil Lyle Renalto. „Vy nemáte valné mínění o advokátech, že ne, detektive.“

Právník změnil nepřátelský tón na lichotivý. Danny dával přednost nepřátelskému. Nicméně tohle byla neobvykle bystrá poznámka.

„Co vás přivedlo k té myšlence, pane Renalto?“

Lyle se usmál. „Výraz na vaší tváři. Pochopitelně pokud to není pouze moje osoba, k níž cítíte odpor.“ Danny mlčel. Lyle pokračoval.

„Víte, nejste sám. Můj otec vášnivě nenáviděl advokáty. Byl doslova zdrcený, když jsem se dal na studium práv. Pocházím z námořnické rodiny. Co se týče mého táty, tak pro něj existovala jedině Námořní akademie Spojených států, nic jiného.“

Proč mi to všechno říká, pomyslel si Danny.

Výtah přijel. Danny vešel do kabiny a stiskl P, ale Lyle natáhl paži a podržel dveře. Jeho rysy filmové hvězdy ztvrdly a kočičí oči varovně vzplály. „Angela Jakesová je moje blízká přítelkyně. Nepřeji si, abyste ji pronásledoval.“

Danny ztratil sebeovládání. „Tady jde o vyšetřování vraždy, pane Renalto, ne o hru na dvacet otázek. Paní Jakesová je můj klíčový svědek. Vlastně ve skutečnosti zrovna teď je můj jediný svědek.“

„Angela toho muže neviděla. To už vám přece řekla.“

Danny se zamračil. „Měl jsem dojem, že vaším blízkým přítelem byl rovněž pan Jakes. Mohu předpokládat, že si přejete, abych našel jeho vraha?“

„Samozřejmě,“ vyštěkl Lyle.

„Třeba jste nebyl s panem Jakesem tak blízký přítel jako s jeho manželkou. Je to tak?“

Zdálo se, že to Lyleho Renalta pobavilo. „Musím uznat, že na detektiva máte docela špatný odhad lidí. Domníváte se, že Angela a já jsme milenci?“

„A jste?“

Právník se ušklíbl. „Ne.“ Danny zoufale toužil mu věřit.

„Tady jde o trojnásobný těžký zločin, pane Renalto,“ pronesl rázně a odstrčil právníkovu paži od výtahových dveří. „Znásilnění, loupež a vražda. Důrazně vám doporučuji, abyste se nepokoušel brzdit mé vyšetřování tak, že se budete stavět mezi mě a svědka.“

„To je výhrůžka, detektive?“

„Nazvěte si to, jak chcete,“ odsekl Danny.

Renalto otevřel ústa k odpovědi, ale výtahové dveře se zavřely a odepřely mu poslední slovo. Soudě podle cukání čelisti a zklamání vepsaného do jeho hezkého obličeje, to nebylo něco, co by se mu stávalo příliš často.

„Na shledanou, pane Renalto.“

O pět minut později, to už byl znovu na Wilshire Boulevardu, zazvonil Dannymu telefon.

„Henningu, co pro mě máte?“

„Obávám se, pane, že nic moc. Nic v zastavárnách, nic na webu.“ Danny se zachmuřil. „Pořád je to teprve první den.“

„Ano, pane. Prověřil jsem také Jakesovu závěť.“ Danny se rozjasnil. „A?“

„Všechno dědí manželka. Nikdo jiný z rodiny. Ani žádná charita.“

„Kolik to dělá celkem?“

„Po zdanění něco kolem čtyř set milionů dolarů.“

Danny hvízdl. Čtyři sta milionů dolarů. To už je dobrý motiv pro vraždu. Ne že by Angela Jakesová byla podezřelá. Ta ubohá žena se stěží mohla sama znásilnit a zmlátit. Přesto si Danny vzpomněl na její včerejší opakované mumlání: Nemám žádný život.

Se čtyřmi sty miliony dolarů v bance však nyní bude mít život. Jakýkoliv život, jaký si bude přát.

„Něco dalšího?“ zeptal se Henninga.

„Jenom jedna věc. Šperky. Ty odcizené z bezpečnostního sejfu a šperkovnice paní Jakesové mají hodnotu něco přes jeden milion dolarů.“

Danny čekal na pointu. „A…?“

„Nic z toho nebylo pojištěné. Diamanty za sedmimístnou sumu a vy je nezahrnete do pojištění domácnosti? To vypadá podivně, nemyslíte?“

Ano, vypadalo to podivně. Jenže Dannyho mysl nebyla zaostřená na pojistné pochybení Andrewa Jakese. „Poslyšte,“ řekl, „chci, abyste pro mě prověřil chlapíka jménem Lyle Renalto. R-E-N-A-L-T-O. Tvrdí, že byl Jakesův právník.“

„Jasně,“ potvrdil detektiv Henning. „Po čem přesně se mám dívat?“

„To je ten problém,“ přiznal čestně detektiv Danny McGuire. „Nemám tušení.“

KAPITOLA DVĚ

MARRÁKEŠ, MAROKO 1892

Malá dívenka vyhlížela oknem kočáru do ulic plných smetí, života, hluku, pachů, chudoby a smíchu a jednou věcí si byla jistá: na tomhle místě umře.

Poslali ji sem zemřít.

Vyrůstala v přepychu, privilegovaná, vysoce postavená, v pohodlí rozlehlého paláce v poušti. Jediná dcera aristokrata a jeho nejmilejší manželky dostala jméno Miriam – po matce velkého proroka – a Bahíja, což znamená „nádherná“. Od prvního okamžiku života nepoznala nic než chválu a lásku.

Spala v pokoji s pozlacenými stěnami, v posteli ze složitě vyřezávané slonoviny. Nosila hedvábí tkané v Quarzazatu a barvené v Essaouiře okrem, indigem a mořenovým lakem, dopravovaným za vysoké ceny loděmi z Blízkého východu. Měla služebnictvo, které ji oblékalo, koupalo, krmilo, a učitele, kteří ji vzdělávali ve znalostech koránu, hudby a poezie, prastaré poezie jejích pouštních předků. Byla krásná uvnitř i vně, s milou tvářičkou a milou povahou představovala dítě, jaké si mohl přát kterýkoliv vznešený otec. Představovala klenot cennější než všechny rubíny, ametysty a smaragdy zdobící šíje a zápěstí všech čtyř otcových manželek.

Palác s chladnými zastíněnými nádvořími, fontánami a klecemi se zpěvnými ptáky, talíři slazených mandlí a stříbrnými poháry se sladkým mátovým čajem znamenal celý její svět. Byl místem radosti a míru, kde si hrála se sourozenci, chráněná před ničivým pouštním sluncem a všemi dalšími nebezpečími života za tlustými kamennými zdmi paláce. Nebýt jedné strašlivé a nečekané události, Miriam by v tom báječném zlatém vězení nepochybně prožila zbytek svých dní. Jenže v jejích deseti letech se toto idylické dětství náhle a trvale přervalo. Miriamina matka Lejla Bahíja opustila jejího otce kvůli jinému muži. Jednoho večera odjela do pouště a už nikdy se nevrátila.

Miriamin otec Abdulláh byl hodný a čestný muž, ale Lejlina zrada ho zlomila. Stáhl se z života, vzdal se i vedení každodenního běhu své domácnosti, čehož se tím pádem ujaly jeho další manželky. Jelikož vždy žárlily na mladší a krásnější Lejlu a Abdulláhovo upřednostňování jejich dítěte, zahájily tažení s cílem zbavit se Miriam. Pod vedením Rimy, ctižádostivé první Abdulláhovy manželky, naléhaly na svého manžela, aby poslal dítě pryč.

Vyroste ve stejného hada jako její matka a přinese nám zkázu. Vypadá přesně jako ona.

Už teď vidím, jak dělá oči na sluhy a dokonce i na Kasima, svého bratra!

Abdulláh, příliš slabý na odpor a příliš zdrcený na to, aby se díval na tvář favorizovaného dítěte – Miriam byla opravdu přesnou kopií Lejly, včetně měkké křivky řas – nakonec podlehl Riminým požadavkům. Poslal Miriam k jednomu ze svých bratrů, Sulajmánovi, bohatému obchodníkovi s látkami v Marrákeši.

Dívenka plakala, když kočár prorachotil palácovou bránou a odvážel ji z jediného domova, který znala. Před ní se táhla poušť, zdánlivě nekonečná; holé, ale nádherné plátno s oranžovou a žlutou barvou měnící odstíny od tmavé rzi až po nejsvětlejší smetanu. Jízda do města trvala tři dny, a než měli na dohled jeho starověké hradby, zahlédli pouze několik kočovnických chýší a občas nějakou karavanu unaveně putující prázdnotou. Miriam začala přemýšlet, jestli nějaké město vůbec existuje a jestli ji zlé macechy nechtěly vyvrhnout do divočiny, jak se to dělalo zločincům v básních, které jí matka čítávala. Ale pak byla najednou na místě, v nitru lidského mraveniště, divoké směsici krásy a ohyzdnosti, minaretů a slumů, luxusu a bídy, pánů a malomocných.

Je to tady, pomyslela si dívenka, vyděšená hlučným bušením rukou do projíždějícího kočáru, když se jí pouliční prodavači snažili prodat datle, kmín nebo ošklivé dřevěné panenky. Apokalypsa. Chátra. Zabijí mě.

Ale nezabili. Místo toho Miriam o necelých dvacet minut později seděla v jednom z mnoha pestře vyzdobených salonků strýcova paláce, jenž se nacházel nedaleko tržiště, usrkávala stejný sladký mátový čaj, na jaký byla zvyklá doma, a služebná jí omývala ruce a chodidla růžovou vodou.

Přesně v tu chvíli se přikolébal do místnosti malý tlouštík s nejhlubším a nejsilnějším hlasem, jaký kdy Miriam slyšela. S úsměvem ji zvedl do náruče a začal ji hubičkovat. „Vítej, vítej, nejdražší dítě!“ burácel. „Abdulláhova dcera, vida, vida. Buď vítána, pouštní růžičko, a ještě více prospívej a vzkvétej v mém skromném domě.“

Palác strýce Sulajmána byl přitom ve skutečnosti jakýkoliv, jenom ne skromný. Svými rozměry sice nedosahoval velikosti paláce jejího otce, ale přepychovým bohatstvím, krásou a vytříbeností, zaplacenými vzkvétajícími obchody jeho mladšího bratra, se mohl rovnat s Aladinovou jeskyní. A Miriam v něm opravdu rozkvetla. Svobodný a bezdětný strýc Sulajmán byl trvale vděčný svému bratru Abdulláhovi za tak skvělý a neocenitelný dar. Pokud je to vůbec možné, miloval Miriam více než její biologičtí rodiče, ale jeho láska měla odlišnou formu. Zatímco Abdulláh a jeho žena Lejla chránili svou dceru před nebezpečím vnějšího světa, Sulajmán povzbuzoval Miriam, aby vychutnávala a prozkoumávala všechny jeho požitky. Samozřejmě že nikdy neopouštěla palác bez doprovodu. Všude s ní chodily stráže. Pod jejich pozorným dohledem se ale směla toulat uličkami tržiště, které pulzovaly životem. Zde fantasmagoricky ožívaly pozoruhodnosti, zvuky a vůně, o nichž až dosud četla pouze v pohádkách. Marrákeš jedinečně útočil na všechny smysly. Živoucí a tepající město naplňovalo Miriaminu klidnou duši vzrušením, zvědavostí a žízní. Jak Miriam dospívala, byla každým dnem krásnější. Její milostný vztah k městu vystoupal až k bodu, kdy pouhý návrh na strávení prázdnin na mořském pobřeží v ní vyvolal podráždění a neklid.

„Ale proč tam musíme jet, strýčku?“

Sulajmán se rozesmál svým dunivým, shovívavým smíchem. „Tak teď jsi to řekla tak, jako by šlo o trest, má milá. Essaouira je docela hezká a kromě toho na vrcholu léta nikdo nechce zůstat v Marrákeši.“

„Já ano.“

„Nesmysl. Bude tady nesnesitelné vedro.“

„Vydržím to. Nenuť mě odjet, strýčku, prosím. Jestli mě tady necháš, budu věnovat studiu dvojnásobek času.“

Sulajmán se zasmál ještě hlasitěji. „Dvakrát nic je opět nic, má nejdražší!“ Jenže to dopadlo jako vždycky, když Miriam něco skutečně chtěla. Strýc ustoupil. Vydal se na dvoutýdenní pobyt na pobřeží sám. Miriam směla zůstat doma se svými strážci a guvernantkou.

Později na to Džibríl vzpomínal jako na okamžik, kdy započal jeho život. A okamžik, kdy skončil.

Džibríl, šestnáctiletý syn Sulajmánova hlavního zástupce, byl šťastné, otevřené dítě bez jakéhokoliv zjevného problému. Pohledný mladík s kudrnatými hnědými vlasy a pohotovým úsměvem byl také bystrý a měl mimořádné nadání pro matematiku. Jeho otec choval tajné naděje, že Džibríl si jednoho dne založí vlastní obchodní impérium. A proč ne? Maroko se stávalo stále kosmopolitnějším, jeho obyvatelé sociálně mobilnějšími než kdykoliv předtím. Ne jak tomu bylo za jeho dní. Chlapec může mít svět u nohou, jestli si bude přát, a tak šťastnou a zářivou budoucnost, jakou si zvolí.

Jenže Džibríl, aniž by to jeho otec věděl, měl vlastní tajné naděje. Žádná z nich se netočila kolem obchodu.

Jeho naděje se upínaly k zářivé, oslňující, líbezné postavě Sulajmánovy neteře, slečně Miriam.

Džibríl se s Miriam seznámil, když coby desetiletá přijela vystrašená do paláce. Tehdy třináctiletý kluk, citlivý k utrpení druhých, vzal dívku pod svá křídla. Oba se rychle spřátelili a společně se potulovali po tržišti a okolních čtvrtích, zatímco Džibrílův otec a Miriamin strýc pracovali v kancelářích obchodní společnosti.

Džibríl nedokázal říct, kdy přesně se jeho city k Miriam změnily. Třeba s tím měl něco do činění časný rozpuk Miriaminých ňader krátce po jejích dvanáctých narozeninách. Nebo to možná byl nějaký jiný, ušlechtilejší důvod. V každém případě Džibríl v určitém okamžiku svého patnáctého roku propadl hluboké, beznadějné, posedlé lásce k této kamarádce. Byla by to ta nejnádhernější věc, jaká se mohla stát, nebýt jednoho drobného, ale nesporného problému: Miriam Džibríla nemilovala.

Opatrné zmínky o jeho citech v ní vyvolávaly zvonivý smích. „Nebuď směšný!“ dobírala si ho a tahala ho za ruku způsobem, jenž probouzel v Džibrílovi žhavou touhu. „Jsi jako můj bratr. Kromě toho se nikdy nevdám.“ Miriam stále pronásledovaly vzpomínky na matčin útěk a otcovu sklíčenost.

Nezávislost strýce Sulajmána jí připadala jako mnohem bezpečnější a mnohem rozumnější volba.

Džibríl plakal zklamáním a zoufalstvím. Proč se k ní choval jako bratr? Proč si předtím nevšiml její božskosti? Bude někdy schopný napravit takovou škodu?

Pak se to jednoho dne konečně stalo. Bylo to během týdnů, v nichž Miriamin strýc Sulajmán pobýval na dovolené v Essaouiře. Džibríl se vracel po dopoledním vyučování do paláce a uviděl, jak se z oken valí kouř. Žár byl cítit na padesát metrů daleko.

„Co se děje?“

Džibrílův otec s obličejem a rukama černýma od sazí vykašlal odpověď. „Začalo hořet v kuchyni. Nikdy jsem neviděl, aby se plameny šířily tak rychle. Je zázrak, že se všichni dostali ven.“

Kolem nich postával hlouček vystrašeného služebnictva, někteří byli popálení a plakali, jiní divoce kašlali. Připojili se k nim četní sousedé a kolemjdoucí. Zakrátko byl dav čumilů tak velký, že se muži s kbelíky vody museli mezi nimi prodírat.

Džibrílovi sevřela srdce panika. „Kde je Miriam?“

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval ho otec. „Odešla hned ráno do lázní. V domě nikdo není.“ Jen co to dořekl, v jednom okně se v patře objevila postava divoce mávající rukama. Přes hustá, štiplavá mračna kouře bylo těžké poznat, kdo to je. Ale Džibríl to věděl okamžitě.

Než ho stačil otec nebo kdokoliv jiný zastavit, vběhl do budovy. Žár ho zasáhl jako rána pěstí. Dusil ho černý kouř. Bylo to, jako by vdechoval čepele břitvy. Džibríl padl na kolena, oslepený, zcela dezorientovaný. Musím se dostat nahoru. Musím ji najít. Pomoz mi, Alláhu.

A Bůh mu pomohl. V pozdějších letech to Džibríl popisoval tak, že měl pocit, jako by ho nějaká neviditelná osoba vzala za ruku a táhla ke schodišti. Neměl tušení, jak se v tom pekle probojoval k Miriam, ale zvedl ji jako hadrovou panenku do náruče a odnesl skrze plameny dolů po schodech a ven na ulici. Byl to zázrak. Jiné slovo pro to neexistovalo. Alláh nás zachránil, protože si přeje, abychom byli spolu. Je to náš osud.

Když Miriam zvedla víčka a pohlédla do očí svého zachránce, Džibrílovy modlitby byly vyslyšeny. Milovala ho. Už nebyl jejím bratrem.

Když se Sulajmán vrátil do zničeného paláce, myslel pouze na milovanou Miriam a na to, jak ji málem ztratil. Povolal Džibríla do své pracovny.

„Milý chlapče, dlužím ti svůj život. Pověz mi, jak ti mohu zaplatit. Čím tě mám odměnit za tvé hrdinství? Penězi? Šperky? Domem? Zvol si sám a je to tvoje.“

„Nechci od vás peníze, pane,“ odpověděl skromně Džibríl. „Žádám pouze vaše požehnání. Chci se oženit s vaší neteří.“

Usmál se a Sulajmánovi neunikla záře lásky v jeho očích. Ubohý hoch.

„To je mi líto, Džibríle. Opravdu. Ale tohle není možné.“ Džibrílův úsměv se zlomil. „Proč ne?“

„Miriam má vznešený původ,“ vysvětloval vlídně Sulajmán. „Když ji její otec svěřoval do mojí péče, oba jsme se shodli, že Miriam jednoho dne vstoupí do manželského svazku odpovídajícího její společenské třídě a postavení. Už jsem vybral vhodného muže. Je starší než Miriam, ale velice

vážený, laskavý –“

„NE!“ Džibríl se nedokázal ovládnout. „To nemůžete! Miriam mě miluje. Ona… ona to neudělá.“ Sulajmánův výraz ztvrdl. „Miriam mě uposlechne.“

Džibríl vypadal tak žalostně, že se Sulájmán obměkčil. „Podívej. Řekl jsem, že je mi to líto, a myslím to upřímně. Tak to ale na světě chodí, Džibríle. Všichni jsme různým způsobem vězni. Musíš na mou neteř zapomenout. Požádej mě o něco jiného. O cokoliv.“

Džibríl nepožádal. Jak by mohl? Nechtěl nic jiného. Snažil se říkat si, že stále má čas, aby Sulajmána přesvědčil. Možná změní názor. Miriam nepochybně odmítne provdat se za muže, s nímž ji bez jejího vědomí zasnoubili. Ale hluboko v srdci věděl, že je to marná naděje. Miriam milovala Sulajmána jako vlastního otce a nikdy by nezneuctila sebe ani svoji rodinu tím, že by ho neposlechla, zejména ne v tak důležité záležitosti, jako je manželství.

Džibrílovi nepomohl ani jeho otec.

„Musíš na tu dívku zapomenout, Džibríle. Věř mi, budou tucty dalších. Máš před sebou zářivou budoucnost podpořenou Sulajmánovými penězi, když si je vezmeš. Budeš si moct dovolit dům plný manželek!“

Nikdo to nechápe, myslel si pochmurně Džibríl. A ačkoliv Miriam se ho snažila utěšit ujištěním, že ho vždycky bude milovat bez ohledu na to, za koho se provdá, pro mladíka, jehož touha po jejím těle žhnula intenzitou sopky, to byla slabá útěcha.

Pak přišel den, kdy všechny Džibrílovy naděje zhasly. Miriam se provdala za šejka Mahmúda Bastu, pupkatého holohlavého muže, jenž byl dost starý, aby mohl být jejím otcem. Pokud trpěla úzkostí, dobře ji skrývala. Během celého obřadu i potom, když se loučila se svým druhým, velmi milovaným domovem, vystupovala s naprostým klidem a elegancí.

Novomanželé žili nedaleko města v Bastově rodinném paláci na úpatí pohoří Atlas a Miriam tak mohla často navštěvovat Sulajmánův dům. Během těchto návštěv někdy vídala Džibríla, jak ji pozoruje propadlýma očima z druhého konce místnosti, bolest vrytou ve tváři jako maska. V takových chvílích pociťovala lítost a velký smutek. Ale tyto emoce se vztahovaly k Džibrílovi, nikoliv k ní.

Mahmúd byl velmi laskavý manžel, milující, chápavý a slušný. Když mu Miriam na konci prvního roku manželství porodila syna, plakal radostí. V průběhu následujících pěti let mu dala další tři syny a dceru Lejlu. Miriaminy děti časem vyplnily prázdnotu, která přetrvala po její zapovězené lásce k Džibrílovi. Při jejich hře, pozorované oddaným otcem, se někdy cítila provinile, že je tak šťastná, zatímco z Džibríla, jak věděla, se stal zlomený ztroskotanec. Od přátel se doslechla, že hodně pije a tráví dny v opiových barech a nevěstincích, v nichž utrácí peníze, které mu dal její strýc.

Naposled viděla Džibríla na pohřbu svého manžela. Mahmúd, jenž nedokázal omezit svou slabost pro přeslazené dezerty, zemřel na srdeční záchvat ve věku dvaašedesáti let. Miriam bylo čtyřicet, měla jemné vějířky vrásek kolem očí a mírnou vrstvu tuku kolem boků, ale stále zůstávala krásnou ženou. Naopak Džibríl děsivě zestárnul. Scvrklý a shrbený, s popraskanými žilkami a zažloutlým bělmem očí silného pijáka, vypadal o dvacet let starší, než skutečně byl, a stal se smutným a zatrpklým.

Klopýtal směrem k Miriam, jež stála se svým nejstarším synem Rafíkem. Miriam si okamžitě uvědomila, že je opilý.

„Tak,“ zamumlal Džibríl ztěžklým jazykem. „Konečně je ten starý mizera pryč. Kdy můžu k tobě přijít, Miriam? Řekni. Kdy?“

Miriam zrudla. V životě se tolik nestyděla. Jak může tohle dělat? Mně i sobě? A zrovna dneska? Rafík pokročil dopředu. „Má matka má smutek. Všichni ho máme. Musíte odejít.“

„Jdi mi z cesty!“ zavrčel Džibríl.

„Jste opilý. Nikdo vás tady nechce.“

„Tvoje matka mě chce. Tvoje matka mě miluje. Vždycky mě milovala. Pověz mu to, Miriam.“

Miriam se k němu otočila a smutně řekla: „Dneska jsem pohřbila dvě svoje lásky. Manžela a mladíka, jímž jsi kdysi byl. Sbohem, Džibríle.“

Té noci se Džibríl oběsil na stromě v Menarských zahradách. Zanechal jednoslovný písemný vzkaz: Zrazený.

*

Dívka odložila knihu a oči se jí zalily slzami. Četla ten příběh už stokrát, ale nikdy ji neomrzel a vždy ji dojal. Jistě, žila v roce 1983 a ne 1892. A četla tuto knihu v odpudivém, mrazivě studeném dětském domově v New Yorku, nikoliv v marockém paláci. Jenže příběh tragické lásky Miriam a Džibríla k ní promlouval stejně silně.

Dívka věděla, co je to být bezmocná. Opuštěná matkou. Považovaná muži za věc, za snadnou kořist. Postrkovaná životem jako jehně určené na porážku, bez možnosti říct cokoliv ke svému osudu.

„Jsi v pořádku, Safíjo?“

Chlapec ji objal ochranným bratrským gestem kolem ramen. Byl jediný, komu řekla o této knize, jediný, kdo ji chápal. Ostatní děti v domově jí nerozuměly. Vysmívaly se jí i její staré ohmatané knize o lásce. Ale on ne.

„Závidějí ti,“ utěšoval ji. „Protože máš rodinnou historii a oni ne. V žilách ti koluje královská krev, Safíjo. To tím jsi jiná. Výjimečná. Nenávidí tě za to.“

Byla to pravda. Safíja se ztotožňovala s Miriam i na jiné úrovni. Bylo to pokrevní příbuzenství.

Miriam byla Safíjina prababička. Někde v jejím nitru žily Miriaminy geny. Safíjin nejcennější

majetek, kniha, kterou držela v rukou, nebyla pohádka, ale pravdivý příběh. Životní osudy její rodiny.

„To nevadí,“ odpověděla chlapci a také ho objala, přičemž přes ně přetáhla tenkou přikrývku. Ačkoliv se tiskli zády k radiátoru v koupelně, i tak jim byla krutá zima.

Já nejsem nikdo, přemýšlela a vdechovala teplo těla kamaráda. Pocházím ze vznešené rodiny s romantickou, tragickou historií. Jsem Safíja Bastaová.

Jednoho dne, daleko odtud, naplním svůj osud.

KAPITOLA TŘI

Parker Center ve středu L. A. slouží jako sídlo třetí největší policejní složky Spojených států od poloviny padesátých let minulého století. Budova z šedivého betonu a skla s číslem 150 na North Los Angeles, proslavená televizním seriálem Dragnet ze šedesátých let, skrývá od roku 1996 jedny z nejdražších, nejmodernějších technologií, jaké se nacházejí v kterémkoliv celostátním policejním sídle, počínaje skenery oční sítnice až po kamery reagující na teplo. Mimořádně dobré vybavení má hlavně kriminální oddělení s kancelářemi lemovanými řadami počítačů a skladovacími prostory s pozoruhodnou nabídkou zařízení pro sledování.

Bohužel detektiv Danny McGuire byl hodnostně příliš mladý, aby mu pro jeho vyšetřování přidělili některou z těchto místností. Šestičlenný tým pracující na Jakesově vraždě se místo toho musel mačkat jako sardinky v dusné sklepní díře bez oken, zařízené pouze bílou tabulí a několika vytékajícími fixy, kde měl chrlit svá deduktivní vnuknutí.

Danny stál s fixem v ruce před popraskanou tabulí, na kterou načmáral několik klíčových slov: Šperky. Miniatury. Pojistka. Alarm. Profil / nepřátelé.

„Tak co pro mě máte?“

Jako první promluvil detektiv Henning. „Hovořil jsem s několika zlatníky včetně dvou v Korea Townu, jak jste navrhl, pane. Všichni tvrdili totéž. Šperky budou nepochybně rozebrány a kameny buď osazeny do prstenů, nebo prodány samostatně. Šance, že bychom objevili neporušený náhrdelník nebo náušnice, jsou nulové. Tedy pokud tohle neprovedl nějaký náhodný feťák, který v tom neumí chodit.“

„Což není náš případ.“

„Přesně tak,“ souhlasil Henning.

Jedna z mála jistot, na níž se shodli, bylo to, že kdokoliv vnikl do Jakesova sídla, musel být

profesionál obeznámený se složitým zabezpečovacím zařízením a schopný vyřadit je z provozu. Dokázal zdolat dvě oběti, jednu znásilnit a druhou zabít, s minimálním hlukem a v děsivě krátkém čase. Angela Jakesová byla přesvědčená, že se s tímto útočníkem nikdy předtím nesetkala. Byl maskovaný, ale nikoho jí nepřipomínal ani jeho hlas, ani způsob, jakým se pohyboval. Detektiv Danny McGuire byl přesto přesvědčený, že muž, jehož hledají, měl o této rodině důvěrné informace. Nešlo o žádné příležitostné vloupání.

„Oblast umění je o trochu slibnější,“ pokračoval detektiv Henning. Danny povytáhl obočí. „Ano?“

„Jakes obchodoval s uměním, jak víme, takže jeho dům byl nacpaný cennými obrazy, většinou moderními.“

„Páni,“ ozval se sarkasticky další detektiv. „Nechápu, kde pořád bereš tyhle přehledy, Henningu. Jsi k nezaplacení, chlape.“

Všichni se zasmáli. Henningovo postavení oblíbence pana učitele McGuirea bylo nepřetržitým terčem vtipů.

Henning přerušení ignoroval. „Kdyby vrah rozuměl umění, šel by po dvou Basquiatech v pracovně nebo Koonsově obrazu v jedné z ložnic pro hosty.“

„Možná byly příliš těžké,“ poznamenal někdo. „Ten chlápek byl na to sám.“

„Tím jsme si docela jistí, ne?“ zeptal se Danny.

„Ano, pane,“ přikývl detektiv Henning. „Forenzní technici potvrdili, že v domě se nalezly pouze jedny otisky, které nepatří rodině a zaměstnancům. V každém případě ale zmíněné obrazy nebyly těžké.

Jsou dost malé, aby je odnesl jeden muž, a součet jejich ceny přesahuje třicet milionů dolarů. Přitom si ten chlápek vybral miniatury, prakticky jediné starožitnosti v Jakesově sbírce.“

„A ty jsou cenné?“ chtěl vědět Danny.

„To je relativní. Každá z miniatur má cenu pár set tisíc dolarů, tudíž dohromady by to mohlo dělat až milion. Jsou to rodinné portréty z devatenáctého století, většinou evropské. Trh s nimi je poměrně malý, proto jsou pro nás zatím tou nejlepší sázkou na vystopování jejich trasy. Získal jsem jméno jistého místního experta. Bydlí ve Venice Beach. Mám s ním domluvenou schůzku na dnešní odpoledne.“

„Výborně,“ pokývl Danny. „Má něco někdo další?“

Zbytek týmu podal zprávy o „pokroku“, jenž nebyl valný. Provazy, jimiž vrah oběti svázal, byly běžného typu, jaké lze koupit v každém obchodě s kempingovým a sportovním zbožím. Použitý uzel byl komplikovaný – dvojitá liščí smyčka –, další známka, kdyby ji vůbec potřebovali, že hledají profesionálního zločince. Ale jinak měli minimum fyzických důkazů. Výsledky testů spermatu a krve neodpovídaly nikomu v celonárodní databázi.

„Co pozadí Jakesových? Nějaká okolnost, která by nám pomohla?“

Zaznělo pouze stručné ne. Obchody Andrewa Jakese byly čisté jako lilie. Byl významný filantrop,

nemluvě o značně vysokém daru pro losangeleskou Policejní dobročinnou asociaci.

Věděl jsem, že jsem to jméno už někde slyšel, pomyslel si Danny. Je zvláštní, že lidumil jako on nezahrnul do své poslední vůle nějakou položku dobročinnosti.

Starý muž neměl žádné nepřátele, žádnou rodinu, ať blízkou či vzdálenou, s výjimkou bývalé manželky, s níž se rozvedl před více než pětadvaceti roky a která byla nyní znovu šťastně vdaná a žila ve Fresně.

Náhle se otevřely dveře. Do místnosti vtrhl policista John Bolt, stydlivý zrzek, jeden z nejmladších členů Dannyho týmu. V ruce držel kus papíru. Všichni vzhlédli.

„Právník paní Jakesové právě vydal prohlášení.“

Danny při zmínce o Lylem Renaltovi pocítil napětí v ramenou. Pátrání detektiva Henninga v Renaltově minulosti nepřineslo nic neobvyklého, ale Dannyho podezření přetrvávalo.

„Nenapínej nás, Bolte. Co v něm stojí?“

„Paní Jakesová se vzdává všech peněz zděděných po manželovi ve prospěch dětských domovů.“

„Určitě ne všech,“ namítl Danny.

Bolt mu podal papír. „Do posledního centu, pane. Více než čtyři sta milionů dolarů.“ Dannyho se při čtení prohlášení zmocnil podivný pocit euforie.

Věděl jsem, že není zlatokopka. Prostě jsem to vycítil. Musím se naučit více věřit svým instinktům.

O hodinu později přijel Danny k bráně velkého sídla ve stylu tudorovské gotiky v Beverly Hills. Dvacet dvacet Canon Drive byla adresa, kterou Angela Jakesová uvedla při propouštění z nemocnice. Patřila nějakému jejímu příteli.

„Nemohu se vrátit do Loma Visty, detektive,“ vysvětlila Dannymu. „Je to příliš bolestné. Budu bydlet u jednoho přítele, dokud se dům neprodá.“

Uniformovaná služebná dovedla Dannyho do teplého, prosluněného obývacího pokoje zařízeného čalouněnými pohovkami a velkými vázami s omamně vonícími fréziemi a liliemi. Pokoj působil žensky a Angela Jakesová vypadala jako doma, když kráčela Dannymu v ústrety bosky a v džínsech. Od napadení uplynuly dva týdny a modřiny na jejím obličeji už byly meruňkově žluté. Danny poprvé

mohl vidět barvu jejích očí: sytá tekutá hněď jako rozpuštěná čokoláda. Žádná žena nemá právo být takhle krásná.

„Detektive.“ S úsměvem mu potřásla rukou. Dannymu vyschlo v ústech. „Je něco nového? Už jste ho našli?“

„Zatím ne.“

Po tváři jí přelétl záblesk rozčarování a Danny pocítil nepřiměřené znepokojení. Angela Jakesová byla poslední ženou na světě, kterou si přál zklamat.

„Stále jsme na počátku vyšetřování, paní Jakesová,“ ujistil ji. „Najdeme ho.“

Angela se posadila na jednu z pohovek a pokynula Dannymu, ať udělá totéž. „Prosím, oslovujte mě Angelo. Smím vám něco nabídnout? Možná čaj?“

„Není třeba, děkuji.“ Danny si povolil kravatu. Je to mnou, nebo je tady takové vedro? „Rád bych vám položil několik otázek, jestli dovolíte. Ohledně vašeho manželství.“

Angela Jakesová se zatvářila zmateně. „Mého manželství?“ hlesla.

„Čím budeme mít zřetelnější obraz o vašem soužití, tím snadněji dokážeme pochopit, kdo to mohl udělat. A proč.“

Chvíli to zvažovala a pak přikývla. „Tak dobře. Co byste rád věděl?“

„Začněme od počátku. Jak jste se vy dva seznámili?“

„Bylo to na jedné přednášce o umění na losangeleské univerzitě.“

Při té vzpomínce se jí rozzářily oči a Danny si pomyslel: Můj bože, ona ho opravdu milovala.

„Neabsolvovala jsem denní studium, nic takového. Zúčastnila jsem se pouze večerního kurzu. Umění jsem měla ráda už na střední škole. Ne že bych v tom někdy byla dobrá.“ Dannyho udivovalo, jak takto nádherná žena může mít tak málo sebedůvěry, ale zdálo se, že Angela Jakesová se neustále degraduje.

„Kterou střední školu jste absolvovala?“ zeptal se téměř automaticky.

„Beverly Hills High. Proč?“

„Jen tak. Pouhá zvědavost. Zlozvyk detektivů.“

„Jasně.“ Opět se usmála. Dannyho žaludek se otočil jako palačinka nadhozená nad pánev.

„Mimochodem Andrew přišel na univerzitu promluvit o obchodování s uměním. Jak přimět nějakou galerii, aby si prohlédla vaše díla, jak přilákat sběratele. Byl tak chytrý a zábavný. Okamžitě jsme si padli do oka.“

Danny se pokusil o představu starého Jakese a ještě mladší verze Angely, jak si „padli do oka“. Nebylo to snadné.

„Měl váš manžel nějaké nepřátele, o nichž byste věděla?“

„Ani jednoho.“ Znělo to rozhodně, téměř vyzývavě.

„Jste si jistá?“

„Naprosto. Andrew byl nesmírně milý. Všichni ho měli rádi.“

Všichni ne. Danny zkusil jiný směr. „V ten večer vraždy, nevím, jestli se na to pamatujete, jste stále něco opakovala.“

„Opravdu?“

„Ano. Říkala jste to pořád dokola.“ Dívala se na něho prázdným pohledem.

„Byla to věta: Nemám žádný život. Víte, proč jste to říkala?“

Zaváhala. „Zrovna ne. Snad jen to, že teprve Andrew mi poskytl skutečný život. Zachránil mě. Takže možná jsem říkala, že nemám žádný život, protože jsem věděla, že je konec.“

„Konec?“

„Konec klidu a štěstí, jaké jsem s Andrewem poznala. Ale nevzpomínám si, že bych ta slova opakovala, detektive. Nepamatuji si nic kromě Andrewa a krve. A vás.“

„Říkáte, že váš manžel vás zachránil. Před čím?“ otázal se Danny. Angela rozpačitě zírala do klína. „Před nešťastným životem.“

Danny si uvědomoval, že by na ni měl naléhat, ale nesnesl pomyšlení, že by ji znovu rozrušil. Očividně o tom nechtěla mluvit. Poví mi to, až bude připravená.

„Chápu. A co vy, paní Jakesová?“

„Já?“

„Existuje někdo, kdo by mohl cítit nevraživost vůči vaší osobě?“

Angela Jakesová chvíli uvažovala. „Víte, nikdy jsem o tom nepřemýšlela. Ale jak si jistě dokážete představit, detektive, při věkovém rozdílu, jaký byl mezi mnou a Andrewem – více než padesát let –, lidé soudí rychle. Vím, že mnozí z Andrewova společenského kruhu mi nedůvěřovali. Předpokládali, že jdu po penězích. Umím si představit, že si to myslíte i vy.“

„To určitě ne,“ zalhal Danny a uhnul pohledem.

„Snažila jsem se přesvědčit Andrewa, aby mě vynechal z poslední vůle, dokázat lidem, že naše manželství nikdy nebylo o penězích. Ale nechtěl o tom ani slyšet. Tvrdil, že pomlouvači jsou blbci a člověk nemá blbcům ustupovat.“

„Proto jste věnovala všechny jeho peníze na charitu? Abyste dokázala, že se lidé mýlili?“ Pokrčila rameny. „Možná částečně, podvědomě.“

„Váš manžel věděl, že se hodláte vzdát všech peněz, až zemře?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou. „To by zranilo jeho city. Andrew mi chtěl ty peníze dát a já chtěla, aby byl šťastný. Ale je pravda, že tento druh bohatství bych ani neuměla využít.“

Danny mimovolně zvedl obočí.

Angela Jakesová se rozesmála teplým a sladkým smíchem, připomínajícím med stékající ze lžičky.

„Tváříte se pochybovačně, detektive. Ale opravdu, co bych probůh s těmi čtyřmi sty miliony dolarů vůbec dělala? Ráda maluji, ráda chodím do přírody na výlety. Tyto věci nestojí miliony. Je mnohem lepší, když jdou k lidem, kteří je potřebují, kteří je skutečně využijí. Svým způsobem mi to dává pocit, jako by všechno to, co se stalo, nebylo tak úplně marné.“

Znovu se podívala na ruce složené v klíně a Danny viděl, že potlačuje slzy. Instinktivně se natáhl a položil dlaň na její ruce. Nerad si to přiznával, ale tento intimní dotek byl úžasný. Elektrizující.

„Co se tu sakra děje?“

Danny vyskočil. Hlas Lyleho Renalta roztříštil náladu jako kámen, který proletí okenním sklem.

„Co tady děláte?“ zeptal se právník.

Rysy Renalta stojícího ve dveřích se zkřivily do vzteklé masky, ramena se agresivně nachýlila dopředu. Měl na sobě stejný oblek jako v nemocnici a světle modrou kravatu ladící s jeho očima. Danny si pomyslel, že v životě nepociťoval při pohledu na nějakou osobu méně potěšení.

„Policejní vyšetřování pokračuje,“ odvětil chladně. „A vy, pane Renalto, ho jako obvykle narušujete. Smím se zeptat, co tady děláte vy?“

„Odpověď je jednoduchá,“ odsekl Lyle. „Bydlím tady. Angela vám to neřekla?“

Danny se otočil k Angele. „To on je ten přítel, u něhož se zdržujete? Nezmínila jste to.“

Pokrčila rameny. „Nezeptal jste se. Lyle byl tak laskav, že mi nabídl pobyt u něho, dokud se nezotavím. Jak jsem vám již říkala, je mi v tom všem obrovskou oporou.“

„Pokud paní Jakesovou trýzníte, detektive,“ prohlásil stroze Lyle Renalto, „rád vás vyprovodím z domu.“

„Detektiv McGuire mě netrápí,“ zasáhla Angela. „Je naprosto zdvořilý.“

„Hmm,“ zamručel pochybovačně Renalto.

Danny ho ignoroval a řekl: „Mám pro vás ještě několik otázek, paní Jakesová, pokud vám to nevadí. Zmínila jste, že poprvé jste se setkala s panem Jakesem na přednášce o umění.“

„To je pravda.“

„Smím se zeptat na vaše jméno v té době?“

Angela zalétla nervózním pohledem k Lylemu Renaltovi. „Moje jméno? Nerozumím.“

„Vaše příjmení za svobodna,“ upřesnil Danny. „Předtím, než jste se s panem Jakesem vzali.“

„Ach ano!“ vyhrkla se zjevnou úlevou. „Na okamžik jsem nechápala, co tím myslíte.“ Potřetí a naposled upřela na Dannyho své čokoládové oči. „Rymanová. Moje rodné příjmení je Rymanová.“

Místnost byla malá, fádní a klaustrofobická. Páchla krabičkovým čínským jídlem z předchozího dne. Krádež uměleckých děl není až takový byznys, jaký z toho dělají média, pomyslel si detektiv Henning.

Roeg Lindemeyer, obchodník s kradenými uměleckými předměty, jenž se stal příležitostným policejním informátorem, bydlel ve Venice v rozpadajícím se jednopatrovém domě v úzké zaneřáděné uličce pro pěší, která se táhla mezi Ocean Avenue a pláží. Podobné „chaty“ z dvacátých let minulého století jako Roegova, které stály o několik bloků dál na sever, prošly renovací a prodávaly se teď za sedm set tisíc dolarů a více. Ale tady ne. Tohle byla Venice Beach jako kdysi: špinavá a chudá.

„Výstavní síň“ Roega Lindemeyera zchátralostí a bídou připomínala kterýkoliv feťácký squat.

„Tak co? Viděl jste některou z nich?“

Henning netrpělivě pozoroval, jak si Lindemeyer prohlíží fotografie Jakesových miniatur pořízených pro pojišťovnu. Tento přibližně pětapadesátiletý zloděj vypadal jako seschlý hobit. Prsty měl černé od tabáku a na každé fotografii zůstával otisk jeho palce.

„Jakou to má pro vás cenu?“

Mladý detektiv znechuceně vytáhl z peněženky dvacetidolarovou bankovku.

„Sto,“ zabručel Lindemeyer.

„Šedesát a nebudu hlásit váš pokus o vydírání.“

„Dohodnuto.“

Starý muž hrabivě nacpal peníze do kapsy a vrátil detektivovi nyní upatlané fotografie.

„Tak co?“ opakoval Henning. „Viděl jste tyhle miniatury na černém trhu nebo ne?“

„Ne.“

„To má být všechno? Jenom ‚ne‘? Víc pro mě nemáte?“

Lindemeyer pokrčil rameny. „Položil jste mi otázku. Já na ni odpověděl.“ Henning vyskočil, aby si vzal peníze zpět. Lindemeyer se přikrčil.

„Fajn, fajn. Podívejte, detektive, kdyby byly na prodej, určitě bych je viděl. Jsem jediný na západním pobřeží, kdo obchoduje s těmihle viktoriánskými krámy. Víte to vy i všichni ostatní. Takže buď váš chlápek vypadl z města, nebo je neprodává. To je ta skutečná informace. Možná je chtěl pro osobní použití.“

Psychopatický, vražedný násilník se zálibou pro obskurní portréty z devatenáctého století? To si detektiv Henning nemyslel. „Možná měl kupce předem,“ přemýšlel nahlas. „Pak by nepotřeboval vaše služby.“

„Možná.“

„Víte o nějakém prominentním sběrateli, jenž by si mohl objednat takovou práci?“

„Mohl bych.“ Lindemeyer zalétl pohledem k Henningově peněžence. Bylo to dlouhé a nákladné odpoledne.

„Prokážete mi laskavost a zkontrolujete to ještě jednou?“

Detektiv Danny McGuire vyslal k recepční stejný působivý úsměv, jaký použil na zdravotní sestru v nemocnici Cedars, ale tentokrát bez úspěchu.

„Nepotřebuji to kontrolovat znovu. Už se stalo.“

Dnešním strážcem brány v kanceláři registru obyvatel byla žena černé pleti s váhou kolem devadesáti kilogramů. Bylo jasné, že nemá náladu na nějaké voloviny jakéhosi natvrdlého irského poldy, který si myslí, že je darem od boha pro všechny ženské.

„Nemáme záznam o Angele Rymanové. Ani Rymanové s RY, ani Reimanové s REI, ani o jakékoliv Angele Rymanové. Žádné datum narození, žádný sňatek, žádné úmrtí, žádné pojištění, žádné daně. Ne v Kalifornii.“

Dannyho mysl zaplavovaly pochybnosti. Snažil se racionálně odstranit jednu po druhé. Možná se narodila v jiném státě.

Možná se s Jakesem brali v Karibiku nebo Paříži. Lidé s tolika penězi nejdou jen tak na místní radnici jako ostatní. Dokument o sňatku může být uložen kdekoliv.

Nemusí to nic znamenat.

Přesto když o půl hodiny později vcházel do administrativní kanceláře střední školy v Beverly Hills, v žaludku mu přetrvával tíživý pocit.

„Potřebuji záznam o jedné bývalé studentce.“ Snažil se vtisknout svému hlasu alespoň trochu optimismu. „Studium zde ukončila před osmi nebo devíti roky.“

Úředník se ochotně usmál. „Jistě, detektive. Jak se ta mladá dáma jmenuje?“

„Angela Rymanová.“

Úsměv zmizel. „No, pracuji tady deset let, a to jméno mi nic neříká.“ Muž otevřel vysokou kovovou kartotéku a vytáhl zásuvku označenou Ru-Si. „Asi nemáte její fotografii, co?“

Danny sáhl do kufříku. Podal muži fotografii Angely, kterou jeho kolegové vzali z domu. Byla na něm zvěčněná ve svatebních šatech a vypadala ještě úžasněji než obvykle. Její dokonalé rysy zářily láskou a radostí, obličej se pyšnil smetanovou pletí, tmavé vlasy měla hladce sčesané dozadu a čokoládové oči plné jiskřiček.

„Páni,“ vyhrkl úředník. „Tak tohle je obličej, na jaký bych jen tak nezapomněl. Ne, je mi líto. Tato

dívka zde nikdy nestudovala.“

„Ubližuješ mi!“

Lyle Renalto držel Angelu Jakesovou za ramena tak pevně, až se jeho nehty bořily do masa.

„Je mi líto, Angelo.“ Uvolnil sevření. „Ale musíš odtud pryč. Hned, ještě dneska, než se vrátí.“ Angela se rozplakala. „Ale já… Neudělala jsem nic špatného.“

„Samozřejmě že ne,“ pronesl Lyle o něco vlídněji. „Já to vím. Ty to víš. Ale McGuire to nepochopí.“

„Jsi si jistý, že ne?“ váhala Angela. „Působí tak mile.“

„Jsem si naprosto jistý,“ prohlásil neoblomně Lyle. Podal Angele ze skříně cestovní kabelu. „Sbal si nějaké oblečení. Nemáme moc času.“

Detektiv Danny McGuire se probudil v pět ráno. Uléhal až ve dvě a sotva spal. Hlavou se mu honily neklidné myšlenky.

Angela Jakesová mu lhala. O svém jménu i vzdělání. Jaké další lži mu řekla? A proč?

Proč falšovala jméno a minulost před člověkem, který chce dopadnout násilníka a vraha jejího manžela? Člověku, jenž se jí snaží pomoct? K tomu může být pouze jediný důvod. Angela Jakesová musí mít v minulosti něco, za co se stydí. Hluboce stydí. V mysli mu naskočila zjevná možnost.

Živila se prostitucí? Byl tohle ten „nešťastný život“, před nímž ji Andrew Jakes zachránil? Tohle byl v L. A. poměrně běžný příběh: mladá, krásná dívka z malého městečka přijíždí do

Hollywoodu se sny, že se stane herečkou. Ocitne se v těžké situaci. Dá se dohromady se špatnými

lidmi…

Jenže kdykoliv si Danny představil tu andělskou tvář, ty oči plné důvěry a laskavosti, nedokázal uvěřit, že Andrew Jakes sbalil svou nevěstu na Hollywood Boulevardu. Nevěřil ani tomu, že Angela Jakesová je zlatokopka, ani když k tomu vedly všechny důkazy. V tom jsem měl pravdu. Měl bych víc věřit svým instinktům.

Ale co mu ty instinkty říkají nyní? Tak to byl problém. Neměl tušení.

Po včerejším odchodu ze střední školy se hodinu jen tak zbůhdarma projížděl a pokoušel se vymyslet další krok. Nejjednodušší by bylo jet zpátky do domu Lyleho Renalta a konfrontovat Angelu. Jelikož neměl žádného dalšího svědka, nevyžadovalo to velké rozhodování. Jenže nějak se nedokázal donutit, aby šel grilovat rozkošnou paní Jakesovou v přítomnosti jejího protivného právníka, jenž by nepochybně zůstával nalepený k jejímu boku. Pokud skrývala nějaké nepříjemné tajemství, a kdo z nás ne, zasloužila si šanci přiznat se k němu v soukromí. Danny by to pochopil. Po všem, čím si právě prošla, si zasloužila přinejmenším trochu citlivého přístupu.

A tak se Danny vrátil na stanici, jestli nezíská nějakou inspiraci z debaty se členy týmu. Jenže místo inspirace to byla spíše studená sprcha. Každičká stopa, po níž jeho muži šli, jako by končila ve slepé uličce. Henningův expert na miniatury přišel s velkým kulovým. Pátrání směrem k pojištění uměleckých děl bylo čím dál méně slibné, protože jediní, kdo mohli z předstírané loupeže těžit, byli právě Jakesovi, z nichž jeden byl mrtvý a druhý se vzdal veškerých peněz. Dva z Dannyho mužů prověřili šťastné charity na příjmovém konci štědrosti Angely Jakesové. Obě byly bezpochyby naprosto košer s křišťálově průhledným účetnictvím. Sofistikovaný počítačový program prošel všechny případy znásilnění v oblasti L. A. za posledních pět let a pátral po jakékoliv spojitosti s uměleckými díly, krádežemi šperků nebo vůbec něčem, co by mohlo vést k případu Jakesových. Nic. Forenzní zkoumání dopadlo stejně. Žádné identifikované otisky. Analýza spermatu: nic.

Danny si natáhl tepláky a doklopýtal do kuchyně, kde si připravil šálek silné kávy. Venku byla stále tma. Stromy lemovaná předměstská ulice ve West Hollywoodu, v níž Danny bydlel šest let, byla prázdná a tichá jako hrob. Jestlipak Angela ještě spí? Danny si ji představil s tmavými vlasy rozhozenými na měkkém bílém polštáři, její nádherné tělo teplé a nahé pod přikrývkou Lyleho Renalta. Spí v pokoji pro hosty? Kristepane, kojil se nadějí, že ano.

Vzpomněl si na Lyleho pohrdavý komentář v nemocnici: „Na detektiva máte docela špatný odhad lidí. Angela a já nejsme milenci.“

Detektiv Danny McGuire doufal z celého srdce, že slova Lyleho Renalta byla pravdivá. Podíval se na hodinky: 5.20.

Jestliže tam pojedu hned teď, budou spát. Přesvědčím se tak na vlastní oči, kde kdo spí. Vběhl pod sprchu.

Bylo přesně šest hodin. Dveře otevřela tatáž služebná jako včera. Ubohá žena, pomyslel si Danny. V kolik musí nastupovat do práce?

Služebná se dívala na Dannyho a pomyslela si: Ubohý muž, v kolik musí nastupovat do práce?

„Přišel jsem za paní Jakesovou.“

„Paní Jakesová tu není.“

„Dobrá, podívejte, vím, že pan Renalto je váš šéf. A vím, že není zrovna nadšený mým vyšetřováním paní Jakesové, zejména ne tak brzy ráno. Ale jde o případ vraždy. Takže buďte tak laskava a vzbuďte

paní Jakesovou, případně pana Renalta.“

„Ne, vy mi nerozumíte. Ona tu není. Odešla včera večer. Klidně pojďte dál a prohledejte dům, pokud mi nevěříte.“

Bohužel Danny jí věřil. Srdce se mu divoce rozbušilo.

„Odešla? A kam šla?“

„To nevím. Měla cestovní kabelu. Pan Renalto ji odvezl na letiště.“

Dannymu probleskla před očima jeho kariéra. Měl jsem se sem včera vrátit. Měl jsem je zadržet. Teď můj klíčový svědek uletěl z klece a jen bůh ví kam.

„A co Renalto? Odletěl s ní?“

Zdálo se, že služebnou ta otázka překvapila. „Ovšem že ne. Pan Renalto je tady. Spí nahoře.“

Danny se prosmýkl kolem ní a bral schody do patra po dvou. Dvojité dveře na konci chodby jasně vedly do ložnice pána domu. Rozkopl je. Spící postava pod přikrývkou se nepohnula.

„Tak jo, kreténe. Kde je?“ Danny dopochodoval k posteli. „A raději měj zatraceně dobrou odpověď, jinak tě zabásnu za maření vyšetřování vraždy a osobně dohlédnu, abys už v tomhle městě právnickou praxi nikdy neprovozoval.“

Danny popadl těžkou prošívanou přikrývku a strhl ji z postele. A opravdu, ale opravdu si přál, aby to neudělal.

KAPITOLA ČTYŘI

O DVA ROKY DŘÍVE…

Safíja Bastaová zavěsila a vychutnávala si pocit štěstí. Její manžel přichází domů. Bude tu do hodiny.

Manžel. Tak ráda říkala toto slovo, převracela je v mysli a na jazyku jako kousek šťavnaté sladkosti. Teď jsou svoji. Opravdoví manželé. Ona a Frankie, její jediný opravdový přítel po dlouhé, temné, zoufalé roky v New Yorku. Frankie, nejkrásnější, nejskvělejší, nejdokonalejší muž na zemi. Frankie, jenž mohl mít kteroukoliv, ale vybral si za ženu ji, Safíji. Téměř při každém ranním probuzení nervózně nahmatávala snubní prsten, stále neschopná uvěřit svému štěstí. Ale pak si připomínala:

Jsem Safíja Bastaová, pravnučka marocké princezny Miriam. Jsem výjimečná. Proč by si mě neměl vybrat?

Jejich dvoupokojový byt v poštovním okrsku Beverly Hills byl skromný, ale Safíja, nadšená možností vytvořit Frankiemu dokonalé hnízdečko pro jeho návraty domů, ho přeměnila na hřejivé a přívětivé místo. Pohovku v obývacím pokoji zdobily pestrobarevné přehozy a polštáře. Pokoj po celý den zaplavovalo sálající kalifornské slunce. Jak Safíja po osmnácti letech v chmurném, zamračeném New Yorku milovala sluneční paprsky! V umouněném městě, v tesknotě dětského domova. Tenkrát byl Safíjin život noční můrou. Ale nyní jí to vše připadalo jako sen, jako příběh, který se přihodil někomu jinému.

A že to nebyl lecjaký příběh.

Safíjina matka Christina, občasná prostitutka závislá na drogách, byla na péči o děti stejně špatně vybavená jako na péči o sebe. Ale nebylo tomu tak vždycky. Christina Bastaová vyrůstala ve velkém bohatství nejdříve v Maroku a později v Paříži, kam ji rodiče poslali na prvotřídní internátní školu pro dívky. Vysoká, štíhlá jako gazela, se smetanovou pletí a čistýma, zpytavýma hnědýma očima, věrný obraz své babičky Miriam, rychle upoutala pozornost pařížských vyhledávačů modelek, kteří se motali kolem Rue Du Faubourg a vyhlíželi nové talenty. V šestnácti letech Christina pracovala téměř na plný úvazek. V osmnácti žila v New Yorku, sdílela apartmá s dalšími třemi dívkami z agentury a dopřávala si miliony potěšení, které toto město nabízí.

Vyhoření Christiny Bastaové bylo rychlé a katastrofální. Nejdříve přišel kokain. Později heroin. Ve dvaceti, po několikátém zameškání práce, ji agentura vyhodila. Odloučená od rodiny a příliš hrdá, aby ji požádala o pomoc, se obrátila na „kamarády“ – dealery a pasáky –, kteří dotovali její stále větší nároky a stahovali ji stále hlouběji do pekla.

Safíja a Ella, její sestra dvojče, byly výsledkem Christinina třetího těhotenství. Christina se pokoušela o potrat jako v předchozích případech, ale zpackaný zákrok selhal a obě děti přežily. Matka je porodila v Berwind Maternity Clinic v Harlemu a ještě té noci je opustila. Dvojčata strávila společně několik týdnů, než hezčí Ellu adoptoval místní lékař s manželkou. Od této chvíle započal Safíji život určený osudem: pokračovat v něm měla sama.

Ale ne tak docela.

Když bylo Safíji šest let a žila v Domově sv. Marie pro dívky v Brooklynu, ústav obdržel prostřednictvím právnické firmy na Madison Avenue zprávu, že Safíjina matka Christina zemřela a zanechala svým dcerám „malý odkaz“. Lékař a jeho rodina se odstěhovali a vzali Ellu s sebou, proto bylo rozhodnuto, že dědictví dostane Safíja.

„Není to nic podstatného,“ vysvětlil právník k velkému zklamání ředitelky domova. „Nicméně může mít citovou hodnotu pro dítě, až bude starší. Je to kniha, velmi stará kniha. A dopis.“

Byla to útlá kniha s milostným příběhem Miriam a Džibríla, nad níž budou později Safíja s Frankiem trávit mnoho společných hodin. Dopis napsala Safíjina matka. Vysvětlovala v něm, že kniha neobsahuje jen tak nějakou legendu, nýbrž zmiňuje skutečný příběh jedné ženy z jejího rodu, takže je to památka na minulost, o níž její děti nic nevědí. Kromě toho v něm také popsala okolnosti provázející jejich narození.

Frankie viděl ten dopis. Safíja mu ho ukázala v letech dospívání. Byl jediný, komu důvěřovala, a jediný, kdo chápal, že kniha a dopis znamenají pro osiřelou dívku naprostou změnu. Přes noc se stala

z nikoho, z nechtěného plodu prostitutky a jejího pasáka, někým konkrétním, někým výjimečným, marockou královskou princeznou, tragicky oddělenou od svého hezčího dvojčete. Samozřejmě že ostatní děti v domově si z ní utahovaly, prohlašovaly, že její kniha je snůška kravin, že neexistuje žádné dvojče, žádná královská minulost. Ale Frankie pomohl Safíji povznést se nad jejich závist a výsměch. Byl její oporou, její spásou, jejím jediným přítelem a kniha pro ni představovala nejcennější majetek.

Ani dnes si Safíja nebyla jistá, co k ní Frankieho přitahovalo. Možná to, že byl také sirotek, skutečný sirotek jako ona. Většina dětí v domově měla rodiny, které se o ně pouze nedokázaly starat. Frankie se Safíjí neměli nikoho. Ale ve všem ostatním se naprosto odlišovali. Zatímco Safíja byla vždy osamělá a bez přátel, protože dívky v domově jí záviděly její krásu a chlapci ji ze stejného důvodu obtěžovali, Frankieho všichni zbožňovali; jak zaměstnanci, tak děti. Hezký – bože, tak hezký! –, chytrý, vtipný, charismatický mladíček dával lidem pocit mimořádnosti už jen tím, že vyslal pohled svých ledově modrých očí jejich směrem.

A Frankie často vrhal svůj pohled směrem k Safíji. Ale ne tím děsivým, predátorským způsobem jako ostatní kluci. Frankieho pozornosti byly jaksi ušlechtilejší, vlídnější a rozhodně cennější než testosteronem vyvolané pokusy ostatních. Safíji to lichotilo, ale rovněž ji to frustrovalo. Toužila, aby se jí dotýkal, jenže Frankie se k tomuto kroku nikdy nerozhoupal.

Začínala si zoufat, jestli to vůbec někdy udělá. A pak se jednoho dne stal zázrak. Četli spolu tu knížku v koupelně jako už mnohokrát předtím. Frankie knihu miloval téměř stejně jako Safíja. Miriamin příběh považoval za nesmírně romantický a donekonečna se vyptával Safíji na historii její rodiny a dávno ztracené dvojče Ellu. Ale tohoto dne jí položil jinou otázku. Nejúžasnější, nejpřekvapivější a zcela neočekávanou otázku. Safíja samozřejmě odpověděla ano a Frankie jí slíbil, že jakmile se vezmou, spojí se s ní i fyzicky tak, jak to má mezi manželi být.

Od té chvíle se život Safíji Bastaové proměnil, alespoň v její mysli, v dlouhou pohádku. Sňatek Safíji s Frankiem proběhl v den jejích osmnáctých narozenin. Odstěhovali se ze sirotčince do maličké garsonky v Harlemu, kde Frankie splnil svoje slovo a poprvé se s ní miloval. Byly to nejšťastnější minuty v Safíjině životě.

V dalších dvou letech Safíja pracovala jako servírka, zatímco Frankie studoval. Byl tak chytrý, že se mohl stát čímkoliv – lékařem, právníkem, byznysmenem. Byl tak inteligentní, že mu ještě před dokončením studia nabídli práci v L. A. Stěhovali se do Kalifornie s jedním kufrem a radostným zamáváním New Yorku jako ten nejšťastnější pár.

Město Los Angeles představovalo pro Safíji vše, o čem snila, ba ještě více. Ve skutečnosti byl nyní její život tak perfektní, že se až cítila provinile, když si na něco stěžovala – například na Frankieho služební cesty nebo pozdní příchody z kanceláře. Nebo na fakt, že až dosud nebyli schopni počít dítě. I když tohle asi souviselo s tím, jak vzácně se s ní manžel miloval.

„Přeji si, aby to bylo něco výjimečného,“ vysvětlil Frank. „Jinak by se z toho stala rutina.“

Safíja se snažila ho přesvědčit, že pro ni to bude vždy něco výjimečného, bez ohledu na to, kolikrát to budou dělat, ale marně. Říkala si, že by ji to nemělo tolik trápit. Dával jí najevo lásku mnoha jinými způsoby – fotil ji v intimních pozicích, vybuchoval žárlivostí, když jí věnovali pozornost jiní muži, neustále chválil její oblečení, parfém, vlasy. Časem přijde i sexuální stránka.

Dopekla sušenky a byla v polovině převlékání postele, když uslyšela, jak Frankie odemyká dveře. S radostným výkřikem mu vlétla do náruče.

„Holčičko.“ Políbil ji na temeno. „Stýskalo se ti po mně?“

„Jasně že ano. Úplně pořád! Proč jsi mi neoznámil, že přiletíš dneska? Čekala bych tě na letišti.“

„Vím, že jsem měl. Ale chtěl jsem tě překvapit.“

Frankie se díval na svou zamilovanou ženu a znovu si v duchu gratuloval. Safíjina krása ho nikdy nepřestávala ohromovat. I po pouhých několika dnech jeho nepřítomnosti jako by ještě zkrásněla, byla dokonalejší. Je to anděl. Při představě, jak se jí dotýká nějaký jiný muž, mu hlavou létaly vražedné myšlenky, i když věděl s naprostou jistotou, že nikdy nebude milencem, po jakém Safíja touží. To byl problém.

Toho večera v posteli, když se k němu tiskla, vnímal její zklamání. „Napadlo tě někdy,“ zeptal se,

„vyspat se s jiným mužem?“

„Ne!“ zděsila se Safíja. „Samozřejmě že ne. To bych raději umřela. Jak se mě můžeš takhle ptát?“

„Opravdu bys raději umřela?“ Díval se na ni s takovou intenzitou, jakou ještě neviděla. Safíja chvilku přemýšlela a pak řekla ano, protože to byla pravda. Kdyby zradila Frankieho, nedokázala by žít sama se sebou. Byl jejím životem, dechem jejího těla.

„Fajn,“ přikývl Frankie. „V takovém případě bych ti rád představil jednoho muže. Významného muže.“ Zvolna vsunul ruku mezi její nohy. Safíja bezmocně sténala. Bylo to tak dlouho, kdy se jí dotýkal. Prosím… prosím nepřestávej. Jenže Frankie přestal. Stáhl ruku a přitiskl prst na její rty, aby se nerozplakala.

„Chci, abys byla k tomu muži milá. Abys dělala všechno, co ti řeknu. I když to bude těžké.“

„Jasně, miláčku.“ Dotkla se ho. „Víš, že pro tebe udělám cokoliv. Ale co přesně myslíš?“

„O to se teď nestarej. Zařídím to. Pouze dělej, oč tě požádám.“

Frankie si na ni lehl. K Safíjinu úžasu byl vzrušený. Vklouzl do ní a po pěti šesti pohybech vyvrcholil. Chvíli nepromluvil ani jeden z nich. Pak se Safíja tiše zeptala. „Jak se jmenuje?“

„Hmm?“

„Ten muž, s nímž mě chceš seznámit. Jak se jmenuje?“ Frankie se usmál do tmy.

„Jakes. Jmenuje se Andrew Jakes.“

KAPITOLA PĚT

LYON, FRANCIE 2006

Matt Daley se podíval na hodinky. Na nepohodlné pohovce ve fádní čekárně v nitru ústředí Interpolu v Lyonu seděl již půl hodiny. Budova tyčící se nad řekou na ulici Quai Charles de Gaulle je svatyně ošklivého funkcionalismu, místo postavené byrokraty pro byrokraty. Mokrý sen analytiků dat, pomyslel si Matt, když si v dlouhých chodbách, jimiž zatím prošel, povšiml naprosté absence jakéhokoliv uměleckého díla, třeba jen kousku barevného koberce či vázy s květinami. Není divu, že personál vypadá tak deprimovaně.

Upřímně řečeno, jeho posudek se zakládal na vzorku dvou osob: zamračeném mladém Francouzovi, který mu vydal návštěvnický průkaz a dovedl ho do kanceláře muže, za nímž přiletěl přes půlku světa, a sekretářce toho muže, jejíž rysy semetriky vyzařovaly tolik tepla jako sibiřská nukleární zima.

„Myslíte, že bude pryč ještě dlouho?“ zeptal se Matt.

Sekretářka opovržlivě trhla rameny a pokračovala v práci na počítači.

Matt si vzpomněl na svého otce. Harry Daley ve Francii nikdy nebyl, ale na dálku vždy obdivoval postoj, šarm a smyslnost Francouzek. Páni, jak by mu tahle Rosa Klebbová rozbila iluze!

Myšlenka na otce přiměla Matta k úsměvu. Nebýt Harryho Daleye, nikdy by tu neseděl.

Harry Daley byl skvělý otec a ještě lepší manžel. Harry a Marie, Mattova matka, byli manželi čtyřicet let a jeden pro druhého znamenali všechno. Při loňském pohřbu Harryho Daleye mnozí přátelé setrvali u hrobu a dělili se s Mattem a jeho sestrou Claire o vzpomínky na muže, jehož milovali od chvíle, kdy ho poznali.

Během obřadu Matta v jednu chvíli přepadl záchvat smíchu, když od chorvatského kněze místo „dej mu, Pane, v klidu spát,“ zřetelně zaznělo „dej mu, Pane, v klidu chcát“. Vzhledem k tomu, že Harry zemřel na rakovinu ledviny, připadalo to Mattovi a jeho sestře jako hodně trefné.

Raquel, Mattova atraktivní jihoamerická manželka, na tom nic humorného neviděla.

„Můj bože,“ sykla Mattovi do ucha. „Co s tebou je? Nemáš špetku úcty? Je to pohřeb tvého otce.“

„Ale no tak, zlato. Je to přece legrační. Táta měl smysl pro humor. Představ si, co by s takovým přeřeknutím dokázal udělat Jerry Seinfeld.“

„Jenže ty nejsi Jerry Seinfeld, zlato,“ odsekla Raquel.

Zabolelo to, protože měla pravdu. Matt Daley psal komedie, ale v posledních letech ne příliš úspěšné. Byl pohledný takovým tím chlapecky zmateným stylem, s hustou hřívou blond vlasů a jablkově

zelenýma očima. Jeho nejvýraznějším rysem byl nakažlivý úsměv, mimika, která jako by spojila celou fyziognomii jeho tváře v jednu obrovskou masku smíchu. V počátcích jejich vztahu Raquel přitahoval Mattův smysl pro humor a lichotilo jí, když se jedna zábavná epizoda z jejich společného života ocitla v populární televizní show, na níž se tehdy Matt krátkou dobu spolupodílel. Ale během osmi let se novota vztahu postupně vytratila a spolu s ní i naděje, že Mattovy schopnosti jim někdy zajistí třpytivý hollywoodský styl života, po jakém Raquel toužila. Matt nyní pracoval pro jednu kabelovou stanici, což sice zaplatilo účty, ale na lepší věci v životě zbývalo velmi málo.

„Na co si stěžovala tentokrát?“ Mattova sestra Claire nebyla fanynkou své švagrové.

„Nemá ráda pohřby,“ odvětil loajálně Matt.

„Asi se bojí, že někdo chce namířit věčné světlo na ni a všichni uvidí jizvy z její poslední plastiky očních víček.“

Matt se usmál. Měl rád Claire. Měl rád i svou ženu, ale i on si už začal bolestně uvědomovat, že ten pocit asi není vzájemný.

Cestou z pohřbu do města se Matt pokusil obnovit most mezi sebou a Raquel.

„Začínám pracovat na nové myšlence,“ oznámil jí. „Je to něco odlišného. Dokumentaristika.“ V jejích očích zableskla jiskřička zájmu. „Dokumentaristika? Pro koho?“

„Zatím pro nikoho,“ připustil Matt. „Píšu scénář, který pak zkusím uplatnit.“

Jiskřička zhasla. Přesně tohle potřebujeme, pomyslela si Raquel. Další neplacená práce.

„Je to o mém otci,“ nevzdával se Matt. „Mém biologickém otci.“

Raquel zívla. V podstatě už zapomněla, že Harry Daley nebyl Mattovým vlastním otcem. Harry se oženil s Mattovou matkou, když Matt byl batole a Claire miminko.

„Nedávno jsem zjistil, že byl před více než deseti roky zavražděn.“

Pokud tato informace měla Raquel šokovat nebo třeba jen vzbudit její zájem, tak selhala. „V tomhle městě dochází k vraždám každý den, Matthewe. Proč by měl někdo chtít sedět hodinu před televizí a sledovat dokument o smrti tvého neznámého otce?“

„Právě o to jde,“ vyhrkl Matt. „Nebyl neznámý, žil v Beverly Hills a obchodoval s uměleckými předměty. Byl hodně slavný přinejmenším v L. A. Také bohatý.“

Konečně něco upoutalo Raquelinu pozornost. „O tom ses mi nikdy nezmínil. Jak moc bohatý?“

„Obrovsky bohatý. Bavíme se tu o stamilionech dolarů.“

„Stamiliony? Můj bože, Matte,“ zalapala Raquel po dechu a nebezpečně vybočila ze svého jízdního pruhu. „Co se stalo se všemi jeho prachy?“

„Zdědila je vdova,“ odvětil Matt věcně.

„Cože, všechny? A co ty a Claire?“

„Já a Claire? No tak, zlato. Nebyli jsme s ním v kontaktu přes třicet let.“

„No a?“ Raquel měla vzrušením rozšířené zornice. „Jste jeho děti, blízká rodina. Možná byste měli napadnout závěť.“

Matt se zasmál. „Na jakém podkladě? Byly to jeho peníze a mohl je zanechat, komu chtěl. Mimochodem uniká ti podstata. Tímhle je ten příběh ještě zajímavější.“

Raquel si nedokázala představit nic zajímavějšího než šek na sto milionů dolarů, ale přinutila se naslouchat.

„Vdova, která měla tenkrát jen málo přes dvacet a byla tím, kdo zabil jejího manžela, znásilněna, věnovala všechnu hotovost dětským charitám. Do posledního centu. Šlo o největší charitativní dar v historii L. A. O tom ale málokdo ví, protože tahle kočka, místo aby se vyhřívala ve slávě, nastoupila o pár týdnů později do letadla a zmizela. Doslova se ztratila ze zemského povrchu a už o ní nikdo neslyšel. Fascinující, ne? Pořád si myslíš, že to není skvělý příběh?“

Raquel houby záleželo na Mattově pitomém příběhu. Jaký typ člověka nehne ani prstem, aby vznesl nárok na mnohamilionové bohatství? Vzala si fakt kreténa.

„Jak je možné, že ses o tom nezmínil už dříve?“

V jejím hlasu neomylně zněl hněv. Mattovo nadšení pohaslo. Proč ji pokaždé naštvu?

„No, vlastně jsem na to zapomněl. Slyšel jsem o tom před několika měsíci, ale domníval jsem se, že kdybych se o to moc zajímal, tak by to tátu rozrušilo. Ale teď, když už Harry není, asi nikomu neublíží, když to trochu prozkoumám. Příběhy o vraždách a penězích se vždycky dobře prodávají.“

Zbytek jízdy proběhl mlčky. Než dojeli k domovu, zrodily se dvě posedlosti. U Raquel představovala čtyři sta milionů dolarů.

U Matta Daleye to byla nevyřešená vražda biologického otce Andrewa Jakese.

V průběhu několika následujících měsíců Mattova žena trávila neplodné hodiny konzultacemi s jedním právníkem za druhým a hledáním skuliny, která by jim mohla vrátit Jakesovo bohatství, jež nyní považovala za „jejich“. Pro Matta se to, co začalo jako průzkumné práce pro dokument, stalo pohlcujícím těžištěm jeho života. Ve dne lovil v losangeleských knihovnách a galeriích a dychtivě vyhrabával každý útržek informací o Andrewu Jakesovi, jaký dokázal najít: o jeho obchodech, sbírce moderního umění, nemovitém majetku, přátelích, nepřátelích, známých, milenkách, zájmech, domácích mazlíčcích, zdravotních potížích a náboženském přesvědčení. V noci trčel ve své pracovně jako poustevník a pátral na internetu. Zanedlouho téměř nespal. Jako kukaččí mládě, které vyžaduje neustálou pozornost, složka nadepsaná Andrew Jakes byla každým dnem větší a tlustší, zatímco to málo, co zbylo z manželství Matta a Raquel, pozvolna umíralo hlady.

Mattovo pohlcení prací začalo po nějakém čase znepokojovat i jeho sestru Claire Michaelsovou.

„Čeho chceš tím vším dosáhnout?“ zeptala se ho jednoho dne.

Stála v kuchyni svého rušného domu ve Westwoodu s dítětem posazeným na boku a s hrnkem rajčatové šťávy v druhé ruce. Claire obklopená hlukem a chaosem veselého rodinného života vyvolávala v Mattovi pocit radosti a současně smutku. Radosti z Claire, smutku ze sebe. Byly by věci jiné, kdybychom s Raquel měli děti?

„Říkal jsem ti,“ odvětil. „Chystám dokument.“

Claire se zatvářila skepticky. „Jak jsi daleko se scénářem?“ Matt se ušklíbl. „Ještě jsem ho nezačal psát.“

„Tak v jaké fázi teď jsi?“

„No, v přípravné.“

„Už jsi tu představu někomu nabídl?“ Matt se zasmál. „Co jsi? Můj agent?“

Snažil se to obrátit v žert, ale v nitru věděl, že sestra má pravdu. Všichni přátelé mu říkali totéž. Tajemství obklopující vraždu jeho biologického otce se pro něj stalo závislostí, nebezpečným, čas požírajícím návykem, jenž ho odvádí od manželství, od práce, od „reálného“ života. Jenže jak toho mohl Matt nechat, když po vyšetřování losangeleskou policií zůstalo tolik děr, tolik do očí bijících a nezodpovězených otázek?

Podle oficiálního spisu Andrewa Jakese zabil neznámý vetřelec, profesionální zloděj, jenž se proměnil v násilníka. Za tento zločin nebyl nikdo uvězněn. Dokonce se neobjevila ani jména podezřelých.

Vdova Angela Jakesová zmizela ze zemského povrchu stejně jako šperky a miniaturní portréty odcizené té noci z domu manželského páru. Jakesův právník Lyle Renalto odvezl Angelu na letiště, ale tvrdil, že nemá tušení, kam měla namířeno, a že se mu od té doby neozvala. Policie ho vyslýchala opakovaně, ale právník nikdy svou výpověď nezměnil. Objevily se řeči, že paní Jakesovou zahlédli v Řecku, ale neprokázalo se to. Danny McGuire, detektiv řídící vyšetřování tohoto případu, zanedlouho u policie skončil a opustil L. A. Pokud měl nějaké indicie, vzal si je s sebou. Vzorek ejakulátu odebraný z Angely Jakesové neodpovídal žádnému pachateli zločinu zadrženému ať před touto vraždou, nebo po ní. Totéž platilo pro rozmazané otisky prstů sejmuté na místě zločinu na adrese Loma Vista 420.

„Je to tak,“ řekl Matt sestře, „že ten pár jako by si žil svůj život v krásném sídle a plánoval budoucnost. Druhý den puf, všechno je pryč. Dům, peníze, obrazy. I manželství. A jeho vdova pak sedne jednoho rána do letadla a už o ní nikdo neuslyší.“

„Ano, Matte, znám ten příběh,“ souhlasila trpělivě Claire.

„Tebe to neděsí? Myšlenka, že tohle všechno –“ Matt máchl rukou kolem sebe a ukázal na své synovce, jejich učebnice, veškeré části sestřina plného, rušného života, „může být zítra pryč? Prostě fuč?“ Zdůraznil svá slova tlesknutím dlaní. „Jako by to nikdy neexistovalo.“

Claire dlouho mlčela, než nakonec řekla: „Mám o tebe starost, Matte. Myslím, že si potřebuješ s

někým promluvit.“

Matt souhlasil. Opravdu si potřeboval s někým promluvit. Problém spočíval v tom, že ten někdo žil v Lyonu ve Francii.

KAPITOLA ŠEST

Podíval se na blikání modrých světel ve zpětném zrcátku a zkontroloval rychlost. Padesát čtyři. Méně než pět kilometrů nad limit na prakticky prázdném úseku silnice na okraji města.

Banalita. Právě kvůli těmto vrcholným výkonům měla lyonská policie špatnou pověst. Stáhl okno, aby sdělil příliš horlivému strážci pořádku, co si myslí, a jeho zamračení přešlo v úsměv.

Dotyčným strážcem byla žena. Mimořádně přitažlivá žena. Rusé vlasy – pro zrzky měl slabost –, modré oči a plná ňadra, která nedokázala skrýt ani nelichotivá uniforma.

„Kam tak spěcháte, pane?“

Ach, a ten hlas! Hluboký a zastřený, jakým se vyznačují pouze Francouzky. Naprosto dokonalá ženská. Hlas to jen dotvrzoval.

Použil svůdný úsměv. „Víte, mám rande, paní policistko.“

„Rande? Ale neříkejte.“ Nádherná rusovláska povytáhla obočí. „Znamená to, že by se dotyčná dáma příliš roztoužila, když se tam nedostanete hned v tomto okamžiku?“

„Ona už je roztoužená.“

Vyklonil se z okna a vášnivě ji políbil na rty.

„V kolik budeš dnes večer doma, miláčku?“ zeptala se ho manželka, když konečně nabrala dech. Danny McGuire se usmál. „Co nejdříve budu moct, kotě. Co nejdříve.“

O patnáct minut později Danny vcházel do sídla Interpolu, kde měl domluvenou schůzku. Doufal, že se nezdrží příliš dlouho. Céline vypadala v přiléhavé modré uniformě Officier de la Paix tak sexy, že odjezd od ní byl hodně bolestný. Uniformu měla na sobě i v den, kdy se seznámili, a stále to byl oděv, v němž se Dannymu líbila nejvíce.

Kdysi v L. A. by intimní vztah s policistkou nikdy nenavázal. Ale tady ve Francii bylo všechno jiné. Přistěhoval se sem před deseti roky, když pronásledoval stín. Stín Angely Jakesové. Nenašel ho. Místo toho nalezl Céline, lásku, francouzskou kulturu a kuchyni, úspěšnou kariéru a naprosto nový život. Nyní byl domovem Dannyho McGuirea Lyon a on ho miloval více, než by byl kdy považoval za možné.

Na počátku jeho příjezdu do Francie však bylo všechno naprosto jinak.

Danny McGuire pociťoval vůči Francii odpor. Protivila se mu proto, že si ji spojoval se selháním. Svým selháním. Vražda Jakese v roce 1997 byla pozoruhodný případ v mnoha ohledech, přinejmenším v tom, že šlo o první a jediné kompletní selhání v kariéře Dannyho McGuirea.

Nepodařilo se mu dopadnout muže, jenž zavraždil Andrewa Jakese tak šíleným, sadistickým způsobem, a navíc znásilnil jeho nádhernou manželku.

Danny nemohl zapomenout na to ráno, kdy dorazil do sídla Lyleho Renalta v Beverly Hills, strhl z postele přikrývku a zjistil, že nahý právník je ve viditelném stavu sexuálního vzrušení a směje se Dannymu do očí. Renalto mu s neskrývaným potěšením sdělil, že Angela Jakesová je pryč. Podle Renalta se Angela, zdolaná tlakem Dannyho „agresivního“ vyšetřování, rozhodla pro nový život v zámoří. Renalto se skryl za privilegium vztahu advokát-klient a zatvrzele a vytrvale odmítal prozradit policii jakoukoliv další informaci.

Právě v té době se Danny McGuire dostal do prvního kontaktu s Interpolem. Napojením na síť I-24/7, globální databázi Interpolu určenou pro pomoc příslušníkům policejních sil členských zemí při sledování podezřelých osob v zahraničí, nakonec vystopoval Angelu Jakesovou v Řecku. Ve snaze sledovat její kroky navázal spojení s úřady v Athénách, ale bezvýsledně. Mezitím jakákoliv vodítka v

L. A. vysychala jedno po druhém jako přítoky řeky postižené suchem. Vrah Andrewa Jakese zmizel stejně jako Jakesova manželka a ukradená umělecká díla a šperky. Nebylo pochyb, že jediné, co z života Jakesů zůstalo, byly Andrewovy peníze, které bezpečně (a nezdaněné) skončily v pokladnách dvou různých dětských domovů, jež je přirozeně přijaly s velkou radostí.

Dannyho nadřízení u losangeleské policie se ocitli ve velmi trapné situaci. Nelítostně potlačili jakýkoliv zájem médií o Jakesův případ údajně proto, aby se nestal inspirací k „napodobujícím vraždám“, ale ve skutečnosti si chránili vlastní kůži. Případ byl uzavřen. Motiv: loupež. Útočník: neznámý. Dannyho přesunuli z vražd na oddělení pro zpronevěry a padělání, což byla jasná degradace, a řekli mu, že jestli si chce udržet práci, tak ať na Angelu Jakesovou zapomene.

Jenže on nemohl zapomenout. Copak je možné zapomenout na tak úžasnou tvář? Kromě toho si tu práci stejně nechtěl udržet. Dal výpověď a během následujících dvou roků utratil doslova všechny úspory cestováním po Evropě a zběsilým hledáním Angely. Jako privátní osoba měl jen malé možnosti spolupráce s místními policejními složkami a musel využívat služby nepříliš spolehlivých privátních detektivů, aby mu pomohli udržet stopu. Nakonec zlomený a deprimovaný zamířil do Francie,

protože jeden starý kontakt v Lyonu mu řekl, že Interpol přijímá nové lidi, a navrhl mu, ať se tam uchází o práci.

Danny pozvolna opět budoval roztříštěnou kariéru. Nastoupil k IRT (tým reakce na incident) a rychle získal pověst člověka se skvělým úsudkem a strategií. Tým IRT mohl být nasazen kamkoliv na světě v časovém rozpětí od dvanácti do čtyřiadvaceti hodin od nějakého incidentu a asistovat policejní složce dané členské země. Klíčem k úspěchu jednotky byly přizpůsobivost, rychlé myšlení a schopnost pracovat v týmu v napjatých situacích. Danny McGuire vynikal ve všech směrech. Získal pochvalu za odvahu a obratnost v jednom případu vraždy v podsvětí na Korsice. Neexistovalo mnoho

zahraničních poldů, kteří by dokázali přimět k řeči lidi v tak pevně svázané komunitě, ale Danny si

dobyl jejich srdce i mysl a úspěšně usvědčil pět z vůdců gangu. Pak následoval případ drastické vraždy jednoho arabského šejka v Severní Africe – ten nebylo tak těžké rozluštit; násilník byl vstřícný a zanechal své otisky po celém bytě oběti – a zmizení jedné královny krásy ve venkovské oblasti Venezuely. Dotyčná dívka byla milenkou bohatého ruského ropného magnáta a pro Dannyho, jenž získal nezpochybnitelný usvědčující důkaz, z toho byl slavný případ. (I když méně slavný pro

královnu krásy. Části jejího těla byly posléze nalezeny v pytlích na odpadky v jednom maracayském motelu.)

Danny si nakonec zamiloval svou práci i nový život ve Francii a začal vnímat, jak se mu zvolna vrací sebedůvěra. Seznámení a svatba s Céline byly třešničkou na dortu. Ale přes všechny své triumfy a meteorický vzestup v řadách Interpolu nikdy nezapomněl na Angelu Jakesovou. Kým byla, než si vzala svého manžela? Proč utekla? Neměl nejmenší pochyby, že to nebylo jeho vyšetřování, co ji vyděsilo, jak tvrdil Lyle Renalto. Musel k tomu být jiný důvod. Nejdůležitější ze všeho byla odpověď na otázku: Kdo ji znásilnil a zabil jejího manžela tak strašlivým, krvavým způsobem? Oficiální výklad, že zloději se krádež vymkla z rukou, byl zjevný nesmysl. Lupiči umění neproříznou starému muži hrdlo tak důrazně, až mu téměř odříznou hlavu.

Nakonec to byla Céline, kdo přece jenom přesvědčil Dannyho, aby nechal celou záležitost plavat. Vycítila, že ve vztahu jejího novomanžela k Angele Jakesové je něco více než pouhý profesionální zájem, a řekla mu na rovinu, že se cítí ohrožená.

„Ona je pryč,“ zavzlykala Céline, „ale já jsem tady. To ti nestačím?“

„Samozřejmě že ano, miláčku,“ ujistil ji Danny. „Jsi pro mě vším.“

Jenže v následujících letech ho ve snech nadále pronásledovala Angela Jakesová se smetanovou pletí a vyčítavýma čokoládovýma očima.

„Najděte zvíře, které tohle udělalo.“

Danny jí slíbil, že tak učiní, ale selhal. To zvíře bylo pořád někde tam venku.

Nicméně s postupem času se Danny přece jen posunul kupředu. Manželství s Céline bylo mimořádně šťastné. Před dvěma měsíci, kdy Danny povýšil na šéfa celého oddělení IRT a řídil nasazování týmů v reakci na zločiny a katastrofy, měl pocit, jako by se kruh od noční můry v Loma Vista 420 a vraždy Andrewa Jakese uzavřel. Danny McGuire konečně nalezl pocit klidu jak v profesním, tak osobním životě.

A pak mu přišel e-mail.

Předmět v první zprávě od Matta Daleye zněl prostě: Andrew Jakes. Dannymu McGuireovi při pouhém pohledu na tato dvě slova na monitoru ztuhla krev. Daley o sobě nic neprozrazoval, sděloval pouze to, že je „zúčastněnou stranou“ a že má v tomto případu „novou informaci“, kterou by rád probral s Dannym osobně. Danny ho zařadil do škatulky pomatenců a neodpověděl. Ale e-maily a pak i telefonáty do Dannyho kanceláře přicházely dál ve dne v noci. Danny nakonec zareagoval a oznámil panu Daleyovi, že pokud má nějakou informaci, měl by ji předat oddělení vražd losangeleské policie. Ale Daley se nenechal odmítnout. Trval na tom, že s ním musí mluvit osobně a oznámil, že příští týden přiletí do Lyonu a „neodejde“, dokud ho Danny nepřijme.

Daley dodržel slovo a byl nyní tady. Mathilde, Dannyho znamenitá sekretářka, mu volala před hodinou, že u ní sedí „blonďatý Američan“, tvrdí, že má domluvenou schůzku a že je to naléhavé. Co

Danny chce, aby s ním udělala?

Chci, abyste ho poslala pryč. Chci, abyste mu řekla, ať mi přestane připomínat Angelu Jakesovou a vypadne z mého života.

„Vyřiďte mu, že jsem na cestě, ale že nemám moc času. Bude to muset zvládnout rychle.“

„Pane Daleyi.“ V tónu Dannyho McGuirea nezněla ani stopa vřelosti. „Pojďte dál.“

McGuireova kancelář byla velká a pohodlná. Matt věděl, že bývalý detektiv si po odchodu od losangeleské policie vede dobře, ale překvapilo ho, jak moc dobře. Všude byly fotografie překrásné rusovlasé mladé ženy.

Matt jednu z nich zvedl. „Vaše manželka?“ McGuire přikývl.

„Je nádherná.“

„Já vím. Zrovna teď je doma a čeká na mě.“ Danny vrhl na Matta zlostný pohled. „Co pro vás mohu udělat, pane Daleyi?“

Mattovi se rozbušilo srdce. Příliš mnoho na krátký rozhovor. Zhluboka se nadechl a řekl: „Znovu zahájit vyšetřování vraždy Andrewa Jakese.“

Danny se zamračil, „A proč bych to měl chtít udělat?“

„Protože existují nové důkazy.“

„Jak jsem vám sdělil v e-mailu, pane Daleyi, pokud máte nějaký závažný důkaz, pak se musíte obrátit na policii v L. A. Tento případ již není moje věc a nespadá ani do mé pravomoci.“

„Jste Interpol,“ namítl mírně Matt. „Do vaší pravomoci spadá celý svět, nebo ne?“

„Tak jednoduché to není,“ zamumlal Danny McGuire.

„No, já myslím, že ano.“ Matt Daley se předklonil a provrtával Dannyho očima. Osobně byl stejně neodbytný jako v telefonu. „Losangeleská policie na to kašle. Uzavřela případ a vzdala ho. Proto jste u ní skončil.“

Danny mlčel. Tohle nemohl zpochybnit.

Další slova Matta Daleye mu proměnila krev v led.

„Co když vám povím, že došlo k další vraždě?“

Danny se donutil zachovat klidný tón. „Dochází ke spoustě vražd, pane Daleyi. Po celém světě,

každou hodinu každého dne. My lidé jsme násilnická banda.“

„Ne k takovým jako tato.“ Matt Daley sáhl do kufříku, vytáhl tlustou složku a hodil ji na stůl před Dannyho. „Úplně stejný modus operandi. Brutálně zavražděný starý muž, znásilněná mladá manželka věnuje všechny peníze na charitu a pak zmizí.“

Dannymu McGuireovi vyschlo v ústech. Když sáhl pro složku, třásly se mu ruce. Je to možné? Po takové době zvíře opět udeřilo?

„Kde?“ zeptal se téměř šeptem.

„V Londýně. Před pěti roky. Oběť se jmenovala Piers Henley.“

KAPITOLA SEDM

LONDÝN 2001

Chester Square se nachází v srdci Belgravie hned za Eaton Square a těsně u elegantní ulice Elizabeth Street. Klasické domy s bílou omítkou svírají mezi sebou kouzelný neveřejný park, v jehož rohu stojí pod obřím kaštanovníkem kostel svatého Michala. Mosazné zvony ohlašují každou hodinu, čímž příhodně chrání obyvatele náměstí před nutností dívat se na své hodinky značky Patek Philippe. Při pohledu z ulice vypadají domy na Chester Square jako velká a pohodlná obydlí.

To ale nejsou.

Jsou to kolosální přepychové paláce.

Neustále opakované klišé v Belgravii zní, že bydlení na Chester Square si nemůže dovolit žádný Angličan. A jako většina klišé je i tohle pravdivé. Jeden z domů vlastnil Roman Abramovič, ruský oligarcha a majitel fotbalového klubu Chelsea, než utekl s mladou milenkou a přenechal nemovitost manželce. Mezi Abramovičovy sousedy patřili v průběhu let dvě hollywoodské filmové hvězdy, francouzský fotbalový hrdina, švýcarský zakladatel největšího evropského hedgeového fondu, řecký princ a indický softwarový magnát. Ostatní domy na náměstí vlastnili bez výjimky američtí investiční bankéři.

To platilo až do dne, kdy jeden z těchto amerických investičních bankéřů neunesl kolaps svých investic, vložil si do úst hlaveň vzácné pistole Bersa Thunder a stiskl spoušť. Jeho dědicové prodali dům jistému britskému baronetovi. Tak se sir Piers Henley stal prvním Angličanem vlastnícím dům na Chester Square déle než pětadvacet let.

A stejně tak první osobou, která tam kdy byla zavražděna.

Policejní inspektor Willard Drew ze Scotland Yardu podal ženě hrnek se sladkým čajem a snažil se nezírat na její plné, smyslné rty, když srkala horký nápoj. Pod pootevřeným županem byly na bledých stehnech jemně posetých pihami stále zřetelně vidět krvavé šmouhy. Znásilnění proběhlo mimořádně brutálně. Ale ne tak brutálně jako vražda.

Zatímco inspektor Drew zpovídal ženu v přízemí domu, jeho muži sbírali nahoře v ložnici z perského koberce kousky mozkové tkáně jejího manžela. Stěny ložnice vypadaly jako čerstvě namalované obrazy Jacksona Pollocka. V tomto pokoji se odehrála exploze krve, zuřivosti a zvířecího šílenství, jakou inspektor Drew ještě neviděl. Měl pro to jediné slovo: masakr.

„Můžeme to udělat později, madam,“ navrhl inspektor Drew, „pokud je to zrovna teď pro vás příliš. Třeba až se vzpamatujete z šoku?“

„Nikdy se nevzpamatuji, inspektore. Raději ať to mám za sebou.“

Dívala se při řeči přímo na něho, což inspektora vyvádělo z rovnováhy. Výraz krásná byl pro tuto drobnou rusovlásku zcela nedostatečný. Byla sexy. Bolestivě sexy. Krémová pleť, sametová hebkost, chvějivá zranitelná ženskost, každým coulem lady. Jediné, co neladilo, byl její hlas. Pod froté županem za čtyři sta dolarů byla tato žena až do morku kosti holkou z předměstí.

„Je-li to tak,“ souhlasil inspektor Drew, „můžeme začít ověřením některých základních údajů.“

„Jsem pro.“

„Celé jméno zemřelého?

Lady Tracey Henleyová se zhluboka nadechla. „Piers… William… Arthur… Gunning Henley.“

Piers William Arthur Gunning Henley, jediný syn zesnulého sira Reginalda Henleye a baronet, se narodil do nepříliš bohaté statkářské rodiny.

Do svých třicátin se stal jedním z nejbohatších mužů v Anglii.

Piers, ve škole nepříliš úspěšný – správce koleje v Etonu ho popsal jako „roztomilého mrhače časem“

–, měl vrozený talent pro byznys. Především se vyznačoval tou vzácnou alchymií, jež mu umožňovala přesně vycítit, kdy se nějaká živořící společnost blíží ke svému dnu, jestli se od něho může odrazit a kdy a jak vysoko. První krachující podnik, malou provinční makléřskou firmu v Norfolku, koupil ve věku dvaadvaceti let. Všichni, nevyjímaje jeho otce, ho považovali za blázna. Když Piers o šest let později tuto firmu prodával, měla kanceláře v Londýně, Manchesteru, Edinburghu a Paříži a výše zisku v tom roce činila před zdaněním osmadvacet milionů liber.

Pro Pierse Henleye to byl malý úspěch, ale velmi významný. Naučil ho věřit svým instinktům. A také zvýšil jeho chuť riskovat. Kalkulovaně riskovat. Během následujících pětatřiceti let Piers koupil a prodal více než patnáct společností a podržel si dvě: svůj hedgeový fond Henley Investments a Jassops, řetězec špičkových klenotnictví, jehož značka Piers překonala proslulost značek Asprey a Graff. Také si pořídil (a později se jí zbavil) manželku Carolinu a dvě děti: dceru Annu s manželkou a syna Sebastiana s milenkou. Oběma dětem a jejich matkám poskytl pohodlné domy a štědré apanáže.

Piers však neměl ani čas, ani smysl pro rodinný život. Zrovna tak se ani vzdáleně nezajímal o konvenční představy romantiky.

Alespoň ne do svých šedesátých narozenin, kdy mu náhodné setkání s mladou ženou jménem Tracey Stoneová navždy změnilo život.

Pro narozeninovou party si sir Piers (titul baroneta zdědil o měsíc dříve po otcově smrti) pronajal privátní místnost v Groucho klubu v Soho. Tato Mekka úspěšných londýnských mediálních a literárních týpků byla exkluzivní, přesto se jí dařilo udržet si určitý ráz ošuntělé, zanedbané anglickosti, která se Piersovi vždy zamlouvala. Připomínala mu jeho dětství, sešlou velkolepost Kingham Hallu, rodinného sídla Henleyů, na jehož stěnách visely obrazy od Constableho a Turnera, ale nikdy se v něm netopilo a koberce byly prožrané moly.

Sir Piers Henley schválil místo konání, ale deprimovala ho sešlost hostů. Jeho sekretářka Janey sestavila jejich seznam jako obvykle. Při pohledu na stejné staré obličeje kapitánů průmyslu a financí doprovázených prvními manželkami se strnulými výrazy nebo krásnými, ale chamtivými druhými, si Piers chmurně pomyslel: Kdy tihle všichni tak zestárli? Kdy tak otupěli? Kdy přesně vyměnil opravdová přátelství za tohle? Za kontakty a obchodní známé?

Zrovna když dumal nad touto důležitou otázkou, obsluhující servírka mu vylila do klína vroucí humrovou polévku. Stopy popálenin na vnitřní straně stehen pak zůstaly siru Piersovi až do konce života. Pokaždé, když se na ně podíval, děkoval své šťastné hvězdě.

Oslava v Groucho byla pro Tracey Stoneovou prvním a také posledním dnem její kariéry servírky. Zatímco sir Piers zařval a vyskočil, Tracey padla na kolena, odepnula mu opasek a strhla z něj kalhoty rychleji než prostitutka pracující za provizi. Pak s pouhým „Smím, pane?“ mu stáhla i slipy a vychrstla džbánek ledové vody na baronetovy genitálie. Studená voda působila skvěle. A fakt, že stál uprostřed Groucho klubu před polovinou londýnské společnosti s odhaleným přirozením… působil ještě skvěleji. Vzdor palčivé bolesti na stehnech a varlatech si sir Piers Henley uvědomil, že v těchto několika momentech se cítil činoroději než za posledních patnáct let. Seděl a modlil se za návrat mládí, života, vzrušení… a bum, do klína mu padla krásná dívka. Tedy přesněji krásná dívka mu nalila do klína polévku horkou jako láva, ale proč lpět na maličkostech? Nemohl být potěšenější.

Tracey Stoneová se blížila třicítce. Měla krátké naježené rusé vlasy, tmavohnědé oči a hubenou mladistvou postavu, která v černobílé uniformě servírky vypadala absurdně sexy. Je jako lidská sirka, pomyslel si Piers, poslaná, aby mě zapálila.

A přesně tohle Tracey udělala.

Když souhlasila, že bude s Piersem chodit, její přátelé si mysleli, že se zbláznila.

„Vždyť je mu přes sto roků, Tracey.“

„A je moc nóbl.“

„Díky tobě s ptákem jako spálený párek.“

„Je to nechutné.“

Piersovi přátelé se rovněž pohoršovali.

„Je mladší než tvoje dcera, starouši.“

„Je to servírka, Piersi. A navíc špatná.“

„Oškube tě dohola.“

Tracey s Piersem jim nenaslouchali. Věděli, že jejich přátelé se mýlí. Tracey nezajímaly Piersovy peníze. A Piersovi by na Tracey nezáleželo o nic méně, ani kdyby její rodiče bydleli ve slumu.

Probudila v něm tu část, o níž si myslel, že je dávno mrtvá. Jak se popáleniny v jeho rozkroku pozvolna hojily, dokázal myslet pouze na to, jak dostat Tracey do postele.

Na první rande ji vzal na večeři do Ivy. U tří lahodných chodů se otřásali smíchem, ale před restaurací Tracey okamžitě nasedla do černého taxíku, takže Piers ji stěží stačil políbit na tvář.

Na druhé rande ji pozval do divadla. To byla chyba. Tracey se nudila. Piers se nudil. Odvezl ji další taxík a Piers si pomyslel: Ztratil jsem ji.

Následujícího dne se v sedm ráno rozezněl zvonek u dveří Piersova bytu na Cadogan Gardens. Byla to Tracey. Nesla kufr.

„Chci se tě na něco zeptat,“ prohlásila bez obalu. „Jsi gay?“

Piers si promnul rozespalé oči. „Jestli jsem…? Cože? Ne. Nejsem gay. Jak tě to mohlo proboha napadnout?“

„Máš rád divadlo.“

Piers se rozchechtal. „Tohle má být tvůj důkaz?“

„To a fakt, že ses mě nikdy nepokusil dostat do postele.“

Piers na ni zíral nevěřícným pohledem. „Nikdy nepokusil…? Dobrý bože, ženská. Vždyť jsi mě držela kilometr od sebe. A mimochodem, jakou cenu má pro tebe moje vyjádření, že nemám rád divadlo?“

„Tak proč jsme tam šli?“

„Chtěl jsem na tebe udělat dojem.“

„Tak to nezabralo.“

„Ano, všiml jsem si. Tracey, drahoušku. Netoužím po ničem víc než dostat tě do postele, jak jsi to sama vyjádřila. Ale nedalas mi šanci.“

Tracey se protáhla kolem něho do domu. Postavila kufr a zavřela za sebou dveře. „Tak teď ti ji dávám.“

Milování se nepodobalo ničemu, co Piers kdy poznal. Tracey měla hedvábné vlasy, měkká ňadra a vlhkou, teplou, nádhernou hlubinu, která si ho žádala jako předtím žádná jiná. Když to skončilo, okamžitě ji požádal o ruku. Tracey se smála.

„Nebuď takový idiot. Já nejsem pro manželství stavěná.“

„To ani já,“ odvětil Piers pravdivě.

„Tak proč si mě chceš brát? Musíš po mně přestat chtít věci, které by netěšily ani tebe. To je špatný návyk.“

„Požádal jsem tě o ruku, protože tě chci. Vždycky dostanu všechno, co chci.“

„Cha! Opravdu? Tak tentokrát ne, mé lordstvo,“ odsekla vzdorně Tracey. „Nemám zájem.“ Piers by ji nemohl milovat více, ani kdyby byla z platiny.

O šest týdnů později se stali manželi.

Prvních osmnáct měsíců šlapalo manželství Henleyů doslova slastně. Piers se věnoval podnikání jako dosud a Tracey si nikdy nestěžovala na jeho nepřítomnost nebo zvyk zvedat telefon uprostřed večeře, což jiné ženy, s nimiž se scházel, nesnášely. Piers netušil, čím se jeho žena během dne zabývá.

Zpočátku předpokládal, že chodí po nákupech, ale z měsíčních výpisů AmEx viděl, že Tracey téměř nic neutrácí, přestože měla platinovou kartu s neomezeným čerpáním a štědrou sumu v hotovosti na běžné výdaje. Jednou se jí zeptal: „Co děláš, když jsem v kanceláři?“

„Hraju v pornofilmech, Piersi,“ odpověděla s kamennou tváří. „Pondělky, středy a pátky. V úterý jsou ozbrojené loupeže. Čtvrtky mám volné.“

Piers se usmál a pomyslel si: Jsem nejšťastnější chlap na zemi. Odnesl ji do postele.

Tracey byla perfektní sexuální partnerka, stále roztoužená, stále nápaditá, nenáročná o večerech, kdy byl příliš unavený nebo stresovaný z práce na to, aby se s ní miloval. Jediným mráčkem na obzoru jejich manželství bylo Traceyino tvrzení, že nemůže mít děti.

„Obávám se, že se s tím nedá nic dělat. Mé vybavení je poškozené,“ prohlásila věcně.

„A která část tvého vybavení?“

„Netuším. Asi celé. Proč? Nejsi trochu starý na to, abys vyměňoval plínky, miláčku?“

Piers se zasmál. „Já bych je nevyměňoval! Kromě toho ty nejsi stará. Copak nechceš vlastní dítě?“

Tracey nechtěla. Ale ani sebepočetnější opakování tohoto sdělení jejího manžela nepřesvědčilo. V příštím roce Piers tahal svou mladou ženu po všech specialistech na Harley Street, kteří opakovali jeden pokus o oplodnění in vitro po druhém, ale bez úspěchu. Piers rozhodnutý „myslet pozitivně“ koupil velký rodinný dům v Belgravii a najal interiérového architekta až z Paříže, aby navrhl zařízení dětských pokojů, jednoho pro chlapce, jednoho pro děvčátko a jednoho v neutrálním žlutém ladění.

„K čemu je to dobré? Co kdybych porodila králíka nebo tak něco?“ dobírala si ho Tracey.

Nezapomněla, co řekl ten večer, když ji požádal o ruku. „Vždycky dostanu všechno, co chci.“ Bohužel se zdálo, že u matky přírody Piers narazil na rovnocenného protivníka.

„A vaše děti?“ Policejní inspektor Williard Drew odtrhl oči od Traceyiných ňader svůdně uhnízděných v tmavorůžové podprsence La Perla. Na tak štíhlou ženu byla lady Henleyová pozoruhodně dobře obdařená a vypadalo to, že má potíže udržet župan zajištěný pouze páskem. „Nocují někde jinde?“

Její krásná tvář se zachmuřila. „Nemáme děti. Kvůli mně. Nemohu je mít.“

Inspektor Drew zrudl. „Ach, promiňte. Viděl jsem nahoře dětské pokoje a předpokládal jsem…“ Tracey pokrčila rameny. „Nic se nestalo. Proč byste to nepředpokládal? Máte ještě nějaké otázky?“

„Pouze jednu.“

Už nyní mu byla neuvěřitelně nápomocná. Popsala do detailů odcizené kousky šperků – lady Henleyová věděla opravdu hodně o špercích, soupravách, karátech, ryzosti diamantů a tak dále – i útočníka. V době napadení měl masku, takže neviděla jeho obličej. Ale rozhodně byl silný a statný, na hřbetu levé ruky měl jizvu a hovořil hlubokým hlasem s „podivným“ přízvukem, který nedokázala specifikovat. Při zvážení, čím si prošla, si toho zapamatovala skutečně mnoho. Nepochybovala, že se

s tím mužem nikdy předtím nesetkala.

„Tohle může být pro vás obtížné,“ ozval se vlídně inspektor Drew, „ale měl váš manžel nějaké nepřátele? Existuje někdo, kdo by vůči němu pociťoval zášť?“

Tracey se rozesmála sytým, chraptivým hlasem barmanky a inspektor Drew si pomyslel, že manželství s ní asi bylo velmi zábavné. Sir Piers Henley se musel ještě před několika hodinami považovat za nejšťastnějšího muže na světě.

„Pouze několik tisíc. Můj manžel měl více nepřátel než Hitler, inspektore.“ Inspektor Drew se zamračil. „Jak to?“

„Piers byl bohatý muž. Zbohatl vlastním úsilím. Podnikáním v hedgeovém byznysu, víte? Hedgeové fondy nemá nikdo rád. Ani jejich správce, partnery, konkurenty, dokonce ani jejich investory, a to bez ohledu na to, kolik díky nim vydělává. To je svět, v němž je člověk člověku vlkem, inspektore, a můj Piers byl doslova dobrman s hrozivými tesáky.“ Tracey Henleyová to říkala s pýchou. „Lidé ho

nenáviděli. A stejně tak jeho fond. Pokud chcete nějaké konkrétní osoby, tak například chlap, kterého vzal na hůl při koupi tohoto domu. Nebo dealer s auťáky, jemuž nezaplatil za astona, protože se mu nelíbilo, jakým způsobem se na mě díval. Také všichni ti, které obehrál v klubu White’s – a to je dlouhý seznam, to mi věřte. Pak jeho exmanželka případně bývalá nebo současná milenka, co já

vím?“

Inspektoru Drewovi připadala myšlenka, že by muž ženatý s Tracey vyhledával mimomanželské sexuální potěšení, přímo neuvěřitelná. Podle jejího vyjádření jí bylo dvaatřicet, ale vypadala o deset let mladší.

„Piers měl armádu nepřátel,“ pokračovala Tracey, „ale pouze jediného opravdového přítele.“

„Ano? A kdo to byl?“

„Já.“

Tracey Henleyová poprvé té noci dala průchod slzám.

KAPITOLA OSM

Danny McGuire zvedl oči od složky před sebou a vypadal, jako by právě spatřil ducha. Četl v ní za naprostého mlčení asi dvacet minut.

„Jak jste se dozvěděl o tomto případu?“

Matt Daley pokrčil rameny. „Na internetu. Začal jsem se zajímat o Jakesův případ a… no, prostě jsem narazil na tohle. Henleyova vražda byla v Anglii senzací. Hodně se o ní psalo.“

„Jaký je váš zájem o případ Jakes, pane Daleyi?“ otázal se Danny. „V e-mailech jste se o tom nezmínil.“

„Věnuji se psaní. Fascinují mě nezodpovězené otázky.“ Danny podezíravě přimhouřil oči. „Jste novinář?“

„Ne, to ne. Píšu scénáře. Pro televizi. Většinou komedie.“

Danny projevil přiměřené překvapení. Pokývl směrem ke složce. „V tomhle moc humoru není.“

„To není,“ souhlasil Matt. „Ale jde i o osobní vazbu. Andrew Jakes byl můj otec.“

Dannymu to hned nedošlo. Andrew Jakes měl děti? Chvíli lovil v paměti. No jasně. Jakes byl ženatý, mnoho let před seznámením s Angelou. Jeden z členů jeho týmu prověřoval tuto stopu, ale nezjistil nic významného. Bylo tam tehdy i dítě? Asi ano.

„Nikdy jsem ho nepoznal,“ vysvětloval Matt. „Jakes se rozvedl s mou matku, když mi byly dva roky. Matka se znovu provdala a nevlastní otec adoptoval jak mě, tak mou sestru Claire. Ale biologicky jsem Jakes. Vidíte nějakou rodinnou podobu?“

Dannyho myslí prolétl obraz šedivé hlavy Andrewa Jakese téměř oddělené od těla. Zachvěl se.

„Ani ne.“

„Když jsem zjistil, že mého otce někdo zavraždil, probudilo to mou zvědavost. A jakmile jsem o tom začal číst, propadl jsem tomu.“ Matt se usmál. „Sám jistě víte, jakou závislost může nějaká nevyřešená záhada vyvolat.“

„To vím,“ připustil Danny. A jak trýznivou. Tenhle chlapík působí mile, ale je nedočkavý jako labrador s klacíkem v tlamě. Kdyby viděl ten masakr v Jakesově ložnici, netvářil by se tak spokojeně. Dvě těla svázaná dohromady. Jakesova hlava visící na krku jako jojo na provázku.

„Jakmile jsem se dočetl o Henleyově případu, snažil jsem se vás kontaktovat, ale zjistil jsem, že jste odešel od losangeleské policie. Pokusil jsem se spojit přímo se Scotland Yardem, ale nebyli zrovna vstřícní. Nechtěli mluvit s nějakým bláznivým americkým pisálkem o nic víc než policie v Los Angeles.“ Matt Daley se znovu usmál a Danny pomyslel na to, jak má srdečnou, otevřenou tvář. „Vy

policisté dobře víte, jak se sešikovat, když se něco zmrší.“

To je pravda, řekl si v duchu Danny při vzpomínce na vlastní roky osamění, když prosil o pomoc při hledání Angely Jakesové, než nastoupil k Interpolu. Nyní mu to připadalo jako dávná minulost.

„Rozhodně mi trvalo nějakou dobu, než jsem vás vystopoval. Nemohl jsem uvěřit, že jste u Interpolu. Že jste v postavení, v němž mi můžete pomoct.“

Danny McGuire se zamračil. „Nepředbíhejme, prosím. Souhlasím, že tyto dva případy si jsou podobné. Ale aby se do toho zapojilo mé oddělení a aby vedení Interpolu autorizovalo speciální vyšetřování týmem IRT, o to musí požádat policie příslušného státu.“

Matt se vzrušeně předklonil. „Ale my nemluvíme o podobnosti. Ty zločiny se odehrály jako přes kopírák. Obě oběti byli starší bohatí muži, ženatí s mnohem mladšími manželkami. Obě manželky byly znásilněny a zbity a krátce po útoku zmizely. Majetek šel v obou případech na charitu. Nikdo nebyl odsouzen. Neexistují žádné stopy.“

Dannymu McGuireovi se zrychlil tep srdce.

„I tak,“ poznamenal nepřesvědčivě jako tonoucí člověk, jenž se chytá stébla. „Může to být náhoda.“

„Houby náhoda. Ten chlap dokonce použil při svazování obětí stejný uzel.“

Dvojitou liščí smyčku. Danny McGuire složil hlavu do dlaní. Tohle není skutečnost. Ne po deseti letech.

„Podívejte, já vím, že musíte dodržovat určité postupy,“ ozval se Matt Daley. „Protokol a tak dále. Ale ten maniak je pořád někde venku. Ve skutečnosti,“ Matt vytáhl svou trumfovou kartu, „je ve Francii.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se ostře Danny. „Jak můžete něco takového vědět?“

Matt Daley se pohodlně opřel. „Stačí dvě slova,“ prohlásil sebejistě. „Didier Anjou.“

KAPITOLA DEVĚT

SAINT TROPEZ, FRANCIE O DVA TÝDNY DŘÍVE

Lucien Desforges se loudal ulicí Rue Mirage s jarem v patách. Život, usoudil Lucien, je prima. Nádherný den na konci jara v Saint Tropez byl předzvěstí léta. Obě strany ulice vedoucí od La Route des Plages k proslulé restauraci Club 55 lemovaly růžově kvetoucí keře, které vypadaly na pozadí

bíle natřených fasád domů jako květinové fontány. Luciena tyto bílé zdi pokaždé udeřily do očí. Zdálo

se, že tak prostý exteriér je nepřiměřený interiérům domů, které byly nacpané všemožným luxusem, jaký lze za peníze pořídit.

Lucien měl namířeno právě do jednoho z těchto sídel, do toho, jež obyvatelé Saint Tropez považovali za nejskvělejší z nich: Villa Paradis.

Děsný název, pomyslel si Lucien. Vulgární. Jenže co může člověk očekávat od bývalé popové hvězdy a hereckého idolu, dítěte marseillských ulic, jež si vedlo fantasticky, ba zázračně skvěle? Rozhodně ne dobrý vkus.

Villa Paradis vlastnil jeden z Lucienových klientů. Jeden z jeho nejlepších, nejvýznamnějších, nejlukrativnějších klientů. Po pravdě řečeno, ne vždy ten nejsnazší z klientů. Jeho přetrvávající styky s podsvětím, v němž vyrůstal, s prachsprostými marseilleskými mafiány se zálibou ve vydírání, podvodech a ještě horších věcech, způsobily Lucienovi během let nespočet migrén. A podobné to bylo s jeho totální neschopností udržet své mužství v kalhotách (v případech bez kalhot bezpečně zabalené v kondomu). Ale koneckonců Lucien Desforges byl rozvodový právník. Pokud existovalo něco, co majitel Villa Paradis uměl dělat co nejdráž, veřejně a opakovaně, tak to byl právě rozvod.

O něco dříve toho rána se Lucien při kávě hlasitě zasmál, protože si uvědomil, že se ani nepamatuje, kolik rozvodů tomuto klientovi už zařizoval. Čtyři, pět? Je tenhle rozvod pátý v řadě? Na honorářích od tohoto muže vydělal tolik peněz, že ztratil přehled. Que Dieu bénisse l’amour!

Při vymačkávání dobře známého kódu na automatické bráně Lucien přemýšlel, kolik asi vydělá na tomto nejnovějším manželském rozchodu svého klienta. Manželství se současnou ženou bylo otázkou pouhých měsíců, takže tento případ nebude tak lukrativní jako ty předchozí. Jedině že by jí ten starý kozel udělal dítě. Tak to by byl opravdu obchod. Ale když se brána otevřela a před ním se jako azurový sen třpytilo křišťálově modré Středozemní moře, připomněl si, že není správné dívat se darovanému koni na zuby.

Jde o to, že Didier Anjou se rozvádí. Znovu!

Bude to velmi hezký den.

Manželství začalo dobře, což bylo s ohledem na ostatní manželství Didiera Anjoua, jež začínala velmi špatně, hodně zvláštní.

Nejdříve to byla Lucille. Ach, la belle Lucille! Jak moc ji chtěl! Jak po ní toužil! Didierovi bylo tenkrát dvacet let a hrál ve svém prvním filmu Entre les draps, což bylo přesně to místo, na němž chtěl být s Lucille Camusovou. Lucille byla čtyřiačtyřicetiletá vdaná žena a hrála ve filmu Didierovu matku.

Režisér ji prosil, aby přijala tuto roli. Vždycky měl pro Lucille slabost. Asi proto se s ní také oženil.

V roce 1951 byl Jean Camus nejmocnějším mužem ve francouzské kinematografii. Pařížský Walt Disney, Louis B. Mayer starého světa, člověk, jenž mohl stvořit nebo zničit kariéru mladého herce

pouhým kývnutím plešaté hlavy nebo cuknutím prošedivělého knírku. Byl to sám Jean Camus, kdo obsadil Didiera Anjoua do hlavní mužské role v Entre les draps. Vytáhl tohoto hezkého černovlasého mladíka s ještě černějšíma očima z naprostého neznáma a vrhl ho do fantastického světa slávy a bohatství, limuzín a přepychu… a do náruče Lucille.

O desítky let později se Didier při pohledu zpátky utěšoval faktem, že neměl na vybranou. Lucille Camusová byla bohyně a její tělo chrám, jenž prosil, ne, vyžadoval uctívání. Ta bombastická mateřská ňadra, ty obscénně plné rty, vždy pootevřené, stále lákající, zvoucí… Didier Anjou nemohl nesvádět Lucille Camusovou o nic víc, než by mohl dýchat lokty nebo projít pevnou skálou. Elle était une force de la nature!

Samozřejmě že kdyby zůstal u svádění, věci se mohly odehrát lépe, než jak se stalo. Bohužel tři týdny po začátku jejich aférky Lucille otěhotněla.

„Nevidím v tom žádný problém,“ bránil se zmateně Didier, zatímco uhýbal dalšímu kousku porcelánu, jež mu Lucille vztekle házela na hlavu. „Chérie, prosím. Prostě řekni, že je to Jeanovo. Kdo to pozná?“

„Všichni, ty kreténe, ty imbecile!“ Didier uhnul před dalším talířem, který jen těsně minul jeho hrtan.

„Jean je neplodný!“

„Jejda.“

„Ano, jejda.“

„No tak se toho prostě zbavíš.“ Lucille se zděsila.

„Potrat? Co si myslíš? Že jsem nějaká zrůda?“

„Ale, chérie, buď praktická.“

„Jamais! Non, Didiere. Má to jediné řešení. Musíš si mě vzít.“

Rozvod Camusových se stal nejprobíranějším tématem roku v Cannes. Lucille Camusová se ve vysokém stupni těhotenství provdala za mladičkého milence a Didier byl po několik úžasných měsíců opravdu slavný. Jenže dítě umřelo, Jean Camus přijal smutkem zlomenou Lucille zpátky a řady filmařské komunity se semkly kolem nich. Následujících osm let, až do Jeanovy smrti, nesehnal Didier Anjou ve Francii jinou roli než v reklamě na prací prášky. Ve třiadvaceti byl prostě vyřízený.

Situace se pro něj konečně zlepšila, když dosáhl třicítky. Didier se oženil podruhé, tentokrát s H?léne Marceauovou, krásnou nevinnou dědičkou z Toulouse. H?léne byla panna a nechtěla s Didierem spát, dokud nebudou svoji. Didierovi to perfektně vyhovovalo. Během námluv chodil za

prostitutkami a celou dobu se těšil na den, kdy převezme H?lénin výstavný château a tučné bankovní konto. Kdo by chtěl více?

Svatba byla dobrý tah, nejšťastnější den Didierova života. Dokud nepadl večer a Didier, konečně v manželské posteli, nezjistil, proč byla jeho nevěsta tak ostýchavá a nechtěla s ním mít intimní styk. Ukázalo se, že chudák H?léne má groteskně deformované genitálie, tajemství skrývané od jejího narození. Celá nevinnost a strach ze sexu byly pouhá nestydatost, trik. Ta potvora ho lapila do pasti!

Manželský svazek byl od počátku mizerný, přesto Didier zůstal s H?léne pět roků. Přirozeně že ji nepřetržitě podváděl a vysál její konto do posledního franku na privátní produkci filmů, v nichž vždy hrál hlavní roli. H?léne věděla, co její manžel provádí, ale i tak ho bezmezně milovala. Didier tak na ženy působil. H?léne se horlivě modlila každý den, aby Didier prozřel a opětoval její lásku, i přes její nešťastný fyzický nedostatek. Bohužel se to nikdy nestalo. V pětatřiceti letech se Didier Anjou, podruhé slavný a poprvé bohatý, s H?léne Marceauovou rozvedl. Ocitl se tak znovu na trhu.

Následovala Pascale, další dědička, která učinila Didiera ještě bohatším a porodila mu dva syny. Jenže měla neoblomný názor na jeho mimomanželské aktivity.

Mezi ně patřila i Camille. Čtvrtou paní Anjouovou se stala rok předtím, než Didier dovršil padesát let. O třicet let mladší a fantasticky krásná špičková modelka té doby připomínala Didierovi, jaký byl v tom věku i on. Fyzicky dokonalá, sobecká, ctižádostivá, nenasytná. Byla to láska nebeská. Po třech letech manželství Camille spala s Didierovým -náctiletým synem Lucem. Didier s pomocí Luciena Desforgese odřízl oba od financí a přísahal si, že už se nikdy neožení.

Uchýlil se do Saint Tropez, kde se stal legendou díky své marnivosti, především sbírkou tupé, které měly ve Villa Paradis své místo ve speciální šatně, což vyvolávalo velké pobavení u ruských prostitutek, jež mu tam pravidelně zahřívaly postel. Nikdo, a nejméně ze všech jeho právník, neočekával, že by si Didier Anjou našel další manželku.

Přišlo to jako blesk z čistého nebe; před čtyřmi měsíci se starý prostopášník tajně oženil s nějakou Ruskou, o níž nikdo z jeho přátel neslyšel, natož aby ji znal. Jmenovala se Irina Minčenková a všeobecně se předpokládalo, že je jednou z prostitutek a nějak se jí podařilo vlákat Didiera do manželství.

Mýlili se. Přibližně pětatřicetiletá Irina, vznešená a vzdělaná, nouzí ani zdaleka netrpěla. A i kdyby třela bídu s nouzí, byla příliš krásná a chytrá na to, aby dělala prostitutku. Didier propadl jejímu kouzlu hned při prvním setkání na nějakém večírku v Ramatouelle.

Na líbánky odvezl novomanželku na Tahiti do osamělé chaty na pobřeží. Poprvé v životě si Didier nepřál, aby ho sledovala média. Lucienovi, který se mezitím stal i jeho přítelem, řekl: „Irina je příliš výjimečná, abych se o ni dělil se světem. Kdykoliv vidím někoho, jak se na ni dívá, ať je to muž nebo žena, mám chuť ho zavraždit. Je šílené, co se mnou Irina dělá!“

Ať s ním Irina dělala cokoliv, tak to nyní skončilo, pomyslel si Lucien sarkasticky a obcházel vilu k zadní terase. Pouhé dva týdny po návratu z líbánek mu Didier Anjou zavolal a běsnil vzteky.

„Chci rozvod!“ řval do telefonu. „Chci s tou zasranou čubkou skoncovat, slyšíš mě? Nedám jí ani vindru!“

To bylo včera večer. Lucien doufal, že dneska ráno bude Didier klidnější. Na řev bylo příliš časně.

Jen co Lucien Desforges prošel francouzskými dveřmi do obývacího pokoje, ozval se ohlušující řev. Ale ne Didierův.

Křičel on sám.

KAPITOLA DESET

Danny McGuire dlouho na Matta jen tak hleděl. Tedy spíše hleděl do prázdna a Mattova geniální a nadějí naplněná tvář mu pouze stála v cestě.

Samozřejmě že Danny věděl o vraždě Didiera Anjoua. Slyšel o ní v televizi nebo četl v novinách jako kdokoliv jiný ve Francii. Všechny noviny od Le Monde po Le Figaro zveřejnily informace o Anjouově pestrobarevné romantické minulosti a předháněly se ve spekulacích, který ublížený manžel nebo nespokojený věřitel si mohl objednat útok na stárnoucího rozmařilce. Ale o jeho poslední manželce kromě toho, že je Ruska a po vraždě se vrátila do rodné země, psalo jen málo. Danny rozhodně neslyšel nic o znásilnění, na což teď také poukázal.

„Oficiálně nic nezaznělo,“ souhlasil Matt. „Ale blogy přetékají fámami, že vrah sexuálně zaútočil na paní Anjouovou a že člověk, jenž přišel na scénu zločinu jako první, našel dvojici svázanou k sobě. Problém je v tom, že vdova jako obvykle není k nalezení. Zmizela.“

„Ano, ale vrátila se do Ruska. Nezmizela jako ostatní.“

Matt pokrčil rameny. „To psali v novinách. Ale kdo ví, jaká je pravda. Tamější policie je tak zkorumpovaná, že chicagská radnice oproti ní vypadá jako sídlo mírových sil OSN.“

Danny se zasmál. Ale byl to dutý smích naplněný neblahou předtuchou. Jestliže vrah Andrewa Jakese stále pobíhá někde venku a opakuje své odporné zločiny, pak Danny McGuire má na svědomí životy dalších dvou nevinných mužů. A co jejich vdovy, ty krásné, mladé ženy, které zmizely pár týdnů po vraždách? Pokud jsou mrtvé i ony, tak na jeho rukou ulpívá další krev. Ten muž, to zvíře, se stává s každým úspěšným útokem odvážnější. Danny nemůže jen tak sedět a nic nedělat, dovolit mu, aby udeřil znovu. Na druhou stranu je pravda to, co řekl Mattu Daleyovi. Nebylo to pouze váhání nad znovuotevřením starých ran a rozrušením Céline, co ho drželo zpátky. Bez požadavku lokální policie na pomoc Interpolu měl Danny svázané ruce.

„Nemáme jistotu, že jde o téhož muže,“ řekl Mattu Daleyovi. „O siru Piersi Henleyovi nic nevím, ale za Didierem Anjouem stála dlouhá řada lidí, kteří by ho rádi viděli mrtvého.“

„Souhlasím, že nemáme jistotu,“ vyhrkl vzrušeně Matt. „Právě proto potřebujeme znovu otevřít ten případ. Nebo zahájit nový, jenž bude zahrnovat všechny tři vraždy. Je toho příliš mnoho, co nevíme. Ale jedno vám mohu říct, cítím až v kostech, že jde o jednoho chlapa. Jednoho posedlého šílence, k němuž se dostáváme blíž.“

Už teď použil my, povšiml si Danny McGuire. Předpokládá, že jdu do toho.

„Zkusím pár telefonátů do Scotland Yardu a na místní francouzskou policii. Uvidíme, co z nich vydoluji. Ale nic neslibuji.“

Jestliže byl Matt zklamaný, skryl to velmi dobře. „Rozumím. Vím, že to může vypadat podivně vzhledem k tomu, že otec mě a moji sestru opustil. Ale rád bych pro něho našel spravedlnost. Usoudil jsem, že když budete mít tyto informace, možná byste v tom mohl něco udělat.“

„Co teď uděláte vy?“ zajímal se Danny. „Vrátíte se do Států?“

Matt se na něho podíval nevěřícným pohledem. „Vrátit se do Států? Sakra to určitě ne. Proč bych měl? Jak jsem vám řekl, domnívám se, že vrah je tady ve Francii. V šest večer odlétám do Nice. V deset bych měl být v Saint Tropez.“

„Buďte opatrný,“ varoval ho Danny. „Pokud je do Didierovy smrti namočená mafie, můžete se ocitnout v nebezpečí.“

„Snad opravdu nevěříte, že to zařídila mafie? Ale no tak. To je jenom líná detektivní práce, cesta nejmenšího odporu.“

„Já nevím,“ zavrtěl hlavou Danny. „V tuhle chvíli nevím nic konkrétního a vy také ne, pane Daleyi. Drby na internetovém blogu nevyřeší žádnou vraždu. Kromě toho, i kdybyste měl pravdu a tyto tři vraždy spolu souvisely…“

„Souvisejí. Vy víte, že ano.“

„… tak francouzská policie nemá ráda lidi zvenčí, kteří šlapou po jejím trávníku a pletou se jí do vyšetřování. Zejména ne ty z Ameriky.“

Matt roztáhl paže v širokém gestu nevinnosti. „O mě se nestarejte.“ Usmál se. „Okouzlím ji k totální poddajnosti.“

Později odpoledne v odletové hale lyonského letiště se Matt Daley snažil okouzlit svou manželku.

„Zdržím se tady ještě jeden týden, zlato, maximálně deset dní. Přivezu ti něco hezkého od Chanelu, co ty na to?“

„Já nechci něco hezkého!“ odsekla Raquel. „Chci náš podíl peněz! Neuvědomuješ si, že každý den, kdy jsi pryč, ty zatracené charity utrácejí další naše peníze? Nemohu s tím bojovat sama, Matte, a nemohu bojovat bez peněz. V úterý mám schůzku s právníkem v Beverly Hills. Očekávám, že se jí zúčastníš.“

„Ale, zlato, ta vražda Anjoua –“

„Nezaplatí naše složenky,“ vyštěkla Raquel. „Myslím to vážně, Matte. Buď budeš v úterý doma, nebo se už s návratem vůbec neobtěžuj.“

*

Na druhém konci města ležel Danny McGuire s Céline v posteli v blažené poloze po souloži.

„Jak ses měl dneska?“ zeptala se ho manželka. „Jak dopadla schůzka s tím Američanem, co tě pořád pronásledoval? Co vlastně chtěl?“

„Hmm? Ale nic.“ Danny natáhl ruku a pohladil ji po ňadrech. „Je to nějaký chlápek z televize, chystá dokument o losangeleské policii. Nešlo o nic důležitého.“

To bylo poprvé, kdy jí Danny lhal. Pocit viny ho tížil v žaludku jako olovo.

Zatímco Céline McGuireová spala, Danny byl vzhůru a myslel na dokonalou tvář Angely Jakesové.

KAPITOLA JEDENÁCT

Matt Daley vyhlížel z okna středověkého zámku H?léne Marceauové s pocitem, že zabloudil na stránky nějaké pohádkové knížky. Nebylo to pouze domem, ale celou lokalitou Eze, úžasně malebné vesničky na vrcholku kopce vzdáleného necelých třicet kilometrů od Monte Carla. Tohle místo s věžičkami a zvonicemi, uličkami dlážděnými kameny, plynovými lampami, květináči a podivně zpřeházenými chatami umělců by nenamaloval lépe ani Walt Disney. Perfektní, pomyslel si Matt.

Dokonalá filmová scéna pro Krásku a zvíře.

Před dvaceti lety by H?léne Marceauová představovala dokonalou Krásku. Ještě nyní, v padesáti letech, byla exmanželka číslo dvě Didiera Anjoua velmi půvabná. Její štíhlá postava, křehká konstituce a jiskřivé smaragdové oči stále přitahovaly pohledy. Samozřejmě že všichni v Eze znali pověst, že H?léne je tam dole znetvořená. Ale to jí zřejmě nebránilo, aby po manželství s Didierem nepřistála v dalších dvou svazcích s velmi bohatými muži. Jen nábytek v tomto pokoji musel mít šestimístnou cenu.

„Je mi líto, že vám nemohu více pomoct, pane Daleyi.“ Angličtina H?léne byla také perfektní. „Ale Didier a já jsme nebyli v kontaktu mnoho let. O jeho smrti jsem se dočetla v novinách, podobně jako ostatní.“

Matt vzdychl. K velkému vzteku Raquel pobýval na jihu Francie již devět dní a zoufale potřeboval nějaké vodítko. Jakékoliv. Usrkl z nabídnutého thé au citron. „Rozešli jste se ve zlém?“

„Didier mě opustil, pane Daleyi. Hned jak utratil moje peníze do posledního centimu.“

„Chápu. Takže jste se rozešli ve zlém.“

H?léne se usmála. „Rozvedli jsme se, pane Daleyi. Sluší se říct, že v té době Didier nebyl na začátku mého seznamu adresátů vánočních přání. Ale nejsem zatvrzelý člověk. Čas plynul. Vdala jsem se znovu. Když jsem se doslechla, co se Didierovi stalo, bylo mi to líto. Nikdo si nezaslouží takhle skončit.“

Jediný pohled do obličeje H?léne Marceauové sdělil Mattovi, že mluví upřímně. Tato žena si nepřála smrt Didiera Anjoua a zřetelně neměla s jeho vraždou nic do činění. Stejné to bylo s ostatními Anjouovými bývalými manželkami. Matt vystopoval všechny. Lucille Camusová byla nyní křehká osmdesátnice, která si stěží pamatovala svoje jméno, natož aby naplánovala vraždu muže, jehož neviděla desítky let. Pascale Anjouová se provdala za nějakého řeckého magnáta podnikajícího v nemovitostech a byla nyní příliš bohatá na to, aby se o něco takového vůbec zajímala. Camille, čtvrtá paní Anjouová, stále žila šťastně s Lucem, Didierovým vyděděným synem, na farmě v Pyrenejích.

Mattova zpráva o vraždě Didiera ji viditelně rozrušila. Do tak vzdálené oblasti se tato informace vůbec nedonesla.

Matt nebyl zastáncem teorie, že „ani peklo nezná větší nenávist než odvržená žena“. Připadala mu stejně přitažená za vlasy jako spojení Didiera s mafií, kterého se horlivě chopila policie.

Nepochyboval, že Didiera Anjoua oddělal tentýž muž, který zabil jeho otce a sira Pierse Henleye. Jenže Danny McGuire měl pravdu. Potřebovali více hypotéz nebo alespoň částečnou dokumentaci, aby dali dohromady kriminální případ. Matt hodlal prozkoumat všechny možné směry.

Samozřejmě že jedna z Didierových exmanželek, s níž si opravdu chtěl promluvit, mu stále unikala. Policie tvrdila, že Irina Anjouová se vrátila domů do Ruska. Ale nikdo zřejmě nevěděl, kam přesně se vydala, kde měla rodinu, prostě nic dalšího. Veškeré Mattovy dotazy na Irinu u policie v Saint Tropez vyvolávaly pouze znuděné galské pokrčení ramen. Z místních obyvatel se jich s Irinou setkalo jen velmi málo a mluvit o ní s Mattem byl ochoten pouze jeden člověk. Matt Daley mířil od H?léne právě za ním.

Místem jejich setkání se stalo Café Le Gorille v samotném srdci rušného přístavu Saint Tropez. Při popíjení ranní kávy zde bylo možné pozorovat připlouvající superjachty, okukovat jejich báječné majitele a pasažéry, jak se vynořují na palubu v hedvábných košilích od Cavalliho a bikinách značky Eres, a představovat si, že jste jedním z nich. Privilegovaný. Zlatý. Nedotknutelný. A to vše za cenu jednoho café au lait a hodinu sezení v poněkud nepohodlných ratanových křesílkách, z nichž si na zádech a hýždích odnášíte vaflový ornament.

Lucien Desforges poznal Matta Daleye okamžitě. Ne proto, že by se už setkali, ale pro jeho soustředěný, důvěřivý výraz idiota, běžný u nezcestovalých Američanů. Jak zvláštní, pomyslel si Lucien, že národ obecně nenáviděný po celém světě může mít tak bezpříkladnou víru ve svou oblíbenost.

„Pane Daleyi.“

„Monsieure Desforgesi. Děkuji, že jste byl ochotný se se mnou sejít.“

Lucien Desforges si dnešní schůzku velmi rozmýšlel. Neměl co do činění s policií od chvíle, kdy ignorovala to, co jí řekl o znásilnění Iriny Anjouové. „Jeden případ, jeden trestný čin,“ sdělil mu debilní detektiv řídící vyšetřování a vůbec se nesnažil zaznamenat detaily Lucienovy výpovědi. Pokud to ta dáma odmítla nahlásit – což zjevně učinila –, znásilnění oficiálně neexistuje. Méně komplikací, méně papírování. Všichni jsou spokojení.

Všichni kromě Luciena Desforgese, jenž měl dodnes noční můry z věcí, které viděl toho hrozného rána ve Villa Paradis. Všude krev, na stěnách, na koberci, na pohovkách. Strašlivé rány na Didierově

krku a obličeji. Irina nahá a potlučená, přivázaná k manželovu zmasakrovanému tělu. Po pravdě řečeno, nechtěl už o tom mluvit, ne s neodbytným mladým Američanem ani s nikým jiným. Jenže nakonec ho přemohla zvědavost. Matt Daley tvrdil, že jeho otec byl zavražděn stejným sadistickým způsobem jako chudák Didier. I v tomto případě došlo ke znásilnění a Daley byl zřejmě přesvědčený, že mezi oběma vraždami existuje spojitost. Přesvědčený natolik, že se vzdal svého zaměstnání a jel přes polovinu světa, aby to prověřil.

„Nevím, do jaké míry vám mohu pomoct,“ přiznal Lucien.

„No, určitě víc než policie,“ odpověděl Matt. „Ta odpovídá na každou novou informaci, že není zájem.“

Výraz Lucienovy tváře ztvrdl. „V tomto případě totálně selhala. Vrah zmizel a policie nic neví. Ve Francii nemají rádi připomínky nějakého selhání. Zejména ne od Američanů. Takže co ode mě potřebujete?“

Matt vytáhl poznámkový blok a pero. Jako většina spisovatelů nosil blok a pero neustále u sebe pro případ, že by uviděl nebo vyslechl něco neobvyklého, co by později použil jako tvůrčí materiál.

Vyšetřování vraždy sice nebylo úplně takové jako psaní sitkomu, ale i ono vyžadovalo svědomitou pozornost k detailům.

„Rád bych se dozvěděl něco o Irině.“

„A co chcete vědět? Sdělil jsem policii, že ji vrah znásilnil. Ta chuděra měla modřiny na stehnech a ňadrech a na krku stopy po škrcení. Byla hysterická, když jsem ji našel. Ale nikoho to nezajímalo.“

„Mě to zajímá,“ prohlásil Matt. „Potřebuji vědět více o tom, kým byla. Kým je. Hodlali se rozvést, je to tak?“

Lucien Desforges přikývl.

„Jak zlé to mezi nimi bylo?“

„Řekl bych, že dost.“

„Myslím to tak, že žádná z Didierových bývalých manželek si jeho smrt nepřála. Ale co Irina?“

Lucien Desforges se napil kávy. „Jsem rozvodový právník, pane Daleyi. Podle mých zkušeností každá manželka tu a tam touží vidět manžela mrtvého. Nicméně jedno vám mohu říct s naprostou jistotou. Neexistuje možnost, že by Irina Anjouová měla s vraždou Didiera něco společného. To znásilnění… její utrpení…“ Lucien potřásl hlavou, jako by z ní chtěl vytřást tuto vzpomínku. „Ten muž, to monstrum, není normální. Je fou, šílený. Détraqué.“

Matt si všiml, jak se právníkovi nalila krev do obličeje, a čekal, až se opět uklidní.

„Byl to Didier, kdo chtěl ukončit manželství. Právě proto jsem šel toho dne do vily. Prodiskutovat jejich rozvod. Byl na Irinu kvůli něčemu strašně naštvaný, ale nikdy jsem se nedozvěděl důvod.“

„Víte něco o její minulosti?“

Lucien Desforges zavrtěl hlavou. „Ani ne. Byla Ruska, nová v tomto městě. V ten osudný den jsem ji

viděl poprvé. Jejich sňatek všechny překvapil. Ale pochopil jsem, že sama byla dostatečně bohatá. Nepotřebovala Didierovy peníze, což se o ostatních nedá říct. Didier Anjou si udržoval až do konce života jakési dost temné podnikání. ‚Přátelil‘ se s mnoha mafiány v Marseille.“

„To jsem slyšel.“

„S těmi chlápky si nelze zahrávat. Pokud Didier někoho z nich nějak podrazil, byli více než schopni ho zavraždit a znásilnit jeho ženu. Jsou to zvířata.“

K Mattovi přistoupila černovlasá servírka, aby přijala objednávku, a koketně se usmála jeho lámané francouzštině.

„Líbíte se jí,“ poznamenal Lucien, když odkráčela se záměrným pohupováním boků.

„Vážně?“ Matt se otočil a díval se za ní, přičemž utrápeně otáčel snubním prstýnkem.

„Pozvěte ji někam.“

„To nemohu. Jsem ženatý.“

Zdálo se, že to Francouze obrovsky pobavilo. „No a?“ zasmál se. „Já jsem hypoglykemik a přesto mám pořád rád zmrzlinu.“

To bylo hezké přirovnání. V jiné situaci by si ho Matt zapsal. Ale nyní se snažil vrátit konverzaci k původnímu tématu.

„Co myslíte, že se s Irinou stalo? Vdovy v dalších dvou případech, jimiž se zabývám, zmizely krátce po útoku a už o nich nikdo neslyšel.“

Lucien pokrčil rameny. „Nepřekvapuje mě to. Umím si představit, že chtěly nechat vše za sebou, všechny ty příšerné vzpomínky, a začít znovu. Nemůžete obviňovat Irinu Anjouovou, že odjela z Francie.“

Matt se zamračil. „Ale vy byste mohl. Mohl byste říct, že sebrala prachy a utekla.“

Lucien Desforges se zatvářil překvapeně. „To ne. Z toho ji nikdo obviňovat nemůže. Víte, Didier na tom nebyl až tak dobře, jak si lidé mysleli. Po čtyřech rozvodech takhle dopadne většina mužů. Ale než Irina odjela, vybrala svůj a Didierův společný účet a všechny peníze věnovala na charitu.“

Matt se díval, jak mu na předloktí naskakuje husí kůže, a cítil ježení chloupků v zátylku.

„Jste si tím jistý?“

„Naprosto,“ přikývl Lucien. „Myslím, že se ta charita jmenuje Face au Monde. Sídlí v Paříži a má něco společného s operacemi rozštěpů patra. Pomáhá dětem.“

KAPITOLA DVANÁCT

Danny McGuire zrychlil kroky na běžeckém pásu v naději, že bolest nohou odvede jeho myšlenky jiným směrem. Nestalo se.

V sídle Interpolu byla plně vybavená tělocvična, ale Danny dával přednost cvičení ve Sport Vitesse na Rue de la Paix. Zčásti tomu tak bylo i proto, že se občas potřeboval dostat dál od svých kolegů.

Přestože měl rád svou práci vedoucího oddělení IRT, vlastní organizace byla byrokratická a zahleděná do sebe, skutečný svatostánek úředního šimla. Ale hlavně proto, že trenažéry v tomto klubu směřovaly k obrovským oknům s výhledem na rušnou pouliční dopravu, která mu připomínala

L. A. Danny miloval život ve Francii, jeho pomalejší tempo, historii, architekturu, jídlo. Jenže přicházely chvíle, kdy se mu zastesklo po Státech, po pondělních fotbalových večerech a kuřecích křidýlkách. Setkání s Mattem Daleyem v něm probudilo stesk po domově s přímo pomstychtivou silou.

Dannymu McGuireovi byl Matt Daley sympatický. Zamlouvala se mu jeho upřímnost, houževnatost, smysl pro humor. Ale z celého srdce si přál, aby ho Matt Daley nikdy nevystopoval.

Od okamžiku, kdy Matt vyšel z jeho kanceláře, Danny nemyslel na nic jiného než na případ Jakese a ty ostatní, patrně související vraždy. Když mu velmi rozrušený Matt telefonoval ze Saint Tropez, že Irina Anjouová také převedla manželovy peníze na charitu, Danny konečně nanesl toto téma svým nadřízeným.

„Manželství trvající jen několik měsíců, znásilnění, šílené provedení vraždy, spoutání obětí dohromady. Už jen tohle naznačuje šablonu. Ale skutečnost, že všechny tři vdovy, nevyjímaje Irinu Anjouovou, se vypařily hned poté, jakmile převedly celé dědictví na dětskou charitu… To už stojí za prověření, nebo ne, pane?“

Náměstek ředitele Henri Frémeaux hleděl nevyzpytatelně. Jeho tlustá tvář nic neprozrazovala. Henri Frémeaux, ve svých pětašedesáti letech zcela plešatý a s vystupujícím břichem, které by na méně suchopárném muži mohlo naznačovat srdečnost, představoval pro Dannyho McGuirea ztělesnění všeho, co na Interpolu nesnášel: příliš oficiální, neústupný, vědomě úzkoprsý. Současně však byl nesmírně inteligentní, zarputilý řešitel problémů s prvotřídním logickým uvažováním. Jenže to nebyl důvod, proč Henri Frémeaux vystoupal na vrchol Interpolu. Tam se dostal otrockým lpěním na pravidlech.

„Která členská země požádala o naši pomoc?“ zeptal se Dannyho bez obalu. „Nevzpomínám si, že by se něco takového ocitlo na mém stole.“

„Ne, pane, zatím se tak nestalo. Přijal jsem tuto informaci z privátního zdroje.“ Frémeaux pomalu zvedl obočí. „Z privátního zdroje?“

„Ano, pane.“

„Pane McGuire, jako svému zástupci vám snad nemusím připomínat, že Interpol nefunguje jako jiné složky policejních sil. Naším cílem je vykonávat činnost administrativního prostředníka mezi policejními složkami našich členských zemí, poskytovat jim komunikační a databázovou pomoc.“

Danny vzdychl. „Ano, pane. Četl jsem manuál. Ale jestli je tento vrah někde tam venku a připravuje se k dalšímu úderu, není naší povinností jednat?“

„Není. Naše povinnost je jasná: zajišťovat pro členské země komunikaci a poskytovat informace z

databáze, když o to požádají. Byl ohledně těchto zločinů vznesen takový požadavek?“ Danny mohl stejně dobře mluvit k cihlové zdi.

Se Scotland Yardem se mu nevedlo jinak. Vrchní inspektor Willard Drew byl v době vyšetřování Henleyovy vraždy pouze inspektorem. Přijal Dannyho telefonický hovor s mrazivostí srovnatelnou s arktickou zimou.

Ano, Tracey Henleyová opustila zemi. Ne, úřady nemají informaci o místě jejího současného pobytu, a ani ji nepodezírají z žádného trestného jednání. Ne, z vraždy sira Pierse Henleye nebyl nikdo obviněn ani přes vyčerpávající vyšetřování více než osmdesáti možných podezřelých. Ne, vrchní inspektor Drew nemá nejmenší zájem na znovuotevření případu jen proto, že „jakousi druhořadou filmovou hvězdu zavraždil nějaký místní mafián“.

Danny chápal defenzivní postoj Williama Drewa. Sám pociťoval totéž, když vrah Andrewa Jakese unikl. Takové selhání pálí jako sůl v otevřené ráně. Přesto ho to znechutilo.

Francouzská policie byla ještě horší, trvalo jí dva dny, než reagovala na Dannyho telefonát, a pak se jeho nápadu vysmála. Spojení vražd v L. A. a Londýně označila jako „výmysl“ a důkazy Matta Daleye za „přinejmenším nahodilé“. Nikdo nechtěl tento případ obnovit, vypáčit víčko tak odporné, násilnické, krví potřísněné plechovky červů. Zvuk kolektivního mytí rukou po celé zeměkouli byl ohlušující.

Dannymu stékal po zádech pot a hromadil se na konci páteře, zatímco jeho chodidla se pohybovala na gumovém pásu. Při běhu se mu vracely jeho vlastní pochybnosti. Ano, francouzská policie je líná a britská defenzivní. Ale mají pravdu? Mnoho kolem těch tří vražd nedávalo smysl. Databáze Interpolu, fungující po čtyřiadvacet hodin každý den v roce, je největší a nejsofistikovanější svého druhu na světě. Obsahuje sbírky otisků prstů, policejních fotografií, seznamy hledaných osob, vzorky DNA a cestovní dokumenty. Jen samotná databáze ztracených a odcizených cestovních dokladů čítá přes dvanáct milionů záznamů. Ale Danny ani po vyčerpávajícím pátrání neobjevil žádné další zločiny, jež by se alespoň zběžně podobaly Jakesovu případu. S případy Henley a Anjou nebyl o nic úspěšnější.

Pokud skutečně šlo o jednoho vraha, proč čekal mezi jednotlivými útoky tak dlouhou dobu? A proč si vybíral oběti tak geograficky rozptýlené? Co dělal mezi vraždami? Z čeho žil? Téměř všichni sérioví vrazi, o nichž Danny věděl, pracovali v určitém teritoriu a drželi se svého „stylu vraždění“.

Profesionální nájemní vrazi se pohybovali různě, ale soustřeďovali se na své terče; nepotulovali se jen tak a neznásilňovali nevinné kolemjdoucí.

V Mattových vraždách „přes kopírák“ se vyskytovaly i další nesrovnalosti. Didier Anjou a Andrew Jakes byli usmrceni nožem. Sir Piers Henley měl vystřelený mozek. V domech Henleye a Jakese došlo ke krádeži šperků, ale u Didiera Anjoua nikoliv, přestože měl drahou kolekci jen tak v zásuvce prádelníku. A co krádež Jakesovy sbírky umění? Neobvyklých viktoriánských miniatur? Jak zapadají do možného motivu?

Vyčerpaný Danny zpomalil kroky na pásu v rychlou chůzi a čekal, až se mu zklidní tep srdce. Matt Daley byl na cestě zpátky do Los Angeles. V dohodnutém čase v příštím týdnu mu měl Danny zavolat a informovat ho o „pokrocích“. Špatný vtip. Neměl nic, nic kromě jediného čísla: tři.

Tři oběti. Andrew Jakes, sir Piers Henley, Didier Anjou. Tři země.

Tři nezvěstné manželky. Angela Jakesová, Tracey Henleyová, Irina Anjouová. Tři.

Stěží průlom století.

Danny instinktivně cítil, že klíč k odhalení tajemství spočívá ve znásilnění mladých manželek. Za těmito zločiny stál muž, jenž nenávidí ženy. Nějaký zuřivý, sexuálně motivovaný surovec.

Pomyslel na Céline a jeho tělem se prohnala vlna odporu a hnusu s příměsí strachu. Kdyby se jí něco stalo, cokoliv, netušil, co by dělal. Po iksté pomyslel na Angelu Jakesovou a další dvě ženy, Tracey a Irinu. Jsou naživu a vedou někde nové, nenápadné životy, jak tomu policie v L. A., Londýně a Saint Tropez zoufale věří? Nebo jsou rovněž mrtvé a jejich těla tlejí v neoznačených hrobech jako mlčenlivé oběti těch nejnelítostnějších a nejprohnanějších vrahů?

Matt Daley vjížděl na příjezdovou cestu ke svému domu nervózní jako puberťák na prvním rande. Byl pryč téměř tři týdny, což znamenalo nejdelší fyzickou odluku od Raquel od počátku jejich manželství. I přes to, že byla na něho naštvaná – jelikož před týdnem odmítl přiletět na schůzku s jejími právníky

–, a ani jednou ho nekontaktovala a nereagovala na jeho telefonáty a e-maily, s překvapením zjistil, že se mu po Raquel stýská. Proto se rozhodl dát jejich manželství do pořádku.

Zanedbával jsem ji, řekl si. Není divu, že mrhá časem v kancelářích právníků honbou za imaginárním hrncem zlata. Proč by neměla, když já trčím celé dny ve své pracovně nebo létám po světě ve snaze vyřešit ty vraždy?

Hlavou mu prolétla myšlenka, že když s pomocí Dannyho McGuirea opravdu rozlouskne ten případ, najde vraha a dostane ho před soud, možná na něho bude Raquel zase pyšná. Pak o tom napíše scénář, prodá ho nějakému významnému studiu a vydělá více peněz, než o jakých se kdy Raquel snilo. Byla to hezká představa, ale do té doby se musí manželce více věnovat. Udělá to. Když je teď zpátky, udělá všechno pro to, aby to mezi nimi znovu klapalo.

V domě byla tma. Matt potlačil zklamání. Je ještě moc brzy, pomyslel si. Za chvilku přijde. Může se tak alespoň osprchovat a převléct po dlouhém letu. Sedadla v ekonomické třídě Air France byla jednoznačně konstruována pro trpaslíky s gumovými klouby a Matta šíleně bolela záda.

Ložnice v patře byla dokonale uklizená, svědectví o jeho dlouhé nepřítomnosti. Matt odložil kufr na světle růžový přehoz postele a začal se svlékat. Teprve v tu chvíli uviděl obálku opřenou o lampičku na jeho nočním stolku. Skvělo se na ní jeho jméno napsané Raqueliným výrazně rozmáchlým písmem.

Mattovi se sevřel žaludek.

Přestaň myslet na nejhorší. Možná je to uvítání doma. Ale už při otevírání obálky věděl, že není.

Probudilo ho dunění. Ohlušující. Ležel na podlaze a na broskvově žlutém koberci před jeho obličejem byla skvrna od slin. Jeho první myšlenkou bylo: Někdo se pokouší zbořit můj dům. Zatímco já jsem uvnitř.

Následovala druhá: Tak do toho.

Raquel se s ním rozvádí. Odehnal ji od sebe a ona už se nikdy nevrátí. V tu chvíli ho napadalo jen málo lepších věcí, než se nechat rozdrtit obrovskou hromadou suti, troskami toho, co bývalo jeho šťastným domovem.

BUCH, BUCH, BUCH!

Žádná demolice. Pěst. Na dveře. Vzteklá pěst.

„Otevři, Matte. Vím, že tam jsi.“

Hlas zněl povědomě, ale Matt ho nemohl zařadit. Jenže po dvou láhvích vína spláchnutých zbytkem vodky od silvestra měl Matt problém najít vlastní nohy. Opatrně zvedl hlavu a odstrčil se od podlahy pažemi, takže zůstal na kolenou. Ložnice se kolem něj točila jako kolotoč. Začal zvracet.

BUCH, BUCH, BUCH!

„Už jdu! Ježíši.“ Matt klopýtal ze schodů a přidržoval se zábradlí jako paraplegik ve skákacím hradu. Každý krok mu přinášel muka, ale musel zastavit ten hluk. Otevřel vstupní dveře. „Ach. To jsi ty.“

Claire Michaelsová nakrčila nos, protože ji do obličeje uhodil oblak alkoholových výparů. Její bratr vypadal, jako by zestárnul o deset let.

„Raquel mě opustila.“

„Já vím,“ odvětila Claire věcně. „Zastavila se u mě a nechala mi pro tebe hromádku nezaplacených účtů, ‚pro případ, že se někdy uráčíš vrátit domů‘, jak řekla.“

„Co mám dělat?“ vzlykal bezmocně Matt. „Miluju ji, Claire. Nemohu bez ní žít.“

„Kecy,“ prohlásila sestra a postrčila ho zpět do chodby. „Běž nahoru a osprchuj se, udělám ti zatím snídani. Můžeš mi pak vyprávět o Francii. A mimochodem, když už budeš nahoře, použij kbelík ústní vody, ano? Páchne ti z úst, jako bys umřel už před dvěma týdny.“

Snídaně byla skvělá. Čerstvé lívance s borůvkami, ořechovým a javorovým sirupem, omeleta s uzeným lososem, a velký hrnek silné kolumbijské kávy. Po ní se Matt cítil skoro jako polovina člověka.

„Už podala žádost o rozvod, což musí být svým způsobem světový rekord,“ oznámil bezútěšně sestře.

„Chce ze všeho polovinu.“

„Kromě těch složenek.“

„Kromě těch složenek. Které rozhodně nejsem schopný zaplatit. Jestliže mi rozdělí kreditky na polovinu, určitě jí pošlu její podíl.“ Chabě se pousmál. „Co si sakra počnu?“

Claire se pustila do odklízení nádobí. „Vždycky můžeš zkusit pracovat. Myslím tím získat práci. To znamená, že chodíš třeba do nějaké kanceláře a děláš věci pro jiné lidi, kteří ti za to platí. Je to fakt hodně populární.“

„Ha, ha,“ odsekl Matt. „Já mám práci. Jsem filmový tvůrce.“

„Pcha!“ ušklíbla se Claire. „Jasně, druhý Ingmar Bergman. A jak jsi s tím úžasným dílem daleko? Je Francie taková, jak sis ji představoval?“

„Je skvělá.“ Mattovi se toho rána poprvé rozjasnily oči. Vyprávěl sestře o svém setkání s Dannym McGuirem a neočekávaném vývoji v případu Didiera Anjoua, kdy Irina podobně jako ostatní vdovy zanechala dědictví po manželovi charitě. „Vím, že jde o stejného vraha, jaký zabil našeho otce. A vůbec nepochybuji, že McGuire to také ví, i když váhal s příslibem příliš velké pomoci.“

Claire se zamračila. „Andrew Jakes nebyl náš otec. Otcem byl náš táta. Jakes byl jenom zatraceným dárcem spermatu.“

Matta zarazil její hněv. „Dobrá. Možná ano. Ale nezasloužil si, aby mu nějaký psychouš uřízl hlavu a potom unikl trestu.“

„Co když si to zasloužil?“ namítla Claire a s třískáním vkládala nádobí do myčky. „Možná byl hnusný mizera. Možná takoví byli všichni.“ Otočila se tváří k bratrovi. „Právě ti zkrachovalo manželství, Matte. Matka si o tebe dělá starosti, a já také. Jsi totálně švorc. Není načase, abys přestal létat v oblacích a vedl normální život? Jestliže ve vyřešení těch vražd selhaly policie tří zemí i Interpol, jak si můžeš myslet, že ty to dokážeš?“

„Protože jsem chytřejší než oni?“ usmál se Matt a vysloužil si od Claire sžíravý pohled. Věděl, že sestra má pravdu. Musí si najít práci, pokud chce přežít rozvod a udržet si střechu nad hlavou. Může přece pracovat na dokumentech a přitom zůstat v kontaktu s Dannym McGuirem. Ale nemůže připustit, aby ho ty nevyřešené vraždy sžíraly tak jako dosud.

Zazvonil telefon. Oba na něho zírali a mysleli si totéž. Raquel.

„Zachovej klid,“ upozornila ho Claire. „Neřvi na ni. A nebreč.“ Matt zvedl roztřesenou rukou sluchátko. „Haló?“

Hlas Dannyho McGuirea zněl vzdáleně a plechově, ale vzrušení a adrenalin v něm hlaholily jako zvony. „Došlo k další vraždě. Předchozí večer, v Hongkongu.“

„Je to náš chlápek?“

„Stejný modus operandi,“ odvětil Danny. „Znásilnění, těla spoutaná k sobě, bohatá starší oběť. Miles Baring.“

Matt chvíli mlčel. Trvalo několik sekund, než mu plně došlo, co McGuire říká. Ten vrah byl nejenom pořád někde tam venku. Stával se odvážnější a aktivnější. Od jeho posledního úderu uplynuly stěží dva měsíce, přesto udeřil znovu a na opačném konci světa. Skoro jako by věděl, že ho někdo

pozoruje, že někdo konečně našel rozházené dílky skládačky a má zájem složit je do jednoho obrazu. Po deseti dlouhých letech hraje pro publikum, pomyslel si Matt. Hraje pro mě.

„Kde je vdova?“

V hlasu Dannyho McGuirea zaznívalo zřetelné ulehčení. „To je ta lepší část případu. Hongkongská policie ji drží v ochranné vazbě. Zatelefonoval jsem člověku, který má tento případ na starosti, a sdělil jsem mu, co se stalo s ostatními manželkami. Lisa Baringová nikam nezmizí.“

Matt zavěsil jako ve snu.

„Kdo to byl?“ chtěla vědět Claire. „Raquel ne, jestli to dobře chápu.“

„Cože? Ne,“ zamumlal Matt. „Musím si sbalit věci.“

„Sbalit?“ Claire na něho hleděla zoufalýma očima. „Matthewe! Slyšels alespoň jedno slovo z toho, co jsem říkala?“

Matt přistoupil k sestře a políbil ji na tvář. „Jasně že ano. A souhlasím s tebou úplně ve všem. Máš naprostou pravdu a já slibuji, že si najdu zaměstnání hned, jakmile se vrátím z Asie. Ale teď: jak jsi na tom s časem? Asi mě nemůžeš hodit na letiště, nebo ano?“

ČÁST II

KAPITOLA TŘINÁCT

Hongkong se nepodobal ničemu, co Matt Daley dosud viděl. Považoval se za muže znalého světa. Samozřejmě ne ve smyslu Jamese Bonda. Nikdo by Matta neoznačil za intelektuála, natož za uhlazeně příjemného člověka. Po většinu dní považoval za úspěch, když se mu podařilo vzít si stejné ponožky. Ale také by ho nikdo neměl za farmářského křupana ze Středozápadu, který se nikdy nesetkal s jinou kulturou. Vyrůstal sice v malém městě, ale žil v New Yorku a po dosažení dvaceti let cestoval několik roků po Evropě a Jižní Americe. Přesto ho Hongkong ohromil.

Centrální obchodní čtvrť ostrova se pyšnila tak vysokými budovami, že Manhattan ve srovnání s ní vypadal jako lilipután. Lan Kwai Fong, čtvrť s nočním životem a červenými lucernami, se třpytila, ječela a zapáchala, úzké uličky byly přeplněny těmi nejpodivnějšími lidmi, jaké si lze představit: žonglující trpaslíci, bezrucí tanečníci, slepí transvestitní prostituti a všudypřítomní vykulení U. S. vojáci na vycházce, kteří to vše nasávali. Mattovi to trochu připomínalo Venice Beach, jen s tisícinásobně větší účinností. Takový byl vlastně celý Hongkong. Intenzivní. Tráva ve venkovní

oblasti Nových teritorií byla tak zelená, až zářila jako v kreslených filmech. Obchodní třídy v New Yorku a Londýně jsou velmi zalidněné. Tady byly doslova zaplavené, zamořené, přeplněné lidmi jako hnijící mrtvola provrtaná červy. Celkový dojem Matta byl, že na tomto místě se vše odehrává jaksi přehnaněji. Zvuky byly hlasitější, pachy výraznější, světla jasnější a dny delší, zdánlivě nekonečné. Zapomeňte na New York. Hongkong je město, které nikdy nespí. Matt se ani po týdnu nemohl rozhodnout, jestli se mu to líbí, nebo to nenávidí.

Ne že by na tom opravdu záleželo. Nebyl zde na dovolené. Měl poslání.

V telefonátu s Dannym McGuirem to vypadalo jako jednoduchá záležitost. Dannyho oddělení Interpolu nyní „aktivně asistovalo“ hongkongské čínské policii. V praxi to však představovalo jen o málo více, než že si obě organizace vyměňovaly informace. Nebylo ani řeči o vyslání týmu IRT na místo nebo něco podobného. Ale McGuire měl nyní přinejmenším svolení nadřízených, aby případu věnoval čas včetně hlubšího ponoření do předchozích vražd, pokud to bude „relevantní“. Mattovým úkolem bylo letět do Hongkongu, setkat se s Lisou Baringovou, vdovou po poslední oběti, a zjistit, co bude moct. Pak informaci předat zpět Dannymu – pochopitelně striktně mimo záznam.

„Kdyby moji šéfové zjistili, že využívám civilní kontakty v terénu nebo se vměšuji do vnitrostátního vyšetřování členské země, vyhodí mě rychleji než delfína ze sítě na tuňáky.“

Matt ignoroval příkaz Claire, aby byl opatrný, a nastupoval do letadla společnosti Qantas směřujícího do Hongkongu s obrovskými nadějemi. Jenže zatím se u těchto nadějí neobjevila sebemenší známka reálného naplnění. Navázat kontakt s Lisou Baringovou se ukázalo jako zhola nemožné. Její manžel Miles Baring byl něco jako hongkongský Donald Trump. Zpráva o jeho zavraždění a sexuálním útoku na jeho atraktivní mladou manželku plnila přední stránky ostrovního tisku. Mediální zájem vzrůstal o to více, že byl totální nedostatek dostupných informací. Hongkongská policie uvalila na případ informační embargo a nebyla ochotná uspořádat tiskovou konferenci třeba jen proto, aby uspokojila zvědavost chlípné veřejnosti. Miles a Lisa Baringovi si vždy pevně střežili soukromí a paní Baringová zjevně neměla potřebu porušit tento zvyk jenom proto, že její manžel byl chladnokrevně zavražděn.

Ukrytá v nemocnici Queen Elizabeth na Gascoigne Road nevydala žádné veřejné prohlášení a zjevně to neměla v úmyslu učinit ani později. Budovu nemocnice obklíčili, zčásti i díky varování z Interpolu, ozbrojení policisté. Návštěvníci jiných pacientů byli pečlivě monitorováni a přísným prohlídkám se nevyhnuli ani zaměstnanci nebo různí dodavatelé. Pokud šlo o samotnou paní Baringovou, přístup k ní měli pouze její lékaři a vrchní inspektor Liu, čínský detektiv pověřený vedením vyšetřování.

Mattovi při nemožnosti odvolat se na jméno Dannyho McGiurea nezbylo, než se stáhnout a zkoušet telefonicky jednu lest za druhou.

Byl reportérem pořadu 60 Minutes, který připravuje dokument o úžasné výkonnosti Liua a jeho týmu.

Byl atašé z amerického velvyslanectví, jenž chce vykonat zdvořilostní návštěvu u spoluobčanky v nesnázích. (Lisa Baringová byla rodilá Američanka z New Yorku, pokud se dalo věřit jejím dokladům.)

Byl právník doručující životně důležité dokumenty, které mohla podepsat pouze paní Baringová. Pokaždé dostal stejnou odpověď: „Žádné návštěvy.“

Po příjezdu do města se Matt ubytoval v malém penzionu na Peaku. Ale když od téhož večera začal ve dne v noci parkovat u penzionu zlověstně vypadající neoznačený automobil s tmavými skly, který

odjížděl pouze tehdy, když Matt odcházel, majitelka penzionu ho požádala, aby se odstěhoval. Matt řekl o autě Dannymu McGuireovi.

„Myslíte, že mě Číňané sledují?“

Dannyho hlas zněl ustaraně. „Nevím. Je to možné, i když netuším proč. Buďte opatrný, Matte. Nezapomínejte, že vrah může být stále ještě na místě. Dokud je Lisa Baringová v Hongkongu, je šance, že se ten chlap potuluje kolem a čeká na vhodnou příležitost, aby ji přiměl vypařit se jako ty ostatní.“

„Domníváte se, že přesvědčil vdovy, aby zmizely?“

„Ano, myslím, že je to možné. Nebo možná má komplice, někoho, kdo vyláká ty ženy z bezpečí jejich domovů a policejní ochrany, aby pak mohl vyřídit i je.“

Matt o tom nebyl přesvědčený. „Kdyby chtěl, aby byly mrtvé, proč by je nezabil hned na místě? Proč by si to ztěžoval oddělenými vraždami?“

„Nevím,“ přiznal se Danny. „Třeba to z jeho pohledu není problém. Třeba si to vychutnává.“ Matt se zachvěl.

„Jistě víme pouze to, že ten chlap je pekelně nebezpečný a nezanechává stopy. Kdyby nabyl podezření, že po něm jdete, můžete se ocitnout v ohrožení.“

Matt se přestěhoval do Marriottu, velkého nevýrazného hotelu v centru města, a tmavé auto zmizelo. Příležitostně měl neurčitý pocit, že ho někdo sleduje, například v metru nebo cestou do Starbucksu vedle nemocnice, v níž Lisa Baringová ležela pod stálým dohledem policie. Ale nikdy nikoho neviděl a neměl nic konkrétního, co by Dannymu nahlásil.

S docházejícími financemi a bez možnosti promluvit si s Lisou Baringovou Matt vážně zvažoval, že odletí domů s prázdnýma rukama, když obdržel e-mail ze soukromé adresy Dannyho McGuirea.

„Hned po přečtení to smažte,“ psal Danny. „Dnes to přišlo od Liua. Myslím, že vám to může poskytnout nějaká vodítka.“

Následující obsah e-mailu rozbušil Mattovo srdce.

Výpověď

Lisa S. Baringová

16. 9. 2010, nemocnice Queen Elizabeth, Hongkong

Potvrzuji, že mé jméno je Lisa Baringová a že jsem manželka zesnulého Milese Baringa. Potvrzuji, že jsem byla se zesnulým ve večer jeho smrti 4. 9. 2010 na adrese Prospect Road 117, Hongkong.

Potvrzuji, že dále uvedená výpověď je pravdivá a kompletně popisuje události podle mého nejlepšího vědomí a paměti.

Miles a já jsme byli doma jako obvykle. Anita, naše kuchařka, připravila k večeři kuře s rýží. Otevřeli jsme si láhev červeného vína. Tím nechci říct, že by kdokoliv z nás byl opilý. Po večeři jsme se uchýlili do naší ložnice v patře, kde jsme sledovali televizi – globální ekonomické zprávy CNN – a pak se pomilovali. Kolem půl jedenácté jsme zhasli světla a oba usnuli.

Probudila jsem se a spatřila jsem maskovaného muže, jenž mi držel u krku nůž. Viděla jsem, jak se Miles pohnul k poplašnému tlačítku vedle postele, ale ten muž na něj zařval, ať toho nechá, jinak že mi prořízne hrdlo. Miles poslechl. Ten muž mě pak svázal provazem a nechal ležet na podlaze.

Prohlásil, že jestli někdo z nás vydá nějaký zvuk, zabije nás. Miles se ho zeptal, co chce, ale muž neodpověděl a mlčky popošel k Milesovi. Miles se ho pokusil odstrčit a právě tehdy ho ten muž bodl.

Vím, že jsem vykřikla. Neuvědomuji si, že by Miles křičel, jenom to, že ho ten muž opakovaně bodal. Byla tam spousta krve. Nepochybovala jsem, že někdo ze služebnictva v tu chvíli musel něco slyšet, ale nikdo nepřišel. Pak jsem zřejmě omdlela.

Když jsem se probrala, ten muž mě znásilňoval. Pořezal mě nožem na zádech, hýždích a nohách. Miles ležel na podlaze a krvácel. Nevím, jestli byl mrtvý nebo ne. Myslím, že byl. Po zhruba pěti minutách mě ten muž přestal znásilňovat. Nedomnívám se, že ejakuloval. Vytáhl pistoli, kterou jsem předtím neviděla. Pamatuji se, že mi přišlo podivné, proč nás napadl nožem, když měl celou dobu střelnou zbraň. Předpokládala jsem, že mě zabije, ale místo toho se otočil a zblízka vypálil jednu střelu do Milesovy hlavy. Výstřel byl naprosto tichý. Pak dotáhl Milesovo tělo ke mně a svázal nás dohromady stejným provazem, který předtím použil na mě. Přelepil mi páskou ústa a odešel.

Neviděla jsem ho něco krást z ložnice. Nezeptal se ani mě, ani Milese na trezor. Nemám tušení, co se dělo po jeho odchodu z pokoje nebo jak unikl z našeho domu. Ležela jsem na podlaze dalších pět hodin, dokud nás až nad ránem nenašla naše pokojská Joyce a nezavolala policii.

Potvrzuji, že jsem muže, jenž na nás zaútočil, nepoznala ani podle hlasu, ani podle jiných fyzických charakteristik. Potvrzuji, že náš infračervený bezpečnostní systém byl vyřazen z provozu, ale nemám ponětí, kdy nebo jak k tomu došlo.

Podpis:

Lisa S. Baringová

Matt četl toho prohlášení stále dokola, hlavu plnou otázek. Spousta věcí z výpovědi Lisy Baringové nedávala smysl. Proč nikdo ze služebnictva nic neslyšel? Cožpak žádný sloužící neviděl příchod toho muže do domu? Muselo jich tam být té noci mnoho. Jak sofistikovaný byl bezpečnostní systém, aby

ho někdo vyřadil z provozu, aniž by si toho někdo všiml? Proč Miles Baring, inteligentní muž před osmdesátkou, se rozhodl raději fyzicky čelit ozbrojenému vrahovi, místo aby stiskl poplašné tlačítko? V době, kdy ten muž svazoval jeho manželku, k tomu přece musel mít dostatek příležitosti. Proč ten útočník, jak poukázala i Lisa Baringová, použil nůž, když měl u sebe pistoli s tlumičem?

Té noci Matt Daley nespal. Ležel na posteli v hotelovém pokoji s očima upřenýma do stropu a jeho mysl odmítala odpočinek. Uvědomil si, že začíná myslet na vraha jako na stín, nereálnou postavu z nějakého duchařského hororu. Jenže ten muž nebyl stín. Byl to člověk z masa a kostí, který se pohybuje někde tam venku, spí, jí, přemýšlí a žije si svůj život navzdory sérii strašlivých zločinů, které spáchal. Lisa Baringová ho zná. Nikoliv jménem, ale mnohem intimnějším, mnohem reálnějším způsobem. Lisa Baringová se ho dotýkala, stejně jako se ho dotýkala Angela Jakesová, Tracey Henleyová a Irina Anjouová před ní. Slyšela jeho hlas, cítila jeho dech a pot, tíhu jeho těla na sobě, cítila ho v sobě. Pro Matta mohl vypadat jako záhada, jako duch. Ale pro Lisu Baringovou byl velmi, velmi skutečný.

Musím to zvládnout. Musím se nějak setkat s Lisou Baringovou. Musím se k ní dostat dříve než on.

Inspektor Liu zavřel oči a počítal do deseti. Nikdy neměl moc rád ženy ze západního světa. Byly příliš tvrdohlavé, příliš neústupné, příliš arogantní. Nedokázal si představit, proč si Miles Baring nevybral za manželku mnohem poddajnější a přizpůsobivější Číňanku. Určitě by to Liuovi usnadnilo práci.

„Řekl jsem vám proč, paní Baringová,“ opakoval trpělivě. „Váš život může být v ohrožení.“

Lisa Baringová pokračovala ve vkládání věcí do cestovní kabely od Louise Vuittona a nevšímala si ho. Lékaři ji ráno propustili z nemocniční péče. Poprvé po dlouhých týdnech byla v civilním oblečení, které jí služebná Joyce přinesla z domu: džínsy značky Hudson, v nichž vynikaly její dlouhé nohy, bílá mušelínová halenka od Chloé a oblíbené lodičky na nízkém podpatku od Lanvina. Tmavé vlasy si stáhla do ohonu, v uších a na krku jí zářily diamanty od Tiffanyho, jež dodávaly třpyt jejímu

krásnému obličeji, který nemohl vylepšit žádný make-up. Inspektor Liu věděl, že této ženě je přes pětatřicet, ale když se teď na ni díval, bylo těžké tomu uvěřit. Pleť měla hladkou jako sotva dospělá dívka. Bohužel byla i tak svéhlavá.

„Cením si vaší starostlivosti, pane Liu,“ pronesla nenuceně Lisa Baringová, „ale nemám v úmyslu prožít zbytek života jako vězeň a neustále se ohlížet přes rameno. Nechci policejní ochranu.“

„Potřebujete ji, paní Baringová.“

„To je možné, ale nechci ji. Odmítám ji. Jsem za tu nabídku vděčná, ale moje odpověď zní ne.“

Inspektor Liu, proslulý svou klidnou myslí, pocítil vzácný záblesk opravdového hněvu. „Tady nejde pouze o vaši bezpečnost, paní Baringová. Jak víte, Interpol nás informoval, že ten, kdo vás znásilnil a zabil vašeho manžela, znásilňoval a zabíjel již předtím. Téměř s jistotou se dá říct, že to udělá znovu. Je naší povinností zabránit, aby se to stalo, chránit možné budoucí oběti. To nepochybně chápete.“

Na Lisině dokonalé tváři se objevil bolestný výraz. „Samozřejmě že to chápu. Nikdo nedychtí více

dostat toho mizeru před spravedlnost než já, inspektore, nebo zabránit mu v dalším útoku. Už jsem vám přece řekla, že pokud se mě pokusí kontaktovat nebo se odehraje cokoliv sebeméně podezřelého, dám vám okamžitě vědět. Ale mezitím trvám na svém právu vést život, jaký shledávám za vhodný. Miles a já vlastníme prázdninovou vilu na Bali. Stojí na odlehlém, bezpečném místě.

Zůstanu tam, dokud se tohle mediální šílenství nezklidní.“

Inspektor Liu vstal, vytáhl se v celé své výšce jednoho sta šedesáti centimetrů a autoritativně prohlásil: „Je mi líto, paní Baringová, ale obávám se, že tohle absolutně nepřichází v úvahu.“

O patnáct minut později seděla Lisa Baringová v černé limuzíně mířící na letiště Chek Lap Kok a věnovala krátké zamyšlení nešťastnému čínskému policistovi. Připadal jí jako milý člověk a určitě to myslel dobře. Jenže Lisa viděla za poslední tři týdny tolik policistů, že jí to stačilo na celý zbytek života. Hongkong byl plný vzpomínek na Milese a na to, co se stalo, nemluvě o pokusech médií proniknout za její dveře. Musela pryč.

U terminálu North Satellite Concourse už čekalo soukromé letadlo G6. Při pohledu na ně vhrkly Lise slzy do očí. Miles měl tento letoun velice rád. Byl jeho pýchou a radostí.

„Vítejte zpátky, madam,“ uvítal ji na palubě pilot Kirk. „Je mi líto, co se stalo. Jestli mohu něco udělat, cokoliv…“

Lisa mu položila ruku na paži. „Děkuji, Kirku. Ale jediné, co si přeji, je vypadnout odtud.“

„Za okamžik vzlétáme,“ ujistil ji pilot. „Udělejte si pohodlí.“

Udělejte si pohodlí, pomyslela si Lisa za řevu nastartovaných motorů. Jak by mohla, když Milesovo tělo leží někde v márnici, zmrzačené nožem a kulkami? Oči se jí opět zalily slzami. Nesmím na Milese myslet. Musím ho vytěsnit z hlavy. Nic už ho nevrátí zpátky.

To bylo snazší říct než udělat. Když se letadlo vzneslo nad město, všechno jí připomínalo manžela. Viděla Milesovu kancelářskou budovu stojící hned vedle budovy Bank of China jako dítě, jež se schovává pod matčino křídlo. Kéž bych ho byla mohla chránit! Kéž bych mohla něco udělat. Zatáhla na okénku žaluzii, ale Miles byl i v letadle. Měkká kožená sedadla, která osobně vybíral, když tohle letadlo modernizovali. Jeho sedadlo vedle Lisina stále uchovávalo nenápadný otisk jeho těla. A z portrétu na stěně na ni hleděly jeho vlídné oči. Ubohý, ubohý Miles. Co kdy spáchal kromě toho, že byl bohatý a šťastný? Komu na světě ublížil? Co udělal, aby nás zasáhlo něco takového? Miles se snažil udělat šťastnou i Lisu. Jenže ani úžasný Miles Baring nemohl dosáhnout nemožného.

Už klesali na přistání, když si to uvědomila. Na Bali jsme strávili líbánky. Najednou měla pocit, že pobyt zde je chyba. Neúcta. Jenže už bylo příliš pozdě. Sdělila inspektoru Liuovi, že se ukryje na Bali. Dokud se případ neuzavře a tisk neztratí zájem o Milesovu vraždu, musí to být tohle dobrovolně zvolené vězení.

Koneckonců celý můj život je vězení, pomyslela si smutně: řada vězení. Některá z nich byla luxusní jako tohle. Některá, ta před dlouhou dobou, byla studená, osamělá a temná. Ale co si pamatovala, nikdy nebyla svobodná.

A nyní již věděla, že ani nikdy nebude.

Zavřela oči a vrátila se jí jedna vzpomínka. Ale možná to nebyla vzpomínka. Možná to byl pouze sen.

Itálie. Štěstí.

Vyhřátá pláž.

Nechala se jím unášet.

Positano bylo nádherné. Tak nádherné, že mu téměř odpustila Francii.

Hotel byl starý a důstojný, jeho klientela vybraná, bohatá, ale ne okázalá, většinou evropská aristokracie.

„Jsi blázen do titulů, viď, miláčku?“ škádlil ji.

Měla ráda, když si ji dobíral. Připomínalo jí to dávné dny.

„Co bys udělala pro šlechtickou korunku na té tvojí hezké hlavičce? Slušela by ti. Řekl bych, že ses pro ni narodila.“

Seděli v baru u bazénu, popíjeli martini a pozorovali západ slunce. Přála bych si, abychom tohle mohli dělat častěji, pomyslela si. Jenom odpočívat. Barman se na ni při dolévání sklenice flirtovně usmál. Byl hezký, měl olivově snědou pleť, tmavé vlasy a uličnické mandlové oči. Na okamžik zpanikařila, obávala se, že manžel viděl ten úsměv a bude se zlobit. Bylo zvláštní, že se s ním na jednu stranu cítila tak bezpečně, současně se ho však i bála. Ale ničeho si nevšiml. Vlastně to vypadalo, že více než ona ho zajímá nějaký starý muž na druhém konci baru, jenž hrál s dcerou šachy.

Dopili a vraceli se do svého pokoje ve chvíli, kdy se slunce schovávalo za obzor. Jakmile byli uvnitř, její manžel zamkl dveře a svlékl se. I nahý se choval zcela přirozeně jako nějaký divoch. A proč by s takovým tělem neměl? Ani Michelangelo by nevytesal dokonalejšího muže.

„Viděl jsem barmana, jak se na tebe díval.“

Popošel k ní a ona cítila, jak se jí ježí chloupky na předloktích.

„Já… nevím, co tím myslíš,“ vykoktala. „Nikdo se na mě nedíval.“

Zatlačil ji na postel. „Nelži mi. Líbilo se ti, když se na tebe díval, že ano? Chtělas ho.“

„To není pravda!“

Sevřel ruce kolem jejího krku. „Je to pravda. Chtělas i toho starého chlapa na konci baru? Co?“ Kolenem ji donutil roztáhnout nohy. „Nic si nenamlouvejme, je to tvůj typ. Starý a bohatý.“

„Přestaň!“ žadonila. „Jsi jediný, koho chci. Jediný.“

Ale aby přestal, bylo to poslední, co si přála. Poprvé po několika měsících byl vzrušený. Zaťala nehty do jeho holých zad a svíjením se snažila stáhnout ze sebe dolní díl bikinek. Zoufale toužila dostat ho do sebe. Prosím, ať se teď se mnou miluje. Neudělal to už tak dávno. Jenže po dlouhém polibku následovalo totéž co vždy. Sevřel ji do náruče jako do kokonu a čekal, dokud se nepropadla do neklidného, bezmocného spánku.

Čekal dlouho, než mu pravidelné zvedání a klesání jejího hrudníku dalo vědět, že se může bezpečně pohnout. Vyklouzl z postele a vydal se hotelovou chodbou. Venku byla tma jako v pytli, ale věděl, kam míří. Za hlavní budovu a kolem tenisového dvorce do ubytovny personálu.

Dvakrát zaklepal. Dveře se otevřely.

„Už jsem to málem vzdal.“

„Promiň. Dříve to nešlo.“

Vášnivě políbil barmana s mandlovýma očima na ústa. „Pojďme do postele.“

Vila Mirage patřící Baringovým stála na severním konci ostrova a představovala idylické a tak odlehlé místo, jaké si kdo může přát. S velkým bazénem, bíle natřenými stěnami a tmavými dřevěnými podlahami, sevřená hustou džunglí na jedné a třpytivým oceánem na druhé straně, reprezentovala perfektní spojení luxusu a jednoduchosti. I tak Lisa zavedla mimořádná opatření a kromě hospodyně, údržbáře a komorníka, kteří bydleli ve vile po celý rok, najala bezpečnostní agenturu, jež zajišťovala pravidelné obchůzky kolem vily a umístila do domu dva ozbrojence. Ani na okamžik neuvěřila varování inspektora Liua, že by se útočník vrátil, aby ji unesl nebo jí ublížil. To byl nesmysl. Pozornost médií však byla jiná věc. Při absenci jakýchkoliv informací nebo dopadení pachatele, vůči němuž by bylo možné namířit hněv, si čínský tisk vybral k ostouzení mnohem mladší manželku Milese Baringa. Zdálo se, že v myslích obyčejných obyvatel Hongkongu se Lisa přes noc proměnila z oběti ve vypočítavou zlatokopku. Z trpkých zkušeností věděla, že paparazziové se nezastaví před ničím, jen aby získali její fotku, kterou noviny nepochybně okomentují tak, jako by si tady na Bali užívala plnými hrstmi života. Jako by Milese vůbec neoplakávala. A tohle Lisa nehodlala připustit.

Do vily přijela velmi pozdě a byla unavená.

„Myslím, že si půjdu rovnou lehnout, pokud vám to nevadí, paní Harcourtová.“

„Samozřejmě, madam. Řeknu Ling, aby vám donesla trochu teplého mléka.“

Karen Harcourtová, hospodyně ve vile Mirage, byla malá, baculatá a mateřská. S kudrnatými šedivými vlasy připomínala Lise babičku z animovaných filmů Tweety Pie.

Kdybych měla takovou matku, můj život by byl úplně jiný. Kdybych měla vůbec nějakou matku.

„Děkuji.“

Lisina ložnice v patře byla připravená. Mahagonová postel měla čisté povlečení a zahalovala ji jemná

moskytiéra. Svíčky vrhaly teplé světlo a plnily místnost vůní gardénií. Dveře na balkon byly dokořán otevřené a Lisa tak mohla slyšet jemné šplouchání vln na pobřeží. Jedinou znepokojivou věcí byly její a Milesovy fotografie ve stříbrných rámečcích, které pořád stály na teakovém prádelníku. Paní Harcourtová si zřejmě myslela, že je budu chtít vidět. Lpět na vzpomínkách. Lisa strčila fotografie do zásuvky a vzdychla.

Otočila se a strnula. Ve dveřích někdo stál, číhal ve stínu. Lisa neviděla jeho tvář, ale ani nemusela. Byl to muž. Neznámý. V její ložnici. Vykřikla z plných plic.

„Pomoc! Stráže! Pomozte mi!“

Muž popošel do světla. „Prosím, přestaňte křičet. Nepřišel jsem vám ublížit.“ Lisin hlas zesílil. „VETŘELEC! POMOOOC!“

Muž přistoupil ještě blíž. „Opravdu jsem vás nechtěl vyděsit. Chci si pouze promluvit. Já –“

Pak se bezvládně zhroutil na podlahu. Za ním stála paní Harcourtová a třásla se jako list ve větru. Lisa spatřila v její ruce těžkou, krví potřísněnou smažicí pánev a omdlela.

KAPITOLA ČTRNÁCT

Muž na podlaze se nehýbal. Z rány na zátylku, kam ho hospodyně zasáhla, mu tekla krev. Dva strážci vtrhli do pokoje ve chvíli, kdy se Lisa začala probírat.

Jeden vyhrkl: „Přivolám policii.“

„Ne.“ Lisu překvapilo, že její hlas zní tak rázně. „Policii ne. Je mrtvý?“ Jeden ze strážců poklekl u těla. „Ne, madam. Dýchá.“

Muž na podlaze ložnice byl bledý a světlovlasý. Nebyl to ten, jenž zabil Milese. To zjistila už při zvuku jeho hlasu. Ale kdo to je a co tady dělá?

„Jak moc je zraněný? Potřebuje lékaře?“

Strážce sáhl muži na zápěstí. „Má silný pulz. Ale někdo by se na něho měl pro jistotu podívat. Bezvědomí může být ošidné.“

Lisa přikývla. „Zavolám Frankovi.“

Doktor Francis McGee byl Milesův dávný přítel a žil ve vile přes zátoku. Byl už v důchodu, ale mysl měl stále bystrou. Mnohem důležitější bylo to, že se dalo plně spoléhat na jeho absolutní diskrétnost.

Paní Harcourtová ožila. „Musíme zastavit krvácení. Ovážu mu to, ale budu potřebovat, aby ho někdo podržel v sedu.“

Když o čtyřicet minut později dorazil doktor Frank McGee, muž ležel podepřený hromadou polštářů v jednom z pokojů pro hosty. Ránu na hlavě měl vyčištěnou a ovázanou. Zatímco se propadal do bezvědomí a zase se probíral, strážci stáli u dveří a ostražitě sledovali každý jeho pohyb.

„Nebyl ozbrojený,“ oznámila Lisa lékaři. „Jenže to jsem v tu chvíli nevěděla. Prostě se objevil v mojí ložnici a já začala křičet. Paní Harcourtová ho chtěla pouze zneškodnit.“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat, má drahá. Vykrádači domů si zaslouží, čeho se jim dostane. Paní Harcourtová se zachovala správně.“ Doktor McGee odmotal obvaz a prohlédl mužovo zranění. Pak mu pozvedl víčka a posvítil do očí. Lékařovy ruce byly plné stařeckých skvrn a vystouplých žil, ale Lisa si povšimla, že při práci jsou pevné a jisté. „Bude žít. Sešiju mu ránu několika stehy, ale hlavně musí odpočívat. Je třeba, aby na něho během noci někdo dohlížel. Pokud začne zvracet nebo krvácet z nosu, okamžitě mě zavolejte. Jste si jistá, že to nechcete oznámit policii?“

„Naprosto. Dluží mi pár odpovědí, než ho předám komukoliv jinému.“

Lisa si teprve po odchodu Franka McGeeho uvědomila, jak hodně je vyčerpaná. Bylo to opravdu dnes ráno, kdy opustila nemocnici v Hongkongu a rozzlobeného inspektora Liua? Připadalo jí to jako před týdny. Toužila jít do postele, ale rozhodla se, že chce být vedle vetřelce, jakmile se probere. Schoulila se do křesla v rohu pokoje na dohled pozorných očí strážců, přetáhla přes sebe vlněnou přikrývku a vmžiku usnula.

„Ježíši. Moje hlava.“ Blonďák byl vzhůru.

Omámená Lisa se podívala na hodinky. Pět. Ráno.

„Čím jste mě praštila? Kovadlinou?“

Byl to Američan. Z nějakého důvodu to včera večer nezaregistrovala.

„Pánví. A nebyla jsem to já, ale moje hospodyně.“

Muž zvedl ruku a dotkl se obvazu. „Vaše hospodyně má opravdu pořádnou páru. Cítím se jako po deseti kolech s Andre Wardem.“

„Netuším, kdo to je,“ odpověděla energicky Lisa. „Ale u vás šlo o jedno kolo s dvaasedmdesátiletou babičkou.“

Muž se stydlivě usmál. „To je dost trapné.“

„Řekla bych, že pocit studu je nejmenší z vašich starostí.“ Do Lisina hlasu se vkradl mrazivý tón.

„Kdo jste? A proč jste se ksakru vloupal do mého domu?“

Muž natáhl ruku. „Matt Daley. Rád vás poznávám.“

„Nehodlám si potřást rukou s vámi! Proč jste se mě pokoušel okrást,“ – Lisa se zachvěla – „nebo ještě něco horšího. Povězte mi jediný dobrý důvod, proč bych vás neměla dát hned teď zatknout.“

Matt si nemohl pomoct, musel obdivovat způsob, jakým se jí v rozhořčení zvedala plná ňadra v hlubokém výstřihu a jak se jí rozrušením rděly tváře. Je překrásná. Stejně jako ty ostatní.

„Protože jste ve vážném nebezpečí,“ prohlásil slavnostně. „Nikoliv z mé strany. Paní Baringová, vím, že nemáte důvod mi věřit. Ale muž, jenž zabil vašeho manžela, muž, jenž vám ublížil, zabíjel už dříve. A manželky jeho obětí zmizely znepokojujícím způsobem –“

„Ano, já vím, vím to.“ Lisa přezíravě máchla rukou. „Řekl mi to inspektor Liu. Chtěl mě držet pod zámkem, dokud toho chlapa nechytnou. Jenže když policie – kolika zemí, čtyř? – selhává s jeho dopadením celých deset let, tak představa, že bych na to měla čekat, nebyla zrovna lákavá.“

Matt se usmál. Nebyl si jistý, co od Lisy Baringové očekával. Měl-li být upřímný, domníval se, že půjde o nějakou poddajnou a hloupou trofejní manželku, typ, jaký si bohatí muži obvykle vybírají. Ale Lisa taková rozhodně nebyla. Vyznačovala se prudkým a ostrým jazykem. Pokud někde pod tím existovala změkčilost, tak ji dobře skrývala. Líbila se mu.

Lisa se na něj dívala podezíravým pohledem. „Stále jste mi neodpověděl na první otázku. Kdo jste? A proč se zajímáte o mě a mou bezpečnost? Jste novinář?“

„Ne, absolutně ne. Jsem svým způsobem oběť. Jako vy. Muž, jenž zabil vašeho manžela, zabil i mého otce.“

Z Lisiny tváře vyprchala krev. Je to možné?

„Kdo byl váš otec?“

„Andrew Jakes.“ Matt zavřel oči. Zaplavila ho vlna nevolnosti a závratě. Zhroutil se zpět na polštáře.

„Není mi dobře.“

Lisa povolala jednu ze služebných a požádala o sklenici vody. Podala ji Mattovi. „Napijte se.“ Matt pomalu upíjel vodu a vzpamatovával se. Naopak Lisa jako by zůstávala v šoku.

Nakonec se ho zeptala: „Jak jste věděl, že budu tady? Na Bali.“

„Nevěděl,“ odpověděl Matt. „Domníval jsem se, že jste pořád v hongkongské nemocnici. Jenže mě k vám nikdo nepustil a já věděl, že máte s manželem tuto vilu. Přijel jsem, abych to tady trochu obhlédl a hledal nějaké stopy.“

„Jaké stopy?“

„Cokoliv, co by spojovalo vás nebo Milese s ostatními oběťmi. A také jsem doufal, že sem nakonec dorazíte, abyste unikla mediálnímu cirkusu. Rozhodně jsem nečekal, že se tady objevíte tak brzy. Říkám naprostou pravdu.“

Neexistoval žádný důvod, proč by mu Lisa měla věřit. Přesto se tak stalo. V jeho obličeji se zračily

čestnost a upřímnost, které vzbuzovaly důvěru. Lisa Baringová už téměř zapomněla, že dokáže takovou emoci cítit.

„A našel jste něco?“

Matt se zatvářil zmateně.

„Myslím stopy.“

„Aha, ne.“ Lítostivě si přejel rukou po hlavě. „Nějaká stará dáma mě praštila pánví dřív, než jsem dostal šanci.“

„Policie ví, že jste tady? Nebo Interpol?“

Matt se zarazil. Nečekal, že mu Lisa Baringová položí tak přímou a specifickou otázku. Nechtěl jí lhát, považoval to za nesprávné, jenže Danny McGuire ho donutil přísahat, že se nezmíní o jejich kontaktu. A slib je slib.

„Ne.“

„Dobrá, pane Daleyi.“ Lisa Baringová vstala. „Zkuste odpočívat. Oba za sebou máme dlouhou noc. Požádám paní Harcourtovou, aby vám později donesla něco k jídlu. Pokud toho budete schopen, můžeme pokračovat v diskuzi u večeře.“

Matt vytřeštil oči. „Dovolujete mi tady zůstat?“

„Prozatím.“

Lisa se otočila ke strážcům u dveří. „Kdyby potřeboval použít koupelnu nebo něco jiného, jděte jeden s ním. Nepouštějte ho z dohledu.“

Matt se při cestě dolů po schodišti pevně přidržoval zábradlí. Cítil se o něco lépe, ale stále měl nejisté nohy. Vilou se šířilo ticho a klid jako v hotelu Aman v Maroku, kde strávil s Raquel líbánky. Matt si provinile uvědomil, že od příletu do Asie na Raquel ani na rozvod téměř nepomyslel. Možná to bylo díky nějakému obrannému mechanismu. Určité popření. Proč si dělat starosti s věcmi, které nemůžete změnit? Něco takového. Bylo mu jasné, že nakonec bude muset jet domů a čelit tomuto problému. Ale tady, na tomto magickém, idylicky nadzemském místě mu jeho domácí potíže připadaly téměř nereálné.

„Už je vám lépe?“

Matt ztěžka polkl. Lisa se převlékla do jednoduchých bílých plátěných šatů. K tomu si obula sandály

z pletených provázků a vlasy vyčesala do neuspořádaného hnízda černých kadeří na temeni. Působila nevinně a současně mazaně, nedotčeně a přesto svůdně. Raquel rovněž vypadala skvěle, ale u ní to byla drzá sexualita, nekompromisnost a odmítání brát zajatce, což vyžadovalo minisukně a spoustu make-upu, aby dosáhla plného účinku. Lisa Baringová byla protiklad. Jde sice o nadužívanou frázi, ale na Lisu seděla přímo perfektně: byla přirozeně krásná.

„Mnohem lépe, děkuji,“ přikývl Matt.

Lisa usedla k jednomu konci jednoduchého stolu z leštěného dubu, prostřeného nabídkou z místní produkce: kalmar v česnekové omáčce, nakrájená čerstvá papája, chutný indonéský chléb rótí.

Pokynula Mattovi, ať se posadí. „Máte hlad?“

„Teď už ano,“ potvrdil Matt. „Vypadá to úžasně.“

„Tak si nechte chutnat.“

Lisa se chovala přátelsky a vstřícně, ale stále v tom byla patrná ostražitost. Vzhledem k okolnostem to asi bylo pochopitelné, ale Matt se snažil ze všech sil, aby rozptýlil její nedůvěru. „Neobviňuji vás, že pochybujete o mých motivech,“ pronesl, zatímco si nakládal na talíř chléb a nádherně vonící mořské plody. „Na vašem místě bych se nechoval jinak. Ale přísahám, že chci pouze totéž co vy.“

„A to je co?“

„Znát pravdu. A dopadnout toho mizeru, ať je to kdokoliv.“

Lisa nalila do dvou sklenic červené víno a podala jednu Mattovi.

„Nejsem si jistá, jestli věřím na ‚pravdu‘. Jako kdyby existovala jen jedna. Pravda každého je trochu jiná, nebo ne?“

Víno bylo výborné, plné a s ovocnou chutí. Matt je zamyšleně převaloval v ústech a zkoumal jeho příchutě na patře, než odpověděl.

„Nesouhlasím. Myslím, že pravda je pravda. Lidé lžou sami sobě, to je vše. Vidí věci tak, jak chtějí.“

„A co vidíte vy?“ otázala se vyzývavě Lisa.

Vidím inteligentní, nádhernou, žádoucí ženu, se kterou bych hned teď šel rád do postele. Bylo zjevné, že Lisa se vyhýbá hovoru o manželově zavraždění. Možná to pro ni bylo příliš brzy. Příliš bolestné.

„Vidím někoho, kdo jedná tvrdě, ale v nitru se cítí vystrašený.“

Zdálo se, že ji to pobavilo. „Tak to máte přímo rentgenový pohled, pane Daleyi. Ale obávám se, že se mýlíte. Nejsem ani tvrdá, ani vystrašená. Jenom kladu jednu nohu před druhou a snažím se jít od jednoho dne k druhému.“

„A kam se po tom všem vydáte?“ chtěl vědět Matt. „Nemůžete zůstat na Bali věčně.“ Lisa se zamyslela. „Ne. Asi ne. Ale nerada přemýšlím o budoucnosti, pane Daleyi.“

„Prosím říkejte mi Matt.“

„Věci se dějí, Matte. Věci, které nemůžete ovládat. Zlé věci. Nikdo z nás neřídí svůj osud. Naučila jsem se tvrdým způsobem, že tohle je pouze iluze. Proč vymýšlet nějaké krásné plány, aby pak člověk viděl, jak se hroutí a mění v bolest, smrt a prach?“

Matt při pohledu na její smutné hnědé oči pocítil silné nutkání Lisu chránit, utěšit, dát všechno do pořádku. Danny McGuire přiznal, že v případě vraždy Mattova otce měl podobný pocit vůči Angele

Jakesové. Ten mu zabránil, aby na ni více přitlačil a odhalil pravdu dřív, než opustila Evropu a unikla mu. Matt Daley se nehodlal dopustit stejné chyby s Lisou Baringovou.

„Kolik vám toho řekl inspektor Liu o ostatních vraždách?“ Lisa se zamračila. „Musíme o tom mluvit?“

„Vždyť proto jsem tady, ne? Proto jste mi dovolila zůstat. V hloubi duše chcete znát pravdu.“

Na to Lisa neodpověděla. Nechat se psychoanalyzovat tímhle přitažlivým světlovlasým neznámým mužem, ji znervózňovalo, zejména když měl pravdu. Místo toho odpověděla na jeho první otázku.

„Liu mi toho moc nesdělil. Pouze to, že ke spáchání podobných vražd došlo už dříve a Interpol považuje za možné, že to má co do činění se sériovým vrahem a že můj život může být v ohrožení. Neuvedl nic konkrétního.“

„Dobrá. Tak to udělám já.“ V průběhu následující hodiny jí Matt řekl všechno, co věděl o vraždě svého otce a vraždách sira Pierse Henleye a Didiera Anjoua. Dopili první karafu vína a Lisa požádala o další. Tiše naslouchala jeho vyprávění a dávala najevo jen malou nebo vůbec žádnou emoci.

Když Matt skončil, řekla: „Nejsem si jistá, jestli jde o stejného muže.“

„Co tím myslíte? Samozřejmě že jde o téhož pachatele.“

„Možná to platí u předchozích útoků. Ale nejsem si jistá, že osoba, kterou popisujete, je muž, jenž zabil Milese.“

„Co vás vede k tomuto názoru?“

Lisa odtrhla kousek chleba a zamyšleně ho namočila do vína. „Několik drobností. Jako ta část s darováním peněz na charitu. Miles nezanechal charitě ani cent a mě vůbec nenapadlo uvažovat o tom, co udělám s dědictvím. Ale ještě důležitější je, že celá ta záležitost s charitou zavání až příliš jakýmsi komplexem Robina Hooda, nemyslíte? Brát bohatým a dávat chudým.“

Bylo podivné, že tato myšlenka Matta nenapadla. Vypadala tak samozřejmě, když ji teď Lisa vyslovila. „Je to možné.“

„No, nevím nic o muži, který mě znásilnil. Ale jedno vám povím: nebyl to žádný Robin Hood.“

Po zaznění slova znásilnění se nad stolem usadilo tíživé ticho, téměř viditelný oblak studu. Matt se přistihl při přání, aby tuto ženu znal lépe, o tolik lépe, aby ji mohl vzít do náruče a upokojit ji, ujistit, že nic z toho není její vina. Za dané situace změnil téma.

„Povězte mi něco o Milesovi. O vašem manželství.“

Lisa se usmála, ale byl to smutný úsměv. „To jako abych vám řekla, jestli jsem si vzala manžela o třicet let staršího z lásky, nebo pro peníze? Co myslíte?“

Matt zrudl. Přesně na tohle myslel, ale neuvědomil si, že to bude tak zjevné.

„Promiňte. Nechtěl jsem vás urazit.“

„Nic se nestalo,“ ujistila ho Lisa. „Můžeme být k sobě naprosto upřímní. Milese jsem nemilovala. To je pravda. Ale měla jsem ho ráda. Byl laskavý a choval se ke mně velmi dobře. Dosáhla jsem životního stadia, kdy si cením vlídnosti. Měla jsem štěstí, že si mě vybral.“

Mluví o tom tak pasivně, pomyslel si Matt. „Vybral si mě.“ Jako by šlo o nějaké dohodnuté manželství a ona na to neměla žádný vliv.

„Jak jste se seznámili?“

„Asi před rokem na jakési konferenci v Šanghaji.“

„Před rokem?“ podivil se Matt. „To jste spolu nebyli moc dlouho, viďte?“

Lisa si pohrávala s ubrouskem. „Ne. Byli jsme manželé devět měsíců. Všechno se odehrálo tak rychle. Náš milostný vztah. Miles byl výjimečný muž a vůči mně velmi ohleduplný.“

„Ale ne ke každému, že?“

„Byl už v letech. Domnívám se, že jako mladší byl poněkud nelítostnější, o něco ctižádostivější. S první manželkou žil ještě před mým narozením a měl s ní děti. Asi se k nim nechoval příliš dobře. Ale v době našeho seznámení byl podstatně vyrovnanější a chápavější.“

Matt pomyslel na Andrewa Jakese. Jaký byl mizerný manžel pro jeho matku, jak opustil jeho a Claire bez stopy lítosti, ale jak se v pozdním věku proměnil v oddaného partnera Angely.

„Lidé se zřejmě mění.“

„Ano, je to tak. Jenže minulost se nedá změnit a nelze prchnout před spravedlností. Všichni musíme pykat za špatné věci, které jsme udělali. Všichni za to platíme nějakou cenu.“

Prohlásila něco tak podivného, že Matt nevěděl, jak má reagovat. Chtěla tím říct, že Miles Baring si nějak zasloužil to, co se mu stalo? Určitě ne. Její žal působil tak přirozeně a o exmanželovi mluvila se zřejmým zalíbením a úctou. Ale co pak ta „cena“, co „pykání“, o nichž mluví? Možná oba vypili příliš mnoho vína.

Tak či onak, Matt byl vděčný, že přišla služebná, odklidila ze stolu nádobí a přinesla kávu a sladký rýžový zákusek padan, čímž prolomila nepříjemné mlčení. Při kávě se bavili o jiných věcech a evidentně se oba těšili ze společnosti toho druhého. Lisa kladla Mattovi mnoho otázek na jeho dětství. Zdálo se, že ji fascinuje to, jak Andrew Jakes opustil jeho matku, a nepokrytě odmítala uvěřit, že on s matkou a Claire mohli dál vést tak spokojený život. Když z ní Matt páčil informace o jejím dětství, zdráhala se o něm hovořit. Vyrůstala v New Yorku, ale nebyla tam zrovna šťastná. Měla sestru, ale už dávno ztratily kontakt. To bylo vše, co z ní dostal.

Pak si Lisa všimla, že si Matt mne zátylek. „Je mi moc líto, že jste utrpěl tu ránu do hlavy. Opravdu budu ráda, když tady zůstanete, než zase budete zcela v pořádku.“

„A co stráže?“ zeptal se Matt položertem. „Pořád mě budou pozorovat při každém močení, nebo mi důvěřujete natolik, abych mohl chodit na toaletu sám?“

Lisa se usmála. „Důvěřuji vám. Buďte mým hostem.“

„Jste si jistá, že nechcete mít soukromí?“ zeptal se Matt už mnohem vážněji. „Rád si najdu nějaký penzion nebo hotel. Nechtěl bych vypadat jako vetřelec. Chci říct, že technicky vzato jsem vetřelec…“

„Jsem si jistá,“ zasmála se Lisa. „Zatím neplánuji odjezd. A mohu využít vaši společnost. Kdo ví? Třeba spolu odhalíme to tajemství, najdeme souvislost, která spojuje ty hrozné vraždy… pokud nějaká existuje.“

„No, když jste si jistá,“ pokývl Matt. „Bude mi potěšením. Děkuji.“

„Výborně.“ Lisa Baringová se usmála. „Miles vždy říkával, že dvě hlavy jsou lepší než jedna.“

Té noci ležel Matt v posteli, díval se ke stropu s otáčejícím se ventilátorem a říkal si, že jeho život se otáčí stejně rychle. Jak jsem pro všechno na světě mohl skončit zrovna tady, v luxusní vile na Bali, jako host té pravděpodobně nejzajímavější, nejatraktivnější ženy, jakou jsem kdy potkal? A jaká je ironie, že nějaký sadistický vrah, muž, který zabil mého otce a znásilnil tuto ženu, si mohl zahrát na Amora.

Měl by zavolat Dannymu McGuireovi do Lyonu a informovat ho o posledním vývoji. Udělá to. Ale ne hned. Matt Daley si chtěl ještě nějakou dobu ponechat Lisu Baringovou jen pro sebe. Zjistit, proč jsou ty její inteligentní oči tak smutné i na tomto klidném a magickém ostrově.

Ber to jako dovolenou, řekl si, když usínal mezi jemnými prostěradly z egyptské bavlny.

Prodlouženou dovolenou. Raquel, rozvod, Danny McGuire a všechno ze života tam venku je nádherně daleko.

Matt Daley poprvé po dlouhých měsících usínal šťastný a vzrušený z vyhlídky na to, co přinese zítřek.

KAPITOLA PATNÁCT

„Paní Joyce Chanová, výslech zahájen v devět hodin.“

Buclatá Číňanka nervózně hleděla na inspektora Liua. Z policistů měla obecně strach, ale z tohoto jejího představitele ještě větší. Tvářil se veledůležitě, chmuřil se a dráždivým způsobem poklepával levým chodidlem do levé nohy židle. Joyce věděla, že neprovedla nic zlého, jenže co se týče hongkongské policie, nemuselo to mít žádnou váhu. Pokud policie potřebovala obětního beránka a vybrala si ji, nemohla s tím nic udělat.

Inspektor Liu měl špatnou náladu. Ale nesouvisela s Joyce Chanovou. Ve skutečnosti se opájel velkou

nadějí, že hospodyně ze sídla Baringových mu poskytne průlom, jaký v tomto případu tolik potřeboval. Jelikož tvrdohlavá Lisa Baringová vůbec nespolupracovala, inspektor Liu nijak nepokročil v dopadení vraha Milese Baringa, což se kvalifikovalo jako selhání, které vadilo nejen samotnému Liuovi, ale i jeho nadřízeným. Opravdu nebylo přehnané říct, že inspektor Liu začínal nenávidět vdovu po Milesi Baringovi, její aroganci, západní krásu a odmítnutí podrobit se jeho autoritě.

Kterákoliv rozumná ženská by za daných okolností byla vděčná za policejní ochranu. A kterákoliv opravdově zarmoucená žena by chtěla zůstat a pomoct policii chytit muže, zodpovědného za smrt jejího manžela, nemluvě o násilí na ní samotné. Fakt, že Lisa Baringová namísto toho utekla do letního sídla na Bali, jež se nacházelo mimo Liuovu pravomoc, ještě více zatvrdil detektivovo srdce proti ní. Lisa Baringová byla v manželově závěti uvedena jako jediná dědička. Tím měla motiv. Podle jejího doznání byla na místě, když došlo k vraždě. Tím měla příležitost. Samozřejmě že se nemohla sama znásilnit. Ale co když ví o „útočníkovi“ víc, než prozradila? A pokud ano, tak se ho bojí, nebo ho chrání?

Inspektor Liu by nesmírně rád donutil Lisu Baringovou k návratu do Hongkongu a odpovědím na tyto otázky. Jenže bez možnosti zatknout ji, k čemuž mu chyběl jakýkoliv důvod, měl svázané ruce.

Právě proto přišla na řadu Joyce Chanová.

„Jak dlouho pracujete v domě číslo sto sedmnáct na Prospect Road, paní Chanová?“

Po buclatých tvářích služebné stékal pot. „Dlouho. Pan Baring koupil dům v roce devatenáct set osmdesát devět. Nastoupila jsem tam za dva roky. Takže dlouho.“

„A jaké byly vaše povinnosti?“

Paní Chanová zírala na inspektora Liua nechápavým pohledem.

„Vaše práce. Z čeho se skládala?“

„Aha. Měla jsem na starosti všechny služebné, které obsluhují ložnice v prvním a druhém patře. Vyměňovaly prostěradla, udržovaly čistotu. Já to organizovala.“

„Rozumím. Takže jste měla pouze dohled nad jinými. Sama jste neuklízela.“

Horlivě přikývla, potěšená, že odpověděla správně. „Dohled. Ano. Uklízela jsem jenom občas, přímo pro paní Baringovou. Při mimořádných příležitostech.“

Inspektor Liu nastražil uši jako jelen, když cítí ve větru nebezpečí.

„Při jakém druhu mimořádných příležitostí?“

Paní Chanové se roztřásly ruce. „Privátních,“ zamumlala.

Inspektor Liu si opožděně uvědomil, že ta ubohá žena je vyděšená. Pokusil se ji uklidnit. „Nehrozí vám žádné problémy, paní Chanová. To je velmi užitečná informace, opravdu. Může nám pomoct dopadnout muže, který zavraždil pana Baringa. Rozumíte mi?“

Mlčky přikývla.

„Takže jaké konkrétní privátní záležitosti jste zajišťovala pro paní Baringovou?“

Služebná se zavrtěla. „Paní Baringová měla přítele. Navštěvoval ji občas během dne.“

„Přítele?“

Joyce Chanová opět přikývla. „Potom chtěla, abych všechno uklidila. Pouze já.“

Inspektor Liu jen obtížně skrýval vzrušení. Tohle bylo víc než pouhá domněnka, která by posloužila jako výbušná třaskavina bulvárním plátkům. Byl to závažný fakt. Krásná Lisa Baringová měla milostný poměr!

„Setkala jste se někdy s tím mužem? Přítelem paní Baringové?“ Paní Chanová zavrtěla hlavou.

„Ale asi jste ho viděla. Můžete mi ho popsat?“

„Nikdy jsem ho neviděla.“

Inspektor Liu se zamračil. „Musela jste ho vidět. Řekla jste, že přicházel ve dne. Kdo ho pouštěl do domu? Přijížděl automobilem? Jakým?“

„Nikdy jsem ho neviděla,“ opakovala služebná ještě důrazněji. „Nikdy. Paní mě vždy požádala až potom, abych přišla a uklidila.“

Inspektor Liu griloval paní Chanovou ještě dalších třicet minut, ale bylo zřejmé, že studna informací vyschla. Ano, paní Baringová měla milence, ale v den vraždy a celý týden před ní nepožadovala žádný „mimořádný“ úklid. V osudný den propustila služebnictvo o něco dříve a žádala, aby je nikdo nerušil, ale to očividně nebylo nic neobvyklého. Podle Joyce Chanové pan a paní Baringovi často chtěli být sami.

Když Joyce Chanová opustila výslechovou místnost, inspektor Liu dlouho seděl a přemýšlel. Byl čas na další rozhovor s nápomocným Američanem z Interpolu.

Mnoho lidí popisuje Bali jako ráj. Ale pro Matta Daleye znamenal tento ostrov mnohem více. Představoval magické místo, uzdravování, transformaci. Pobyt na něm ho vrátil zpět do života.

Když ho Lisa Baringová požádala, aby zůstal, Matt předpokládal, že se zdrží ve vile Mirage několik dní, dokud se mu rána na hlavě zcela nezahojí. Zjistí, co se dá, o večeru, kdy došlo k vraždě, i o Milesovi a Lise: Existuje něco, co z nich mohlo učinit terč? Je nějaká souvislost s předchozími vraždami, jíž si dosud nevšiml a která by mohla pomoct vystopovat vraha? Pak podá zprávu Dannymu McGuireovi v Interpolu a zamíří do Los Angeles, aby se tam vypořádal s hromadícími se problémy.

Jenže jak s Lisou trávili stále více času, začalo se dít něco podivného. Matt se přistihl, že se stále méně zajímá o případ a stále více o Lisu. Ačkoliv se jí neodvažoval zeptat, bylo zjevné, že u ní se děje totéž. V idylickém prostředí vily se dny měnily v týdny, týdny v měsíce. Oba vycházeli z vily jen zřídka. Jídlo získávali z místních farem a ve vesnicích. Knihy a jiné požitky objednávali po internetu.

Šlo o nejdelší období, jaké kdy Matt strávil uzavřený na jednom místě, aniž by se cítil jako v pasti. Právě naopak. Měl pocit osvobození.

Danny McGuire se zběsile pokoušel o kontakt, bombardoval ho e-maily a telefonáty, ale Matt se nedokázal přinutit, aby zprávy četl nebo na ně odpovídal. Dokonce přestal reagovat i na telefony od své sestry Claire nebo jiná občasná volání z domova. Jakmile by otevřel dveře realitě, životu mimo tuto bublinu, idyla by se roztříštila. A na to Matt nebyl připravený. Zatím ne.

Vila Mirage představovala svět sám pro sebe, nekonečně oslňující miniaturní ekosystém. Dopoledne Matt a Lisa pracovali, Matt (alespoň oficiálně) na svém dokumentu, Lisa na hromadách papírů souvisejících s Milesovým majetkem. Bali jí sice zaručovalo oddych od policie a médií, ale ne od správcovství, daňových právníků a hypotečních společností, s nimiž musela jednat, nemluvě o akcionářích různých Milesových firem. Naštěstí se Lisa projevila jako zdatná sekretářka. Jedna z drobných informací, která se Mattovi podařila získat z její minulosti před životem s Milesem, byla ta, že kdysi pracovala jako asistentka v nějaké právnické kanceláři v L. A.

Matt i Lisa začali žít pro odpoledne, kdy si udělali volno a společně prozkoumávali neomezená potěšení vily Mirage. Lisa občas najala místní průvodce, aby je provedli hustou džunglí za pozemkem vily, světem přetékajícím exotikou a někdy i nebezpečím. Zatímco průvodci líčili možné hrozby – barevné korálovce, zelené chřestýšovce nebo jedovaté pavouky rodu Telamonia – a vysvětlovali jim floru, z níž se tajil dech, Matt s Lisou okouzleně naslouchali jako děti vypuštěné do zvláštní, tropické Narnie. Jindy rybařili v zátoce nebo plavali v některém z vulkanických jezer skrytých na úpatí útesů. Matt se nemohl nasytit pohledu na plavající Lisu. Její štíhlé tělo bylo současně silné a atletické.

Proklouzávalo vodou s graciézností vydry. A to nebylo jediné. Vyzařovala z něj radost. Potěšení. Žádnou zdrženlivost, kterou Lisa projevovala v jiných situacích. Jednoho odpoledne se jí na to zeptal.

„Vždycky jsem milovala vodu.“ Stála na skále a vytírala si ručníkem mokré vlasy. Vypadala, jako by zářila. Orosená pokožka se mladistvě třpytila a její oči jiskřily světlem a životem. „Poskytuje svobodu.

Ticho. Beztížnost. Nikdo se tě tam nemůže dotknout. Nikdo ti nemůže ublížit. Představuji si, že takhle vypadá smrt.“

„Smrt? Tak to je morbidní myšlenka, ne?“

„Opravdu?“ Zasmála se a ovinula si tureckým stylem ručník kolem boků. „Pro mě ne. Vždy jsem pohlížela na smrt jako na únik. Neděsí mě.“

Matt už slyšel lidi, kteří mluvili podobně, ale vždycky to bral s rezervou. Jak by se někdo nebál smrti? Snaha přežít je nepochybně základní instinkt lidstva. Lpění na životě tvoří podstatu lidské přirozenosti stejně jako dýchání, jde o slabost nebo sílu, podle toho, jak se na to díváte, kterou sdílíme všichni. Ale když tuto myšlenku vyslovila Lisa, bylo to jiné. Na její tváři bylo vidět, že to myslí vážně. Tam, kde měl být strach, se objevovala podivná, fatalistická aura klidu. Záviděl jí.

„Jsi šťastný člověk,“ řekl a nacpal své oblečení do batohu, aby je odnesl do vily. „Umím si představit, že to hodně pomáhá. Myslím ve vyrovnání se s Milesovou smrtí.“

Na rozdíl od počátečních dnů společného pobytu, kdy ji bombardoval otázkami na její manželství a minulost, aniž by se dostal někam dále, se Matt přestal vyptávat Lisy na vraždu a manžela. V nevysloveném vzájemném souhlasu jméno Miles Baring již mezi nimi nezaznívalo. Teď se při jeho vyslovení Lisa zatvářila sklíčeně.

„To určitě ne,“ pronesla nevesele. „Ale pojďme dovnitř. Je mi zima.“

Matt by si nejraději ukousl jazyk. Nesnášel, když na Lisu padl tenhle smutek, a ještě víc nesnášel, když to zavinil on sám. Zpátky ve vile se osušili, oblékli a dali si horký čaj venku na verandě. Lisa se převlékla do ustřižených džínsů a jednoduchého bílého trička. Bosky a se stále vlhkými vlasy vypadala spíše jako dívka než dospělá žena, navíc žena procházející si velkým trápením. Matt si náhle uvědomil, že v nějakém bodu uprostřed dlouhých, šťastných dní ve vile začal vnímat svůj život jiným způsobem. Jako by ho dělil na život před Lisou Baringovou a po Lise Baringové. Došlo k tomu zcela nepozorovaně, ale náhle věděl, že se do Lisy zamiloval.

Před seznámením s Lisou si připadal jako ztroskotanec. Nebylo to pouze Raqueliným rozhodnutím rozvést se s ním, ačkoliv ho to tvrdě zasáhlo. Tady v hloubi džungle na Bali mohl probrat spoustu věcí, na něž dosud neměl čas. Neúspěšná kariéra. Smrt adoptivního otce. Bezdětné manželství s Raquel. To, že neznal Andrewa Jakese, který mu dal život, ale pak ho bez výčitek a lítosti opustil. Zkoumání dokumentů o Jakesově vraždě a posedlost dokumentaristikou. Matt až nyní pochopil, že to byl jeho únik před utrpením. Ale Lisa Baringová mu ukázala lepší metodu.

Po Lise jako by mu z ramenou spadla nějaká tíha, o níž ani nevěděl. Pociťoval naději, štěstí, oživení. Ať budoucnost chystala cokoliv, ať jeho spolupráce s Dannym McGuirem na vypátrání nepolapitelného vraha přinese jakýkoliv výsledek, pobyt s Lisou mu poskytl vědomí, že má před sebou budoucnost, jež bude překypovat životem podobně jako zdejší džungle. A postupně v něm narůstala naděje, že bude zahrnovat i blízkost Lisy.

Nicméně byl zde jeden významný problém. Zatím mezi nimi nedošlo k žádnému fyzickému kontaktu. Někdy měl Matt dojem, když seděl u počítače nebo četl na pohovce knihu, že ho Lisa pozoruje. Ale kdykoliv vzhlédl, její pozornost dlela u něčeho jiného. Přesto se zdálo, že ve vzduchu mezi nimi se vznáší vzájemná přitažlivost.

Když před týdnem rybařili na soukromém jezeře u vily, Lisa ztratila na břehu rovnováhu a Matt ji instinktivně objal kolem pasu. Lisa strnula, ale po chvilce zaváhání nic nenamítla a její tělo opřené o Mattovo se postupně uvolnilo. Bylo to úžasné. Matt toužil zajít dále, ale bylo mu jasné, že ji nesmí vyplašit.

Musím být trpělivý. Nechat ji, ať za mnou přijde sama. Právě ztratila manžela. Právě byla znásilněna.

Tohle byl další problém. Lisa nikdy nemluvila o večeru, v němž došlo k Milesově vraždě a jejímu znásilnění. Jako by to mlčením mohla vymazat. A Matt ke své hanbě jí v tom šel na ruku. I on chtěl zapomenout na minulost. Jenže vrah nebyl pouze součástí minulosti. Existoval někde venku, pozoroval a vyčkával, plánoval další vraždu.

Matt přišel na Bali hledat stopy, vodítka, která by mu pomohla objevit sériového vraha, jenže dovolil své lásce k Lise a svému štěstí z pobytu v její přítomnosti, aby ho rozptýlily. Když se nyní díval na Lisu, jak popíjí čaj, přinutil se zapamatovat si:

Hledám muže zodpovědného za znásilnění a terorizování Lisy. Pokud dodrží postup z předchozích zločinů, jeho dalším krokem bude Lisin únos. Bude se snažit, aby „zmizela“ podobně jako Angela Jakesová, Tracey Henleyová a Irina Anjouová.

Lisa byla v nebezpečí. A Matt stále neměl potuchy jak, kde nebo kdy toto nebezpečí udeří. Hlavou mu prolétla myšlenka, že ani jeho vyhlídky nejsou růžové. Ten muž, ať to byl kdokoliv, měl děsivý záznam likvidace mužů zapletených s jeho ženskými oběťmi. Ale byla to především Lisina bezpečnost, co ho trýznilo.

Nesmím ji ztratit. Nesmím přijít o další osobu, kterou miluji. Kdyby se to stalo, přijdu o rozum.

Inspektor Liu zapnul nahrávací zařízení ihned, jak Jim Harman začal mluvit.

Tento Angličan, jenž vyrůstal v Hongkongu jako syn dobře si vedoucích imigrantů, podnikal na ostrově v bezpečnostním a elektronickém byznysu. Na instalaci poplašného systému ve vile Baringových na Prospect Road osobně dohlížel.

„Povím vám jedno,“ sdělil rázně inspektorovi. „Na tom systému nebyla žádná závada.“

Vysoký a hubený Jim Harman s obličejem podobným lasici a malýma, daleko od sebe umístěnýma očima, byl připraven hlasitě hájit svou pověst.

„Instaloval jsem ho já sám a s více bezpečnostními pojistkami, než mají v zatraceném Bílém domě. Omluvte mou francouzštinu.“

„Jak tedy vysvětlíte, že vrah pana Baringa pronikl do domu?“ zeptal se klidně inspektor Liu.

„Nepronikl,“ prohlásil stroze Jim Harman. „Někdo ho pustil dovnitř.“

„A proč by to dělal?“

Harman pokrčil rameny. „Jsem odborník na systémy, nikoliv detektiv, inspektore. To mi povězte vy. Ale jediné vysvětlení je takové, že někdo záměrně vypnul systém, pustil toho chlapa do domu a zase ten systém znovu zapnul.“

„A kdo tohle uměl?“

Na lasičí tváři Angličana se poprvé objevil zmatek. „No právě. Nikdo. Kromě mě dokázal obsluhovat ten systém pouze pan Baring. Nedává to smysl.“

Inspektor Liu ukončil výslech. Nasedl na metro do Wan Chai v severní části ostrova, aby se tam naobědval. Metro bylo čisté a jezdilo přesně, což byla v Hongkongu rarita. Jízda v něm Liua uklidňovala a pomáhala mu přemýšlet.

„Nedává to smysl,“ řekl Harman. Jenže dávalo. Možnosti byly jasné a uspokojivě omezené: buď Miles Baring předal instrukce o vyřazení bezpečnostního systému z provozu své manželce, nebo ho vypnul sám a nevědomky tím otevřel dveře svému vrahovi.

Byl to někdo, koho znal? Byl to Lisin milenec?

Byl Lisin milenec přítelem jejího manžela? Podivné věci se stávají.

Inspektor Liu vyšel z metra a zamrkal v ostrém slunci jako krtek. Ve stejném okamžiku mu zazvonil mobil.

„Liu.“

„Pane.“ Byl to jeden ze členů jeho sledovacího týmu, malé elitní skupiny vyslané na Bali, aby nespustila z očí krásnou a tvrdohlavou paní Baringovou. „Dneska jsme získali objektivem s dlouhým dosahem lepší záběry vily.“

„Takže ještě neopustila dům?“

„Ne, pane.“

Vila Mirage, útočiště Baringových na Bali, stála na tak odlehlém a nepřístupném místě, že její fotografování bylo mimořádně obtížné. Liu se pokusil umístit v domě odposlechové zařízení, ale soukromá bezpečnostní služba paní Baringové pracovala natolik perfektně, že se to nepodařilo. Žádný z Liuových mužů se nedokázal k vile přiblížit. Doufal, že s trochou štěstí by mohl být úspěšnější, kdyby si paní Baringová vyrazila někam autem, jenže zatím žila doslova jako poustevník. Nabyl pocit, že každá její činnost, tedy spíše nečinnost, je speciálně určená k tomu, aby ho frustrovala.

„Máme novinku, pane. Zdá se, že ve vile pobývá s paní Baringovou nějaký muž.“ Liu se málem zalkl. „Muž?“

„Ano, pane. Dneska ráno spolu snídali na terase. Vypadali…“ – detektiv hledal vhodný výraz –

„důvěrně.“

Kdyby byl inspektor Liu jiný typ muže, tak by vzrušením vyrazil pěstí do vzduchu. Milenec Lisy Baringové! Propašovala ho dovnitř! Bylo těžké uvěřit, že se někdo může chovat tak bezstarostně. Musela přece vědět, že ji policie bude sledovat. Inspektor Liu nikdy nebyl zamilovaný a doufal, že ani nikdy nebude. Vášeň dělá z lidí hlupáky.

To, co nyní potřebovali, byl nějaký hmotný důkaz. Jestliže se otisky prstů nebo jakákoliv stopa DNA nalezená v Baringově domě v Hongkongu budou shodovat s otisky nebo DNA muže ve vile, budou mít dostatek důkazů, aby dvojici zatkli. Danny McGuire z Interpolu ho varoval, že vrah se bude pravděpodobně zdržovat v blízkosti paní Baringové. A že dokud Liu bude mít Lisu ve svém držení, bude mít i návnadu na vraha.

Problém spočíval v tom, že inspektor Liu už Lisu ve svém „držení“ neměl. Musel se dostat do vily.

KAPITOLA ŠESTNÁCT

Danny McGuire seděl sám u rohového stolku v tiché kavárně. Obíral lístky těsta z pain au chocolat a čekal, až dorazí jeho tým. Po formální žádosti inspektora Liua o pomoc Interpolu Dannyho nadřízený Henri Frémeaux zdráhavě odsouhlasil vytvoření malého týmu, jenž by věnoval „maximálně osm hodin týdně“ shromažďování důkazů v operaci, která dostala kódové označení Azrael.

„To je z jedné básně,“ vysvětlil Danny Frémeauxovi. „Azrael je anděl smrti, ale sám se považuje spíše za něco jako zachránce. K tomuto nápadu jsem dospěl s ohledem na ty charitativní odkazy.

Domnívám se, že vrah v sobě nosí jakýsi mesiášský komplex.“

Frémeaux na něj hleděl prázdným pohledem. Poezie ho nezajímala. Zajímaly ho pouze statistické údaje, fakta a výsledky. Danny ať raději ospravedlní takové využití pracovní síly, a to rychle, pokud chce, aby podpora ze strany této instituce pokračovala.

Ukázalo se, že Henri Frémeaux myslí tím „malým týmem“ dva muže navíc. Danny si vybral Richarda Sturiho, německého statistika se stejnou dávkou osobnosti, jakou měl croissant, který Danny právě jedl, ale s nevídaným darem vidět v nesrozumitelných řadách čísel smysluplný, reálný vzor, a Clauda Demartina, forenzního specialistu. Z hlediska detailů detektivní práce musel spoléhat na sebe a na Matta Daleye, svého „špeha“ v Hongkongu.

Daley zatím představoval velké zklamání. Zpočátku působil tak nadšeně. Jistě, nebýt Matta Daleye, operace Azrael by nikdy nespatřila světlo světa. Ale po bezvýsledném prvním týdnu v Hongkongu Matt poslal Dannymu jediný e-mail o „rozhození sítě dál za hranice“ a zmizel na nějakém výletu po jihovýchodní Asii. Po týdnech zasílání e-mailů a žádostí o telefonické spojení, které zůstávaly bez odpovědi – vyjma jediné hlasové zprávy zanechané uprostřed noci, v níž Matt ujistil Dannyho, že je „v pořádku“ a „pracuje na tom“ –, se Danny pokusů o spojení s ním prakticky vzdal. Inspektor Liu občas poslal Dannymu nějakou útržkovitou informaci, ale jako většinu lokálních policejních šéfů i tohoto policistu z Hongkongu zajímal více příjem dat z Interpolu, než aby se dělil o ta svá. Bylo to přesně tak, jak Dannymu opakovaně připomínal Henri Frémeaux: „Tohle je případ Číňanů, McGuire. Naším úkolem je pouze podpora a usnadnění.“

V tu chvíli se už ale dostavil Richard Sturi. Měl na sobě obvyklý oblek a kravatu a před sebou svíral jako obranný štít svůj laptop. Při pohledu na „neobvyklé“ místo setkání, které McGuire zvolil, neklidně mrkal očima v kulatém obličeji podobném sově. Externí schůzky týmu byly u Interpolu neobvyklé a ne zrovna schvalované, ale Danny se rozhodl navázat pouto a probírat nápady se svým malým týmem mimo dusnou atmosféru kancelářské budovy. Když se o chvilku později objevil Claude Demartin, byl rovněž oblečený formálně, ale jako rodilý Francouz neměl na rozdíl od Sturiho proti schůzkám v kavárnách nejmenší námitky. Ještě před zahájením jednání si objednal café cr?me a croque-monsieur.

„Takže,“ zahájil Danny, „zrovna teď nemáme z Hongkongu nic hmatatelného. Zato máme tlustou složku s případem Jakes. Předpokládám, že jste ji oba viděli a jste připraveni na službu dnem i nocí. Richarde, je to tak?“

Německý statistik nervózně přikývl. Zdálo se, že nervózně bere všechno. Permanentně se tvářil jako člověk, jehož za okamžik předvedou před gestapo a po zkráceném řízení zastřelí.

„S ohledem na maximální využití našeho času navrhuji, abychom se soustředili na případy Henley a Anjou a zjistili, jestli nenajdeme něco, co lokální vyšetřovatelé přehlédli.“

„Budou místní policisté spolupracovat?“ zeptal se Claude Demartin a dopil kávu.

„Jedním slovem ne. Všichni musíme postupovat opatrně a snažit se neudělat někomu čáru přes rozpočet. Na dělicí čáře je spousta profesionální hrdosti. Zatím měl ten chlap úspěch se třemi vraždami a vypadá to, že se mu to povede i u té čtvrté v Hongkongu. Frémeaux nyní hledá záminku, jak nás rozbít na padrť, a jestli naštveme Scotland Yard, losangeleskou policii případně kteroukoliv z jiných lokálních policejních složek, tak ji bude mít. Rozumíte, co říkám?“

Dvě přikývnutí.

„Výborně. Co tedy dosud máme? Náš vrah je muž. Útočí na bohaté starší muže s mladými manželkami. Jeho motivace je alespoň částečně sexuální. A ve svých vraždách postupuje neobvykle brutálně. Můžete k tomu něco přidat?“

Claude Demartin se zatvářil, jako by chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel a zůstal zticha.

„Tak co?“ pobízel ho Danny.

„Jsem forenzní technik. Nejsem expert na cokoliv jiného.“

„Já nehledám experty. Chci slyšet nápady, teorie. Prostě se řiďte svými instinkty.“ Richard Sturi sebou viditelně trhl.

„Tak dobře,“ spustil Demartin. „Řekl bych, že jde o velice rafinovaného muže.“

„Protože?“

„Je zcestovalý. Asi mluví několika jazyky. Ty zločiny se odehrávají po celé planetě.“ Danny povzbudivě pokývl. „Jasně.“

Demartin pokračoval: „Pečlivě plánuje. A zdá se, že má cvik v překonávání složitých bezpečnostních systémů. Vyvolává to u mě podezření, že může jít o elektroinženýra nebo počítačového odborníka.“

Hledisko bezpečnostních systémů vrtalo Dannymu hlavou od samého počátku. U Jakesova případu si pamatoval, že na čísle 420 v Loma Vistě šlo o vysoce sofistikovaný, ve své době nejmodernější systém. Henleyovi v Londýně měli jednoduchý, ale spolehlivý systém Banham a dům Didiera Anjoua v Saint Tropez byl obklopen průmyslovými kamerami, které v noci vraždy podezřele osleply. Podle inspektora Liua z hongkongské policie si Miles Baring nechal nainstalovat bezpečnostní systém

konkurující tomu ve Fort Knoxu. Přesto ve všech čtyřech případech se pachatel dostal do domů obětí i ven zcela nepozorovaně.

Vrah s mimořádnou zkušeností z oblasti bezpečnostních systémů představoval jednu z možností. Ale byla zde ještě další možnost, jednodušší, jež strašila Dannyho od vyšetřování případu Jakes.

„Je možné, že někdo v domě znal vraha,“ pronesl nahlas. „Pustil ho dovnitř. Někdo ze služebnictva nebo tak.“

„Případně manželka.“ Claude Demartin otevřeně vyslovil to, k čemu se Danny nedokázal přimět.

„Tady je jedna teorie: Terčem toho vraha, inteligentního chlápka, mohly být znuděné manželky jeho obětí. Obskakuje je, získává si jejich důvěru, možná je i svede. Jakmile je má ve své moci, obelhává je, přemlouvá, ať se vzdají manželových peněz ve prospěch charity.“

„A potom co?“ zeptal se pochybovačně Danny. „Vnikne do jejich domovů?“

„Proč ne? V tu dobu už zná vnitřní rozložení domů, bezpečnostní kódy, rozmístění kamer a podobně. Skryje identitu za masku… asi provede něco se svým hlasem, aby ho ty ženy nepoznaly. Zavraždí manžely. Znásilní manželky. Později se vrací, aby nabídl plačícím vdovám soucitné rámě. Jakmile jsou peníze bezpečně na účtech charit, přesvědčí vdovy, aby s ním zmizely. Bezpečně daleko od scény zločinu zavraždí i je, zbaví se těl a pokračuje v přípravě na další útok.“

Všichni tři muži mlčeli. Demartinova teorie obsahovala body vzbuzující závažné pochyby. Z hlediska toho, že se vrah snažil během útoku maskovat, je skutečně možné, aby nějaká žena nepoznala svého milence? Zdálo se to hodně přitažené za vlasy. A že by policisté nezabrali na vraha přestrojeného za soucitné rameno nabídnuté truchlící vdově? Není pochyb, že nějaký uhlazený, pravděpodobně hezký, inteligentní mladý muž okounějící kolem obětí…

Danny strnul.

Takový muž přece existoval. Vedle Angely Jakesové. Držel se u ní jako smrad. Lyle Renalto.

Demartin opět mluvil, vychutnával si nově přidělenou roli Sherlocka Holmese. Zavřený ve forenzní laboratoři Interpolu měl jen zřídka šanci pustit uzdu své představivosti.

„Můžeme zvážit i jiné alternativy. Co třeba tohle? Vrah neskrývá svou totožnost. Manželky dobře vědí, kdo to je, a úmyslně ho vpustí do svých domů. Manželky nejsou jeho oběti, ale spolupachatelky.“

Danny McGuire pomyslel na ošklivá zranění Angely Jakesové po znásilnění. Byla tak potlučená, když ji poprvé uviděl, přivázaná k manželově mrtvole. Myslel si, že je mrtvá. Potřásl hlavou. „Ne. V žádném případě ne. Na těch znásilněních nebylo nic předstíraného. Tedy alespoň na tom jednom, které jsem viděl osobně. Ten sex rozhodně neproběhl po vzájemné dohodě.“

Claude Demartin povytáhl obočí. Američané dokážou být velmi prudérní, co se týče sexu. „Jste si jistý? Některé ženy mají rády násilí.“

„Ne takové násilí,“ poukázal Danny. Ne ta žena. Byla tak milá a něžná. Anděl.

Demartin pokrčil rameny. „Nezapomínejme, že u každé vraždy byly v sázce stamiliony dolarů. Lidé jsou ochotni tolerovat extrémní utrpení, aby získali velké částky peněz.“

„Jenže žádná z našich vdov si ty peníze nenechala. Předala je dál.“

„Kromě Lisy Baringové.“

„Kromě Lisy Baringové. Zatím.“

Znovu zavládlo ticho. Demartinova teorie byla přijatelná. Jeden vrah. Možná Lyle Renalto? Svádění manželek. Získání přístupu. Vražda manželů. Vzdání se financí. Samozřejmě že zůstávala spousta otázek. Přinejmenším „proč?“

„Stále je tu problém s motivem,“ poznamenal Danny.

Richard Sturi se hlasitě rozesmál. Byl to první zvuk, který vydal za posledních patnáct minut, takže Danny i Claude Demartin se na něho podívali s nelíčeným překvapením.

„Motiv že je problém? Všechno je problém! Nemáte ani útržek faktického důkazu na podporu čehokoliv, co jste právě řekli.“

Němcův tón zněl pohrdavě. Jeho kolegové se okamžitě naježili. „Tak dobře, Alberte Einsteine. Poslechněme si, co k těm zločinům řeknete vy.“

Richard Sturi beze slova vytáhl laptop z pouzdra a položil ho na stůl. Když zamilovaně pohladil víko, Dannymu okamžitě naskočil v hlavě obraz herce Blofelda s jeho kočkou ve filmové komedii Austin Powers.

„Tady je prvotní analýza. Pouze výchozí.“

Danny McGuire a Claude Demartin užasle hleděli na monitor. Naskakovaly na něm křiklavě barevné grafy pro jednotlivé vraždy. Červený pro vraždu Jakese, modrý pro Henleye, zelený pro Anjoua a fialový pro Baringa. Časové linie znázorňovaly dobu, která uplynula od sňatku do vraždy a od vraždy do zmizení manželky. A sloupcové grafy analyzující vše od věkového rozdílu v každém manželském páru až po geografickou vzdálenost mezi místy vražd. Richard Sturi odvedl svůj domácí úkol a ještě něco navíc. Poslední série grafů ve žluté barvě zatím neměla název.

Danny na ně ukázal. „Tyhle znamenají co?“

„Předpoklady. Nikoliv domněnky, rozumíte?“ Sturi se podíval na Demartina s výrazem kolísajícím mezi soucitem a opovržením. „Matematické pravděpodobnosti založené na omezených známých faktech. Vycházel jsem z předchozích údajů a vytvořil jsem profil vraha. Žluté linie vyjadřují prognózu jeho statisticky pravděpodobného dalšího kroku.“

Danny ztěžka polkl. „Myslíte další vraždu?“

„Přesně tak. Připadá mi, že nejefektivnější způsob naší pomoci pro členské státy, aby dopadly toto individuum, je předvídat jeho další pohyb a připravit se na něj. Samozřejmě nemůžeme říct jméno jeho další obětí, ale můžeme odhadnout její věk, majetek, geografickou polohu a pravděpodobně i datum sňatku. Existuje přehršel faktorů, jež lze statisticky vymezit tak, aby nám řekly, jak se vrah bude chovat v budoucnosti na základě toho, jak se choval v minulosti.“

Danny pozoroval žluté grafy a z nějakého důvodu pomyslel na čaroděje ze země Oz. To je způsob, jak ho najdeme? Sledováním Sturiho trasy ze žlutých cihliček? Možná jsme měli odpovědi po celou dobu, podobně jako Dorotka a její přátelé. Jenom jsme nevěděli, kam se podívat.

Pod grafy byla čísla, dlouhé stránky čísel. Statistické analýzy všeho od DNA přes data bankovních převodů, srovnávací údaje o všech dětských charitách až po data narození všech čtyř obětí. Moře čísel, z nichž Danny začal šilhat.

„Podle mého názoru,“ uzavřel Richard Sturi, „by bylo plýtvání naším časem a zdroji, kdybychom se zaměřili na to, kdo může ten vrah být a proč dělá to, co dělá. K odpovědím na tyto otázky jednoduše nemáme dostatek konkrétních důkazů. Tato data nám říkají, jak operuje, kdy a kde vraždí. Podívejte se sem.“ Sturi listoval stránkami na monitoru tak rychle, že Danny viděl pouze rozmazanou duhu.

„Rychlost, jakou páchá své zločiny, se zřejmě prudce zvyšuje.“

„O tom není pochyb,“ souhlasil Danny. „Po vraždě Jakese se nic nedělo pět let, ale k vraždě Baringa došlo do jednoho roku od zavraždění Didiera Anjoua.“

„No, jenže vy předpokládáte, že vražda sira Pierse Henleye byla první po vraždě Andrewa Jakese.“ Demartin vytřeštil oči. „Myslíte si, že mezi nimi se odehrála ještě jiná vražda, o níž nevíme?“

„Nemyslím si nic. Myšlení není moje práce. Ale statisticky je to docela dobře možné. Pravděpodobně někde v Jižní Americe v roce 1998 nebo na počátku roku 1999. Podívám se na to.“

„Kristepane!“ hvízdl Danny. „Dobrá. Pokračujte.“

„Vraždí v intervalu dvou až tří let a pohybuje se po zeměkouli k východu. Mezi jednotlivými útoky mění identitu a možná i podobu. Je vysoce inteligentní a zručný manipulátor. Věkový rozdíl mezi oběťmi a jejich manželkami klesá s každou vraždou průměrně o pět let.“

„Oběti jsou stále mladší?“

„Ne. Stárnou manželky. A samozřejmě i náš vrah.“

Danny to přemílal v hlavě a snažil se uchopit něco, co mu dosud unikalo. Záležitost s věkem mu připadala významná, ale nevěděl proč. Po dlouhém mlčení se otázal: „Myslíte, že ty manželky jsou mrtvé?“

Richard Sturi zaváhal. „Možná. Neexistuje věrohodný důvod, alespoň mě žádný nenapadá, proč by je nechával naživu.“

„Kromě Lisy Baringové,“ poukázal Demartin.

Kromě Lisy Baringové. Danny si velice přál, aby Matt Daley pokročil s paní Baringovou dále. Vybral si na únik z dosahu radaru už zatraceně dlouhou dobu.

„Dobrá. Rozdělíme si úkoly. Jak víte, na oficiální práci v operaci Azrael máme povolených pouze osm hodin týdně. Všichni musíme věnovat pozornost dalším případům, proto vás nechci přetěžovat.

Richarde, od vás požaduji, abyste nadále dělal to, co dosud. Ale nic z toho nepůjde přímo do databáze Interpolu. Jakékoliv statistiky a předpoklady půjdou nejdříve ke mně. Rozuměl jste?“

Němec pozvedl obočí, ale přikývl. Zadržování dat bez jejich vložení do systémů Interpolu bylo velmi neregulérní. Ale ne tolik neregulérní, jako neuposlechnutí příkazu nadřízeného.

„Claude, u vás zatím potřebuji, abyste se zaměřil na forenzní stránku. Podívejte se, jestli lokální policie nepřehlédly něco v analýzách spermatu, krve nebo otisků prstů.“

„Ano, pane. Jestli to nevadí, rád bych se zeptal, na čem budete pracovat vy.“

„Chystám se na pár telefonátů do Los Angeles,“ odpověděl Danny. „Žije tam muž, s nímž bych si rád znovu promluvil. Právník jménem Lyle Renalto.“

Pro inspektora Liua byl Danny McGuire nedosažitelný. Podle sekretářky McGuirea, obstrukční francouzské ženy jménem Mathilde, byl McGuire na schůzce a do kanceláře se „nějakou dobu“ nevrátí. Takže tolik k čtyřiadvacetihodinové podpoře Interpolem.

Podrážděný Liu zanechal Dannymu McGuireovi vzkaz.

Paní Baringová měla milence, jehož nyní podezírají z podílu na vraždě jejího manžela. Za této situace je teď podezřelá i paní Baringová. Zdržuje se stále na Bali a fotografické důkazy naznačují, že ten muž tam pobývá s ní. Mohl by McGuire zorganizovat tým Interpolu, který by pomohl Liuovi a jeho mužům získat přístup do vily, a pokud to bude nutné, zatknout podezřelé osoby? Indonéské orgány příliš nespolupracují.

Liu zavěsil a podíval se na hodinky. Čtyři odpoledne hongkongského času. Pokud se mu McGuire neozve do zítřejšího rána, vezme věci do svých rukou.

*

Céline McGuireová byla momentálně nešťastná.

Nešťastná proto, že boeuf bourguignon, jež pracně vařila pro manžela, se proměnilo v mazlavou, připálenou hmotu na dně pánve.

Nešťastná proto, že si upravila vlasy a oblékla ty nejhezčí šaty, a to vše zbytečně.

Nešťastná proto, že všechny výmluvy, které jí Danny poskytne kvůli svému zpoždění, budou lži, a přitom měla příliš velký strach přimět ho, aby řekl pravdu:

Angela Jakesová je zpátky v jejich životě.

Céline někdy přirovnávala Angelu Jakesovou k milence. Dost žalostné žárlit na ženu, s níž se váš manžel nikdy nemiloval a nikdy nebude; na ženu, která je téměř jistě mrtvá. Tentokrát však Céline vnímala Angelu spíše jako závislost, něco jako alkohol nebo kokain. Po pěti spokojených letech do toho Danny opět spadl. Závislácké lži už začaly.

„Frémeaux mě povolal na schůzku.“

„Mathilde je nemocná, tak jsem tam uvízl nad hromadou papírování.“

„Příští měsíc se chystá revize oddělení IRT. Musím tomu věnovat nějaké hodiny navíc.“

Céline prověřila každou historku, i když věděla předem, co zjistí. Jestli chceš lhát, Danny, neměl sis brát policajtku. Danny neměl ani tolik odvahy, aby jí řekl, že došlo ke schválení nového vyšetřování,

natož že je šéfem tohoto týmu. Ale jestliže Dannyho lži byly směšně průhledné, tak Célininy taktiky byly stejně komické. Fantastická jídla. Romantické večery. Sexy oblečení. Jako by měla proti jeho závislosti nějakou šanci. Proti Angele.

„Promiň, že jdu pozdě.“ Danny se prohnal dveřmi s hromadou složek pod jednou paží a kufříkem praskajícím ve švech v druhé ruce. „Nevařila jsi, že ne?“

„Co myslíš?“ vyštěkla Céline a ohlédla se přes rameno na čadící pozůstatky hovězího. Danny se zatvářil sklíčeně. „To je mi líto, miláčku. Měla jsi mi to říct.“

„Já měla říct tobě? Já měla říct tobě?“ Proběhla kolem něho v záblesku rudého hedvábí a cestou ke dveřím popadla plášť z věšáku. „Jdi do hajzlu, Danny. I s tím Azraelem.“

Než se Danny zmohl na jediné slovo, byla pryč. Azrael. Takže už to ví. Sakra.

Instinkt mu velel, aby se za ní rozběhl, ale ze zkušenosti věděl, že když Céline propadne tomuto šílenství, potřebuje prostor. Cokoliv by jí teď řekl, tak by to pouze přiživilo plameny jejího vzteku. Unaveně položil složky na kuchyňský stůl. Měl za sebou dlouhé, vyčerpávající, bezvýsledné odpoledne. Většinu strávil telefonováním do L. A. Využil všechny možné kontakty, které ho napadly, aby sehnal Lyleho Renalta. Ale od roku 1997 nikdo toho chlapíka neviděl, a ani o něm neslyšel. Podle všeho ukončil v tom roce svou právnickou praxi, ani ne dvanáct měsíců po vraždě Andrewa Jakese a deset měsíců po Angelině zmizení. A ve stejném roce opustil město i Danny.

Bývalí kolegové se domnívali, že se Renalto asi znovu uchytil v New Yorku – odkud původně pocházel

–, jenže Danny ho nenašel ani v jedné veřejně dostupné databázi. Telefonní seznam, registrace vozidel, sociální zabezpečení, prostě nikde ani stopy. Samozřejmě bylo ještě brzy. Ale klíčoví hráči ve vyšetřování Jakesova případu měli zvláštní tendenci vypařit se do vzduchu, když s nimi chtěl Danny mluvit. Už nyní se mu začaly vracet ty staré pocity zklamání, beznaděje a zoufalství. V devadesátých letech v L. A. měl Danny dojem, jako by pravda, kterou hledá, byla mokrou kostkou mýdla: v jednu chvíli ji drží, ale v dalším mu proklouzne mezi prsty. Bude to tak i s Azraelem?

Okamžik přemýšlel, kdo asi vyšetřování Céline vyslepičil, ale nechal to plavat. Záleží na tom? Měl jí to říct sám. Takhle to nikdy nepochopí, nikdy mu to nepromine. Pokud ten případ rychle nevyřeším. Pokud ani tentokrát neuspěju, nechytím toho mizeru a neukončím tuhle noční můru jednou provždy.

Snědl narychlo připravenou bagetu se šunkou a spláchl ji vychlazeným pivem Sam Adams – Francouzi dělali spoustu věcí dobře, ale tohle pivo mezi ně nepatřilo – a dal se do práce na spisovém materiálu. Bylo téměř deset, když zkontroloval svou hlasovou schránku. Tři zprávy byly připomínky k rozpočtu, jedna se vztahovala k momentálnímu případu v Bogotě, který řešilo jeho oddělení, pátou

mu poslala jeho matka z L. A., jestli si vzpomněl na devadesáté narozeniny babičky (nevzpomněl). Ale šestá a poslední zpráva, jež přišla od inspektora Liua, mu zježila chloupky na pažích.

Lisa Baringová měla milence. Všechny Demartinovy divoké teorie najednou nevypadaly tak scestně. Je to Lyle Renalto, po všech těch letech, používající jiné jméno a identitu? Byl by pochopitelně starší, blížící se padesátce, ale určitě pořád dostatečně atraktivní, aby vlákal nějakou osamělou, znuděnou mladou manželku do své sítě.

Liu se zmínil, že se ten muž zdržuje ve vile Baringových na Bali. Jestli je to pravda, jestli existuje

třeba jen šance, že to může být pravda, nemohou ho nechat znovu vyklouznout.

Napadlo ho, aby zavolal Liuovi, ale usoudil, že to může počkat. Co když Renalto, nebo kdokoliv to je, už teď balí svoje a Lisiny kufry? Unáší ji někam, kde by ji mohl zabít jako ty ostatní? Liu žádá o pomoc ze strany místní policie na Bali, a to je věc, kterou mu Danny může zajistit.

Danny vytočil ústřednu Interpolu.

„Potřebuji povolení k jedné akci na Bali. Spojte mě s policejním šéfem v Jakartě.“

Telefonát do Indonésie nedopadl dobře.

Nevyžádali si pomoc Interpolu a nevědí nic o vraždách v rámci operace Azrael.

Stačí jim už otravování hongkongskou policií, která obtěžuje soukromé osoby na indonéském území. Inspektor Liu měl tu smělost požadovat jejich spolupráci, aniž by dodržoval základní pravidla zdvořilosti, když se domáhal vydání zatykače, ačkoliv neposkytl žádný důkaz o zločinecké aktivitě kohokoliv ve vile Mirage.

Inspektor Liu (a Interpol) si mohou strčit své požadavky tam, kam nesvítí slunce.

Deprimovaný Danny se vrátil k papírům, ale nemohl se na ně soustředit. Neměl by zatelefonovat Céline? Pořád se nevrátila domů, což jí nebylo podobné. Po nějaké hádce obvykle vypadla na pár hodin, vrátila se s několika sklenkami vína v sobě, znovu připravená na zuřivý souboj a vášnivé milování.

Odsunul papíry stranou a ze složky vyklouzl fax. Danny si povšiml, že i on pochází z Liuovy kanceláře v Hongkongu. Že by si ho předtím nevšiml? Pod horním listem se skrývala naskenovaná černobílá zrnitá fotografie pořízená z dálky. Zachycovala muže a ženu, kteří se objímali na terase. Danny se podíval pozorněji na muže, aby posoudil v nejasně zobrazeném obličeji podobnost s Lylem Renaltem. Nešlo to. Kvalita snímku byla příliš špatná. Ale něco na tom muži mu bylo povědomé. Tvar hlavy, postoj těla s paží položenou kolem ramenou ženy – pravděpodobně paní Baringové –, napětí v rysech tváře, která jako by se chystala k širokému úsměvu…

Dannymu se sevřel žaludek. Ach můj bože. Ne.

To není možné.

Roztřesenou rukou zvedl telefon.

KAPITOLA SEDMNÁCT

Matt Daley seděl u bazénu, opaloval se a popíjel dokonalý gin s tonikem namíchaný paní Harcourtovou, když mu zazvonil mobilní telefon. Na displeji zářilo číslo Dannyho McGuirea.

Kruci, pomyslel si Matt. Cítil se vůči Dannymu provinile, protože nereagoval na jeho volání a neřekl mu o Lise. Nemohl své odmlčení se dost dobře vysvětlit, dokonce ani sám sobě. Bylo to jednoduše tím, že se v přítomnosti Lisy cítil tak vzácně klidně a děsil se, že jakmile pootevře dveře vnějšímu světu, přiřítí se povodeň a jeho sen roztříští.

Jenže v určitém bodu bude muset s McGuirem hovořit. Tam venku je stále nepříčetný vrah, maniak, jehož je nutné chytit nejen kvůli Lise, ale i dalším lidem. Obrnil se proti nevyhnutelnému spílání a přijal hovor.

„Danny, zdravím. Omlouvám se, že jsem byl tak těžko sehnatelný.“

„Poslouchejte mě velmi pozorně, Matte.“ Hlas Dannyho McGuirea zněl spíše napjatě než naštvaně.

„Musíte odtamtud vypadnout. Okamžitě.“

„Vypadnout odkud?“ zasmál se Matt. „Vždy ani nevíte, kde jsem.“

„Jste na Bali a bydlíte ve vile Lisy Baringové.“

Mattovi zamrzl smích na rtech. Jak to Danny McGuire ví? „Chystal jsem se vám to říct.“

„Říct mi co? Že jste milenci?“ Teprve teď se do McGuireova hlasu vkradl náznak hněvu.

„Říct, že jsem tady,“ odpověděl Matt strnule. „Že jsem se s ní seznámil. Pokud to něco znamená, tak milenci nejsme.“ Zatím.

„Nejsem to já, koho musíte přesvědčit,“ odpověděl Danny, „ale inspektor Liu. Jste si vědom toho, že čínská policie považuje Lisu Baringovou za podezřelou z účasti na vraždě manžela?“

Matt se hlasitě rozesmál. „To je šílenost. Lisa neměla s Milesovou smrtí nic společného, a to je fakt.“

„Opravdu? Nebo si pouze přejete, aby to tak bylo?“

Večer byl teplý, ale Matt najednou cítil ve vzduchu příliv chladu.

„Měla milence, Matte,“ pokračoval Danny. „Minimálně jednoho, o němž policie ví. Možná jich bylo více.“

„Blbost.“

„Matte, poslouchejte mě. Vodila si kvůli sexu muže do domu, zatímco byl Miles v práci.“

„Mýlíte se.“ Musíte se mýlit.

„A jde o něco ještě horšího. Liu se domnívá, že jste jeden z nich. Jeho lidé vás oba sledují. Jste už týdny pod dohledem. Měl jste být nenápadný a místo toho jste skončil jako podezřelý!“

„Podezřelý?“ vyhrkl Matt. „To je směšné. Vždyť jsem ani nebyl v Hongkongu, když došlo k Milesově vraždě.“

„Já vím. Právě proto vám teď tohle všechno říkám a neběžím vás zatknout jako Liu a jeho muži. Ale našemu případu jste zrovna nepomohl, kamaráde.“

„Nemohu uvěřit, že nás ti Číňani špehují,“ poznamenal dotčeně Matt.

V tomto momentu Danny ztratil sebeovládání. „Jde o vyšetřování vraždy! Proberte se! Nejste tam na dovolené. Nebo jste zapomněl?“

Matt nezapomněl, ale rozhodně chtěl. Chtěl zapomenout všechno, co právě uslyšel, zejména lži, které McGuire pronesl o Lise. Chtěl odvést Lisu někam daleko, chránit ji a milovat a už nikdy nemuset myslet na smrt nebo bolest či zradu. Snažil se zachovat klid.

„Vy neznáte Lisu, že ne? Já ano. Nikdy by Milese nepodvedla. Není ten typ ženy.“

V telefonu bylo téměř poznat, jak Danny McGuire obrací oči v sloup. „Ale no tak, člověče…“

„A i kdyby ano, tak co?“ Mattův hlas zněl stále zoufaleji. „To z ní ještě nedělá vraha.“

„Ne, nedělá. Ale může z ní dělat komplice.“

„Čeho? Sebeznásilnění?“

„Možná nešlo o znásilnění. Možná to bylo po vzájemné dohodě.“

„Vezměte to zpátky,“ pronesl tiše Matt.

„Je mi líto,“ odpověděl Danny, jenž zachytil v Mattově hlasu zármutek a hněv. „To, co říkám, si nemyslím já.“

„V to doufám.“

„Stále nemám žádnou představu, co se toho večera stalo. Ale Liu má Lisu ve svém hledáčku a má k tomu dobrý důvod. Měla přítele – a pokud vím, tak ho stále má. Je jedinou osobou, která mohla mít z Milesovy smrti prospěch. Nařídila personálu v domě, aby ten večer nechodili do horního patra domu. Kromě manžela byla jediná, kdo věděl, jak vyřadit z provozu bezpečnostní systém. A mimochodem, pokud chcete mluvit jen o faktech, tak ten systém byl o něco dříve toho dne skutečně vyřazen.

Člověku, který zabil Milese Baringa, pomáhal někdo v domě.“

Matt to nechtěl slyšet. „Kdyby Liu měl dostatek důkazů k zatčení Lisy, tak už by to udělal. Neučinil tak. Chytá se stébla, protože nic nemá. Stejně jako vy nemáte nic v případu vraždy mého otce.“

To byl úder pod pás, ale Danny neměl jinou možnost, než ho vydýchat. Jediné co chtěl, bylo dostat Matta Daleye z Bali dříve, než jim celá tahle věc bouchne pod zadkem. Jestliže si někdo spojí Matta Daleye s Dannym McGuirem, operace Azrael skončí a s ní i Dannyho kariéra.

„Pamatujete se, co jste mi říkal toho dne, když jsme se sešli v mé kanceláři v Lyonu?“ zeptal se Danny.

„Co vám trvalo tak dlouho, vy mrhači časem?“ zavtipkoval Matt.

„Ne, později. Řekl jste: ‚Jsou to manželky. Ty jsou klíčem k tomu všemu.‘ Vzpomínáte si?“

„Lisa ne.“

„Proč ne?“ namítl Danny. „Protože jste se do ní zamiloval?“ Ano! „Ne. Samozřejmě že ne.“

„Jak dlouho tu ženu znáte, Matte? Měsíc? Dva? Napadlo vás, že vás může zneužívat?“

„Hmm, počkejte,“ zabručel Matt. „Je to zatraceně krásná milionářka, zatímco já jsem nula. Zbankrotovaný, zanedlouho rozvedený pisálek komedií. Jasně, už vidím, z čeho vycházíte. Rozhodně mě zneužívá.“

Danny se usmál. Daley byl naštvaný, ale stále si uchovával svůj suchý humor.

„Měl jsem na mysli zneužívání kvůli informacím. Víte o těch vraždách tolik co policie, pokud ne více. Jestliže za nimi stojí Lisin přítel…“

„Nestojí.“

„Jak to víte?“

„Protože Lisa nemá přítele! Copak jste neposlouchal nic z toho, co jsem říkal?“

U Dannyho převážilo podráždění. „Tak já vám to povím na rovinu. Jestliže z té vily hned nevypadnete, Liuovi muži vás zatknou a hodí do některého smrdutého čínského žaláře – tedy za předpokladu, že vás mezitím milenec vaší přítelkyně neumlátí k smrti. A já vás nepřijedu, opakuji nepřijedu zachránit.“

„Fajn,“ odsekl trucovitě Matt a zavěsil.

„Hej, je všechno v pořádku? Slyšela jsem tě křičet.“

Lisa vyšla z domu k bazénu. Měla na sobě tmavomodré kimono omotané páskem, dlouhé vlasy rozpuštěné a vykartáčované. Jednoznačně se chystala jít do postele. Matt se při pohledu na ni rozjasnil. Je to anděl. Můj anděl. Nesmím jí přidělávat starosti nějakými nesmysly.

„Všechno v pořádku.“ Matt se donutil k úsměvu. „Není nutné si dělat starosti. Jen malé nedorozumění s jedním kámošem.“

„Někým z domova?“

Domov. Není snad tohle můj domov?

„Tak nějak.“

Lisa škrtla sirkou a kamenné ohniště ožilo. Plameny vrhaly na její pokožku teplou oranžovou záři.

„Smím se posadit k tobě?“

Mattův úsměv se rozšířil. „Jasně.“ Poklepal na lavici vedle sebe. Pociťoval tak silné nutkání natáhnout ruku a dotknout se jí, až to bylo nesnesitelné. „Pracovalas?“

„Pokoušela jsem se.“ Ostýchavý úsměv. „Být vykonavatelem něčí poslední vůle je těžší než se zdá. Z čísel přímo šilhám. Nemohu se soustředit.“

Chvíli seděli mlčky a pozorovali tančící plameny.

„Podobné ohniště jsme měli v Positanu,“ poznamenala jen tak mimochodem Lisa. „Milesovi se natolik líbilo, že je nechal vybudovat i tady.“

Matt neříkal nic. Nechtěl mluvit o Milesovi nebo poslouchat o jeho a Lisiných dřívějších dovolených. Ne teď.

Pak Lisa náhle vyhrkla: „Pořád myslím na to, co se mi stalo. Na to znásilnění.“

Matt zadržel dech. Bylo to poprvé, kdy za celé měsíce promluvila o útoku na svou osobu, a poprvé, kdy ji slyšel vyslovit „znásilnění“.

„Chceš si o tom promluvit? Nemusíš, jestli nechceš.“

Lisa zvedla kolena k hrudi, opřela se o něho a paží v hedvábném kimonu ho objala kolem pasu. Ještě nikdy předtím k němu nepřišla tak fyzicky blízko, ne z vlastní vůle. Matt zavřel oči a ztratil se v jejím teple, vůni – jasmínu a pačuli – a pavučinovém laskání jejích vlasů. Cítil se tak někdy s Raquel? Tak zoufalý touhou, tak omámený žádostivostí? Pokud ano, tak si to nepamatoval. V tuto chvíli si vlastně nepamatoval ani svou manželku.

Když Lisa promluvila, její hlas zněl tiše, ale pevně. „Chci o tom mluvit. Potřebuji to. Potřebuji si o tom s tebou promluvit.“

Později měl Matt potíže, když si chtěl vzpomenout na detaily toho večera. Lisa si vylila srdce. Zpočátku nervózně se zadrháváním a plaše, ale pak stále jistěji, když její strach přecházel v hněv. Vylíčila mu, jak ji ten muž bil pěstí do obličeje a škrtil, nutil ji k ohavnému, perverznímu chování, zatímco se Miles na ně díval. Jak se pokoušela izolovat, odpoutat psychiku od brutálních útoků na své tělo. Jak celou dobu věděla, že ten muž ublíží Milesovi, a přesto byla v šoku a zděšená, když uviděla zbraň.

Během vyprávění ošklivého příběhu dostávala její slova spád, připomínala sněhovou kouli nabírající rychlost a objem. A potom najednou bum, koule vybuchla, její hněv se vyčerpal a spustily se slzy.

Vzlykala v Mattově náručí: „Neměl to dělat. Věděl, že nechci, aby to dělal. Říkala jsem mu, ať přestane, prosila jsem ho! Ale co jsem mohla dělat? Jakou jsem měla moc? Jakou jsem kdy měla moc?“

Chrlila slova ve směsici žalu, hněvu i pocitu viny. Byl to právě tento její pocit viny, co Matta nejvíce trápilo, ačkoliv věděl, že u obětí znásilnění je to běžné, že do jisté míry obviňují samy sebe z toho, co se jim stalo. Inspektor Liu nebo Danny McGuire, kteří se Lisu pokoušejí zaplést do svých polovičatých teorií, byli tím posledním, co Lisa potřebovala. Musí ji před tím ochránit.

Zdálo se, že Lisa prolévala slzy dlouhé hodiny. Matt plakal také – kvůli ní, kvůli sobě, kvůli násilí,

kvůli pokřivenému světu, jenž připouští, aby se takové hrůzy děly tak nevinné a krásné ženě jako Lisa. Někde v tom dlouhém, slzavém objetí padly poslední bariéry mezi nimi, zmizely poslední zbytky zdrženlivosti.

Matt si nemohl vzpomenout, kdo koho svlékl nebo kdo inicioval první políbení. Pamatoval si jedině

to, jak se odevzdal Lise tělem i duší, jak se jí podrobil jako dosud žádné ženě. A Lisa se mu odevzdala stejně plně, její potřeba a touha byly stejně veliké jako jeho. Milovali se pod hvězdami na terase u bazénu, potom ve vodě. Následně ji Matt osušil jako dítě a odnesl do ložnice. Prosila ho, ať to dělá znovu a znovu. To bylo ze všeho nejúžasnější. Lisina žádostivost a hlad byly po dlouhých týdnech nesmělosti a váhání skvostným překvapením. Jako by Matt odemkl dveře a kontrolu nad Lisiným tělem převzala zcela jiná žena: smyslná, prostopášná, naprosto bez zábran.

Matt sténal rozkoší, když ho vzala do úst, pak se na něho obkročmo posadila a s prudkými pohyby a zrychleným dechem explodovala v dalším orgasmu. Při vrcholení mu zarývala nehty do kůže, vtahovala ho do sebe, jako by ho chtěla zhltnout, vlastnit ho. Matt se s radostí poddával, ztracený v síle okamžiku. Ta zvláštní, rezervovaná, hloubavá žena, již znal v uplynulých týdnech, byla pryč.

Nahradila ji tato pozoruhodná bytost, toto zvíře, dravé, náruživé a divoké.

Matt nedokázal spočítat hodiny, které strávili vzájemným prozkoumáváním svých těl. Věděl pouze to, že byli stále vzhůru a v objetí, i když žaluziemi již pronikly první sluneční paprsky svítání. A že někdy krátce poté se ponořil do hlubokého, sladkého, nasyceného spánku.

Probudil se, až když ho bodlo do očí ostré sluneční světlo. Ochranářským gestem přetáhl přes Lisu přikrývku a zastínil si oči předloktím. Žaluzie musela vytáhnout paní Harcourtová, byl to její způsob, jak dát najevo, že potřebuje uklidit pokoj.

„Karen, zatáhla byste je zpátky, prosím?“ zachraptěl Matt. „Měli jsme… ehm… měli jsme dlouhou noc.“

Ozval se strohý mužský hlas. Křičel něco v indonéštině a Mattovi to náhle došlo: To není hospodyně. Než stačil cokoliv říct nebo udělat, kolem postele stálo šest policistů s namířenými zbraněmi.

„Lisa Baringová?“ Lisa se zavrtěla. Otevřela oči.

Vykřikla.

„Liso Baringová. Zatýkám vás.“

„Z čeho je obviněná?“ dožadoval se Matt vysvětlení.

Čínský policista se na něho podíval a usmál se. Potom praštil Matta hlavní zbraně z boku do tváře. Svět zčernal.

KAPITOLA OSMNÁCT

Lisa Baringová upřeně hleděla na muže sedícího proti ní. Naposled viděla inspektora Liua v nemocničním pokoji v nemocnici Queen Elizabeth. Tehdy mu věnovala malou pozornost, což se ukázalo jako velká chyba. Utkvěl jí v mysli jako muž malé postavy, fyzicky nepopsatelný a nesmělý. Přes zklamání z toho, že odmítla policejní ochranu, se k ní jako pacientce, oběti znásilnění a vdově po významném a mocném muži choval uctivě.

Dneska působil jinak. Usazený za stolem s laminátovou deskou v holé bílé výslechové místnosti v hongkongském centrálním okrsku měl stejnou kulatou tvář, lesklé černé vlasy, malé, pečlivě upravené ruce a na sobě levný oblek s úzkou polyesterovou kravatou přesně tak, jak si pamatovala. Ale jeho chování se změnilo. Dřívější klidné rysy tváře jako by náhle ožily a v očích se objevil lesk, který si Lisa neuměla vyložit. Vzrušení? Krutost? Řeč jeho těla byla agresivní, nohy roztažené, ruce na stole široce rozpřažené, trup a hlava nachýlené dopředu. Myslí si, že má moc, a líbí se mu to.

„Ptám se vás znovu, paní Baringová. Jak dlouho jste s mužem, jehož jsme zatkli dnes ráno, milenci?“

„A já vám znovu odpovídám, inspektore. Jmenuje se Matthew Daley. A nic vám do toho není.“

Uvědomovala si, že inspektora provokuje, což za daných okolností asi nebylo to nejlepší, ale nemohla si pomoct. Choval se tak arogantně, tak hrubě. A věci, jež Mattovi připisoval, byly prostě absurdní.

Divila se, kde se bere její sebejistota. Když se ráno probudila ve své ložnici ve vile Mirage a spatřila šest mužů s namířenými zbraněmi, hlavou jí probleskly tak živé vzpomínky na Milesovo zavraždění, až měla pocit, že omdlí. Kdyby tam nebyl Matt a neuklidňoval ji, tak by nepochybně ztratila vědomí. Drahý Matt. Jak si někdo může myslet, že je v té záležitosti namočený? Ráda by věděla, kde je Matt právě teď, a modlila se, aby se k němu chovali slušně. Neměla ani chvilku na to, aby si v mysli probrala, co se mezi nimi v noci odehrálo, protože ji dostrkali do letadla, nacpali do policejního vozu a bez ceremonií posadili do této holé místnosti s protivným inspektorem Liuem, jenž na ni střílí otázky jako jedovaté šípy.

Zavřela oči a pocítila Mattovo tvrdé, vášnivé tělo, jak se k ní tiskne. Příliv touhy byl tak silný, až se zarděla. Ale mísil se i s jinými emocemi. Strachem. Provinilostí. Bylo tak obtížné rozmotat cokoliv z toho, co pociťovala, když jí ten hrozný Liu dýchal za krkem. Přesto její strach nebyl tak velký, jak by očekávala.

Protože už nejsem sama. Mám teď Matta. Matt mě zachrání. Otevřely se dveře.

„Liso, drahoušku. Dostal jsem se sem, jak nejrychleji to bylo možné.“

Takže nikoliv Matt Daley, ale i tak určitá spása. John Crowley, Lisin právník, byl jedním z partnerů významné hongkongské advokátské kanceláře Crowley and Rowe. Ve věku kolem pětapadesáti let, s vysokou postavou a důstojným vzhledem vyzařoval autoritu. Nosil manžetové knoflíčky s monogramem a jeho oblek šitý na míru stál více, než kolik vydělal inspektor Liu za celý rok. Voněl vodou po holení značky Floris a překypoval sebevědomím. Lise neuniklo, jak se Liu v jeho

přítomnosti viditelně scvrkl.

„Johne! Jak jsi věděl, kde mě najdeš? Nedovolili mi zatelefonovat.“

„Já vím,“ přikývl Crowley a bez pozvání se posadil. „Jen další porušení protokolu ze strany inspektora Liua. Kontaktoval mě tvůj přítel pan Daley.“

Lisa vykulila oči. „Matta už pustili?“

„Přirozeně. Jakmile vytáhl svůj pas, bylo zřejmé, že v noc Milesovy vraždy nebyl ani v této zemi, takže jakákoliv jeho spoluodpovědnost je čirá fantazie. Podobně jako u tebe.“ John Crowley se netrpělivě podíval na svoje hodinky Cartier. „Inspektore Liu, na jakém podkladě zadržujete mou klientku?“

„Máme nezbytnou pravomoc.“ Liu podal právníkovi hromádku papírů, zjevně zatykačů, všechny v čínštině. John Crowley se na ně díval, jako by zvažoval, jestli je má použít k utření nosu, a pak je panovačným gestem odsunul stranou.

„Je paní Baringová obviněna?“

„Zatím ne. Je zde proto, aby zodpověděla několik otázek. Vyskytují se nesrovnalosti, vážné nesrovnalosti mezi výpovědí paní Baringové a služebnictva o tom, co se daného večera stalo.“

John Crowley se otočil k Lise. „Kdy tě zatkli? V kolik hodin?“

„Dneska ráno, myslím, že kolem desáté. Nejsem si jistá, spala jsem, když vtrhli dovnitř.“

Crowley znovu pohlédl na hodinky. „Takže před devíti hodinami. To znamená, že inspektor Liu má ještě maximálně tři hodiny na dokončení svých otázek. Pokud tě do té doby neobviní, můžeš volně odejít.“

Inspektor Liu zlostně zíral na právníka. Měl neblahé tušení, že do tohohle se nějak zapojil Danny McGuire z Interpolu. McGuire místo odpovědí na jeho telefonát vzal věci do svých rukou a kontaktoval americké velvyslanectví, protože dává přednost spolupráci se svými spoluobčany před místní čínskou policií. Interpol má být nestranný, ale McGuire, Crowley, Lisa Baringová a Matt Daley jsou všichni Američané. A Američané drží pospolu.

„Jak jste právě řekl, pane Crowleyi, čas je omezený. Proto bych ocenil, kdybyste jím přestal plýtvat. Paní Baringová…“ Liu se obrátil na Lisu. „V nemocnici Queen Elizabeth jste mi sdělila, že váš manžel nemá žádné žijící příbuzné, které byste znala a které bychom mohli kontaktovat. Ve skutečnosti jste dobře věděla, že pan Miles Baring má z prvního manželství dceru Alici.“

„To je pravda. Ale Miles s ní neudržoval žádné spojení a ona s ním také ne. Jeho exmanželka se po rozvodu vrátila do Evropy a on ztratil veškeré kontakty s ní i s dítětem.“

„Tak významný člověk jako váš manžel mohl snadno podniknout kroky k jejich nalezení nebo přikázat, aby se tak stalo po jeho smrti. Je pravda, že pan Baring zajistil takové vypořádání v závěti předtím, než vás potkal?“

„Já… nemám tušení,“ vykoktala Lisa.

„Byla jste to vy, kdo ho přesvědčil, aby si vás nejenom vzal, ale odkázal vám také veškerý svůj majetek. Je to tak, paní Baringová?“

Lisa otevřela ústa k odpovědi, ale John Crowley ji předběhl. „Právě vám řekla, že neví nic o ustanoveních v Milesově poslední vůli předtím, než ji poznal. U mužů není nic neobvyklého, že po uzavření sňatku změní závěť ve prospěch nových manželek.“

„Zato není obvyklé, pane Crowleyi, aby truchlící vdovy opakovaně lhaly policii, která se pokouší dopadnout vraha jejich manžela,“ odsekl Liu. „Paní Baringová, vypověděla jste, že jste neuměla odpojit bezpečnostní systém na Prospect Road. Jenže vaše služebná Joyce Chanová tvrdí, že pan Baring vám to mnohokrát vysvětloval.“

„No… možná to zkoušel. Ale já nejsem moc dobrá v technických věcech.“

„Proč jste přikázala služebnictvu, aby večer, kdy došlo k vraždě vašeho manžela, nechodilo do horních podlaží domu?“

„Nevzpomínám si.“

„Bylo to proto, abyste mohla přijmout svého milence?“

„Ne!“

„Popíráte, že jste měla milence?“

„Ano, popírám. Samozřejmě že to popírám.“

John Crowley se snažil ze všech sil odrážet otázky a dělat obstrukce, ale Liu tlačil na Lisu dál, trval na existenci milence, na tom, že ho Lisa vpustila do domu, a páčil z ní jeho jméno. Bylo jich snad tolik, že si ho Lisa nepamatuje? S kolika muži spala před Milesem? S kolika během manželství? A po Milesově smrti, kdy údajně truchlila? Nebo byl Matt Daley jediný? Jak se s ním seznámila? Musela ho pozvat, aby se k ní připojil na Bali, což naznačuje, že ho znala již z dřívějška.

Když uplynuly tři hodiny a inspektor propustil Lisu za podmínky, že neopustí Hongkong a bude „plně spolupracovat“ při vyšetřování, Lisa byla emočně a fyzicky vyčerpaná. Ale podařilo se jí nesdělit inspektoru Liuovi nic z Mattovy minulosti. Koneckonců Matt byl rovněž oběť. Pokud si přál mluvit o vraždě svého otce nebo o svém zájmu na dalších zločinech, záleželo pouze na něm.

John Crowley vedl z policejní budovy Lisu pod paží. Celá se třásla. „Vedla sis velice dobře. Nemusíš se příliš obávat. Pochybuji, že tě z čehokoliv obviní.“

Lisa zavrtěla hlavou. „Díval se na mě s takovou nenávistí. Jako bych chtěla, aby se to stalo. Jako bych chtěla, aby Miles umřel. Nic z toho jsem nechtěla. Prostě se to stalo. Možná se to muselo stát, nevím. Ale neexistovalo nic, čím bych to mohla zastavit.“

John Crowley se na ni podíval se zvláštním výrazem. Zvolená slova působila přinejmenším bizarně. Proč by se Milesova vražda „musela stát“? Jenže po Liuově grilování, jemuž byla Lisa právě podrobena, byl možná zázrak, že dokázala dát dohromady vůbec nějakou větu.

„Potřebuješ si odpočinout. Mám tě odvézt domů?“

Lisa na něj pohlédla prázdnýma očima. Domů? Kde to je? Rozhodně ne v domě na Prospect Road.

„Říkals, že ti zavolal Matt Daley. Víš, kde teď je?“

„Jsem tady.“

Z moře asiatských obličejů, jejichž nositelé se rojili na chodníku i v tuto pozdní hodinu, se vynořila Mattova příjemná, unavená, dobromyslná tvář. Lisa si pomyslela, že v životě nebyla při pohledu na nějakého člověka šťastnější. Vrhla se mu do náruče.

„Není ti nic?“ zašeptal a pevně ji objímal. „Ubližovali ti?“

„Ne. Jsem v pořádku.“ Políbila ho, aniž by se pokoušela skrýt své city před Johnem Crowleym. Právník potlačil iracionální příliv žárlivosti. Neměl mnoho tak atraktivních klientek jako Lisa Baringová a dnešní hra na rytíře ve stříbrné zbroji se mu líbila.

„Vy musíte být pan Crowley,“ pronesl Matt. „Děkuji, že jste zasáhl tak rychle.“

„Není zač. Děkuji, že jste mě kontaktoval.“ Oba muži si podali ruce. „Všechno šlo dobře. Myslím, že Liu se chytá stébla slámy. Ale dávej pozor, abys mu neposkytla nějakou munici,“ dodal k Lise.

„Zůstaň v Hongkongu, drž se stranou a buď se mnou ve spojení. Kdyby tě policie znovu oslovila, dej mi okamžitě vědět.“

„Samozřejmě.“

Matt pozoroval, jak John Crowley nasedá do taxíku. Podezíravě přimhouřil oči. „Na právníka vypadá zatraceně dobře.“

Lisa se zasmála. Objala Matta kolem krku a pevně přitiskla rty na jeho. „Žárlíš?“

„Děsně.“

Znovu se políbili a Lisu překvapilo, že se cítí tak šťastná a v bezpečí. V minulosti si s mužskou žárlivostí užila svoje, a až dosud jí přinášela hlavně trýzeň. Ale s Mattem Daleyem to bylo jiné. Pod ochranou jeho náruče se dokázala ohlédnout zpátky na svůj dosavadní život v temném mraku strachu a čekání, kdy mužská žárlivost exploduje ve vztek a násilí, čekání na bolest. Přijímala ji, protože nic jiného neznala. A také kvůli tajemství, které ničilo nejen její život, ale i životy tolika dalších osob.

Tajemství, k němuž měl klíč pouze jeden muž, tajemství, které se Matt nesmí nikdy, opravdu nikdy dozvědět.

Matt sevřel její obličej mezi dlaněmi. „Vypadáš znepokojeně. Je to inspektorem Liuem?“

„Ano,“ zalhala. „Chce mě dostat.“

„No, tak to se mu nepodaří,“ ujistil ji Matt. „Ne, dokud jsem tu já. Poslyš, Liso, vím, že není ještě správný čas. A vím, že uplynulá noc byla neočekávaná pro nás oba. Ale musím ti to říct. Nikdy předtím jsem se tak necítil. Já –“

Lisa přitiskla prst na jeho rty. „Tady ne. Liu a jeho lidé mohou každou chvilku vyběhnout ze dveří.“ Měla pravdu. Rušná ulice před policejní stanicí nebylo to pravé místo k vyznání neskonalé lásky.

Matt natáhl paži a okamžitě u nich zastavilo taxi.

„Peninsula.“

Lisa povytáhla obočí. Peninsula byl nejluxusnější hotel v Hongkongu. Mohli si to dovolit, protože úřady již uvolnily Milesovy účty a umožnily Lise přístup k jeho penězům. Ale nebylo rozumné se příliš ukazovat.

„Napadlo mě, že pokud máme být drženi v jakémsi domácím vězení, můžeme z něj udělat zlatou klec,“ vysvětlil Matt. „Chci, abys byla šťastná.“

Lisa věděla o zlatých klecích všechno. „Budu šťastná kdekoliv,“ odpověděla mu pravdivě, „dokud budu s tebou.“

Kéž bych s ním mohla zůstat navždy. Kéž bych mu mohla říct pravdu.

Jenže věděla, že to nikdy neudělá.

Jejich apartmá bylo velkolepé. Skládalo se z malého, vybraně zařízeného obývacího pokoje a dvou mramorových koupelen napojených na velkou ložnici s manželskou postelí a úžasným výhledem na přístav. Po horké sprše a občerstvení sendviči o několika vrstvách se Lisa cítila natolik dobře, aby Mattovi poreferovala o výslechu inspektorem Liuem.

„Měl novou informaci. Určitě hovořil s Joyce Chanovou. Vyděsil ji, aby mluvila.“

„Kdo je Joyce Chanová?“

„Naše hospodyně na Prospect Road. Je jediná, kdo mohl nasadit Liuovi do hlavy, že jsem měla milence.“

Takže tady začaly ty řeči, pomyslel si Matt při vzpomínce na vzrušenou debatu s Dannym McGuirem. Škodolibé drby služebnictva.

„Zlomyslná mrcha.“

„To ne!“ vyhrkla zděšeně Lisa. „Ne, paní Chanová je moc hodná. Nikdy by mi vědomě neublížila.“

„Tak proč proboha vykládá takové věci?“

„Protože se bála,“ odvětila Lisa. „A protože je to pravda.“

„Nebyla jsem k tobě úplně upřímná.“

To bylo o dvacet minut později, když oba leželi v posteli. Nazí, ve vzájemném objetí… Zdálo se, že je vhodná doba na důvěrná sdělení.

„To je v pořádku.“ Matt ji konejšivě pohladil po vlasech. Vždyť ani on nebyl k Lise upřímný. Stále nevěděla o jeho spojení s Interpolem a Dannym McGuirem. Celou dobu sdílela svůj dům a nyní i postel s policejním agentem. Pokud tohle nebyla zrada, tak co tedy?

Lisa nervózně a se zadrháváním popsala Mattovi svou milostnou aférku. Šlo pouze o jednoho milence, ne o řadu, jak naznačil McGuire. Zapřela tento vztah před policií proto, aby mladíka ochránila. Nikdy ho nemilovala, ani on ji, ale pomáhal jí zmírnit osamělost v manželství s Milesem.

„Když jsem s Milesem chodila, stýkali jsme se intimně. Nebyl to ten nejvášnivější vztah na světě – Miles byl o hodně starší –, ale milovali jsme se. Jenže po sňatku se věci změnily. Miles byl ke mně laskavý a milý, ale v mysli si mě postavil na piedestal. Jako bych byla nějaká nedotknutelná bytost. K intimnostem mezi námi docházelo… zřídka.“

Matt na sekundu pocítil s Milesem Baringem souznění. Lisa byla neuvěřitelně žádoucí, ale současně tak perfektní, tak pozoruhodná, že chápal nutkání obsadit ji do role Madony, postavy, kterou raději uctíváte než znesvěcujete.

„Takže to byla sexuální záležitost. To mezi tebou a tím mužem.“ Lisa se zarděla a odvrátila pohled. „Nenávidíš mě?“

Matt si ji přitáhl blíže a nadechl se její teplé vůně. „Nikdy bych tě nedokázal nenávidět. Znamenáš pro mě všechno.“

Lisa na něho vrhla ztrápený pohled. „To neříkej.“

„Proč ne? Je to pravda. Ty víš, že je to pravda. Myslím, že bych dokázal nenávidět jeho, ale to je jiná věc. A rozhodně si nemyslím, že bys ho měla chránit a škodit tak sobě.“

„Musím ho chránit,“ odpověděla Lisa.

„Proč?“

„Proto. Je to má povinnost. Slíbili jsme si, že neprozradíme identitu toho druhého.“

„Ano, ale to bylo předtím, než došlo k Milesově vraždě a tvému znásilnění. Tohle věci mění, nemyslíš? Liu má zjevně podezření, že ten člověk je do toho zapletený.“

Lisa smutně zavrtěla hlavou. „Nic nemůže změnit daný slib. Porušení přísahy je špatné. Nemorální.“ Odtáhla se od Matta na druhý konec postele.

„Jak dobře ho znáš?“ zeptal se Matt a krev mu ztuhla v žilách. Co když inspektor Liu a Danny mají pravdu? Ne v tom, že Lisa je spolupachatelkou vraždy manžela – to bylo směšné –, ale v tom, že vrahem je její milenec? Není pochyb, že ten chlap má nad ní stále určitou moc.

Lisa odpověděla s obličejem otočeným ke zdi. „Jak dobře někdo někoho zná?“ Další hádanka. „Jak dobře se například známe my dva?“

Ozvěna slov Dannyho McGuirea byla nepříjemná. Opravdu ten rozhovor s ním proběhl teprve včera večer? Měl pocit, jako by od té doby uplynul celý život.

„Pověz mi jeho jméno, Liso.“

„Nemohu. Promiň.“

„Nedůvěřuješ mi,“ pronesl trpce Matt.

Lisa se otočila zpět k němu, podepřela se na lokti a její nádherná ňadra spočinula na přikrývce mezi nimi. „Důvěřuji ti, Matte,“ řekla dotčeně. „Nemáš tušení, jaký je to pro mě problém. Ale jsem k tobě upřímná, což je více, než mohu říct o tobě.“

„Co tím myslíš?“

„Ten telefonát včera večer. Odbyl jsi mě, když jsem se ptala. Nešlo o ‚malé nedorozumění s jedním kámošem‘, že ne? Šlo o mě.“

Matt vzdychl. „Tak jo. Je to tak.“ Přiznání po celé té době mu přineslo úlevu. Vyklopil jí vše o Dannym McGuireovi, jenž původně pracoval na vyšetřování vraždy Andrewa Jakese a pak přešel k Interpolu, jak ho vystopoval a řekl mu o dalších vraždách Didiera Anjoua a Pierse Henleye.

„Všechny ostatní vdovy zmizely, jak víš, ale ty jsi byla stále v bezpečí v nemocnici Queen Elizabeth. Přiletěl jsem do Hongkongu, abych zjistil, co se dá, a hlásil to zpět McGuireovi.“

Z Lisiny tváře vyprchala krev.

„A udělals to? Myslím to hlášení McGuireovi. Ach můj bože. To proto se mnou spíš? Abys ze mě dostal informace?“

„Ne!“ popřel Matt s důrazným vrtěním hlavy. „To je důvod, proč jsem sem přijel, ale jakmile jsem tě potkal, všechno se změnilo. Přísahám, že jsem McGuirea ani jednou nekontaktoval. Právě to je jeden z důvodů, proč se v tom včerejším hovoru vztekal. Zmizel jsem mu.“

Lisa si přitáhla kolena k bradě a halila se do přikrývky. Přemýšlela o tom, co Matt právě řekl. Nakonec se ho zeptala: „A ty další důvody?“

Matt polkl. Když už, tak už. Může jí to sdělit hned teď.

„Mluvil s Liuem. Oznámil mi, že jsi Milese podváděla a můžeš být spoluvinná na jeho vraždě.“ Lisa zalapala po dechu.

„Já vím, já vím. Říkal jsem mu, že vaří z čisté vody, že s tím nemáš nic společného. Ale chtěl, abych tě opustil, vypadl z vily Mirage a vrátil se domů. Liu má snímky, na kterých jsme ty a já spolu. Dal si

dvě a dvě dohromady a vyšlo mu tisíc. Myslím, že Dannymu dělá starosti moje zatčení, kdy by mohlo prasknout, že se mnou spolupracuje. Lidé v Interpolu nejsou nadšení, když se do jejich případů pletou amatéři. Danny by se dostal do potíží, přinejmenším by ho z případu stáhli.“

„Takže jsi věděl, že jsem podváděla Milese,“ podotkla Lisa. „Věděl jsi to a netrápilo tě to?“

„Nevěděl jsem to. McGuire mi to sice tvrdil, ale já mu nevěřil. Nesedělo to k Lise, kterou znám.“

K Lise, kterou znáš! To bylo svým způsobem tak dojemné, že Lisa nevěděla, jestli se má smát nebo brečet.

„Tolik tě miluji,“ pokračoval Matt. „Nezáleží mi na tom, co se dělo předtím, než jsme se my dva seznámili.“

„Ale mělo by, Matte. Minulost –“

„– je pryč. Víš, Danny McGuire mi včera večer položil stejnou otázku jako ty: Jak dobře tě skutečně znám? Jak dobře skutečně znáš ty mě? A víš, jak zní odpověď?“

„Jak?“

„Známe se tak, jak potřebujeme. Víme, že se máme rádi. To stačí.“

Lisa ho něžně pohladila po tváři. „Ale doopravdy tomu nevěříš, že ne?“

„Věřím.“

„Jenže co když něčí minulost je noční můrou? Co když je horší, než si kdokoliv dokáže představit? Co když je neodpustitelná?“

„Nic není neodpustitelné.“ Matt se pro ni natáhl. „Nemiluji tvoji minulost, Liso. Miluji tebe.“

Jejich milování probíhalo umírněněji než předchozí noc. Bylo méně výbušné, ale důvěrnější, něžnější. Jestliže Matt měl nějaké pochybnosti o Lisiných citech, vypařily se při dotecích jejích rukou, laskání jejích rtů a konejšivých tónech jejího hlasu. Miluji tě, Matte. Miluji tě.

Matt následně zavolal na hotelovou službu a objednal dvě sklenky whisky. Bylo velmi pozdě, po jedné hodině v noci, ale mysl obou pracovala naplno.

Matt se ozval jako první. „Utečme spolu.“

„Nemůžeme,“ odmítla Lisa a přitiskla prst na jeho rty.

„Určitě můžeme. Můžeme dělat všechno, co chceme.“

„Pšt.“ Lisa se k němu přitulila a těžká víčka se konečně začala zavírat.

„Myslím to vážně,“ dodal Matt.

„Já také. Teď ale spěme.“

Když Lisa otevřela oči, Matt už seděl u stolu a ťukal na svém laptopu. Měl tolik prozíravosti, že požádal paní Harcourtovou, aby sem poslala z Bali soukromým letadlem Baringových jeho a Lisin

počítač spolu s menším kufrem oblečení a dalších nezbytností. Věci dorazily do hotelu během noci.

Lisa pozorovala, jak pracuje nahý, jen v malém bílém ručníku ovinutém kolem boků. Je tak krásný, pomyslela si s bolestí. Ne manekýnovsky hezký jako někteří muži, které za ta léta poznala, ale sexy s osobitým, milým, nepředvídatelným způsobem vystupování. Dovolila si chvilku snění: ona a Matt jako šťastní manželé žijící daleko od Hongkongu, daleko od zbytku světa. V bezpečí. Spolu.

Matt vycítil její pohled. Vzhlédl a usmál se. „Snídani?“

„Jasně,“ usmála se i Lisa. „Mám hlad jako vlk.“

Objednali si ovocný salát, croissanty, horkou kávu a křupavou slaninu navíc pro Matta. Lisa jedla v posteli, ale Matt zůstal přilepený k monitoru.

„Co tam děláš?“ zeptala se ho, když si nakapala poslední med na třetí croissant a hladově z něj ukousla.

„Večer jsem ti to říkal,“ odpověděl Matt. „Plánuji náš útěk.“

„A já říkala tobě,“ odsekla Lisa, „že nemůžeme zmizet. Inspektor Liu mě zbavil policejního dohledu jen s podmínkou, že zůstanu v Hongkongu. Vzpomínáš si, co řekl John Crowley? Nedávej mu žádnou munici. Je životně důležité hrát podle pravidel.“

Matt zavřel počítač. „Kašlu na Johna Crowleyho.“

„No tak, Matte. Jako projev žárlivého přítele je to milé a tak, ale tady jde o vážnou věc.“

„Já to vím. Liso, čínská policie se na tebe pokouší hodit Milesovu vraždu. Interpol už skočil na její teorii, že jste ji zinscenovali ty a tvůj tajemný milenec. To, že tě Liu dosud neobvinil, neznamená, že se to nechystá udělat.“

„Ale nemá žádný důkaz.“

„Samozřejmě že má. Je sice nepřímý a jde o totální nesmysl, ale věř mi, že obvinění často stojí na mnohem vratším základu. Pokud budeš nadále odmítat uvést jméno toho chlápka –“

„Tohle už jsme probrali.“ Lisin hlas zněl popuzeně.

„Vím. Nezkouším změnit tvůj názor. Prostě upozorňuji na fakt, že jeho nemají, kdežto tebe ano. A vrabec v hrsti je cennější než holub na střeše. Liu ví, že americké, britské i francouzské policii zůstalo v hrsti pouhé peří. Nenechá tě odejít, dokud se nebude moct chytit něčeho jiného.“

Lisa váhala. Ne že by představa útěku s Mattem Daleyem nebyla lákavá. Byla úžasná, fantastická, sen. Ale nerealizovatelná. Nebo ano?

„Každý den, který tu zůstáváme, představujeme snadný cíl,“ hovořil dál Matt. „Pro Liua i vraha, ať je jím kdokoliv. Tohle chceš?“

Ne. Máš pravdu. Tohle nechci. Jenže můj život není o tom, co chci. Je o tom, co musím dělat. O povinnosti. O osudu.

„Jestliže uprchnu, budu vypadat jako vinná.“

„Vypadáš vinná už teď, anděli. Obávám se, že je to součást problému. Bulvár tě už teď nenávidí.“

„Velké díky!“ Lisa se to snažila zlehčit, ale smích jí uvízl v hrdle. Matt došel k posteli a políbil ji.

„Snažím se být realista.“

„Já vím.“ Lisa odsunula podnos se snídaní. Už neměla hlad. „Takže co uděláme? Myslím teoreticky v tom tvém plánu. Kam bychom se měli vydat?“

Matt vzal laptop ze stolu a přinesl ho na postel. Na monitoru naskočila mapa světa.

„To mi řekni ty.“

Chtěl vybrat něco mimořádného, nějaké místo, na které Lisa měla šťastné vzpomínky. Jenže když se ráno probudil, uvědomil si, že o Lisině životě před tím, než poznala Milese, stále neví téměř nic. Je Američanka a vyrůstala v New Yorku. Její rodiče zemřeli a nemá žádnou rodinu kromě odcizené sestry. Zjevně hodně cestovala. Její vyprávění prostupovaly zmínky o Evropě a Severní Africe. A v jisté době pracovala v Asii, kde potkala Milese. To bylo vše. Pokud měla někde nějaké kořeny, Matt o nich neměl ponětí.

„Co myslíš, kde bys byla šťastná?“

Kde bych byla šťastná? Byla jsem na tolika nádherných místech. Řím, Paříž, Londýn, New York. Vstřebávala jsem slunce na pláži Malibu a plavala ve Středozemním moři u Italské riviéry. Ale byla jsem někdy opravdu šťastná?

„Na jakémkoliv místě, které pro tebe něco znamená… Pochopitelně mimo Státy. Vracet se do nich by nebylo nejrozumnější ani pro jednoho z nás.“

Lisa zírala na mapu, v mysli prázdno. Vtom ji napadla odpověď. Zamilovaně přejela prstem po monitoru.

„Maroko. Líbilo by se mi jet do Maroka.“

KAPITOLA DEVATENÁCT

„Nejsem z toho šťastný, McGuire. Ani trochu.“

Henri Frémeaux nevypadal spokojeně. Jenže to nevypadal nikdy.

„To chápu, pane.“

„Naším úkolem je pomáhat a usnadňovat. Pomáhat a usnadňovat. Kterému z těchto dvou slov nerozumíte?“

„Rozumím oběma, pane.“

„Opravdu? Tak proč jsem posledním článkem mimořádně napjatého telefonického hovoru s šéfem hongkongské policie, jenž mě informuje, že tým Azrael dělá obstrukce, je neukázněný a nedostupný, a že…“ – podíval se do poznámek – „inspektoru Liuovi se dokonce nedostává žádné odezvy na jeho telefonáty.“

„Při vší úctě, pane, Liu mě požádal, abych mu ‚pomohl‘ navázat spolupráci s indonéskou policií. Zatímco jsem se to snažil zajistit, vzal věci do vlastních rukou a zatkl nejméně jednoho nevinného amerického občana a možná dva. Legálnost jeho postupu je přinejmenším pochybná.“

„Nejsem tady od toho, abych posuzoval postup hongkongských Číňanů v jejich záležitostech!“ odsekl zlostně Frémeaux. „Mým úkolem je dohlížet na to, abychom my, tedy Interpol, dělali svoji práci.

Existence našich protokolů má své odůvodnění, jak víte.“

Jasně, pomyslel si Danny, uspokojit škrobené kancelářské krysy jako vy.

Přesto chápal podráždění Henriho Frémeauxe. Kromě vynikajících statistických analýz Richarda Sturiho učinil tým pracující na operaci Azrael zatím malý nebo žádný pokrok; i to byla bez chystaného zatčení na obzoru čirá teorie. Azrael rovněž spotřebovával mimořádné množství času a zdrojů, mnohem více než Frémeauxem zdráhavě odsouhlasených osm hodin týdně na jednoho člena týmu. Většinou šlo o čas Dannyho McGuirea, i když zrovna teď vyslal Clauda Demartina na misi do Aix en Provence, aby tam zkusil najít nějaká fakta podrobnějším prozkoumáním vzorků DNA odebraných na místě vraždy Didiera Anjoua. Díkybohu o tomhle Frémeaux ještě neví. Ani o zapletení Matta Daleye do hongkongského fiaska. To bychom byli skutečně až po krk ve sračkách.

„Dávám vám jeden měsíc, McGuire,“ zabručel Henri Frémeaux. „Za předpokladu, že nebudu dostávat další hovory z členských zemí se stížnostmi na váš přístup.“

„Nebudete, pane. To vám zaručuji.“

„Pokud v té době neuvidím hmatatelný pokrok – a hmatatelným myslím něco, co ospravedlní výdaje vynakládané na tohle běhání v začarovaném kruhu –, Azrael skončí.“

Danny McGuire se sklesle vracel do kanceláře. Céline s ním téměř nepromluvila. Lidé v jeho oddělení, kteří se k němu vždy chovali mimořádně loajálně, začínali být naštvaní. Vadilo jim, kolik času McGuire věnuje operaci Azrael, již většina z nich považovala za nejdivočejší ze všech honů po falešné stopě. Když to celé rozjížděl, považoval Matta Daleye za partnera, spolukrajana, jemuž záleží na dopadení Jakesova vraha. Nyní ho však opustil i Matt, očividně se nechal okouzlit krásnou paní Baringovou, poslední z vdov. Bylo to už velmi dávno, kdy se Danny McGuire cítil tak osamělý.

Naposled v divokých letech po zmizení Angely Jakesové.

Zpočátku Danny soustředil veškerou svou energii na snahu vystopovat Lyleho Renalta. Nedokázal se zbavit přesvědčení, že právník Angely Jakesové je klíčový dílek celé skládačky. Přestože semínko Dannyho nedůvěry vůči Lylemu Renaltovi bylo zaseto před více než deseti roky, když se poprvé setkali u Angeliny nemocniční postele, s teorií „milenec-vrah“ přišel až Claude Demartin. Ale po týdnech intenzivního prohledávání databází všech zemí spojených s operací Azrael i velkých amerických měst skončil s kompletně a totálně prázdnýma rukama. Prvním oficiálním záznamem o

Lylem Renaltovi bylo daňové přiznání vyplněné v Los Angeles jen rok před zavražděním Andrewa Jakese. Předtím nic. A rok po vraždě puf, Renalto opět zmizel, jako by nikdy neexistoval.

Dannymu znovu vytanula v mysli slova Angely Jakesové, která pronesla v tu noc vraždy. „Nemám žádný život.“ Lyle Renalto také neměl žádný život. Oficiálně ani Angela, ani Lyle neměli žádnou minulost nebo budoucnost. Danny se při hledání nějakého modelu pustil do zkoumání původu dalších vdov po obětech – Tracey Henleyové a Iriny Anjouové. V obou případech platilo totéž. Existovaly oddací listy, ale žádné rodné listy. Neozvali se žádní příbuzní, kteří by požádali o pátrání po zmizelých ženách nebo alespoň ohlásili jejich zmizení. I tyto ženy zjevně „neměly žádný život“ ani před, ani po strašlivých zločinech, jenž by je blíže definoval.

„Aha, tady jste. Pokoušela jsem se vás zastihnout celé dopoledne,“ vyhrkla na Dannyho sekretářka Mathilde ve chvíli, kdy prošel dveřmi. Spustila dlouhou litanii přání a požadavků na Dannyho čas, myriádu jiných případů, které zanedbával, a jmen různých kolegů, kteří dychtili po jeho krvi. Když konečně zmlkla, Danny zamířil do soukromí své kanceláře. Vtom si Mathilde ještě na něco vzpomněla a zavolala za ním: „Ach ano, volal Claude Demartin. Říkal, že má nové zprávy, a ať mu zavoláte hned, jak to půjde.“

*

V Peninsule se věci daly do pohybu rychlostí blesku. Každé ráno, téměř každou hodinu si Lisa Baringová pomyslela totéž: Musím to zarazit. Nemůžeme jen tak utéct. Ale Mattovo nadšení a sebedůvěra byly tak silné a tak omamné, že se jimi nechala unést a věřila v nemožné: že možná – s ním, s Mattem – může uniknout. Uprchnout osudu. Být šťastná.

Matt trávil většinu dopoledne u počítače. Usoudil, že cestování letadlem je příliš riskantní, plánoval tedy trasu úniku s použitím pouze lodí a vlaků. Rezervoval jízdenky pod falešnými jmény a platby převáděl anonymně prostřednictvím DigiCash z Lisina účtu u Alfa Offshore. Matt doufal, že pádný úplatek je přinejmenším v Asii přijatelnou náhradou za identifikační průkaz s fotografií. Podle plánu by Matt vyrazil velmi časně ráno jako první. Za předpokladu, že muži inspektora Liua je sledují čtyřiadvacet hodin denně, Mattův odchod by mohl odlákat hlídku od hotelu. V metru by se Matt hlídce ztratil a zamířil do přístavu. Lisa by tak měla dost času vyklouznout z hotelu kolem šesté ráno převlečená do jednoduché modré uniformy hotelové pokojské, aniž by si jí někdo povšiml.

„Jak pro všechno na světě získáme tu uniformu?“ užasla Lisa. „Praštíme některou ubohou služebnou přes hlavu?“

„Ne. Pěkně ji poprosíme. Když to selže, zkusíme padesátidolarový šek a podepsanou fotografii Matta LeBlanka.“

Lisa se hlasitě rozesmála.

„Myslíš, že žertuji? Tady je pořád spousta přátel.“ Vytáhl ze zásuvky svazek fotografií veřejně

známých osob. „Divila by ses, jak tohle působí na naše čínské přátele. Podobně jako cigarety ve vězení.“

Lisa potřásla hlavou. „Takže tvůj plán útěku začíná fotkou Joeye Tribbianiho?“

„Hm. Trocho víc mi důvěřuj, Liso. Vím, co dělám.“

Po Lisině útěku do přístavu měla následovat plavba rybářským člunem na pevninu, kde

„zprostředkovatel“ – pan Ong – slíbil, že jim zajistí přepravu přes Jihočínské moře a úžinu Sunda do Kapského Města. Odtamtud se řadou nočních vlaků dostanou na sever. Potrvá minimálně měsíc, než dorazí do Casablanky.

„Jednoduché,“ prohlásil Matt, což Lisu opět rozesmálo, protože tento plán byl pochopitelně všechno, jenom ne jednoduchý. Vlastně obsahoval nebezpečí na každém kroku. Ale Mattova sebejistota byla neotřesitelná a celá jeho představa příliš lákavá a perfektní, aby odolala.

Budeme žít anonymně v nějakém klidném domě, pozorovat ptáky létající kolem fontány na nádvoří. Všude bude mír, ticho a krása.

Nikdy mě nenajde. To šílenství skončí.

V devět večer před dnem jejich útěku Matt položil na pult recepce zalepenou obálku s penězi. Ať na útěku nebo ne, Matt Daley nepatřil mezi lidi, kteří zmizí bez zaplacení účtu. Nahoře v apartmá si dali s Lisou poslední sklenku whisky a uložili se k několika hodinám spánku.

Budík byl nastaven na druhou hodinu v noci.

Aby plán fungoval, Matt se musel vydat na cestu před třetí.

Claude Demartin jel po francouzské dálnici pět hodin, než dorazil ke sjezdu do Aix en Provence. Projel starobylým městem a zastavil u nepříliš zajímavě vypadajícího průmyslového komplexu.

Laboratoře Chaumures, situované mezi dálnici a železniční trať, využívaly všechny policejní složky jižní Francie. Před dvěma dny zavolal Dannymu McGuireovi jeden z laboratorních techniků a potvrdil, že v loňském roce prováděli analýzu vzorků DNA z případu vraždy Anjoua a znásilnění jeho manželky.

„Ale v policejních záznamech o tom nic není,“ podivil se Danny.

„Ne,“ vzdychl technik. „Obávám se, že je to typické. Pokud se nekoná soud a není vyhlídka na štěstí a slávu, tak postoj policie v Saint Tropez k uchovávání důkazů je mírně řečeno poměrně laxní.“

O šestatřicet hodin později se Claude Demartin setkal s technikem osobně. Jmenoval se Albert Dumas. Byl to čerstvý padesátník, vysoký, hubený a kostnatý, oděný v naškrobeném bílém laboratorním plášti a s brýlemi v kulatých drátěných obroučkách na špičatém nose. Demartin v něm

rázem rozpoznal spřízněného forenzního zanícence. Oba muži si okamžitě padli do oka.

„Pojďte dál, detektive.“ Dumas nadšeně potřásal Claudu Demartinovi rukou. „Myslím, že vás velmi zaujme, co jsme zjistili.“

Laboratoř tvořil obrovský otevřený prostor s řadou prosklených místností po obvodu. Některé z nich byly pouze kanceláře zařízené nábytkem IKEA. Jiné sloužily jako učebny s tabulemi, lavicemi, laserovými ukazovátky a stoly s mikroskopy podél zadních stěn. V dalších byly laboratoře. Albert Dumas uvedl Clauda Demartina do jedné z kanceláří, v níž na stole vedle počítače ležela úhledná hromádka potištěných papírů.

„Takže lokální policie neuchovává žádné záznamy těchto laboratorních dat?“ otázal se Claude.

„Tak mi sdělil váš šéf. Nemohu říct, že by mě to příliš překvapilo.“

„Ale nezávisle na tom vy uchováváte naprosto všechny své záznamy?“

Dumas se zatvářil dotčeně. „Samozřejmě. Archivujeme veškeré analýzy vzorků spermatu, krve, otisků prstů. Vše je tady. Provedl jsem porovnání se vzorky, které jste nám poslali z ostatních případů.“

„A…?“

„Špatná zpráva je, že zaslané vzorky krve jsou prakticky nepoužitelné.“ Claude se zamračil. A tohle mě má velmi zaujmout?

„Vzorky případu Henley byly v laboratoři Scotland Yardu nějak kontaminovány.“

„A co výsledky z případu Jakes?“

Albert Dumas listoval svými záznamy. „Na místě zločinu v Los Angeles byla nalezena pouze krev oběti. Mimochodem totéž platí pro případ Anjou.“

„Takže nemáme nic?“

„Ne tak docela. Hongkongský případ vypadá o něco slibněji. V Baringově domě byly odebrány tři vzorky krve od různých osob. Jenže vzorek, který nepochází od samotných obětí, bohužel patří do standardní skupiny 0.“

„Což zužuje naše podezřelé na přibližně čtyřicet procent světové populace,“ poznamenal nevesele Claude Demartin. „Bezva. A jaké jsou ty dobré zprávy?“

„Ach ano,“ rozjasnil se Dumas. „Zpočátku jsem si myslel, že žádné nejsou. Většina otisků prstů byla neúplná, takže se neobjevily žádné shody, a analýzy spermatu byly konfliktní.“

„Jak konfliktní?“

„Jak paní Henleyová, tak paní Jakesová měly v příslušný večer pohlavní styk se svými manželi, a u znásilnění paní Baringové nedošlo k ejakulaci. Tím nám zůstává pouze jeden použitelný vzorek: z našeho případu Iriny Anjouové. Dneska ráno, když už jste byl na cestě sem, jsem jako první věc

odeslal výsledky analýzy do kanceláře pana McGuirea. Bohužel v databázi Interpolu mu neodpovídá žádný ze sexuálních násilníků.“

Demartin čekal na „ale“. Prosím, ať je nějaké „ale“.

„Ale,“ pokračoval poslušně Albert Dumas, „před pár hodinami mě napadl další fyzický důkaz. Na místě zločinu v Hongkongu zajistili vzorky vlasů. V ostatních případech se tak nestalo. Máme je pouze z domu Baringových.“

Claude Demartin si to nejasně pamatoval. „Číňané je tehdy testovali, ale nedospěli k žádnému výsledku. Přitom jejich forenzní vybavení patří k nejlepším na světě.“

„To je pravda. Jenže důkazy z případu Anjou se neocitly v žádné policejní databázi. Číňané mohli prostudovat pouze to, co měli, a k našim datům přístup neměli.“

Claude Demartin pocítil důvěrně známý záchvěv vzrušení, jaký míval těsně před průlomem nějakého případu. Lidské chování se vyznačuje mnoha chybami a proměnlivostí. Ale forenzní důkazy, pokud se s nimi správně zachází, jsou stálé a nikdy nelžou.

Albert Dumas se usmál. „Nyní vám mohu sdělit se stoprocentní jistotou, že jeden z vlasů nalezených v ložnici pana Baringa – vzorek číslo nula nula dva devět nula sedm šest v seznamu inspektora Liua – má shodnou DNA se vzorkem spermatu odebraného u paní Anjouové.“ Po těchto slovech podal Claudu Demartinovi papír s příslušnou analýzou.

„Byl to tentýž muž,“ zašeptal Claude. „Tentýž vrah.“

Albert Dumas se zamračil. „Toto rozhodnutí je na vás, detektive. Já nemohu hádat.“

„Ale výsledky…“

„… nám říkají, že muž, jenž zanechal své sperma na Irině Anjouové šestnáctého května roku dva tisíce šest, byl tentýž muž, jehož vlas se nalezl v ložnici Milese Baringa. To je vědecky prokázaný fakt. Cokoliv kromě něj je pouhá hypotéza.“

Claude Demartin doslova uháněl ke svému autu.

„Spojte mě s Dannym McGuirem. Řekněte mu, že volá Claude Demartin. Mám novou informaci.“

Jakmile hlava Matta Daleye dopadla na polštář, cítil se mimořádně ospalý. Předstírání sebejistoty byla jedna věc. Pocity druhá. Stres z choreografie plánu jejich útěku musel být větší, než si myslel.

Jakmile budeme pryč odtud, v Maroku, dokážu ji chránit. Začneme znovu, jenom my dva. Nová zaměstnání, nové životy, nové identity.

Cítil se provinile vůči sestře Claire a matce. Nebyl to pouze Danny McGuire, komu se v posledních několika měsících ztratil. Vypadl i z celého dřívějšího života. Minulého života, jak na něj teď začal myslet. Života před poznáním Lisy, před svým znovuzrozením. Jeho rozvodový advokát mu denně

zanechával zprávy, tón jeho e-mailů a hlasu ve schránce zněl stále zoufaleji. Jestliže Matt nepodepíše tenhle nebo tamten papír, neobjeví se u toho nebo onoho slyšení, připadne všechno Raquel.

Všechno a nic, pomyslel si Matt. Ať si to vezme. Lisa má dostatek peněz pro nás oba, přitom toho až tak moc nepotřebujeme.

Již zpola spal, když zazvonil jeho mobil. Danny McGuire.

Unavený Matt ho ignoroval.

Poslední, co si pamatoval, byly Lisiny poddajné prsty jemně hladící jeho vlasy.

„Ahoj, dovolali jste se Mattu Daleyovi. Zanechte prosím zprávu.“

Danny McGuire by nejraději brečel. „Nedovolal“ se. Zdálo se, že Mattu Daleyovi se nedovolá nikdo, alespoň ne teď. Jeho posedlost Lisou Baringovou ho činila totálně nedostupným.

„Matte, tady Danny. Máme nezvratný forenzní důkaz, podle kterého byl milenec Lisy Baringové na místě vraždy v případu Anjou. Slyšíte to? Ten, kdo znásilnil Irinu Anjouovou, nám zanechal vlasový vzorek v ložnici vaší přítelkyně. Měl jste tedy pravdu. Ty vraždy jsou propojeny. A já měl také pravdu. Jste teď ve vážném nebezpečí. Musíte se zatraceně rychle dostat pryč od té ženy a musíte mi zavolat. Prosím, Matte. Ozvěte se mi.“

Danny zavěsil.

S těžkým srdcem vytočil číslo inspektora Liua.

Matt Daley měl děsivé sny. Probudil se sevřený panikou. Kde jsem?

Všechno mu připadalo neznámé. Postel. Místnost. Neznámý byl dokonce i pach vzduchu, hutný, vlhký a těžký jako přikrývka promáčená deštěm. Posadil se. Pomalu mu vše docházelo tak, jako když se nějaký vzdálený předmět vynořuje z husté mlhy.

Hotel Peninsula. Plán útěku. Musím vstát.

Doklopýtal k oknu a otevřel žaluzii. Pokoj zaplavilo denní světlo. Ale nebylo to světle citronové světlo svítání, nýbrž oslepující svit dopoledního slunce. Něco je špatně. Zaspal zvonění budíku. Ale jak je to možné?

V hlavě mu bolestivě tepalo. Whisky… Byl snad zdrogovaný? Prudce se otočil a zíral na prázdnou postel.

Prázdná postel. Zasáhlo ho to jako rána do žaludku. V posteli nikdo nebyl.

Lisa Baringová byla pryč.

ČÁST III

KAPITOLA DVACET

Hotel byl nádherný. Pyšnil se přepychovou halou, chodbami vystlanými červenými sametovými koberci, honosnou římskou lázní a apartmány prostornějšími než většina bytů na Manhattanu. Nejlepší ze všeho byl výhled na sydneyský přístav s proslulou budovou opery, tyčící se proti obloze jako velkolepá loď s plachtami vzdouvanými větrem.

Lisa si vždycky přála navštívit Austrálii. Ale ne takhle.

„Co se děje?“

Ralph Lauren vypadal v bílých kalhotách a modré košili stejně úžasně jako kdykoliv jindy. S více penězi k utrácení než měl předtím si vypěstoval velmi nákladný vkus pro oblékání a hodinky na jeho ruce, jež by na jiném muži působily okázale, mu slušely. Jenže jemu slušelo všechno.

„Nic. Jsem unavená.“ Unavená ohlížením přes rameno. Unavená nočními můrami, osamělostí, klamem.

Lisa stála u okna. Došel k ní a začal jí masírovat ramena.

„To tě tak vyčerpal sex s Mattem Daleyem?“

„Přestaň,“ odsekla. „Je to moc hodný člověk, chápeš? Kromě toho jsi to byl ty, kdo chtěl, abych se s ním spřátelila.“

To byla pravda. Přikázal Lise, aby se s tím Američanem sblížila a zjistila, co ví. Inspektor Liu očividně tápal ve tmě stejně jako ostatní detektivové, s nimiž spolupracoval. Ale Daley byl něco jiného.

Neuvažoval jako polda, ale jako lidská bytost, jako něčí syn. Už jenom tím byl nebezpečný.

„Zamilovala ses do něho, co?“

„Nebuď směšný,“ odpověděla Lisa. Nechtěla mluvit o Mattovi. Ne tady. Ne s ním. Utěšovala se přinejmenším tím, že Matt je nyní bez ní v bezpečí. Nakonec se přes to přenese. Potom se vrátí do L.

A. ke své ženě a bude pokračovat tam, kde skončil. Co by dala za to, aby mohla udělat totéž!

Otočila se k němu. „Podívej, dělala jsem, co jsi chtěl. S Milesem. S Mattem Daleyem. Mám peníze, mohu je vybrat kdykoliv, kdy budeš chtít. Ale co tvoje část obchodu? Kdy uvidím svoji sestru?“

„Brzy.“

„Brzy? To je kdy? Slíbils mi to!“

Popadl ji prudce za krk. Lisa zaskučela strachy. Jak ji mohl kdy přitahovat? Jak mu mohla vůbec někdy důvěřovat?

„Až to všechno skončí. Až bude potrestána veškerá vina.“

Vina? Kdo je vinen? Byl Miles opravdu vinen? Zasloužil si smrt? A co ti ostatní muži, jež jsi během všech těch let zavraždil? Co jejich ubohé manželky?

Byla doba, kdy věřila, že Miles je vinný. Doba, kdy se dívala na svět způsobem, jakým ho viděl on. Ale setkání s Mattem Daleyem tohle všechno změnilo. Matt jako by ji vytrhl z jakéhosi transu, vrátil ji zpět do reality. Jenže na to už bylo příliš pozdě.

Uvolnil stisk a Lisa narazila zády do zdi. Po tvářích jí stékaly slzy. Když se po ní opět natáhl, ustrašeně se kryla, ale tentokrát byl jeho dotek něžný. Utřel jí slzy.

„Neplač, můj anděli. Už jenom jednou, slibuji, pak všechno skončí. Jak by se ti líbilo jet do Indie?“

„Ne!“ vzlykla Lisa. „Prosím. Nemohu. Nechci.“

„Ale ano, můžeš…“ Pohladil ji po vlasech. „Předtím si potřebuješ odpočinout, to je vše. Jak jsi řekla, jsi unavená. Ale víš, že nakonec mi stejně pomůžeš. Pomáháme jeden druhému. Nezapomínej, že tvoje sestra na tebe spoléhá.“

Danny McGuire odbočil doprava na Cliffwood a vychutnával si svěží vánek na tváři a teplo losangeleských slunečních paprsků na zádech, zatímco jeho pronajatý kabriolet šplhal vzhůru do kopce. Bylo to tak dávno, kdy projížděl tímto městem, a jeho poslední vzpomínky na ně byly chmurné. Úplně zapomněl, jak je kdysi miloval. Především čtvrť Brentwood působila v plném slunci přímo úžasně. Vyznačovala se čistými, širokými předměstskými ulicemi lemovanými kvetoucími stromy všech velikostí a barev, domy postavenými ve španělském stylu a s udržovanými zahradami a bíle natřenými ploty, žlutými školními autobusy a usměvavými, zdravě vypadajícími obyvateli.

Musím sem pozvat Céline, pomyslel si, hned jak bude ochotná mě vidět. Od průlomového objevu

Clauda Demartina v laboratoři Chaumures roztály jeho vztahy nejenom s inspektorem Liuem v Hongkongu, ale také s francouzskou a britskou policií. Dokonce i losangeleská policie byla najednou svolná nechat minulost minulostí a zapojit se do operace Azrael. Výsledkem bylo, že Henri Frémeaux konečně poskytl Dannymu téměř slušný rozpočet, více mužů a volné otěže, aby po dobu následujících šesti měsíců věnoval převážnou část svého času této operaci. Danny měl radost, ale jakmile to oznámil Céline, propukla v pláč, zejména když dodal, že chce popohnat věci jednoměsíčním výletem do Států.

„Tak takhle to začíná. A co my, Danny? Co naše manželství?“ vzlykala.

Dělal, co mohl, aby jí to vysvětlil. Šílený vrah pobíhá na svobodě. Ohrožuje lidské životy. Jenže její odpověď byla pokaždé stejná: „Tak nech někoho jiného, ať je zachrání. Ty můžeš zachraňovat životy tady v Lyonu, jak to děláš posledních pět let. Můžeš zachránit nás.“ Ani se s ním nejela rozloučit na letiště.

Při odbočení doleva na Highwood Danny dostal své manželské potíže z hlavy. Jel navštívit Matta Daleye v domě jeho sestry a získat tak nějaká svědectví o Lise Baringové z první ruky. Zprávy o Lisině zmizení se dostaly na první stránky hongkongských novin a čínská média se o ní nyní otevřeně zmiňovala jako o podezřelé z vraždy manžela. Danny McGuire byl rezervovanější. Jistě zatím věděl jedině to, že Lisa Baringová má nějakou vazbu na vraha, po němž Azrael pátrá. A že Matt Daley má nějakou vazbu na Lisu Baringovou.

„Musíte být pan McGuire. Asi bude lepší, když půjdete dál.“

Claire Michaelsová mu otevřela dveře s pochybovačným výrazem ve tváři. Měla blond vlasy jako její bratr a stejně otevřené a živé rysy, i když v tuto chvíli byly chmurně stažené.

„Děkuji, že jste mi dovolila, abych se tady zastavil.“

Uvedla ho do obývacího pokoje. „Matt se nahoře obléká. Bude tu za minutku.“ Chystala se k odchodu, ale pak si to zjevně rozmyslela. „Podívejte,“ řekla Dannymu se zlostnými slzami v očích,

„záležitost s tou ženskou Baringovou ho dost sebrala, chápete? Není ve své kůži. Změnil se už od chvíle, kdy se pustil do té pitomosti s dokumentárním filmem, ale po seznámení s Lisou Baringovou to dostalo nový rozměr. Přišel o manželku, domov a teď i o srdce. Opravdu si myslím, že více již neunese.“

„Chápu, paní Daleyová.“

„Michaelsová. Jmenuji se Michaelsová,“ odsekla Claire. „Jsem vdaná. A nedomnívám se, že to chápete, pane McGuire. Matt potřebuje zapomenout na celý ten stupidní případ. Potřebuje obnovit svůj život. Proč ho sakra nenecháte na pokoji?“

Přesně v tom okamžiku vešel Matt do pokoje. Danny ho neviděl od jejich setkání v Lyonu v předchozím roce. Měl co dělat, aby nezalapal po dechu. Matt byl hubený jako tyčka, kdysi veselé oči měl zapadlé, tvář popelavě šedou a světlé vlasy na skráních prošedivělé. Vypadal o dvacet let starší. Nebylo divu, že si jeho sestra dělala starosti.

„Ahoj, Danny.“ Potřásli si rukou. Zdálo se, že Matt ho vidí rád.

„Ahoj, Matte.“

Do pokoje vběhly dvě Claiřiny děti. Poskakovaly Mattovi v patách jako štěňata ve snaze upoutat strýcovu pozornost.

Matt se otočil k Dannymu. „Pojďme se posadit do altánu. Stejně tam mám většinu svých písemností a je tam klid. Nikdo nás nebude rušit.“

Následující dvě hodiny si oba muži porovnávali své poznámky. Danny informoval Matta o posledním vývoji kauzy, o důkazech DNA, mezerách v minulosti manželek obětí a nejnovějším zjištění o anonymním zaslání vysokých částek peněz na bankovní konta dvou dětských charit v Hongkongu.

„Nevíme s jistotou, jestli jde o Baringovy peníze. Máme problémy s vysledování jejich původu, ale vzhledem k načasování a výši částek to vypadá jako velmi pravděpodobné.“

Ta poslední zpráva Matta zjevně rozrušila.

„Jakmile jsou peníze převedeny, nemá nejmenší důvod nechat ji naživu. Zabije ji, podobně jako zabil ty ostatní!“ Oči mu zaplavily slzy. „Jak jsem mohl tak tvrdě usnout? Proč jsem nic neslyšel, necítil? Unesl ji, Danny. Sebral ji rovnou z mé postele. Kristepane!“

Danny se snažil Matta uklidnit. „Nepředbíhejme. Zaprvé vůbec nevíme, jestli peníze pro charity pocházejí od Lisy. Zadruhé nevíme, jestli ty ostatní vdovy jsou skutečně mrtvé. Nenašli jsme žádná těla.“ Matt povytáhl obočí, ale Danny pokračoval. „Zatřetí předpokládáte, že Lisa byla unesená. Ale mnohem rozumnější je předpoklad, že odešla z vlastního rozhodnutí.“

„Ne,“ vrtěl Matt hlavou.

„Matte,“ nevzdával se Danny, „ve vašem nápoji byla nějaká droga, je to tak? Musela to udělat ona. Potřebovala, abyste tvrdě spal, aby mohla odejít.“

„Ne!“ Matt praštil pěstí do stolku. V racionální části mozku věděl, že McGuire má pravdu. Jenže jeho srdce mu nedovolovalo tomu uvěřit nebo přinejmenším přiznat pravdu nahlas. „Milovala mě.

Dobrovolně by neodešla.“

„Neřekl jsem, že odešla z vlastní vůle. Mohlo to být pod nátlakem. Možná že ten chlap ji nějak ovládá.“

Matt zíral do prázdna. „Chystali jsme se na útěk. Do Maroka.“ Danny se zatvářil ohromeně. „Co že jste chystali?“

„Liu se ji snažil obvinit z vraždy,“ zamumlal Matt. „Museli jsme pryč. Zmizet.“

„A co já?“ vyhrkl Danny. „Chtěl jste zmizet i mně? Já se nesnažím nikoho obvinit, Matte. Chci pouze znát pravdu. Zjistit, kdo spáchal ty brutální vraždy, vědět, co se stalo těm ženám. Co se může nyní stát Lise Baringové.“

„Mlčte!“ Matt si přitiskl dlaně na uši, křečovitě stiskl víčka a kolébal se dopředu a dozadu jako autistické dítě. „Nesnesu to!“

Jeho sestra má asi pravdu, pomyslel si ustaraně Danny. Možná je opravdu ztracený. Pak si vzpomněl, jak daleko zbloudil on sám v těch temných dnech po zmizení Angely Jakesové. Přitom přes veškeré Célininy obavy nikdy Angelu nemiloval takovým způsobem, jakým Matt Daley očividně miloval Lisu Baringovou. Přesto však chmurné myšlenky, že Angelu někdo mučil, zneužíval nebo zabil, ho stále přiváděly na pokraj nervového zhroucení. Lze se divit, že Matt je tak rozklepaný?

„Jen klid,“ pronesl tiše. „Najdeme ji. Ale musíme spolupracovat. A musíte mi slíbit, že neuděláte žádnou hloupost.“

„Hloupost? Jako co?“

„Třeba že opět zmizíte. Nebo že po ní začnete pátrat na vlastní pěst. Jednu věc víme jistě. Ten chlap, vrah, je mimořádně nebezpečný. Boj s ním musíte přenechat profesionálům, je to v zájmu nejen Lisiny bezpečnosti, ale i vaší.“

Matt složil hlavu do dlaní. „Nemohu nic nedělat. Nemohu jen tak sedět, zatímco ona… ona…“ Jeho hlas přešel do úzkostného zasténání.

„Nežádal jsem, abyste nic nedělal,“ opravil ho Danny. „Chci, abyste mi pomáhal. Pomáhal mi pomoct jí.“

„Jak?“

„Mluvením.“ Danny zapnul kapesní diktafon. „Vyprávějte mi o Lise Baringové, Matte. Povězte mi všechno, co víte.“

Později téhož dne Danny McGuire ležel na posteli v hotelovém pokoji v Santa Monice, pojídal brambůrky z velkého pytlíku a vkládal všechna sdělení Matta Daleye do složky operace Azrael.

Později požádá Richarda Sturiho o zpracování dat, aby zjistil, jestli něco zapadá do jeho statistických modelů. Danny ho nesmírně obdivoval pro způsob, jakým tento Němec dokázal uchopit holou informaci a dát jí život a význam. Podobalo se to hrnčíři, jenž vyrábí na kruhu nějaký tvar z pouhé hroudy hlíny. Ale Danny McGuire měl v úctě i další věc, již by Richard Sturi odmítl jako pověrčivý nesmysl. Uznával instinkt. Intuici. Zejména svou vlastní.

Takže co z těch střípků, z těch drobných detailů, které ze sebe Matt Daley dneska vysypal, je důležité?

Danny začal bez přemýšlení ťukat do klávesnice. New York. Maroko. Sestra.

Vydal se do Los Angeles zejména proto, aby se pokusil zjistit další podrobnosti o Lylem Renaltovi. Jenže dnešním setkáním s Mattem Daleyem změnil názor. Klíčem k tomu všemu byla Lisa Baringová. Pokud by zjistil, kým Lisa byla, měl šanci zjistit, kde teď je. A pokud najde Lisu, Danny McGuire nepochyboval, že najde i vraha.

O několik kilometrů dál byl Matt Daley také v posteli a pracoval na počítači. Nebyl to však jeho počítač. Patřil Lise.

Dopoledne krátce přemýšlel o tom, že předá tento přístroj McGuireovi. Tým počítačových expertů Interpolu mohl odhalit něco, co on sám přehlédl. Pravdou však bylo, že i když měl Dannyho McGuirea rád, nepociťoval vůči němu stoprocentní důvěru. Danny byl dobrý chlap a měl srdce na správném místě. Jenže nebyl zcela přesvědčený o Lisině nevině. Neřekl sice, že ji podezírá, ale Matt to vycítil z jeho otázek, mimiky a ze všeho, co nevyslovil nahlas.

Dannyho prací bylo najít vraha, dosáhnout jeho odsouzení. Matt Daley si to přál také, ale už to nebyl jeho hlavní cíl. Primárně se zaměřil na záchranu Lisy.

Od chvíle, kdy propašoval Lisin laptop z Asie, prohledával všechny záznamy na disku, počínaje e-maily přes složky s fotografiemi po textové dokumenty ve wordu, a pátral po něčem, čemkoliv, co by řeklo, kdo je ten muž. Lisin milenec. Ten, jehož Lisa chrání. Ten, který mu ji ukradl. Ale nic tam nebylo. Jediným Mattovým vodítkem byla prázdninová fotografie, amatérský snímek Lisy, jak se drží za ruku s nějakým mužem. Lisina tvář napovídala, že fotografie byla pořízena v nedávné době, zhruba před rokem, maximálně před dvěma, rozhodně ne dříve. Vypadala tak, jak si ji Matt připomínal každou noc ve svých snech. Na mužovu tvář dopadalo oslňující světlo. Pravděpodobně

svit velmi ostrého slunce, nebo možná odraz fotoblesku. Oba měli šortky a trička a stáli před nějakou starou kamennou přístavní hrází.

Otevřel fotografii na monitoru a znovu si ji prohlížel. Vypadalo to, že zeď stojí v Evropě. V Evropě během léta. Jeho pohled upoutal nějaký štít v levém rohu snímku. Klikl na funkci přiblížení a pak ještě jednou. Uviděl jediné slovo ručně namalované kurzívou: GELATO.

Itálie! Byli v Itálii. V nějakém italském přístavu. Někde na pobřeží.

Mattovy myšlenky přeskočily zpět na Bali. Sedí na verandě s Lisou… dívají se do ohně… pozorují tančící plameny. Je to ten večer, kdy se poprvé milovali… Co mu to tehdy řekla?

„Podobné ohniště jsme měli v Positanu. Milesovi se tolik líbilo.“

Muž na fotografii však nebyl Miles Baring. Ale je možné, že byla pořízená během téhož výletu na amalfské pobřeží.

Tam se s ním seznámila? To tam začaly všechny ty noční můry, když nějak padla do jeho pasti?

Matt Daley slíbil Dannymu McGuireovi, že neudělá nic pitomého. Porušování slibů Dannymu McGuireovi se stávalo zlým zvykem.

Matt vypnul třesoucí se rukou počítač a začal si balit věci.

KAPITOLA DVACET JEDNA

David Ishag vyhlížel z okna své kanceláře ve třiadvacátém patře budovy stojící v mumbajském obchodním centru a culil se jako idiot.

Ale David Raj Osman Kapírí Ishag nebyl idiot. Narozen indické matce a anglickému otci židovského původu patřil k nejváženějším podnikatelům své generace. Inženýrské tituly získal na Oxfordu i MIT a byl zakladatelem společnosti Ishag Electronics, nejrychleji rostoucího indického exportéra hardwarových součástek. S hladkou kávovou pletí po matce a výraznými patricijskými rysy po otci vypadal ve svých osmačtyřiceti mnohem mladší. Byl hezký, oslnivý a obscénně bohatý. Ačkoliv se považoval za Inda – společnost Ishag Electronics měla kanceláře po celém světě, ale hlavním sídlem zůstávala mumbajská budova tyčící se nad čtvrtí Nariman Point –, ve skutečnosti představoval pravého globálního občana. Vyrůstající v Indii, studující v Anglii a Americe, nasáklý ne jedním nebo dvěma náboženstvími, ale hned třemi – matčiným křesťanstvím, otcovým židovstvím a hinduismem rodné země –, zapadal téměř kamkoliv. Zásluhu na tom, že se David Ishag stal podnikatelským fenoménem, nemělo ani tak jeho univerzitní vzdělání, jako spíše celosvětový rozhled a schopnost komunikovat s lidmi všech kultur a způsobů života.

Nicméně tohoto rána byl jeho obchodní ostrovtip ve stavu hibernace.

Dneska ráno David Ishag dokázal myslet pouze na jednu krásnou ženskou tvář.

Seznámili se před dvěma měsíci na charitativním večírku. Byla to jedna z těch otravných, přehnaně škrobených akcí v Oberoi, kde nejrůznější týpci z kapitálových fondů okázale nabízejí statisíce dolarů za ošuntělé loterijní výhry za účelem „výběru peněz na děti z ulice“, ale ve skutečnosti pořádané proto, aby se vytáhli před svými přítelkyněmi. Za normálních okolností se David takovým věcem vyhýbal jako moru. Věnoval na charitu spoustu peněz, ale anonymně a bankovními převody jako každá slušná lidská bytost a neměl sebemenší zájem nechat se nahánět v nějakém plesovém sále tucty posedlých spolků hladovějících po penězích. Ženy při těchto událostech byly ještě horší než muži: bezostyšné zlatokopky s tvářemi vyplněnými botoxem a vygumovanými mozky. Vaši cenu dokázaly vyčenichat přes celý sál jako trénovaní policejní psi ukryté drogy. Děsil se jich.

Bohužel jako prominentní člen mumbajské komunity se těchto charitativních akcí musel občas zúčastnit. Ale poprvé za celou dobu tohoto večera nelitoval.

Spatřil ji u rohového stolu. Tvářila se stejně znuděně jako on. Nebyla to ta arogantní, afektovaná nuda modelek, jež po něm pokukovaly, když vešel dovnitř. Byly tak omámené vlastní krásou, že považovaly všechny ostatní za něco podřadného. U této ženy to byla přirozená, hluboká nuda inteligentního člověka, jenž nechtěně uvízne ve společenské konverzaci u stolu obsazeného hýkajícími osly.

Měla na sobě jednoznačně konfekční šaty, ale její krása nepotřebovala žádné zkrášlování. S vysokými lícními kostmi, světlou pletí a inteligentníma tmavohnědýma očima ve tváři rámované rovně zastřiženými polodlouhými černými vlasy vyzařovala téměř jakousi auru, která Davida přitahovala.

Přistihla ho, že se na ni dívá, a usmála se.

Jmenovala se Sarah Jane Hughesová. Byla učitelka a pracovala pro charitu, která pomáhala vzdělávat děti ze slumů po celém kontinentu. Pocházela z Irska, byla jen o několik let mladší než David a nesmírně zábavná. V následujících dnech David stále vzpomínal na její napodobování

nudných investičních bankéřů u stolu a její tvář ho pronásledovala tak, že utíkal z obchodních jednání dříve jen proto, aby zkontroloval, jestli odpověděla na jeho telefonát a souhlasí se schůzkou.

Neozvala se.

David Ishag se scházel i s jinými dívkami, které předstíraly okolky. Ty chytřejší věděly, že nejžádanější, ale také nejzatvrzelejší svobodný muž v Mumbaí se takovou hrou nedá uhnat. Jenže Sarah Jane nic nehrála. Byla nesmírně zaneprázdněná dětmi ve škole, vyučováním, svým vlastním životem. Při jejich seznámení neměla tušení, kdo David je, a když se to dozvěděla, bylo jí to jedno.

David Ishag už věděl, že se zamiloval. U něj to bylo okamžité. Jenže když Sarah Jane souhlasila, že se nechá pozvat na rande, trvalo měsíc, než ji přesvědčil, že se skutečně sejdou. V době, kdy objevil ženu svých snů, už pomalu začínal věřit, že se mu něco takového nikdy nepodaří a že bulvární tisk má pravdu, když tvrdí, že on není muž vhodný pro manželství. Takže nyní byl totálně, přímo směšně šťastný.

Zazněl bzučák. „Pane Ishagu, máte tady návštěvu. Mladou dámu.“

Davidovi poskočilo srdce. Sarah Jane! Neměli se setkat dříve než na večeři. Poté co minulý týden Sarah Jane přijala jeho žádost o ruku – David ji chtěl za tímto účelem dopravit letadlem na nějaké skutečně romantické místo, jako je Mauritius nebo alespoň Góa, ale Sarah Jane jednoznačně odmítla vzít si v zaměstnání volno, takže byl donucen vytáhnout prstýnek během večeře v restauraci Swan’s

–, potřebovali prodiskutovat mnoho věcí. Jenže Davidovi bylo v tuto chvíli jasné, že pokud bude muset čekat dalších šest hodin, než ji uvidí, stejně dnes už nic neudělá. Potěšilo ho, že se obtěžovala vydat se sem a opustit milovanou třídu plnou žáků.

Dveře kanceláře se otevřely a Davidovo srdce pokleslo. Žádná Sarah Jane. Elizabeth Cameronová, moje právnička. Úplně zapomněl na jejich setkání.

„Děkuji, že jste mě přijal tak rychle,“ usmála se Elizabeth Cameronová.

David se snažil ze všech sil, aby zachoval profesionalitu, na jeho tváři však přesto naskočilo zklamání. „Není třeba, Elizabeth. Co pro vás mohu udělat?“

Elizabeth Cameronová byla atraktivní a ctižádostivá blondýnka. Slibná mladá právnička, jež věděla, jak je takový velký klient jako David Ishag důležitý pro její firmu, nemluvě o vlivu na její kariéru.

Prosím, prosím, ať neodstřelí pouhého posla.

„Obávám se, že to není dobrá zpráva. Paní Hughesová nám vrátila dokumenty. Nepodepsané.“

„Aha.“

Jestliže se David Ishag tvářil překvapeně, bylo to proto, že překvapený byl. Advokátka hovořila o dokumentech představujících naprosto standardní předmanželskou smlouvu. Byla to Sarah Jane, kdo požadoval rychlou svatbu, soukromou a tichou, bez velkolepých příprav. „Uděláme to hned, jakmile vyřídíš nezbytné papíry.“ Tak zněla její slova.

„Jste si jistá, že pochopila, co ty dokumenty znamenají?“

Elizabeth Cameronová nervózně poposedla. „Naprosto. Přečetla si je důkladně. Přinesla jsem jí je osobně. Její odpověď… no, byla…“ Pátrala v paměťové bance po vhodném výrazu. Otevřená…

jadrná…

„Vyklopte to,“ pobídl ji David s netypickým hněvem. „Co řekla? Doslova.“

Právnička ztěžka polkla. „No… přesně… Odpověděla, že by si vás nevzala, ani kdybyste byl poslední muž ve vesmíru. Řekla, ať vám vrátím vaši zatracenou smlouvu spolu s tímhle.“ Natáhla ruku a vtiskla mu do dlaně luxusní zásnubní prsten se safírem a diamantem. „Mám-li být zcela upřímná, prohlásila, že si můžete strčit prsten i smlouvu do…“

„Ano, ano, umím si to domyslet.“ David už stál. „Kde jste se s ní sešla? Ve škole?“

Elizabeth Cameronová zasmušile přisvědčila. „Nicméně nemyslím si, že je dobré, abyste se tam hned rozběhl. Byla velmi, velmi rozzlobená. Teď mluvím jako žena, nikoliv jako vaše advokátka… Asi byste jí měl dopřát čas, aby vychladla.“

„Nepochybuji, že je to moudrá rada,“ souhlasil David a oblékal si plášť. „Bohužel jsem naprosto neschopný ji přijmout. Víte, slečno Cameronová, problém je v tom, že tu ženu miluji. A pokud si mě nevezme, vyskočím z okna. Prominete mi, když vás nevyprovodím?“

Kolegyně ještě nikdy neviděly Sarah Jane tak rozzlobenou. Vlastně ji vůbec nikdy neviděly rozzlobenou.

„Třeba je to jenom nedorozumění,“ poznamenala asistentka Sinéad.

„Vezmi si den volna, Sarah,“ řekla ředitelka. „Běž a vyřeš to.“

Ale Sarah Jane si nechtěla vzít den volna na nějaké řešení, maximálně tak na to, aby praštila Davida Ishaga palicí do hlavy. Ano, ocitli se v romantické vichřici a v mnoha ohledech se teprve poznávali. Pokud si však David myslel, snil, že zahájí jejich manželství podepsáním jakési strašlivé zákonné pojistky, tak ji očividně vůbec neznal.

Škola, v níž Sarah Jane učila, byla budova s jednou místností, v podstatě dlouhá kůlna, která stála v srdci chudinské čtvrti Dháráví. V síti páchnoucích uliček a provizorních chatrčí o rozloze přes půl kilometru čtverečního mezi Mahímem na mumbajském východě a Sionem na západě žil přes jeden milion obyvatel. Dvě třetiny z tohoto počtu byly děti, z nichž se jich alespoň k nějakému vzdělání dostalo méně než pět procent. Dvě stovky dětí mačkající se každý den v této škole patřilo k tomu málu vyvolených. Chodily sem rády, dychtily po učení, a mnohé byly pozoruhodně bystré. Sarah Jane a její kolegyně považovaly svou práci i přes nedostatečné vybavení školy a v sedmatřicetistupňovém horku za vysněnou.

Seznámení s Davidem na tom nic nezměnilo. Jeho každodenní život nemohl být od jejího odlišnější, ale to byla právě jedna z věcí, kterou Sarah Jane na Indii milovala. Bylo to místo extrémů, místo, kde opravdu mohl takový milostný vztah jako jejich existovat. Samozřejmě že pro ni byl optimistický pohled zdola nahoru snazší než pro Davida, jemuž ležel svět u nohou. Přestože měl snědou pleť a druhé jméno Raj, pokud šlo o život a práci mezi chudými a vypuzenými, byla Sarah Jane indičtější než on. David navštívil její školu pouze jednou. Strach v jeho obličeji, když procházel čtvrtí Dháráví, Sarah Jane obrovsky pobavil.

Tohle byla jeho druhá návštěva. Při vstupu do přeplněné třídy se tvářil ještě vyděšeněji než poprvé, ale ze zcela jiného důvodu.

„Můžeme si promluvit?“

Dvě stovky štěbetajících dětí okamžitě ztichly. Nápadník paní Hughesové pocházel z jiné planety, bohatý, hezký a v obleku, jaký si jejich rodiče nemohli dovolit ani za celoživotní mzdu.

„Ne.“

„Prosím, Sarah. Je to důležité. Nevím, co ti Elizabeth řekla, ale –“

„Neobviňuj svou advokátku!“ odsekla Sarah Jane. „To tys ji poslal.“

„Ano, jistě. Ale dovol mi jenom vysvětlení.“

„Zrovna vyučuji.“

„Dobrá.“ David Ishag, vyděšený vyhlídkou, že ji ztratí, nebyl žádná padavka. Odtáhl dřevěnou židli od jedné z lavic v zadní části místnosti, posadil se a založil paže. „Počkám.“

Bylo to dlouhé čekání. Hodinu. Dvě. Tři. Panovalo zde nesnesitelné vedro. David odložil sako a kravatu a nakonec si zul i boty. Nejraději by si svlékl i potem prosáklou košili, ale pociťoval, že nemístný striptýz by v tuto chvíli jeho kauze se Sarah zrovna nepomohl. Již tak měla dost problém udržet ve třídě pozornost. Pokud existovalo něco, co milovali mladí Indové z paláců i slumů, tak to byly dobré televizní seriály. A toto odpoledne jim jeden takový zajistil ředitel společnosti Ishag Electronics, když čekal jako zlobivý školák, aby se omluvil jejich učitelce.

Vyučování konečně skončilo a Sinéad s Rachel zmizely. Pár hrdliček osaměl.

„Proč jsi sem přišel, Davide? Co chceš?“

V očích Sarah Jane stále jiskřil hněv. David pečlivě volil slova.

„Tebe. Chci tebe.“

„Za svých podmínek.“ Sarah Jane rychle sbírala učebnice a zlostně si je nacpávala do tašky.

David jí položil ruku na paži. „Nepřeji si, abys změnila své rozhodnutí na základě nějakého stupidního nedorozumění. Chci tě, Sarah Jane. Za jakýchkoliv podmínek.“

Po její tváři přelétl výraz opravdového smutku. „Vždyť mě ani neznáš.“ David překvapeně ucukl. „Proč to říkáš?“

Protože je to pravda. Protože občas se neznám ani já. Je to, jako bych hrála nějakou roli, hlavní roli ve svém životě, ale někdy dostávám jenom polovinu kopie scénáře.

„Kdybys mě opravdu znal, věděl bys, že mi ani za mák nezáleží na tvých pitomých penězích.“

„Já to vím,“ protestoval David.

„Tak k čemu potřebuješ předmanželskou smlouvu? Mohl jsi mi rovnou napsat dopis se slovy ‚nevěřím ti‘.“

David si zoufalstvím rval vlasy. „Můj majetek představuje skoro jednu miliardu dolarů, Sarah Jane, chápeš? Ať se ti to líbí nebo ne, takové množství peněz přináší komplikace. Správní rady, akcionáři, daňové aspekty. Nemohu se jen tak oženit, aniž bych nebral ohledy na svou zodpovědnost.“

„No, teď už si s tím nemusíš dělat starosti, ne? Protože my se nevezmeme!“

S tak tvrdohlavou ženou se David nemusel potýkat od Anastázie, spolužačky v době studia. Bylo ironií, že Anastázie byla jediná dívka, do níž se kdy zamiloval. Jenže když s ním otěhotněla, nejenom že si ho odmítla vzít, ale nechtěla už s ním mít vůbec nic společného. Trvala na tom, že je na otcovství příliš „nezralý“. Po útěku k rodičům do Moskvy porodila holčičku a přerušila s ním jakékoliv kontakty. V době, kdy se David vzpamatoval natolik, aby zaletěl do Ruska a trval na setkání se svou dcerou, Anastázie zmizela. Nenechala mu žádný dopis, žádnou adresu, nic.

Podobný příběh nehodlal opakovat.

„Proboha, Sarah Jane.“ Přitáhl ji k sobě, nenechal ji jít. „Domníval jsem se, že přesně tohle máš na mysli, když jsi mi řekla, ať zařídím potřebné ‚právní kroky‘. Vůbec mě nenapadlo, že by tě to takhle rozrušilo.“

„Domníval ses, že mám na mysli předmanželskou smlouvu?“

„Dokumenty, které ti Elizabeth přinesla dneska k podpisu, nejsou nic neobvyklého. Ne pro muže v mém postavení. Ale udělal jsem chybu, omlouvám se. Plně ti důvěřuji. A potřebuji, aby ses stala mou ženou.“

Políbil ji. Sarah Jane se proti své vůli k němu přivinula. Byl tak hodný. Tak slušný. Tak atraktivní. Tak silný. Připomínal jí někoho… někoho, na koho potřebovala zapomenout. Všechno bylo tak zmatené, těžké na rozlišení dobrého od zlého.

„Prosím, řekni, že si mě vezmeš,“ zašeptal jí David do ucha.

„Žádná předmanželská smlouva?“ zašeptala Sarah Jane zpátky.

„Žádná předmanželská smlouva.“

Matt Daley se posadil na přístavní hráz v Positanu v Itálii. Ulamoval kousky z čerstvě upečeného bochánku chleba a pomalu jedl. Chléb byl pod křupavou, semínky posypanou kůrkou měkký a lahodný, ochucený rozmarýnem a mořskou solí. Matt by ho s chutí spolykal celý, ale věděl, že je jeho poslední.

Pobýval v Itálii již deset dní a peníze mu docházely alarmující rychlostí. To, co mu Raquel nechala po rozvodu, stěží stačilo na zaplacení tabulky čokolády. Z toho mála, co měl sám, to v zemi, v níž se platilo dvě eura za pouhé použití veřejných záchodků a benzin stál snad skoro tolik jako tekutá platina, nemohl dlouho utáhnout. Návštěva restaurace nepřicházela v úvahu. V posledních dvou

dnech přežíval na sendvičích se salámem a vodě z pitných fontán. Jakékoliv maso se stalo přepychem, proto ten chleba k obědu. Zrovna vyměnil skromný pokoj v místním penzionu za hostel, kde nocleh stál polovinu, jenže se společnými sprchami, jednoduchými kavalci a přísným půlnočním uzamykáním mu připomínal spíše vězení. K tomu všemu nebyl záhadnému Lisinu milenci o nic blíže než při příjezdu.

Na plusovou stranu mohl zaznamenat pouze konec nočních můr. Kdyby se probouzel ve dvě v noci s vykřikováním Lisina jména, jako to dělal u Claire, z hostelu by ho nepochybně vykopli. Je to proto, že něco dělám. Nesedím na zadku a nebrečím. Jsem tady a pokouším se najít toho mizeru, zachránit Lisu. Ne že by na Lisu nemyslel v jednom kuse, ale naučil se rozškatulkovávat nejhorší ze svých děsů. Každá hodina strávená v mukách z toho, co se jí mohlo stát nebo co se jí děje zrovna teď, byla promrhanou hodinou. Jestliže se sesypu, Lisa nebude mít vůbec nikoho.

Vyzbrojen vytištěným snímkem z Lisina počítače navštívil každý hotel ve městě, počínaje špinavým Pensione Casa Guillermo až po výstavný Hotel San Pietro.

„Všechny rezervace jsou důvěrné,“ prohlásil nadutý recepční v San Pietru. „Nepodáváme informace o našich hostech, ať minulých nebo současných.“

„Nikdy jsem ji neviděl,“ prohlásil znuděný chlapík za přepážkou Casa Guillermo.

„Nevím. Ale padesát euro by mi mohlo oživit paměť,“ řekl tlustý správce Britannia Guesthouse a nadějně si mnul ruce. Matt to odmítl. Bylo zjevné, že ten idiot v zamaštěném nátělníku Lisu nepoznal. Kromě toho si Matt neuměl představit, že by se Lisa ubytovala v takové díře jako Britannia, bez ohledu na to, jak byla na dně.

Opatrně zabalil zbytek chleba do plastikového sáčku a strčil ho do batohu. Vracel se zpátky do starého města. Měl tam domluvenou poslední schůzku. Pokud z ní nic nevzejde, opustí Positano a vydá se do Hongkongu, jestli tam ještě něco nezjistí.

Tento poslední kontakt získal od jedné pokojské ze San Pietra. Všimla si Mattova neúspěchu v recepci, slitovala se nad ním a následovala ho ven k jeho autu.

„O těch hostech, které hledáte, se tu něco povídá. Měl byste si promluvit s Michelem,“ sdělila mu.

„Michele všechno vidí. Doslechne se o všech tajemstvích.“

Ukázalo se, že Michele pracoval jako barman v největším positanském hotelu až do loňského roku, kdy ho vyhodili za drobnou krádež. Od té doby nezaměstnaný Michele měl vážné problémy s pitím a velkou zášť vůči vedení San Pietra, což z něj činilo málo spolehlivý zdroj informací. Žebráci by si však neměli vybírat a Matt Daley byl v tuto chvíli žebrák, a to obrazně i doslova.

Michele nyní žil ve zchátralém bytě nad obchodem s rybami. Matt našel to místo snadno, i bez popisu pokojské z hotelu San Pietro stačilo orientovat se čichem. Pach makrel a sardinek smíšený se zápachem potu a lidské moči v uličce podél budovy byl natolik odporný, až ho nutil ke zvracení.

„Pojďte dál. Valeria mi říkala, že přijdete.“

Muž, jenž otevřel dveře, byl mladší, než Matt očekával, a rozhodně atraktivnější. Matt předpokládal, že se setká s mužem středního věku, opilcem, ale kromě neoholeného strniště a mírně zarudlých očí Michele Danieli vypadal velmi dobře.

„Slyšel jsem, že někoho hledáte.“

„Ano.“ Uvnitř bytu byl neuspořádaný život jeho obyvatele mnohem patrnější. Na podlaze se válely krabičky od jídla, prázdné pivní láhve a staré noviny. Na kuchyňské lince stála zpola naplněná láhev skotské. Jak je možné, že takhle hezký kluk tak klesne? Mattovi ho bylo líto.

Podal mu vytištěnou fotografii. Barmanova reakce byla okamžitá.

„Ano, znám je. Zdržovali se tu zhruba pět dní.“

„Kdy?“ zeptal se napjatě Matt.

„Koncem léta před dvěma roky.“

Léto před jejím sňatkem s Milesem Baringem.

„Jste si jistý?“

„Absolutně,“ přikývl Michele. Vytáhl z krabičky na stolku cigaretu, zapálil ji a vyfoukl kouř Mattovi do obličeje. „Svoje intimní vztahy nikdy nezapomínám.“

Matt se ostře nadechl. Měl pocit, jako by ho někdo přetáhl po hlavě baseballovou pálkou.

„Byli jste milenci? Spali jste spolu?“ Michele přisvědčil. „Ale jenom jednou.“

V Lisině minulosti toho bylo zjevně mnoho, o čem Matt nevěděl. S tímto faktem se dávno smířil. Ale pomyšlení, že jela na dovolenou s jedním mužem a pak vlezla do postele prvnímu dobře vypadajícímu barmanovi… Tak tohle bolelo. To nebyla Lisa, kterou si pamatoval.

„Ten chlap byl totální hajzl,“ pokračoval Michele. „Násilnický, zvrhlý. Druhý den jsem byl pořádně potlučený. Nemohl jsem jít do práce.“

Mattovi trvalo několik sekund, než mu to došlo.

„Chcete říct… Spal jste s tím mužem?“

Michele se zasmál. „Samozřejmě! Já nejsem na ženské, zlato. Nepoznáte to?“ Koketně na Matta zamrkal, ale hned na to se zachmuřil. „Jsem přesvědčený, že to byl on, kdo si stěžoval v hotelu na zmizení manžetových knoflíčků. Jako bych měl chuť dotknout se jeho odporných šperků potom, jak se ke mně choval.“

„Jen pro přesnost. Tvrdíte, že muž na tomto snímku je gay?“

„Ano, drahouši.“

„Přitom se zapsal v hotelu s touto ženou? Jako pár?“

„Jasně. Manželský. Nebuďte tak šokovaný,“ zasmál se Michele. „To je docela běžné.“

Matt ztěžka dosedl na špinavou, zaneřáděnou pohovku. Po deseti dnech s prázdnýma rukama získal za dvě minuty s Michelem Danielim více, než s čím počítal. Jestliže Danieli říkal pravdu a Lisin tajemný „milenec“ byl skutečně gay, tak nemohl být tím vrahem. Ten, kdo zavraždil všechny ty staré muže, také znásilnil jejich manželky. Vzrušovaly ho ženy.

„Zapamatoval jste si jejich jména? Myslím toho páru.“

„Ten chlap se mi představil jako Luca. Jeho žena ho ale oslovovala jinak, Franco, Francesco… nějak italsky. Příjmení neznám, ale v hotelu by měl být záznam.“

Tak ten mi neukážou, kamaráde. Nicméně pokud by se Matt rozhodl podělit o tuto novou informaci s Dannym McGuirem, tak Interpol to mohl zjistit poměrně snadno. Kromě toho Dannyho tým měl také peníze, jichž se Mattovi zoufale nedostávalo, aby se pustil po nové stopě. Jenže McGuire připustil, že spolupracuje s inspektorem Liuem, a inspektor Liu chtěl zatknout Lisu. Tudíž z praktického hlediska byl Danny nebezpečný. Činilo to z něj nepřítele.

„Proč se o toho chlápka zajímáte?“ otázal se Michele. „Pokud vám moje otázka nevadí.“

„Zajímám se více o tu ženu,“ vysvětlil Matt. „Mám důvod věřit… Obávám se, že je v ohrožení.“

„Jestli je pořád s tím Lukou, tak bych řekl, že určitě.“ Michele si zapálil další cigaretu. Matt si všiml, že se mu třesou ruce. „Ten chlap byl divný. Vlastně děsivý. Když jsem je viděl oba sedět u baru, měl jsem dojem, že se ho ta žena bojí, ale proč, to jsem pochopil až potom, co jsem se s ním vyspal. Vážně jsem si té noci myslel, že by mě mohl i zabít.“

„Nevzpomínáte si ještě na něco, cokoliv, co by mi pomohlo najít toho muže? Nezmiňoval se o domově, přátelích, práci nebo tak? Případně ona?“

Michele zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Nic mě nenapadá.“

Matt se chystal k odchodu. Ale když došel ke dveřím, Michele ještě zvolal: „Ach ano! Jednu věc ano. Ale asi to není nic významného.“

„Zkuste to.“

„Ta žena, Lukova manželka. Myslím, že byla osamělá. V každém případě se spřátelila s dalším hostem, zejména během posledních dní jejího pobytu. Byl to starý muž, boháč, a byl tady sám. Vzpomínám si, že u bazénu se jí ten starý muž zeptal, odkud pochází její rodina. A ona mu odpověděla, že z Maroka.“

Matt strnul. „Z Maroka?“

„Ano. Což bylo zvláštní, protože to byla Američanka jako poleno. Chci říct, že jestli ona pocházela ze severní Afriky, tak já jsem z Nového Skotska.“

„Poznal byste toho starého muže, kdybych vám ukázal nějakou fotografii?“ zeptal se Matt roztřeseným hlasem.

„Nepotřebuji fotografii,“ prohlásil Michele. „Dával největší dýška, jaká jsem kdy dostal, takže si pamatuji jeho jméno. Jmenoval se Baring. Miles Baring.“

KAPITOLA DVACET DVA

Danny McGuire si přitáhl prošívanou bundu pevněji kolem těla a pokračoval rušnými ulicemi Queensu. Byl teprve konec září, ale New York už se ocitl v prvním chladném sevření podzimu. Rezavé listí nad jeho hlavou se mrazivě třáslo ve studeném severovýchodním větru. Tři bezdomovci se choulili na rohu kolem sudu s hořícím ohněm a zahřívali si ruce nad plameny. Ve vzduchu jako by byl cítit sníh. FBI byla velkorysá v poskytování času svých lidí a ochotná pomáhat Dannymu pátrat v minulosti Lisy Baringové. Ale bylo to jako příslovečné hledání jehly v kupce sena. Měli pouze to, co poskytl Danny – Lisinu fotografii, její krevní skupinu, předpokládaný věk (podložený datem narození v jejím pasu) a časové rozpětí, během něhož se mohla jako dítě zdržovat v tomto městě.

„Máte něco o její rodině?“

Danny zavrtěl hlavou. „Domníváme se, že má sestru, ale neznáme žádné detaily. Rodiče jsou zřejmě po smrti. To je vše.“

Zástupce ředitele pokrčil rameny. „To není mnoho, na čem se dá stavět.“

„Já vím. Je mi to líto.“

„Dejte mi několik dní a uvidím, co dokážeme najít.“

Zatímco FBI pracovala, Danny strávil následujících osmačtyřicet hodin pobíháním po Manhattanu jako pomatený opeřený míček. Zatelefonoval do celkem sto šestnácti různých středních škol a jedinou odměnou mu bylo sto šestnáct odpovědí: „Litujeme, ale toto jméno není v našich záznamech.“ Osobně navštívil registr motorových vozidel, registr sociálního pojištění, šest bank pro drobné klienty a množství administrativních kanceláří osmi hlavních nemocnic. E-mailovou poštou poslal Lisinu fotografii do Timesů, Daily News a Postu s nadějí, že by mohly u někoho vyvolat nějakou odezvu, a podnikl vyčerpávající pátrání v archivech po příbězích o osiřelých sestrách či jakýchkoliv odkazech na Maroko a děti. Naprosto nic.

Sklíčený a rezignovaný se vrátil do sídla FBI jen proto, aby zjistil, že přidělený agent má podobně chmurnou náladu.

„Je mi líto. Ale jak jsem řekl, tohle je obrovské město a je v něm obrovská spousta žen se jménem Lisa. Přitom jen předpokládáme, že Lisa je její pravé jméno. Jde tady o anonymní dítě, které zde mohlo žít před dvaceti roky.“

Danny vzdychl. „Díky za snahu.“

„Jediná další cesta, která mě napadá, jsou její zesnulí rodiče. Pokud zemřeli, když byla malá, a neexistovali další příbuzní, mohla být umístěna do některého sirotčince. Systém péče o děti obvykle nerozděluje sourozence od sebe, takže jestli měla sestru, mohly se v některém zařízení ocitnout spolu. Chcete telefonní čísla kanceláří péče o děti a rodinných služeb státu New York?“

To bylo včera večer. Po dlouhé noci, kdy Danny nechal chodit pouze své prsty, se dnes vydal na pouť mrazivými ulicemi New Yorku, aby osobně navštívil dětské útulky. S hlavou skloněnou proti chladu

se orientoval podle GPS v mobilu. Tady je to. Beeches byla poslední instituce na jeho seznamu. Po uzavření mnoha dětských domovů z důvodu nedostatku financí a posunu státní politiky v devadesátých letech, kdy se začala dávat přednost osvojování sirotků rodinami před ústavní péči, zůstalo ve městě pouze dvanáct dětských domovů, jež existovaly už na počátku osmdesátých let. Čtyři z nich přijímaly pouze chlapce. Ze zbylých osmi Danny již navštívil sedm. V dotčené době pět z nich nepřijalo do péče žádnou dvojici sester. V jednom měli záznam o Lise s příjmením Bennigtonová, ale ta si v současnosti odpykávala třicetiletý trest za ozbrojenou loupež ve vězení v Louisianě. Další slepá ulička.

Beeches v Queensu bylo největší z dosud fungujících zařízení pro nezletilé. Většina dětských domovů přestávala pečovat o děti, jakmile dosáhly třinácti let. Ty pak končily buď na ulici, nebo přecházely do domovů na půl cesty, případně do pěstounských domovů. Vlastní sídlo Beeches, ošklivá budova z červených cihel s malými okny a odpuzujícími černými vstupními dveřmi, připomnělo Dannymu atmosféru Dickensových románů. Nicméně vnitřní interiér byl překvapivě veselý. Nějaký počínající umělec vyzdobil stěny recepce pestrobarevnými graffiti. Skrze skleněné dvoukřídlé dveře na konci chodby Danny viděl skupinku mladíků u stolu s fotbalem, zatímco druhá, převážně dívčí skupina, sledovala televizní vysílání American Idolu a přitom hlučně, ale dobromyslně povykovala.

Už jsem viděl horší místa k vyrůstání, pomyslel si Danny při vzpomínce na ulice východní části L. A., kde pracoval ve svých dvaceti letech, nebo dokonce na zchátralá předměstí Lyonu. Tyhle děti možná mají větší štěstí.

„Pan McGuire? Jsem Carole Binghamová, ředitelka. Půjdeme do mé kanceláře?“

Čerstvá čtyřicátnice s krátce ostříhanými blond vlasy a spíše krásnou než konvenčně hezkou tváří měla štíhlou postavu oděnou v elegantním vlněném kostýmku značky Ann Taylor. Působila profesionálně a schopně. Vypadala spíš jako úřednický než pečovatelský typ, ale možná to bylo právě to, co děti v tomto věku potřebují.

Danny vysvětlil svůj požadavek. Zdůraznil, že žena, již hledá, není nutně podezřelá z vraždy nebo jakéhokoliv zločinu, ale představuje spojení mezi čtyřmi mimořádně brutálními vraždami.

Carole Binghamová vytáhla z velké, starobylé kartotéční skříně v rohu místnosti těžkou zásuvku. „Od roku devatenáct set devadesát devět vedeme data v počítači. „Ale údaje z let, o nichž se zmiňujete, máme tady.“

„To jste neměli nikoho, kdo by je převedl do elektronické podoby?“ podivil se Danny se sklíčeným pohledem na horu neuspořádaných dokumentů se zohýbanými rohy.

„Hlásíte se jako dobrovolník?“ usmála se Carole Binghamová. „Samozřejmě že máte pravdu. Měli jsme dát tyto staré záznamy do pořádku. Ale opravdu na to nemáme ani peníze, ani čas.“ Zalétla pohledem k hodinám na zdi. „Za deset minut mám v jednací síni schůzku s nějakými byrokraty z Albany. Nebude vám vadit, když si projdete tyto záznamy sám?“

„Jistěže ne,“ pronesl Danny velkoryse. „Doufám, že vás nebudu obtěžovat příliš dlouho.“

Jeho naděje se ukázala jako marná. Bylo k neuvěření, kolik dokumentů lze namačkat do jedné takové zásuvky. Obsahovala rodné listy, lékařské záznamy, policejní zprávy, oznámení sociálních pracovníků, ale i soukromou korespondenci, dětské kresby a dokonce staré obaly z cukrovinek. Nic nebylo oštítkované, vypadalo to tak, jako by se nikdo ani nepokusil tyto věci nějak roztřídit a uspořádat.

Po dvou beznadějných hodinách vešel dovnitř asi šestnáctiletý mladík a přinesl Dannymu tolik potřebný šálek kávy. Byl hubený a nemotorný a dobrou třetinu tváře mu postihlo akné. Ale díval se při řeči Dannymu do očí – což je vždy dobré znamení – a ze stavby kostí jeho těla bylo patrné, že vyroste v dobře vypadajícího mladého muže.

„Paní Binghamová se ptá, jestli nepotřebujete s něčím pomoct.“

Danny vzhlédl od hromady papírů. „Ne, to je v pořádku. Možná kdybych věděl, co hledám. Ale takhle nemá smysl, abych marnil čas někoho dalšího.“

„Jde o dokumenty z osmdesátých let, viďte?“ poznamenal hoch. Danny přikývl.

„Podíval jste se do starých ročenek? Pokud nic jiného, mohly by vyvolat váš úsměv. Myslím jejich oblečením, vypadají tragicky.“ Chlapec vzal židli, stoupl si na ni a vytáhl z nejvyšší police skříně hromádku černě vázaných sešitů, kterou s hlasitým bouchnutím postavil vedle Dannyho.

„Jsou vedeny odděleně?“

„Ehm, jistě,“ přikývl trochu rozpačitě mladík. „Asi bych to neměl říkat, ale občas je používáme ke hře

‚sexy nebo ne‘. Znáte tu webovou stránku, kam vložíte svoji fotku, a děcka mohou hlasovat, jak se jim líbíte? Tak my používáme v takové slabší verzi tyhle ročenky. V každém případě jsou z osmdesátých let.“

Chlapec odešel a Danny začal listovat novým pokladem. Ne že by vážně očekával, že spatří fotografii mladinké Lisy Baringové. Taková možnost byla tisíc ku jedné. Ale přinejmenším to byly snímky se jmény, snímky reálných dětí.

Některé ročníky chyběly. Sešity pocházely z let 1983 až 1987 a potom z let 1989 až 1992. Spatřil to teprve při listování devátou ročenkou.

Fotografie byla datovaná a nemoderní přesně tak, jak ho mladík informoval. Tvář hledící na Dannyho byla pochopitelně mladší, než jakou si pamatoval, a méně uhlazená. Zuby nebyly zcela rovné a dlouhé vlasy zplihle visely. Ale byla to tvář, na niž Danny McGuire nikdy nezapomene. Dlouhý orlí nos. Pyšně zvlněné rty. Arogantní jiskření azurově modrých očí. Něčí ženská ruka napsala pod fotografií o mnoho let později slovo SEXY s několika vykřičníky.

Byl sexy už tehdy. A věděl to.

Nad fotografií byl nadpis: Frankie Mancini – pravděpodobně zamíří do Hollywoodu! Jenže Danny McGuire ho znal pod jiným jménem.

Lyle Renalto.

*

Claire Michaelsová váhala, jestli má využít telefon. Cítila se provinile, ale musela něco udělat. Dělala si velké starosti o bratra a netušila, na koho se má obrátit. Vytočila číslo.

„Haló?“

Hlas Dannyho McGuirea zněl mimořádně pozitivně. Claire to z nějakého nejasného důvodu rozhodilo.

„Ano, haló,“ vykoktala. „To jsem já. Claire Michaelsová… Setkali jsme se.“

„Jistě, v L. A. Jste sestra Matta Daleye,“ opáčil vlídně Danny.

„Správně. Máte od něho nějaké zprávy?“

Tohle Dannyho zarazilo. Proč se ho Claire ptá? Copak Matt není v jejím domě?

Měl-li být upřímný, tak myslet na Matta Daleye byla poslední věc, po níž toužil. Jakmile o něco dříve tohoto dne narazil na fotografii Lyleho Renalta – tedy Frankieho Manciniho – v ročence Beeches, rozběhl se za Carole Binghamovou naplněn vzrušením. Ředitelka mu představila Marian Waitesovou, jednu z pracovnic v kuchyni a jedinou osobu, která byla na výplatní listině ústavu od dnů pobytu Manciniho.

Danny od paní Waitesové moc neočekával, ale ukázalo se, že stará dáma má encyklopedickou paměť a dokázala ukázat na další tvář v ročence, tvář, jež patřila někomu, kdo se s Mancinim dobře znal.

„Byli spolu jedna ruka.“ Jmenoval se Victor Dublenko. Krátkým telefonátem na newyorskou policii Danny zjistil, že i tam Dublenka dobře znají jako pasáka a příležitostného dealera drog. Dublenko ještě pořád žil, momentálně byl venku z vězení a bydlel v Queensu, ani ne šest bloků od Beeches, kde se Danny právě nacházel. Danny se zrovna chystal zamířit do Dublenkova bytu, když zavolala Claire.

Neochotně přenesl pozornost na Matta Daleye. „Ne, neozval se mi od chvíle, kdy jsem byl u vás. On není s vámi?“

„Kdyby tady byl, tak bych nevolala, ne?“ odsekla Claire. „Omlouvám se. Nechtěla jsem si na vás vylévat zlost. Ale mám o něho starosti. V noci mi nechal v hlasové schránce zprávu, které vůbec nerozumím.“

„Řekl, kde je?“

„Ano. Je v Itálii.“

„V Itálii?“

„Ano. Na pobřeží u Amalfi. Tvrdí, že má nějakou stopu, která vede k muži, jenž mohl unést Lisu. Abych byla upřímná, překvapilo mě, že měl peníze na letenku. Bůh ví, jak tam přežívá.“

Dannymu pokleslo srdce. Matt mu přísahal, že toho nechá, že nebude honit toho maniaka na vlastní pěst. Teď když Interpol oficiálně posvětil operaci Azrael, tak aby mentálně nestabilní Matt Daley vstupoval do této kauzy jako slon do porcelánu, kontaktoval potenciální svědky a hlavně zadržoval klíčové důkazy bylo to nejhorší, co Danny McGuire potřeboval. Při jejich posledním setkání se Matt nezmínil ani slovem o nějaké „italské“ stopě.

„Řekl ještě něco?“

„Spoustu věcí, ale mluví hrozně nesouvisle. Tvrdil, že Lisin milenec nebyl její milenec. Byl to gay. Říkal, že Lisa ho znala ještě před seznámením s Milesem, což z jakéhosi důvodu považuje za důležité, ale že rozhodně ‚nemůže být Azraelem‘, takže vy a další policisté jdete po špatné stopě. Kdo je sakra Azrael?“

„Nikdo,“ vysvětlil Danny. „To je kód operace. Toho se nebojte.“

Danny si také dělal o Matta starosti, osobně i profesně. „Cením si toho, že jste mi zavolala. Zrovna nyní jsem na cestě na důležitou schůzku, ale potom se pokusím spojit s vaším bratrem. Pokud se vám mezitím ozve, s čímkoliv…“

„Dám vám vědět. Není… není v nějakém nebezpečí, že ne?“ Danny slyšel úzkost v jejím hlasu.

„Ne,“ zalhal. „Nemyslím si. Ale zatelefonuji na místní polici v Amalfi, pro každý případ. Požádám, aby na něho dohlédli.“

Konverzace s Claire Michaelsovou ho trápila. Opravdu Matt Daley našel užitečnou stopu vedoucí k Lisinu milenci? Bez rozhovoru s ním bylo nemožné zjistit, kolik z toho, co sdělil sestře, je pravda, a kolik pouze výmysl jeho horečnaté, úzkostí prolezlé představivosti. V době, kdy Danny došel k Dublenkovu bytu, měl myšlenky beznadějně zmatené.

Lyle Renalto. Frankie Mancini. Jaké spojení může mít kluk na fotografii v ročence s Itálií a Lisou Baringovou? Proč sem má vlastně namířeno?

O pět minut později se zdálo, že Victor Dublenko si klade stejnou otázku, zatímco zlostně zíral na Dannyho ze svého upatlaného polohovacího křesla s umělohmotným potahem.

„Nemám co říct.“

Dublenkův obývací pokoj byl nechutná smradlavá díra se špinavými polštáři, jehlami, rostlinami marihuany a talíři se zbytky jídel. Dvě ložnice o kus dál přes chodbu byly o něco čistší. Klienti vyžadovali určitou míru hygieny a Victor Dublenko se jim ji snažil poskytnout. Ložnice byly určeny k podnikání. Ale samotný Victor byl docela spokojený s životem na smetišti.

„Nemám rád poldy.“

Danny McGuire přátelsky pokrčil rameny. „Já nemám rád pasáky. Ale poslyšte, co s tím naděláme? Oba neseme riziko svého povolání.“

Victor Dublenko se zasmál hlenovitým, hrdelním smíchem, jenž okamžitě přešel v kašel. Vytáhl s kapsy kapesník, odplivl si do něj a nacpal ho zpět do kapsy.

„Takže nemáme rádi jeden druhého. Ale i tak můžeme spolu uzavřít obchod. Vy zaplatíte, já budu mluvit.“

V tu chvíli vešla do místnosti velmi mladá a velmi hubená dívka v šortkách a tílku. Působila dezorientovaně. Victor Dublenko na ni zavrčel a dívka odběhla jako vyděšený šváb. Chudinka, pomyslel si Danny. Nemohlo jí být víc než patnáct. Z takového špinavce jako Dublenko se mu chtělo zvracet. Připomněl si však, proč je tady a kolik životů může na Dublenkových informacích záviset,

proto se kousl do jazyka. Vytáhl z kapsy svazek bankovek v hodnotě padesáti dolarů, naslinil si palec a okázale peníze spočítal, než je vrátil zpátky do kapsy.

„Preferuji ‚vy mluvte, já platím‘, jestli souhlasíte, pane Dublenko.“

„Tak co chcete vědět?“ zeptal se pasák, aniž odtrhl pohled od kapsy s penězi. Danny mu podal fotografii z ročenky. „Pamatujete se na tohoto kluka?“

„Ježíši!“ Dublenko se usmál a odhalil tak sbírku převážně zlatých zubů. „Páni, Frankie Mancini. Kde jste to sakra sebral?“ Kašel se vrátil s plnou silou. Danny McGuire čekal, až si Victor vyčistí tabákem zaneřáděné plíce a lapavě nabere dech jako ryba vyhozená na souš.

„V Beeches, kde jsem byl před chvílí. A paní Waitesová se zmínila, že vy a Frankie jste tam pobývali mezi roky 1986 a 1988 a byli jste kamarádi. Je to pravda?“

Victor Dublenko přimhouřil oči. „Paní Waitesová. Ta stará mrcha pořád žije?“

„Je to pravda, pane Dublenko?“

Victor přikývl. „Víte hodně o mojí minulosti, detektive. Jsem polichocený.“

Danny se neobtěžoval skrývat své opovržení. „Bohužel mě nezajímá vaše minulost, ale Frankie Mancini. Kdy jste ho viděl naposled?“

Dublenko potřásl hlavou. „Strašně dlouho, kámo. Roky, spoustu let. Snad dvacet.“

„Kde?“

„Tady v New Yorku. Asi rok po zhotovení téhle fotky ho přestěhovali do jiného domova a chvíli jsme udržovali kontakt. Ale potom dostal práci někde na západě a byl pryč.“

Někde na západě. Los Angeles… Kde se stal Lylem Renaltem a seznámil se s Angelou Jakesovou… Kde to všechno začalo.

„Od té doby jste o něm neslyšel?“

„Nebyli jsme zrovna dopisovací typy,“ ušklíbl se Dublenko. „A proč ho hledáte? Provedl něco špatného? Vyloupil banku?“

„Překvapilo by vás, kdyby ano?“

Dublenko se na okamžik zamyslel. „Vlastně svým způsobem ano. Vždycky jsem si myslel, že si povede moc dobře.“

„Proč jste si to myslel?“

„No, zaprvé proto, že byl moc chytrý. Cizí jazyky, matika, nebylo nic, co by nezvládal. A zadruhé se stačilo na něho podívat. S takovým obličejem je život snadný.“

Z Dublenkových slov se dala vyčíst trpkost, ale žádná zášť. Právě naopak. V jeho hlasu zazníval

obdiv. Nostalgie. Dokonce zalíbení.

„Jakým způsobem snadný? Máte na mysli, že měl úspěch u děvčat?“

Široký úsměv dodal Dublenkovi podobu žáby. „Frankie se nezajímal o holky, detektive. Ty nebyly jeho parketa, jestli rozumíte, co tím myslím.“

Dannyho zamrazilo. Co říkala Claire Michaelsová o zprávě Matta Daleye z Itálie? „Lisin milenec nebyl její milenec. Byl to gay. Nemůže být Azraelem. Jdete po špatné stopě.“

„To ale neznamená, že ženské se nezajímaly o něho. Lítaly kolem něj jako mouchy. A jak jsem řekl, Frankie byl chytrý. Využíval tuto moc ve svůj prospěch.“

Danny pomyslel na Lyleho Renalta, na způsob, jakým se vloudil do života Angely Jakesové, jak získal její důvěru a možná ji vlákal do smrtelné pasti.

„Jak toho využíval?“

„No, vždyť víte. Nechal je dělat pro sebe nějaké věci, dávat mu dárky, krýt ho, když přetáhl večerku. Takové různé drobnosti. Ale nikdy je opravdu nežral, jestli chápete, jak to míním.“

Dannyho začaly Dublenkovy eufemismy unavovat. „Jasně že chápu. Frankie byl gay.“

„Správně, byl gay, ale byl víc než to. Jaksi jsem vycítil, že má k ženám přímo odpor. Ne jenom sexuální, ale i lidský. Samozřejmě kromě princezny.“

„Princezny?“

Dublenko se zaškaredil. „Princezny Safíji. Tak ji oslovoval. Čert ví, jak se opravdu jmenovala. Frankie jí byl doslova posedlý.“

„Zazlíval jste jim jejich přátelství?“

„Bylo mi fuk,“ Dublenko mávl přezíravě rukou. „Byla to pitomost, to je všechno. Vzpomínám si, jak mi Frankie říkal, že Safíja pochází z marocké královské rodiny. To určitě. Proto skončila pohozená v brooklynské uličce, že jo?“

Danny znejistěl. Cosi z toho, co Dublenko právě řekl, mu něco připomínalo, ale nemohl si vzpomenout.

„Odešel jsem z Beeches ještě předtím, než tam Safíja přišla, ale jednou jsem se s ní setkal, těsně před Frankieho odchodem z města. I ona byla povedená potvora. Slyšel jsem, že než poznala

Frankieho, tak mužské osazenstvo jejího předchozího domova si ji předávalo jako nějakou nafukovací pannu. Asi kvůli její královské prdélce.“ Victor Dublenko se při této vzpomínce chlípně zasmál. „Byla to jenom další coura, použité zboží, ale Frankie to nechtěl slyšet. Říkal jí ‚moje princezno‘. Musela ho nějak očarovat.“

Když Danny usoudil, že Dublenko mu řekl všechno, co věděl, zaplatil mu a vrátil se taxíkem do hotelu. To už byla venku tma a vlezlá zima. Uchýlil se do teplého pokoje, zamkl dveře, položil poznámky, diktafon a kufřík na postel a zkontroloval zprávy. Nic zajímavého. Po krátkém zavolání Céline – třetí večer v řadě jí zanechával hlasovou zprávu o tom, jak moc ji miluje a jak mu schází – a

dalším marném pokusu dovolat se Mattovi Daleyovi vytočil číslo Claire Michaelsové.

„Ten gay, o němž se Matt zmínil, Lisin milenec. Sdělil vám jeho jméno?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla Claire. „Ale počkejte. Mohl ho říct jen tak mimochodem. Franco? Francesco? Je to možné?“

Danny zavěsil, svlékl si provlhlé oblečení a vlezl do sprchu. Nárazy proudu horké vody mu vždy pomáhaly přemýšlet. Měl pocit, jako by dneska posbíral spoustu kousků skládačky. A že kdyby je uviděl složené dohromady, možná by dostal odpověď na tuto záhadu. Problém spočíval v tom, že to nebyly ty kousky, které hledal.

Přijel do New Yorku vyhledat informace o minulosti Lisy Baringové. Místo toho se dozvěděl mnoho věcí o Lylem Renaltovi. Jenže to nebyl Lyle Renalto, ale Frankie Mancini. Frankie Mancini… jenž byl gay… tudíž nemohl být Azraelem, vrahem a znásilňovačem, ne?… ale zjevně byl spojený s Lisou Baringovou. Nicméně ne jako její milenec. Stejně jako Frankie nebyl milencem „princezny Safíji“, ať byla kýmkoliv. Stejně jako Lyle Renalto nebyl milencem Angely Jakesové. Všechno bylo propojené, ale každá vazba se spíše vracela kruhem zpátky na začátek, než aby vedla k ostatním.

Lisa… Lyle… Frankie. Lisa… Angela… Safíja. Co nevidím?

Nebyli to pouze lidé, kteří opisovali kruh, byla to i místa. New York, L. A., Hongkong, Itálie, New York. A Maroko. To je ono. Dublenko řekl, že Frankieho princezna Safíja měla pocházet z Maroka. Právě tam se chystal uprchnout Daley s Lisou předtím, než Lisa zmizela.

Mělo Maroko nějaký význam, nebo jde pouze o náhodu? Dannyho rozbolela hlava.

Osušil se, usedl na postel a znovu si prohlížel fotografii Frankieho Manciniho v ročence Beeches. Výsměšně se na něho usmíval Lyle Renalto. Frankie byl mladší než Lyle, tvář měl masitější a kulatější. Přes tyto rozdíly šlo nepochybně o tutéž osobu.

Danny instinktivně, aniž by věděl proč, zapnul počítač a otevřel na monitoru fotografii Lisy Baringové, kterou mu poslal inspektor Liu. Ten snímek, který předal newyorské policii a různým organizacím a agenturám ve městě, aniž by to přineslo nějaký výsledek. Dlouho se díval na Lisin obličej, téměř jako by očekával, že Lisa promluví, vyzradí mu svá tajemství. Nakonec zvětšil obraz jejích očí, které natolik okouzlily Matta Daleye – a před ním pravděpodobně Milese Baringa –, že vypadal jako stín vlastního já. Připomínaly mu jiné oči, které viděl on sám. Oči, které viděl někde jinde. Oči, které viděl hodně dávno.

A najednou to tady bylo. Doslova mu to hledělo do tváře. S bušícím srdcem zvedl telefon.

Jak jsem mohl být tak slepý?

KAPITOLA DVACET TŘI

Inspektor Liu hleděl na manažera hotelu se silným znechucením. Muž byl plešatý, viditelně nevzdělaný a morbidně obézní. Tělo připomínající velrybu měl natěsnané do šedivého polyesterového obleku minimálně o dvě čísla menšího, než potřeboval, a tak oblýskaného, až se stříbřitě leskl. Přesto řídil jedno z nejdražších ubytovacích zařízení v Sydney, pětihvězdičkový hotel stojící v přístavu, mezi jehož klienty se řadily rockové hvězdy a politici. Na tomto světě neexistovala spravedlnost.

„Jste si jistý, že tady pobývala?“

„Podívejte, příteli,“ zasípal manažer a vrátil inspektorovi fotografii Lisy Baringové. „Nemusím být Stephen Hawkins, abych si dokázal zapamatovat obličeje. Zejména takto nádherné obličeje. Je to součást mojí práce.“ Podvědomě se poškrábal v podpaždí. „Bylo to před pár měsíci. Stacey nahoře v kanceláři bude mít pro vás přesné datum. Vyřizovala jejich ubytování s nějakým mužem, dobře vypadajícím chlápkem, ale účet platila ta žena. Jsem si docela jistý, že se zapsali pod jménem Smithovi.“

„Vy neověřujete pasy hostů?“

Manager pohrdavě odfrkl. „Nejsme žádné FBI, pane Liu,“ ohradil se dotčeně.

„Inspektor Liu.“

Australan ho ignoroval. „Ale nejsme, tedy bez urážky, ani čínský policejní stát,“ pokračoval. „Dovolte mi poznamenat, že kdybych začal čenichat kolem každého páru Smithových, který se tady ubytuje, za chvilku bych byl bez zaměstnání.“

„Kdo zaplatil ten účet?“

„Ta žena. V hotovosti.“

„Takže tu nenechali žádnou doručovací adresu, číslo kreditní karty nebo tak něco?“

„Jak jsem řekl, ověřte si to u Stacey. Ta je očima a ušima tohoto místa, jestli víte, jak to myslím.“

Asi šedesátiletá Stacey vypadala jako šedivá myš. Potvrdila inspektorovi všechno, co už řekl její šéf. Paní Smithová platila hotově. Ne, nikdy se nezmínila o dalších plánech, alespoň ne v její kanceláři. Paní Smithová byla „tichá“ a „atraktivní“. Stacey odmítla odhadnout její věk.

„Rád bych viděl jejich pokoj.“

Apartmá bylo luxusní dokonce i podle vysokých hotelových standardů. „Paní Smithová“ musela mít trakař bankovek, aby tady zaplatila týdenní pobyt. Jenže Lisa Baringová si to s manželovými penězi vypalujícími díru v její podlé zlodějské kapse mohla dovolit. Inspektor Liu a jeho muži hledali v pokojích otisky prstů, vlasy nebo jiné forenzní důkazy, ale po dvou měsících a bůhvíkolika následujících hostech, nemluvě o úklidu prováděném hotelovým personálem dvakrát denně, si nedělali velké naděje.

Vyzpovídali všechny pokojské i recepční, zaměstnance v baru a restauraci a také ženu jménem Lianna v lázních, v nichž si paní Smithová dopřávala masáže horkými kameny.

„Abych řekla pravdu, tak působila trochu emocionálně,“ vzpomínala Lianna. Zatřepotala těžkými umělými řasami směrem k inspektorovi Liuovi a téměř ho zadusila závanem parfému CK One.

„Vzpomínám si, že během masáže plakala. Ale to hosté dělávají často. Opravdové působení na meridiány jim umožňuje výrazné uvolnění, chápete?“

„Zmínila se o něčem, co ji mohlo rozrušit? Může nám pomoct jakákoliv informace.“

Lianna se zamyslela. „Ne. Ale domnívám se, že měla nějaké problémy s manželem. Několikrát jsem ji s ním viděla v hale. Pokaždé ji držel za ruku nebo se kolem ní úzkostlivě motal, ale jí se to příliš nelíbilo. Pokoušela se být od něj co nejdál.“

Na konci dne inspektor Liu propadal zoufalství. Letěl do Sydney osobně, protože stopa Lisy Baringové v Austrálii byl první solidní důkaz od jejího druhého pokusu o útěk, že je za a) naživu a za

b) volná, nikoliv zadržovaná nějakým sexuálním maniakem, jak některé soucitné složky zřejmě věřily. Jenže jeho výlet zkrachoval. Nezjistil nic, co by se nemohl dozvědět během desetiminutového telefonátu z Hongkongu.

Zanechal v apartmá svoje tři muže, aby posbírali jakékoliv fyzické důkazy, a rozhodl se pro návrat domů. „Jeden z našich řidičů vás odveze na letiště,“ nabídl mu šlechetně hotelový manažer. „Pokud musíte opustit Sydney, můžete to udělat stylově.“

Liu usedl do limuzíny s plyšovými sedadly a klimatizací a dumal nad tím, proč to vypadá, jako by Lisa Baringová a její milenec byli neustále o krok před ním. Vsadil by poslední hongkongský dolar na to, že i oni opustili Sydney ve velkém stylu. Náhle ho něco napadlo. Zaklepal na stěnu oddělující pasažéry od řidiče. Sklo okamžitě sjelo dolů.

„Máte tam komunikační tlačítko, příteli. Vidíte tu konzolu nalevo?“ Ale inspektora Liua nezajímala tlačítka a konzoly.

„Kolik řidičů hotel zaměstnává?“

„Je nás šest.“

„A vedete záznamy o svých jízdách? Kteří hosté jeli kam?“

„Ano, hotel o tom vede deník. Je v kanceláři.“

„Otočte to.“

„Ale… vaše letadlo. Říkal jste, že poslední let do Hongkongu –“ připomněl řidič nesměle.

„Otočte to!“

Stacey vyděsilo, když spatřila nevrlého čínského policistu tak brzy zpátky.

„Inspektore. Myslela jsem, že jste –“

„Potřebuji se podívat do záznamů jízd hotelových taxíků,“ vyhrkl Liu a doplnil časové období. „Chci zjistit, kdo odvážel dvojici Smithových na letiště.“

„Ne všichni hosté využívají tato vozidla,“ varovala ho žena. „Většina se přepravuje vlastními silami.“ Liu ji však neposlouchal. Bylo to tam. Smithovi, 10.20, Marco.

„Potřebuji mluvit s tím Markem. Hned.“

„Obávám se, že to nebude možné,“ namítla nervózně Stacey. „Marco má volno na pohřeb. Před týdnem mu zemřela matka.“

Na Markově matce inspektoru Liuovi nezáleželo ani za mák. „Dejte mi jeho adresu.“

Marco Brunelli byl ještě ve spodkách a špinavém tílku, když čínští policisté zaklepali na jeho dveře. Vlastně to nebylo klepání, ale bušení.

„Čím vám mohu pomoct, pánové?“ zeptal se znepokojeně Marco a myslel na hromádku trávy ležící viditelně na jeho nočním stolku, na nezaplacení loňské daně a na incident s tanečnicí u tyče v nočním klubu Blushes, k němuž došlo minulý měsíc. Ne že by to poslední byla jeho vina.

„Pracujete v hotelu Huxley jako řidič?“

„Ano. Mám volno. Moje matka –“

„Sobota šestnáctého dopoledne. Vezl jste dvojici jménem Smithovi na letiště. Vzpomínáte si?“

„Smithovi,“ zachmuřil se Marco. „Smithovi, Smithovi, Smithovi.“ Jeden z policistů mu podal fotografii velmi hezké tmavovlásky. „Ach ano, tahle. Jistě, pamatuji se na ni. I na jejího manžela. Jasně, vezl jsem je na letiště. Proč se ptáte?“

„Řekli vám, kam mají namířeno?“

Jakmile si Marco uvědomil, že policie jde po jeho klientech a ne po něm, hovořil mnohem uvolněněji.

„Víte, je to docela zvláštní. Normálně jsou zákazníci hodně upovídaní, zejména Američané. Chtějí mluvit o tom, jak se skvěle cítili v hotelu, kam si zajedou příště a podobně. Ale tihle dva mlčeli jako hrob. Neřekli jediné slovo.“

Naděje inspektora Liua vybledly.

„Ale když jsem je vysadil, tak cestou zpět do města jsem si všiml, že ten chlápek nechal na zadním sedadle svůj kufřík. Samozřejmě jsem uháněl zpátky na letiště a utíkal k terminálu. Ten chlap měl takovou radost, až mě objal a dal mi dvě stě dolarů. Zrovna se chystali nastoupit do letadla. Proto jsem si zapamatoval, kam letěli.“

Marco se široce usmál. Inspektor Liu málem praskal napětím.

„Mumbaí, Indie,“ oznámil pyšně řidič. „To je všechno, co jste chtěli vědět?“

Claude Demartin měl toho dne odpoledne neobvykle příjemnou práci. Kancelář týmu Azrael, ponořená hluboko v nitru sídla Interpolu, započala svůj život jako kobka bez oken. Ale díky Dannymu McGuireovi se vyvinula v jakousi kóji spokojeného svobodného mládence, zařízenou pohodlnými pohovkami, terčem na šipky a malou chladničkou plnou levného, vysoce kalorického amerického jídla, které Claude doma nesměl konzumovat.

Ještě lepší bylo, že dnes tady byl Claude sám. Co chvíli se chechtající Richard Sturi se flákal se svými statistikami někde jinde, šéf stále pobýval ve Státech a tři další noví detektivové odjeli do Londýna, aby se tam pokusili o „magický útok“, jak to nazval Danny, na Scotland Yard a přesvědčili ho, ať se podělí o více informací ze spisů k případu Pierse Henleye.

A tak Claude po menší aktualizaci databáze a zatelefonování do pařížské banky Didiera Anjoua nevěděl, co s volným časem. Třikrát se porazil v šipkách, zahrál si jedno kolo bojové počítačové hry a snědl dvě rodinná balení křupek, což byl v určitých částech Francie nesporně kriminální čin. Takže když zazvonil telefon, zvedl ho ve výborné náladě.

„Interpol, tým Azrael. Čím mohu posloužit?“

„Spojte mě s McGuirem.“

Claude Demartin poznal hlas inspektora Liua. Zněl ponuře jako vždycky, ale dneska se v něm projevovala netrpělivost – částečně rozrušená, částečně hněvivá –, kterou tam Claude dříve neslýchával.

„Je to naléhavé.“

„Bohužel můj šéf Danny McGuire není tento týden přítomen. Cestuje. Mohu vám nějak pomoct? Tady policista Claude Demartin.“

„Ne.“

„Třeba bych mohl převzít vzkaz. Jste inspektor Liu, viďte? Z Hongkongu.“

Liu mlčel. Nechtěl si vyměňovat zdvořilosti s tím francouzským opičákem. Chtěl mluvit s drtičem orgánů. Na druhou stranu měl životně důležitou informaci.

„Učinili jste v Austrálii nějaké pokroky?“ naléhal Demartin. „Ujišťuji vás, že jakmile se McGuire ozve, vyřídím mu, aby vás kontaktoval. Ale existuje něco, co by měl vědět celý tým? Nebo vám můžeme s něčím pomoct?“

„Vyřiďte McGuireovi, že jsou v Indii,“ ucedil stroze Liu. „Pokud chce vědět více, tak ať mi zvedne ten zatracený telefon.“

Linka oněměla.

Indie. Demartin dokázal myslet jen na to, jak ta zpráva hezky zapadá do teorií Richarda Sturiho o tom, kde Azrael udeří příště. Němec byl už teď dost nafoukaný. Po tomhle bude přímo nesnesitelný. Než stačil zvednout telefon, aby zavolal McGuireovi, přístroj opět zazvonil.

„Azrael,“ ohlásil se Demartin tentokrát věcněji.

„Ahoj, Claude, to jsem já.“

„Šéfe. Perfektní načasování. Poslyšte, právě volal Liu.“

„Na tom nezáleží,“ odvětil rázně Danny McGuire. „Potřebuji, abyste mi poslal e-mailem ty nejostřejší snímky všech vdov. Jenom obličeje.“

„Jistě, udělám to. Ale zpět k Liuovi. Chce, abyste mu okamžitě zavolal. Říká –“

„Hned, Claude. Čekám u svého počítače.“ Danny McGuire zavěsil.

Co to je s těmi policejními hlavouny? Copak už nikdo nemá ani tolik času, aby nechal člověka dokončit větu?

Danny seděl na posteli v newyorském hotelovém pokoji a zíral na monitor počítače.

Jedna minuta. Pět minut. Deset. Do háje, co je? Jak dlouho trvá stáhnout a odeslat několik mizerných fotek?

Když konečně uslyšel vytoužené pípnutí nové zprávy v kódované složce Azrael, zrychlil se mu tep. Pak se zase zpomalil, protože uviděl, že zpráva nemá přílohy.

„Snímky následují,“ psal mu Claude Demartin. „A mimochodem vzkaz inspektora Liua zní: ‚Jsou v Indii.‘ Chce, abyste mu okamžitě zavolal.“

Indie! Tak to byla nesporně dobrá zpráva. Demartin použil třetí osobu množného čísla. To znamenalo, že Lisa Baringová je stále naživu a že je pořád s… kým? Frankiem Mancinim? Zavolá Liuovi, až bude mít pohromadě celý příběh. Hned, jakmile mu Claude pošle ty zatracené fotky.

Měl pocit, že to trvá tisíciletí, ale ve skutečnosti uplynula pouze zhruba minuta a půl, než se mu ve schránce objevil velký soubor. Název zněl: VDOVY.

Danny otevřel soubor třesoucí se rukou.

Byly tam, usmívaly se na něho seřazené na monitoru zleva doprava v chronologickém pořadí. Angela Jakesová… lady Tracey Henleyová… Irina Anjouová… Lisa Baringová.

Zpočátku to nebylo tak patrné. Ženy vykazovaly vnější rozdíly: barvu a délku vlasů, drobné změny líčení, některé fotografie, zejména Irininy, byly zrnité a rozmazané. Přibývající roky také vykonaly své. Na kdysi jemné pleti se objevily pavučiny jemných vrásek. Měnila se i tělesná váha, takže

některé obličeje byly vychrtlé, jiné kvetoucí a s plnými tvářemi. Ale projevovaly se na nich i výraznější prvky. Nejhezčí tvář z těch čtyř měla Angela Jakesová: mladou a nevinnou, nedotčenou plynutím času. Tracey Henleyová, rusovláska, měla poněkud tvrdší, strojenější podobu, i když byla nepopiratelně stále krásná, Danny si nyní všiml, že její nos je u špičky neobvykle úzký, skoro jako by prodělala nějaký plastický zákrok. Lisa Baringová měla stejný malý nos, ale vypadal přirozeněji. A také měla vyšší a hladší čelo.

Ale to, co doslova vyskakovalo z obrazovky, byly oči všech čtyř žen. Linky smíchu a vějířky mohly přicházet a odcházet, lícní kosti, rty a nosy šlo chirurgicky měnit. Ale oči zůstávaly stejné. Sytě hnědé, podobné rozehřáté čokoládě. Smutné. Zádumčivé. Uhrančivé.

Poprvé je Danny McGuire spatřil, když odvazoval Angelu Jakesovou od těla jejího zavražděného manžela. Zatímco se střídavě ztrácela a nabývala vědomí, otevřela ty oči a pohlédla na něho.

Dannyho život se navždy změnil.

O pár let později tytéž oči vlákaly sira Pierse Henleye do náruče smrti. Zhypnotizovaly Didiera Anjoua.

Okouzlily Milese Baringa.

Učinily z Matta Daleye otupělého blázna. Vysmívaly se inspektorovi Liuovi.

Každá z těch ženských tváří byla jiná. Ale oči je prozrazovaly. Azrael není „on“. On je „ona“.

Byly to tváře jedné a téže ženy.

KAPITOLA DVACET ČTYŘI

Muž zrychlil krok. V uličce vládla tma a bylo tu cítit koření a lidské výkaly. Šafrán, kmín a exkrementy: indická esence. Zasmál se svému vtipu, ale byl to nervózní smích, jenž neměl daleko k hysterii.

Znovu ho někdo sledoval.

Proplétal se mezi rikšami a spěchajícími hnědými těly a uhnul za pekařský stánek. Úzký průchod ve zděném klenutém oblouku vedl na nějaký dvůr, kde se v horkých píckách pekly chlebové placky nán a paratha. Kolem něho se shlukl roj zvědavých, polonahých dětí, jež zaujala tvář bělocha. S bušícím srdcem je odstrčil. Jediná cesta ze dvora byla ta, kterou přišel. Jestliže jeho pronásledovatel viděl,

kam odbočil, nepochybně ho dostihne. Dostihne ho a zabije. Muž neočekával slitování.

Zpočátku se domníval, že ho pronásleduje policie, ale ne dlouho. Stíny číhající za ním byly mnohem hrozivější. Ať se pohnul ve městě kamkoliv, cítil jejich přítomnost, studenou a děsivou jako zlovolný duch. Měl nervy nadranc. Rozhodnout se bylo stále těžší.

Nicméně tentokrát se zdálo, že se jich zbavil. Na pekařský dvůr ho nikdo nenásledoval. Musel jim vyklouznout. Opatrně se vracel do uličky. O několik bloků dál se vynořil na hlavní cestu, kde všudypřítomné rikši ustoupily moderním žlutým taxíkům. Skoro jako New York.

Vystrčil paži.

„Tádž Mahal Palace, prosím. Jaldi karma!“

Muž sedával v barech nejluxusnějších hotelů na světě. Chateau Marmont v Los Angeles, San Pietro v Positanu, Peninsula v Hongkongu. Ale co se týče opulentnosti, na hotel Tádž Mahal Palace v Mumbaí neměl ani jeden z nich. Přepychová směs maorského, orientálního a florentského stylu z něj činila majestátní sídlo, jaké by si mohl přát kterýkoliv mahárádža. Hlavní bar byl přístupný z haly, rozlehlého prostoru s mramorovou podlahou a klenutým alabastrovým stropem. Složitě vyřezávaný oblouk podepřený dvěma onyxovými sloupy vedl do temnějšího, svíčkami osvětleného baru. Působil intimněji, ale stejně přepychově. Pohovky potažené vínově červeným sametem byly tak měkké, až

jste si mohli představovat, že sedíte na obláčku, a perské koberce hrály všemi možnými barvami. Luxusně oblečené páry se smály a jejich křišťálové sklenice se třpytily jako diamanty, když z nich upíjely caipirinhu nebo ledový čaj Long Island. Odměna za celý den.

Zaujal své obvyklé místo v nejvzdálenějším potemnělém výklenku a objednal si dietní colu a grilované kuře na kmínu, které tu podávali k zakousnutí. Neměl hlad, ale musel jíst. Čekala ho dlouhá noc.

Sarah Jane Hughesová si nevšimla Američana, který se posadil do rohu. Byl příliš rozrušená, aby myslela na cokoliv jiného než Davida. Toto zpoždění mu nebylo podobné.

Možná ho postihl srdeční záchvat po tom, čemu jsem ho vystavila?

Nedokázala se rozhodnout, jestli ji Davidovo urputné lpění na jejich sňatku děsí, nebo uklidňuje. Tato tíseň byla občas nesnesitelná.

„Můj majetek představuje skoro jednu miliardu dolarů, Sarah Jane, chápeš? Ať se ti to líbí nebo ne, takové množství peněz přináší komplikace.“

Komplikace. To je značné podcenění.

Sarah Jane vytáhla z kabelky zrcátko. Zkontrolovala make-up a upravila si vlasy způsobem, o němž

věděla, že se Davidovi líbí. Uhladila si sukni sahající pod kolena a horní knoflíčky halenky rozepnula jen natolik, aby naznačila nádherné tvary pod ní. David Ishag měl jako většina mužů rád zdrženlivý vzhled. Dodávalo mu to pocit bezpečí. Ubezpečení, že potěšující křivky těla Sarah Jane jsou určeny pouze pro jeho oči. Což samozřejmě také byly.

Dokud nás smrt nerozdělí.

Konečně byl tady, kráčel k ní a prozařoval místnost způsobem, jakým to dokázal pouze on, lidský meteor charismatu. Tak přitažlivý. Tak okouzlující.

Nedokážu to uskutečnit.

Přinutila se k hlubokému nádechu.

„Drahoušku, promiň, že jsem se opozdil.“

„Velmi opozdil.“ Políbila ho na rty a prsty pročísla jeho lesklé černé vlasy s pouhými náznaky šedin na spáncích. „Už jsem si začala dělat starosti.“

Sarah Jane probodávaly závistné pohledy žen. Sarah Jane je oslepila třpytem svého zásnubního prstenu se safíry a diamanty.

David Ishag opětoval její polibek.

„Hlupáčku. Už nikdy si nebudeš muset dělat starosti. Ani teď, ani kdykoliv potom. Za všech okolností se o tebe postarám.“

Muž v rohu dostal třesavku. Nesnášel pohled na Sarah Jane a Davida. Přesto od nich nedokázal odtrhnout oči.

Přistoupila k němu servírka. „Jste v pořádku, pane? Mám vám něco přinést?“

Můj zdravý rozum, prosím. Pokud ho nemáte, dal bych si prozac na heroinu s trochou chlorpromazinu.

„Dám si whisky. Neředěnou.“

Z druhého konce baru se díval jiný muž.

Všímal si všeho: cizincovy bledé pleti, silného třesu jeho ruky držící sklenku s pitím. Sledoval tohoto bělocha už několik dní a začal ho považovat téměř za dobrého známého.

Chudák. Jeho srdce neumí přijmout pravdu, kterou vidí jeho oči. Existuje na tomto světě větší

šílenství než šílenství lásky?

Srdce muže u baru se plnilo soucitem, soucitem se spřízněnou ztracenou duší. Bylo opravdu zlé, že ho bude muset zabít.

KAPITOLA DVACET PĚT

„Nemůžeme čekat, až dojde ke svatbě. To je nemyslitelné. Musíme zasáhnout ihned.“

Rádžít Kapírí, elitní policista z indického zpravodajského úřadu, si založil paže na hrudi, jako by tím naznačoval, že téma je uzavřeno. Seděl v mumbajské pobočce Interpolu naproti Dannymu McGuireovi, jehož řeč těla byla stejně zarputilá a nesmlouvavá.

„To je nemyslitelné,“ zavrtěl hlavou Danny. „Musíme chytit Azraela při činu. Je to jediný způsob, jak mít jistotu usvědčení.“

„Jenže za jakou cenu?“ namítl Kapírí. „Za život pana Ishaga? Je mi líto, pane McGuire. Nehodlám jen tak sedět, zatímco vy budete hrát ruskou ruletu s životem jednoho z nejbohatších a nejprominentnějších obyvatel Mumbaí.“

Danny McGuire spolkl své zklamání. Nemohl si dovolit znepřátelit si tohoto policistu. Kdyby si Kapírí stěžoval Dannyho nadřízeným v Interpolu, že tým Azrael vzal věci do svých rukou a hrubě obešel rozhodnutí lokální policie, Henri Frémeaux by jeho jednotku rozpustil rychleji, než byste vyřkli

„bezpáteřní byrokrat“. Danny potřeboval spolupráci Rádžíta Kapírího ještě z dalších důvodů. Lokální policie měla dostatečné lidské zdroje, nemluvě o neocenitelné zkušenosti se zdejšími poměry. Byla to právě indická policie, kdo poskytl týmu Azrael seznam pravděpodobných terčů – velmi bohatých, starších nezadaných mužů bez rodinných pout, kteří žili v Mumbaí. Byla ironie, že David Ishag se v tomto seznamu ocitl až nyní, protože byl mnohem mladší než předchozí oběti. Ale když vyšlo najevo, že tento elektronický magnát se nedávno náhle a nečekaně rozhodl oženit a že jeho nastávající je poměrně nová obyvatelka města, dohledový tým McGuirea se dal do pohybu. Vystopování Ishagovy snoubenky Sarah Jane Hughesové jim netrvalo dlouho. Ačkoliv tato žena měla nyní o trochu světlejší vlasy, nosila ošuntělé oblečení a přijala totožnost irské učitelky, její fotografie potvrdily podobnost s Lisou Baringovou.

„Co když ho zavraždí během líbánek?“ obával se Kapírí.

„Nikdy se nedopustila útoku během líbánek. Všechny vraždy se odehrály až v domech obětí. Je to pro ni známé teritorium. Navíc nezapomínejme, že nevraždí sama. Potřebuje komplice a ten s nimi nemůže jet na líbánky.“

Rádžít Kapírí se stále tvářil pochybovačně. Svatba a líbánky znamenaly umožnit podezřelé ženě, aby se ocitla mimo jeho dohled a jurisdikci, mimo kontrolu. Této chyby se dopustily již čtyři policejní

složky různých států.

„Chápu vaše obavy,“ řekl Danny McGuire. „Sdílím je, věřte mi. Myslíte, že mě neláká sebrat ji hned teď?“

„Tak proč to neuděláte?“

„Už jsem vám to vysvětloval. Protože jde o naši nejlepší šanci, jedinou šanci, jak ji přistihnout při činu a chytit i jejího komplice. Pokud vyrazíme do akce už teď, tak ji sice dopadneme, ale komplic z toho bude venku.“

Co Dannyho McGuirea na operaci dopadení Sarah Jane Hughesové znepokojovalo nejvíce, bylo to, že se jim až dosud nepodařilo spolupachatele ani zahlédnout. Jestliže byl Frankie Mancini alias Lyle Renalto v Mumbaí, tak se držel hodně stranou.

„Budeme je sledovat po celou dobu líbánek, mapovat každý jejich krok. Nezapomínejte, že máme globální síť agentů. Přesně tohle budeme dělat.“

„Hm.“ Zamručení Rádžíta Kapírího stále postrádalo přesvědčení.

„Jakmile se manželský pár vrátí do Mumbaí, navštívíme spolu pana Ishaga a vysvětlíme mu situaci. Nebudeme provádět nic bez jeho souhlasu. Jestliže nám odmítne pomoc, tak Sarah Jane zatkneme. Samozřejmě,“ dodal Danny lstivě, „že do této chvíle nespáchala na indické půdě žádný trestný čin. Nic, co byste mohli dokázat. Budete ji muset vydat ke stíhání pravděpodobně do Hongkongu, takže veškerá sláva připadne čínským úřadům. Ale to je na vašem rozhodnutí.“

Rádžít Kapírí přimhouřil oči. Věděl, že McGuire s ním manipuluje a nelíbilo se mu to. Jenže na druhou stranu, pokud se během líbánek pana Ishaga stane něco zlého, bude mít o této dnešní schůzce oficiální záznam a vina padne rovnou na práh dveří Interpolu.

„Tak dobrá,“ přikývl nakonec. „Ale chci být nepřetržitě informován o jejich pohybu po celou dobu, kdy budou pryč.“

„Budete. Máte mé slovo.“ Danny natáhl ruku přes stůl. Ind mu ji zdráhavě stiskl. „Mám ještě jeden požadavek,“ doplnil Danny. „Chtěl bych stáhnout svého člověka ze sledování, zatímco bude manželský pár pryč. Nemám dost lidí, kteří by nepřetržitě pozorovali Ishagův dům a kancelář, stejně jako školu a byt Sarah Jane. Myslíte, že byste nám s tím mohl pomoct?“

Ten Američan měl drzost ďábla. Ale Rádžít Kapírí ho za to v podstatě obdivoval.

„Uvidíme, co budu moct udělat, pane McGuire. Vy se soustřeďte hlavně na to, aby David Ishag zůstal celý.“

Necelé tři kilometry od budovy, v níž probíhalo jednání týmu Azrael, se nahá žena dívala na svůj obraz v zrcadle.

Přejížděla dlouhými prsty po každém údu, hladila jizvy a pohmožděniny. Byly jedinou součástí jejího

těla, které vnímala jako skutečné. Na tváři viděla jemné známky středního věku, jež ji začaly v posledních měsících pronásledovat: vějířky vrásek kolem očí a rtů, tmavší fialové stíny pod očima, hlubší rýhy táhnoucí se od nosu k ústům. Měla nutkání rozplakat se. Ne proto, že stárne. Ale proto, že tato tvář byla tváří někoho neznámého.

Měla chuť plakat, ale nemohla, nesměla. Musela zůstat silná kvůli své sestře. Sestra ji potřebovala. Na tom žena zoufale lpěla jako novorozená opička na matce. Bylo to doslova to jediné, pro co žila.

„Proč takový smutek?“

Muž k ní přistoupil zezadu a zlíbal jí krk a ramena. Toto gesto mohlo být něžné, ale nebylo. Bylo majetnické. Mrazivé. Zachvěla se.

„Jsem v pořádku. Cítím se pouze unavená.“

„Zkus se prospat, anděli.“

Od jejich prvního setkání se hodně změnila, zato on zůstával stejný. Zvenčí i uvnitř. V zrcadle za ní byl pořád oslnivý, jeho krása zářila jako slunce a studila jako smrt. Před několika měsíci snila o útěku. Nyní věděla, že byla pošetilá. Teď se její naděje týkala pouze sestry.

Už brzy, slíbil, už brzy bude její sestra volná.

KAPITOLA DVACET ŠEST

„Dobré ráno, pane Ishagu. Vítejte zpátky!“

„Děkuji, Sašo,“ usmál se David Ishag na svou sekretářku. „Je příjemné být zase tady.“

Jeho líbánky se Sarah Jane proběhly kouzelně. Po intimním, zcela soukromém svatebním obřadu v katolickém kaplanství ve Vidyanagaře – pouze za účasti Kaviho, Davidova svědka, a Rachel, kolegyně Sarah Jane – odletěl šťastný pár do Anglie, kde sdělil tuto novinu Davidově stárnoucí matce, a pak pokračoval dalším letadlem na velké cestování po Evropě.

„Myslíš, že se přes to někdy přenese?“ otočila se Sarah Jane k Davidovi, když procházeli katedrálou svatého Marka v Benátkách.

„Kdo? Přes co? Musíš přestat mluvit v hádankách, má drahá. Mám pocit, jako bych se oženil s tvůrkyní křížovek pro Timesy.“

„Tvoje matka. Domníváš se, že se někdy smíří s tím, že sis vzal katoličku? Navíc na společenské úrovni tak hluboko pod tebou?“

David se zastavil a sevřel dokonalou andělskou tvář Sarah Jane do dlaní. „Pode mnou? Jsi vysoko nade mnou. Při vzhlížení k tobě mám závratě.“ Políbil ji, klopýtl dozadu a chytil se za hlavu. „Vidíš? Už teď se motám.“

„Hlupáčku,“ zachichotala se Sarah Jane.

David ze sebe nikdy nedělal hlupáka ani nešílel kvůli nějaké ženě. Ale do své novomanželky se úplně zbláznil a chtěl, aby to věděl celý svět. Zavedl Sarah do nejlepších hotelů v nejromantičtějších městech – Georges V. v Paříži, Hassler v Římě, Dorchester v Londýně, Danieli v Benátkách. Miloval

se s ní v ateliérových bytech, ve svém nově renovovaném letounu Learjet a na palubě své superjachty Clotilde při plavbě po Středozemním moři. Ale i když byl tento výlet nesmírně radostný, návrat do Mumbaí byl stejně výjimečný, protože vyznačoval počátek jejich opravdového společného života.

David očekával, že začnou hned zkoušet početí dítěte. Sarah Jane právě překročila čtyřicítku, takže neměli času nazbyt, ale ona kupodivu váhala. Trvala na tom, že se musí vrátit ke své práci ve škole a brát věci tak, „jak jdou“. Ačkoliv David obdivoval její nezávislost a fakt, že jeho obrovské bohatství jí nezamotalo hlavu, jedna jeho část si přála, aby mohl zamknout Sarah Jane ve svém hradu a mít ji pouze pro sebe.

„I ty se potřebuješ vrátit ke své druhé lásce, k práci,“ řekla mu Sarah Jane. Jako obvykle měla pravdu. Když David vešel dnes ráno do kancelářské budovy Ishag Electronics, pociťoval nový zápal a cílevědomost. Opět sršel energii mladíka, což mohlo znamenat pouze lepší časy pro další podnikání.

Měl jsem se oženit už dávno.

„Takže,“ obrátil se na sekretářku, „co je na programu?“

Jako vždy měl velmi nabitý rozvrh. Odpovědi na nejnaléhavější z tisíců e-mailů mu zaberou nejméně hodinu, v devět hodin ho čeká zasedání správní rady, v deset patnáct prezentace obchodního rozvoje, v jednu oběd s ředitelem Zenon Technology, jedním z klientů Ishag Elektronics, odpoledne

seznámení s čísly prodeje nového produktu s šéfem oddělení součástek Jonathanem Wrayem. Další jednání správní rady na konci dne znamenalo, že bude mít štěstí, jestli se dostane domů k Sarah Jane před osmou večer.

Posadil se ke stolu, zapnul počítač a obratem zazvonil na Sašu.

„Rezervujte mi prosím v Jamavaru na půl devátou večer stůl pro dva. Nějaký izolovanější, u krbu, bude-li to možné.“

„Ano, pane Ishagu. Mimochodem, přišel vás navštívit jeden džentlmen.“

„Opravdu? Kdo?“

„Nepředstavil se a není ohlášený.“ V Sašině hlasu zněl jednoznačný nesouhlas. „Požádala jsem ho, aby odešel, ale odmítl. Říká, že s vámi musí mluvit osobně. Mám zavolat ochranku?“

„Ne, to je v pořádku. E-maily mohou pár minut počkat. Pošlete ho dál.“

Téměř vzápětí se otevřely dveře kanceláře. David Ishag vstal a široce se usmál.

„Vítejte. Jsem David. A vy?“

Pak zahlédl zbraň a jeho úsměv zmrzl.

KAPITOLA DVACET SEDM

„Kdo jste? Co chcete?“

Tělem Davida Ishaga projel strach. Ještě před rokem ho představa smrti nikterak netrápila. Pokud přijde jeho čas, tak přijde. Ale teď, když měl Sarah Jane, bylo všechno jinak. Myšlenka, že bude od ní odloučen tak brzy poté, co se našli, ho naplňovala zděšením.

Návštěvník sáhl do vnitřní kapsy saka a odhalil pažbu pistole. David zavřel oči a připravil se na výstřel. Místo toho uslyšel zdvořilý hlas Američana: „Jste v pořádku, pane Ishagu? Nevypadáte dobře.“

David otevřel oči. Muž držel v ruce odznak a průkaz Interpolu.

Úleva byla tak mohutná, až se Davidovi udělalo nevolno. „Kristepane. Málem jsem z vás dostal infarkt. Proč jste neřekl, že jste policista?“

Danny McGuire se zatvářil rozpačitě. „Neměl jsem moc příležitost.“

David dopadl zpět na svou židli. Třesoucí se rukou zvedl sklenku s vodou. „Myslel jsem, že jste mě přišel zastřelit.“

„Máte tady často návštěvníky, kteří se vás pokoušejí zastřelit?“

„To ne. Ale hosté obvykle nejsou ozbrojení.“

„Ach ano.“ Danny McGuire vytáhl z podpažního pouzdra automatickou pistoli Glock 22 a položil ji na stůl. „Promiňte. Je to běžný problém. Často zapomínám, že ji nosím. Danny McGuire, Interpol.“

Oba muži si potřásli rukou.

Teď, když se zklidnil tlukot jeho srdce, se David Ishag zeptal: „Tak čím vám mohu pomoct?“

Danny McGuire se zachmuřil. Tohle bude těžké. Ale již dávno se naučil, že když je nositelem špatné zprávy, je lepší jít rovnou k věci než chodit kolem horké kaše.

„Obávám se, že jde o vaši manželku.“

Těch několik slov zasáhlo Davida Ishaga mnohem silněji než kulka.

„Sarah Jane?“ vyhrkl David Ishag. „Co je s ní?“

Danny McGuire se zhluboka nadechl. „Nebude to znít moc příjemně, pane Ishagu, ale domníváme se, že se vás chystá zavraždit.“

Dannymu McGuireovi i přes věcný a klidný postup trvalo přes hodinu, než vylíčil Davidu Ishagovi dlouhou a komplikovanou historii dosud spáchaných vražd. David pozorně naslouchal a hledal mezery v uvažování McGuirea, protože nemohl uvěřit, že Sarah Jane, jeho manželka a jediná žena na světě, s níž může být šťastný, má s tímto šíleným příběhem cokoliv společného.

Když McGuire skončil, David dlouho mlčel. Nehodlal se jen tak otočit a jednoduše přijmout fakt, že jeho manželství, celý jeho vztah se Sarah byl pouhý klam, protože mu to sdělil nějaký neznámý policista. Nakonec řekl: „Rád bych viděl fotografie těch ostatních žen.“

„Samozřejmě. Můžete se na ně podívat v naší kanceláři nebo vám je pošlu e-mailem.“

„Řekněme, že máte pravdu. Řekněme, že Sarah Jane lhala o svém jménu a původu.“

„To je prokazatelná skutečnost.“

„Dobrá. Ale to z ní ještě nedělá vraha, ne?“

McGuireovi bylo tohoto muže líto. David Ishag nechtěl uvěřit, že jeho žena je vražedkyně, stejně jako Matt Daley nechtěl přijmout fakt, že Lisa Baringová osnovala Milesovu smrt, nebo jako on, Danny, nechtěl před mnoha lety obvinit Angelu Jakesovou ze smrti jejího manžela. I pro Dannyho s jeho současnými vědomostmi byla nejobtížněji akceptovatelná právě tato část příběhu. To, že Angela Jakesová, kterou si pamatoval jako milého, hodného, nevinného anděla, nikdy neexistovala. Byla to postava. Role. Převlek. Identita přijatá s určitým cílem – smrtícím cílem – stejně jako role Iriny Anjouové, Lisy Baringové a nyní Sarah Jane Ishagové.

V mysli se mu vynořila slova Angely Jakesové v tu noc první vraždy.

„Nemám žádný život.“

Kéž by si tenkrát uvědomil, že to mínila doslova. Angela neměla žádný život. Nikdy neexistovala. A zrovna tak Sarah Jane.

„Ale činí to z ní spolupachatelku mnoha vražd,“ poukázal otevřeně Danny. „A také lhářku.“

David toužil vyskočit a bránit čest své ženy, ale co mohl říct? Minimálně mu lhala. Lpěl na naději, že fotografie ostatních vdov, které mu McGuire pošle, ji nějak očistí, ale v hloubi duše věděl, že se to nestane. Interpol by k němu nevyslal šéfa oddělení IRT, kdyby vařil z vody.

Přesto znělo všechno neskutečně, neuvěřitelně.

„Je jasné,“ pokračoval McGuire, „že v tom nejela sama. Jak jsem zmínil, ve všech vraždách případu Azrael se objevil sexuální prvek, každá z ‚manželek‘ byla znásilněna a zbita. Máme jednoznačný forenzní důkaz, že u každé vraždy byl přítomný nějaký muž. Nevíme, zda znásilnění bylo použito pouze jako prostředek svedení vyšetřovatelů ze stopy, nebo jestli byl tento násilný sex součástí

motivace. Tato žena, ať je ve skutečnosti kdokoliv, může mít sklon k sadomasochistickým praktikám.“

David zasténal. Ne, moje Sarah ne. Miluje mě. Bolest byla tak intenzivní, až ji cítil fyzicky. Jako by mu někdo vstříkl kyselinu do žil.

„Zdá se, že peníze nejsou primárním motivem. Přesto, že všechny čtyři předchozí oběti byly bohaté a změnily závěť ve prospěch manželek, většina peněz šla na dětskou charitu. Smím se zeptat, jestli jste vy a Sarah Jane podepsali nějakou předmanželskou smlouvu?“

David se zahleděl bezútěšným pohledem oknem ven. „Ne,“ pronesl unaveně. „Neuzavřeli jsme žádnou předmanželskou smlouvu.“

V hlavě mu zvonila slova Sarah Jane: „Mohl jsi mi rovnou napsat dopis se slovy: ‚Nevěřím ti.‘“

„A vaše poslední vůle?“ David složil hlavu do dlaní.

Začalo to jako žert. Jednoho večera v Paříži, v posteli luxusního líbánkového apartmá v hotelu Georges V., ho Sarah Jane škádlila za to, že se s ní nechtěl milovat.

„Kvůli tomuhle jsem si vzala tak starého muže? Pro dlouhé noci trávené v celibátu?“

„To je vínem, které jsme měli k večeři!“ protestoval David. „A pak tím těžkým moučníkem připraveným speciálně pro mě.“

Sarah Jane v předstíraném zklamání zakroutila hlavou. „Věděla jsem, že se mám provdat za mladšího muže. Příště si zvolím nějakého mladíčka.“

„Příště?“

„Až budu žít jako veselá vdova.“

David se usmál a překulil se na ni. „Doplním závěť o jedno ustanovení. Jediné přičichnutí k mladíčkovi a budeš bez peněz.“

Sarah Jane se zasmála tím svým hlubokým, smyslným hlasem, jenž rozpaloval Davidovo libido jako letovací lampa. Nakonec ji té noci miloval s vášní, jakou dosud nikdy nepocítil. Následující ráno si vzpomněl na její žertování a provinile si pomyslel: Sakra. Vždyť jsem ji do své poslední vůle vůbec nezahrnul. Raději to změním dříve, než mě znovu vyděsí tím, že k ní nemám důvěru.

Hned další den poslal faxem svému právníkovi příslušný dodatek k závěti. Danny McGuire se tiše zeptal: „Je jedinou dědičkou?“

David Ishag přikývl. Tvářil se tak sklíčeně, až se Danny McGuire na okamžik obával, že se rozpláče.

„Chápu, jak je to pro vás těžké, pane Ishagu, věřte mi. Je mi to opravdu líto.“ Těžké? To bylo tak zdrženlivé vyjádření, až se David málem zasmál.

„Ale pokud máme dopadnout tuto ženu a muže, jenž jí pomáhá, potřebujeme vaši pomoc. Ujišťuji vás,

že zasáhneme v pravý čas. Kdyby však teď Sarah Jane zjistila, že po ní jdeme, uprchla by a její příští oběť by nemusela mít takové štěstí.“

David Ishag zavřel oči. „Tak co chcete, abych udělal?“ zeptal se otupělým, monotónním hlasem.

Venku v krutém mumbajském vedru Danny vytáhl svůj chytrý mobil a rozeslal šifrovaný e-mail. Byl adresovaný indickému policistovi Rádžítu Kapírímu, všem šesti členům týmu Azrael a také Henrimu Frémeauxovi v Lyonu.

Zpráva zněla zcela prostě: „Ishag souhlasí. Operace Azrael zahájena.“

KAPITOLA DVACET OSM

„Přijdeš dneska pozdě, drahoušku?“

Sarah Jane se naklonila přes stůl prostřený ke snídani a políbila manžela. David byl v poslední době neobvykle neklidný. Nemilovali se už týdny.

David zabručel, aniž by odtrhnul oči od Wall Street Journalu: „Cože? Pozdě? Ach ne. Nemyslím.“

Sarah Jane si prohlížela jeho hezkou hlavu s hustými, lesklými, jako uhel černými vlasy a pleť s odstínem barvy kapučína, jakou měl i její hedvábný župan La Perla. Pozorovala jeho prsty projíždějící pod řádky novinového článku, který zrovna četl. Všechno na něm působilo tak vitálně, tak živě. Na okamžik pocítila paniku, ale rychle ji zahnala.

„Dobře. Napadlo mě, že bychom mohli jít spát o něco dříve. Připravím ti tu strašnou kuřecí polévku, kterou máš tak rád, s noky.“

David k ní vzhlédl. Díval se na ni znepokojujícím způsobem, jako by viděl její tvář poprvé.

„S macesovými knedlíčky,“ poznamenal otupěle.

„Promiň. S macesovými knedlíčky.“ Zarděla se. „Nejsem moc dobrá židovská manželka, viď?“

Před několika týdny, během jejich líbánek, by se David této větě zasmál. Pronesl by nějaký žert o katolických děvčatech mizerných v kuchyni, ale tak skvělých v posteli. Teď mlčel. Jenom seděl a zíral. Něco se změnilo.

V nitru si dělala starosti, ale dávala si pozor, aby se do jejího hlasu nevkradl nejmenší tón úzkosti.

„Takže přichystám večeři na osmou. To už budeš doma, ne?“

„Ano, budu.“

David Ishag ji políbil na tvář a šel do práce.

O deset minut později David Ishag seděl za volantem svého vozu Range Rover Evoque. Zapnul MP3 přehrávač a znovu si poslechl záznam, který mu včera poslal Danny McGuire.

Hlas Sarah Jane: „Ještě nemůžeme. Nejsem připravená.“

Mužský, elektronicky zkreslený hlas: „Ale no tak, anděli. Tohle už jsme probírali. Děje se to pokaždé. Bohové požadují svou oběť. Přišel čas.“

Znovu Sarah Jane, tentokrát rozzlobeně: „Tobě se to snadno říká, jenže to nejsou bohové, kdo to musí udělat. Jsem to já. To já musím trpět. Já jsem vždycky ten, kdo trpí.“

„Tentokrát budu něžný.“

Přiškrcený, tlumený zvuk. Smích? Pak opět hlas Sarah Jane:

„On je jiný než ostatní. Nevím, jestli to dokážu.“

„Jiný? Jak jiný?“

„Je mladší.“ V jejím hlasu znělo zoufalství, dokonce lítost. Davidu Ishagovi se sevřelo srdce. „Má toho tolik, pro co žít.“

Zkreslený hlas nabyl tvrdší tón. „Tvoje sestra také, ne?“

V tu chvíli ve spojení zapraskalo a zvuk se přerušil. David to poslouchal už popadesáté, posté, marně hledal jiný význam než ten, že jeho manželka a nějaký její neznámý milenec plánují jeho vraždu.

Pokaždé, kdy dospěl do tohoto bodu, si přál, aby následující věta zněla jinak. Modlil se, aby slyšel hlas Sarah Jane, jak říká: Ne, nemohu to udělat. David je můj manžel a já ho miluji. Nech mě na pokoji.“ Jenže pokaždé se vynořila stejná noční můra.

„Ano, ano. Tak v pátek večer.“

„Mám tě rád, anděli.“

„Já tebe také.“

Danny McGuire se svým týmem a s Davidovou pomocí napíchl mobilní telefon Sarah Jane, stejně jako dva telefonní automaty v Dháráví, které ji viděli občas používat. Stále ale neznali totožnost toho muže. Byl to zjevně profík, měnil hlas a využíval sofistikovaný blokovací systém bránící vystopování jeho čísla. Ale Ishagův dům byl nepřetržitě pod dohledem a jakýkoliv neznámý muž, jenž se k němu přiblížil na patnáct metrů, byl vyfotografován, a pokud to bylo nutné, zastaven a prohledán.

„Jste v naprostém bezpečí,“ ujišťoval Danny McGuire Davida. „Jestli se vaše žena o něco pokusí, budeme okamžitě na místě.“

Jenže David Ishag se necítil bezpečně. Ne proto, že „okamžitě na místě“ nebude dostatečně rychlé nebo proto, že k prolétnutí kulky lebkou či proříznutí aorty kuchyňským nožem stačí méně než

„okamžitě“, nýbrž proto, že ke skutečné tragédii toho všeho, k věci, jíž se bál nejvíce, už došlo. Ztratil Sarah Jane. Ba ještě hůře, vlastně ji vůbec nikdy neměl. Sarah Jane, jeho Sarah Jane neexistovala.

Dokonce i nyní, tváří v tvář zatraceně přesvědčivým důkazům o její vině – nejen v podobě záznamu odposlechu, protože David Ishag viděl McGuireovy snímky ostatních vdov a jejich podobnost byla příliš nápadná, aby se dala ignorovat –, se stále nedonutil tomu plně uvěřit. Sarah Jane vypadala teď ve svém ranním negližé tak rozkošně, až mu to lámalo srdce. Její hlas zněl zraněně, protože nebyl schopný přimět se ke smíchu nad jejími žerty ani se na ni vlídně podívat, když k němu mluvila. Jedna jeho část, ta větší, pořád chtěla říct Dannymu McGuireovi, Interpolu a zbytku světa, ať se jdou vycpat. Vzít Sarah Jane do postele, milovat se s ní tak, jak byl zvyklý, a potom se jí přímo zeptat na muže zachyceného na pásce a na lži, které mu řekla. Vyzvat ji, ať se mu dívá do očí a nabídne racionální vysvětlení.

Mohla by mu to opravdu vysvětlit a omluvit se. Odpustil by jí a pachatelem těch strašlivých vražd by byl někdo jiný, ne Sarah Jane. Pak by žili šťastně až do smrti.

Telefon v autě zazvonil a roztříštil jeho fantazie.

„Platí tedy osmá hodina dnes večer.“ Hlas Dannyho McGuirea zněl téměř vzrušeně, jako by mluvili o výkopu nějakého fotbalového týmu a ne o pokusu připravit Davida o život. „Žádné změny na poslední chvíli. To je dobré.“

„Takže jste to slyšeli? U snídaně.“

„Zřetelně jako zvon.“

Alespoň ty štěnice fungují správně, pomyslel si David. Večerní plán byl dost děsivý, ještě děsivější byla představa, že je tu riziko selhání nějaké techniky.

„Snažte se rozptýlit,“ poradil mu Danny McGuire. „Já vím, že to není snadné, ale opravdu budete v bezpečí. Kryjeme vám záda.“

„Budu se snažit zapamatovat si, že tento večer se milenec mé manželky vrhne nabroušenou mačetou na moji tepnu,“ řekl David s chabým zasmáním.

„Děláte správnou věc. Zítra ráno bude po všem.“

David Ishag zavěsil telefon a ztěžka polkl. Věděl, že kdyby si dovolil jediný vzlyk, neubránil by se pláči.

„Bude po všem.“ Ne, nebude.

Pro Davida Ishaga bolest ze zrady Sarah Jane nikdy neskončí. Bez Sarah Jane může být klidně mrtvý.

V šest odpoledne seděl Danny McGuire v zadní části sledovací dodávky a dělil svou pozornost mezi monitor před sebou a křížovku v dnešním vydání London Timesů na iPadu. Do luštění křížovek ho vtáhl statistik Richard Sturi a Danny se na nich zakrátko stal závislý. Pomáhaly mu zbavit se stresu a osamělosti při řízení operace Azrael, zapomenout na stesk po domovu a Céline, odblokovat strach, že jakmile tohle skončí, další operací může být záchrana jeho manželství.

Křížovky v London Timesech byly obvykle náročnější, mnohem kvalitnější než křížovky v novinách New York Times nebo Le Figaro, ale ta dnešní nebyla nic moc.

Doplnil výraz deštivo a jeho myšlenky se začaly toulat. Kdy jsem naposled zmokl? Před měsícem? Déle? V Lyonu pršelo často. Tady v Mumbaí pořád svítilo slunce, nelítostně pražilo do dusného, vlhkého města od svítání do soumraku.

„Pane.“ Na rameno mu poklepal Adžaj Džassal, operativec přidělený indickou policií. „Dodávka s potravinami. Za volantem nesedí obvyklý řidič.“

Danny byl okamžitě v pohotovosti. „Přibližte záběr.“

Džassal měl orlí zrak, ale i z kratší vzdálenosti byly řidičovy rysy na neostré zelené obrazovce špatně rozeznatelné. Navíc řidič čekající na otevření brány měl na hlavě čepici a jednou rukou si zakrýval dolní část obličeje.

„Jste si jistý, že jde o jiného řidiče?“

Mladý Ind se podíval na Dannyho McGuirea, jako by si myslel, že je slepý. „Ano, pane. Naprosto jistý. Podívejte se na jeho paže. Je to běloch.“

Dannymu se zrychlil tep. Adžaj Džassal měl pravdu. Paže visící z okna automobilu měla zřetelně světlejší odstín zelené barvy než paže muže, jenž mu otevřel bránu a vybídl ho k průjezdu.

Je to on? Je to vrah?

Skrývá se pod čapkou obličej Lyleho Renalta alias Frankieho Manciniho? Máme ho konečně v hrsti?

Řidič dodávky položil na volant obě ruce a rozjel se kupředu. Přitom se mírně pootočil do strany. Danny McGuire mu poprvé uviděl do obličeje. „Nemohu tomu uvěřit,“ zašeptal.

„Pane?“

„Krucinál, nevěřím svým očím.“

„Znáte toho muže, pane? Už jste ho někdy viděl?“

„No jistě,“ přikývl Danny. „Znám ho.“ Nebyl to Lyle Renalto.

KAPITOLA DVACET DEVĚT

David Ishag vjel do své podzemní garáže. Hodiny na palubní desce ukazovaly půl osmé večer. Za pět minut uvidím Sarah Jane.

Za půl hodiny budeme spolu večeřet. Před půlnocí se mě pokusí zabít.

Nic z toho reálně nevnímal, zůstávala pouze nervozita. Sevřený žaludek, pot stékající po zádech. V duchu znovu probral celý plán. Vejde dovnitř a bude se chovat k Sarah Jane jako vždycky. Povečeří spolu. V devět hodin projeví přání jít do postele. V určité chvíli se k němu připojí Sarah Jane a zanedlouho pravděpodobně vtrhne dovnitř její záhadný komplic. Davidovým úkolem bude předstírat infarkt. To by mělo vrahy na nějakou chvíli zmást a snad i poskytnout čas McGuireovi a jeho mužům, aby dorazili na místo a zatkli pachatele.

Rádž, Davidův komorník, ho uvítal stejně klidně jako jindy. „Dobrý večer, pane. Jaký jste měl den?“

V zájmu bezpečnosti nikdo ze služebnictva nevěděl, co se chystá. David Rádžovi zcela důvěřoval, ale Danny McGuire trval na naprostém utajení.

„Docela dobře, děkuji, Rádži. Paní Ishagová je doma?“

Prosím, odpověz ne. Odešla. Rozmyslela si to. Nedokáže to udělat.

„Je v salonu, pane. Čeká na vás.“

Když David vešel do místnosti, Sarah Jane stála u okna zády k němu. Měla na sobě dlouhou rudou róbu s odhalenými zády, kterou jí David koupil v Paříži během líbánek. Vlasy měla vyčesané ve volných kadeřích na temeni hlavy. Vypadala úchvatně.

„Vystrojila ses.“

Otočila se k němu s ostýchavým úsměvem. „Napadlo mě, že bych se pro jednou mohla víc snažit. Líbí se ti to?“

Davidovi vyschlo v hrdle. „Vypadáš neuvěřitelně.“

Došla k němu a objala ho kolem krku. „Díky.“ Něžně ho políbila na rty a David cítil, jak se jeho odhodlání vytrácí. Snažil se myslet na fotografie ostatní vdov, alter eg Sarah Jane; na její hlas na policejní nahrávce domlouvající jeho smrt. Jenže obě tyto záležitosti mu připadaly jako sen, nijak nesouvisející se skutečnou Sarah Jane, tou Sarah Jane, jež nyní tiskla své rty na jeho.

Je možné milovat někoho, o kom víte, že se vás pokusí zavraždit?

„Budeme jíst?“

Myšlenky Dannyho McGuirea běžely na plné obrátky.

Novým „zásobovacím“ řidičem nebyl Lyle Renalto, jak zčásti doufal a zčásti očekával. Za volantem dodávky seděl Matthew Daley.

Dannyho úvahy divoce kmitaly mezi minulostí a přítomností a chrlily otázky. Mohl se Daley opravdu zaplést? Je možné, aby byl v případu Azrael spolupachatelem?

Instinkt mu říkal, že to není možné. Matt Daley se s ženou, jež si nyní říká Sarah Jane Ishagová, seznámil až v době její reinkarnace v Lisu Baringovou. A k tomuto seznámení došlo až po vraždě Milese Baringa, zločinu, který Matt nemohl provést, protože byl v té době v L. A.

Přesto…

Co vlastně Danny McGuire o Mattu Daleyovi skutečně ví? Jenom to, co se mu Matt rozhodl sdělit. Že je v Los Angeles scenáristou, že má sestru Claire a exmanželku Raquel a že je biologický syn Andrewa Jakese. Sestra opravdu existovala, Danny se s ní setkal. Pokud šlo o zbytek příběhu, byla to záležitost důvěry. Co když mu Matt tvrdil nesmysly?

Danny se donutil ke klidu, aby racionálně analyzoval své myšlenky. Dejme tomu, že mi řekl pravdu. Dejme tomu, že je opravdu Jakesův syn.

Jakes podle něj opustil jeho, jeho matku a sestru a nechal je bez peněz. Je to dostačující důvod pro vraždu? Nepochybně ano. Matt měl v době vraždy Andrewa Jakese kolem pětadvaceti let, byl dost starý, aby ji naplánoval a provedl. Co když nepoznal vražedkyni až jako Lisu Baringovou? Co když ji znal už předtím jako Angelu Jakesovou, druhou manželku jeho otce? A později i jako Tracey Henleyovou, Irinu Anjouovou a nyní jako Sarah Jane Ishagovou?

Jenže jak v takovém případě do toho všeho zapadá Lyle alias Frankie? A hlavně – proč by Matt Daley letěl do Lyonu za Dannym McGuirem, aby ho upozornil na spojitost mezi všemi vraždami a přiměl ke znovuotevření případu? Kdyby byl Matt Daley v těch vraždách namočený, tak by to vůbec nedávalo smysl.

Pokud si nepřeje být chycený.

Nejde tady o klasické uvažování psychopata, že nemá smysl spáchat dokonalý zločin, když se svět nedozví, jak jste geniální? Danny si představil Matta Daleye nejprve v L. A., pak v Londýně a potom v jižní Francii, jak čeká na policejní sirény, na trest, na zabušení na dveře, ale nic z toho se nestane. Je možné, že neunesl tuto anonymitu?

„Podívejte se na tuhle kameru, pane!“ vrátil Dannyho do reality hlas Adžaje Džassala. „Daley odjíždí.“

„Odjíždí?“

Teď byl Danny ještě zmatenější. Neměl útok na Ishaga proběhnout dneska večer? Jestli ano, tak proč sakra Matt Daley odjíždí, a navíc tak neuvěřitelně rychle? Jeho dodávka se řítila rychlostí minimálně sto kilometrů za hodinu.

Podíval se na hodinky. Za pět minut osm. Večeře potrvá nejméně hodinu. David si neměl jít lehnout dříve než v devět.

„Kde je teď Ishag?“

„Stále v salonu, pane. Slyšíme ho zřetelně. Je v pořádku.“ Danny McGuire se rozhodl ve zlomku vteřiny.

„Tak dobrá. Sledujme Daleye. Jedeme za ním.“

Adžaj Džassal váhal. „Jste si jistý, pane? Pokud v domě dojde k něčemu nečekanému a nedostaneme se včas zpátky…“

„Dostaneme. Chci vědět, kam ten mizera takhle spěchá.“ Danny zvedl vysílačku a spojil se s muži sedícími ve druhém sledovacím voze, který parkoval před domem. „Džassal a já jedeme za možným podezřelým. Zůstaňte v kontaktu a dejte nám vědět, kdybyste museli vtrhnout dovnitř dříve nebo kdyby se cokoliv dělo.“

„Ano, pane.“

Danny se otočil zpět k Džassalovi. „Na co čekáte?“ zvolal. „Jedeme!“

Muž stočený jako chřestýš ve skříni pánské ložnice Davida Ishaga tiskl hlaveň pistole ke tváři a zavíral oči, jako by objímal milenku. U nohou mu ležel lovecký nůž s patnácticentimetrovou čepelí.

Čekání v takové poloze bylo nepohodlné, ale tupá bolest ve stehnech znamenala jen malou cenu za pomstu.

Za necelou hodinu bude po všem.

„Chutná ti polévka?“

„Je výborná. Děkuji.“

„Vařila jsem ji sama.“

Opravdu? To si budeme jen tak povídat? David spolkl poslední macesový knedlíček. Celý den si dělal starosti, že nervozitou nedokáže ani jíst. Danny McGuire zdůrazňoval důležitost toho, aby se choval k Sarah Jane zcela přirozeně, ale co když toho nebude schopen? Co když bude zvracet, omdlí nebo nechtěně vyhrkne nad moučníkem: Proč mě chceš zabít? Ale na to, že šlo o poslední jídlo odsouzeného, měl kupodivu překvapivě velký hlad. Navíc polévka byla dobrá.

„Co je tak legračního?“ zeptala se Sarah Jane. David si opožděně uvědomil, že se ponořený ve svých myšlenkách usmívá jako idiot.

„Nic.“ Ze všech sil se snažil tvářit zase normálně. „Jaký máme moučník?“ Usmrcení čokoládou?

„Zmrzlinu. Opravdu ti nic není, Davide?“

Marná snaha. Nyní se již nepokrytě smál, nedokázal zastavit slzy pobavení, které se mu kutálely po tvářích. Něco takového se mu stalo naposled při krátkém experimentování s marihuanou během studia na Oxfordu. Asi propadám hysterii.

„Chceš si jít nahoru lehnout?“

Nahoru. Při tomto slovu konečně zvážněl. Jako by mu někdo chrstnul sklenici ledové vody do obličeje.

Takže už to chce udělat, že ano? Mít to za sebou. Proč ne?

V původním plánu měl jít do postele až po večeři, někdy kolem čtvrt na deset. Ale pokud je Sarah Jane připravená už teď, tak prosím. Pomyslel na zásahovou jednotku rozmístěnou kolem domu a připomněl si ranní slova Dannyho McGuirea: „Jste v naprostém bezpečí. Jestli se vaše žena o něco pokusí, budeme okamžitě na místě.“

Otočil se k Sarah Jane.

„Myslím, že ano, pokud ti to nevadí. Najednou se necítím příliš dobře.“

*

Zásobovací dodávka kličkovala ulicemi města rychle a obratně jako myš. Adžaj Džassal ji sledoval a zápasil s ovládáním velkého sledovacího vozidla, zatímco obvykle klidný Danny McGuire na něj neustále řval: „Držte se ho! Neztraťte ho!“

Džassal znal ulice velmi dobře, ale sledovací vozidlo nebylo stavěné na rychlé pronásledování. Mělo stát dlouhé, nudné hodiny zaparkované a splývat s okolím. To, že se jim dařilo udržet menší automobil na dohled i přes poskakování na dlažebních kamenech a ostré zatáčky kolem rohů budov, často v neosvětlených ulicích, byla zásluha Adžajova řidičského umění. Ale jen bůh věděl, co to udělá s drahým audiovizuálním vybavením.

Dodávka jim dopřála projížďku nejluxusnějšími rezidenčními oblastmi jižního Mumbaí: Walkershwar Road, Peddar Road, Breach Candy, všechny pověstné zálibou v britské architektuře. Řidič dodávky se vyhýbal komerčním tepnám jako Cuffe Parade nebo Carmichael Road a dával přednost klidnějším ulicím. Nepochybně věděl, že ho sledují.

Po dvaceti minutách, strávených víceméně ježděním v kruzích, dodávka zamířila na sever ke kriketovému hřišti Wankhede. Když se k němu blížili, v ulicích se rojily davy mladých mužů. Záři reflektorů na stadionu bylo vidět na kilometry daleko.

„Dneska se hraje,“ poznamenal Adžaj Džassal. „Pochybuji, že se dostaneme o moc dál. Určitě ne tímhle autem.“

Dodávka téměř mizela za hradbou lidí. Danny McGuire uvažoval, jestli se Matt Daley chystá vyskočit a utéct. Podíval se na hodinky. Osm pětačtyřicet. Večeře Davida Ishaga brzy skončí. Museli se vrátit k domu.

McGuire bez rozmýšlení otevřel dveře sledovacího vozidla a vyskočil. Prodíral se davem s výkřiky

„policie!“ a divoce odstrkoval kolemjdoucí z cesty.

Za pár sekund byl u Mattovy dodávky. Jenže ta stála prázdná a opuštěná pouhých několik metrů od vstupní brány na hřiště. Zoufalý McGuire se rozhlížel po davu a hledal v něm Mattovu světlou kštici vlasů. Nic.

Vtom ho náhle spatřil, přímo ve vstupu na stadion, asi dvacet metrů daleko. Ale než tam Danny doběhne, Matt splyne s davem. Zmizí. Danny instinktivně stiskl prsty kolem zbraně, ale věděl, že ji nemůže použít. Výstřel by spustil davové šílenství. Právě když ho zaplavovala vlna zklamání, všiml si, že k němu sprintuje Adžaj Džassal, rozráží zástupy lidí jako Mojžíš vody Rudého moře a jeho dlouhé nohy překonávají vzdálenost leopardími skoky. Ozvaly se výkřiky a nadávky. Danny vyrazil kupředu a mával odznakem Interpolu, jako by to byl česnek, kterým má odehnat upíra.

Džassal se vrhl vpřed, srazil Daleye a přitiskl ho k zemi.

„Zadržel jsem podezřelého, pane,“ oznámil zadýchaně.

„Dobrá práce, Džassale,“ zasípal Danny McGuire za jeho zády. „Matthewe Daleyi, zatýkám vás pro podezření z pokusu –“ Zmlkl uprostřed věty.

Muž na zemi k němu otočil obličej. Jednu tvář měl silně odřenou a hnědé oči vytřeštěné zmatkem a panikou.

Byl stejně indický jako Tádž Mahal.

David Ishag se opíral o mramorový pult v koupelně a prohlížel se v zrcadle. Je to tady. Každou chvilku ho vpustí dovnitř.

Mého vraha.

Opláchl si obličej studenou vodou, aby zastavil příliv nevolnosti. Nezapomínej, co říkal McGuire. Policie je přímo u domu. Stačí, abych se svalil na podlahu a předstíral infarkt, když ten muž vstoupí dovnitř. Jednoduché.

„Davide? Miláčku?“ Postava Sarah Jane ve dveřích se kymácela. „Je ti něco? Potřebuješ doktora?“ Kymácí se? To je divné. Proč se kymácí?

Před Davidovýma očima začaly plavat jakési skvrnky. „Já… není mi dobře.“ To už se kymácela celá místnost jako loď na vysokých vlnách. Náhle se cítil hrozně špatně. Předstíraný kolaps nebude třeba. V tuto chvíli mu hrozil opravdový.

Najednou mu to došlo.

„Chutná ti polévka? Vařila jsem ji sama.“ Otrávila mě! Ta mrcha mi dala něco do polévky!

Pokoušel se zaostřit na Sarah Jane, ale viděl minimálně šest jejích identických verzí, jež se nad ním skláněly, když sklouzl na podlahu a svíral si žaludek. „Proč…?“ vydechl. „Proč tohle děláš?“

Její oči zaplavily slzy. „To nic. Nepanikař. Jdu zavolat záchranku.“

Soucit v jejím hlasu zněl tak opravdově. Musí zůstat při vědomí, udržet si soustředěnost. V ložnici jsou mikrofony McGuirea. Musí se tam dostat, aby zásahová jednotka věděla, co se děje. S posledním zbytkem sil zvolal: „Postel!“

Cítil, jak mu otékají krční svaly, jak se mu krátí dech. Za chvíli nedokáže vůbec promluvit.

„Musím si lehnout. Prosím.“

„Jasně, miláčku, jasně.“ Sarah Jane mu pomohla dojít do ložnice s výrazem hluboké starostlivosti ve tváři. Proč se pořád drží té šarády? pomyslel si David. Nedává to smysl. Padl do postele a popadl kravatu. Musí ji uvolnit! Nemůže dýchat! Divoce mával na Sarah, ať mu pomůže, ale otočila se k němu zády a mířila k telefonu.

„Volám dvanáct devadesát osm. Vydrž, Davide. Pomoc je na cestě!“

Danny McGuire si ve sledovacím vozidle zapnul bezpečnostní pás a přidržoval se madla nad dveřmi. Džassal hnal auto nyní již prázdnou ulicí se zapnutou sirénou. Museli se řítit nejméně stočtyřicetikilometrovou rychlostí.

Danny se podíval na hodinky: devět. Cítil se jako totální idiot.

Matt Daley byl pochopitelně stále v Ishagově domě. Věděl o přítomnosti Dannyho a odlákal ho lstí na klasickou návnadu.

Provedli už svůj zločin? Zavraždil spolu se Sarah Jane – Azraelem – Davida Ishaga?

Zvukový technik sedící poblíž Dannyho zápasil s rádiovým zařízením. Potřebovali se spojit s ostatními členy týmu, dostat se do domu dříve, než bude příliš pozdě.

Danny zařval na technika, aby překřičel zvuk sirény.

„Máte něco?“

Muž zavrtěl hlavou. „Jsme v dosahu, ale nemám signál.“

Před nimi už byla vidět světla Maráthí. Za chvíli se objeví i Ishagův dům.

„Zkoušejte to dál.“

Sarah Jane zavěsila sluchátko. „Už jedou.“

David se střídavě propadal do bezvědomí. Co jsem to měl dělat? Něco s bolestí v hrudi? Bylo tak obtížné poznat, co je skutečnost a co ne. Opravdu ho Sarah drží za ruku? Otírá mu čelo? Nebo je to sen? Vypadá tak milující… ale neplánovala jeho vraždu?

Znovu zavřel oči.

Když je opět otevřel, stál u jeho postele nějaký muž. Byl maskovaný a oděný od hlavy k patám v černém jako zubatá. V ruce se mu proti tmavé látce kalhot leskl nůž.

David zvažoval výkřik, ale otok mu zřejmě sevřel hrdlo. V žádném případě se nebál tolik, jak předtím předpokládal. Byl pouze nesmírně, ale nesmírně unavený. Asi se mi to zdá. Za okamžik ten muž zmizí.

Zavřel oči a znovu ztratil vědomí.

„Mám je, pane! Hlasy. V Ishagově ložnici.“

Danny McGuire úlevně vyrazil pěstí do vzduchu. „A ostatní?“

„Ano, pane, máme kontakt.“

„Demartine, Kapírí, slyšíte mě?“

Jako první se ozval vzteklý hlas indického policisty: „McGuire? Kde jste sakra byl?“

„Na tom nezáleží. Okamžitě vtrhněte do domu! Jsou v jeho ložnici. Dostaňte odtamtud Ishaga.“ Danny přerušil spojení a otočil se ke zvukaři. „Slyšíte Ishaga? Je naživu?“

Zvukař si přitiskl sluchátka na uši a v hlubokém soustředění zavřel oči. „Nejsem si jistý. Ta žena –“ Technik prudce strhl sluchátka z uší. Danny McGuire se nemusel ptát proč.

Křik Sarah Jane slyšeli všichni ve sledovacím vozidle.

KAPITOLA TŘICET

Z úkrytu měl na ně perfektní výhled. Na muže v černém a ženu, jež se nyní nazývala Sarah Jane Ishagová.

Mohla si říkat, jak chtěla. On věděl, kým je. A čí byla. Byla jeho. Jeho láskou. Jeho ženou.

Nutkání okamžitě vyskočit a popadnout ji bylo neodolatelné. Ale čekal na to nesmírně dlouho, věnoval tomu takovou spoustu času a úsilí. Musel vidět, jak taková scéna probíhá.

Muž v černém ukázal na Davida Ishaga. „Je mrtvý?“

David ležel v posteli na zádech, nehybný jako kámen. Sarah Jane se k němu sklonila.

„Ne. Ještě dýchá.“

„Nečekal jsem, že padne tak rychle. Muselas mu toho dát příliš mnoho.“

„Neházej vinu na mě!“ rozzlobila se Sarah Jane. „Postupovala jsem přesně podle tvých pokynů. A hlavně jsem ti říkala, že mu nemáme dávat drogu. Co když je to infarkt? Co když policie najde tu látku v jeho krvi?“

„Zmlkni!“ Muž v černém ji tvrdě praštil do obličeje.

Nepříjemné zapraštění lícní kosti bylo slyšet až do skrýše ve skrýši. Sarah Jane se zhroutila na podlahu a sténala. Sledoval, jak ji muž v černém škube za vlasy. „Kdo jsi, abys mi říkala, co mám nebo nemám dělat? Jsi nikdo, to jsi. Řekni to. ŘEKNI TO!“

„Jsem nikdo,“ zavzlykala Sarah Jane.

„Nemáš žádný život.“

„Nemám žádný život,“ pronesla už jen šeptem.

Zdálo se, že její poslušné odříkávání černě oděného muže trochu uklidnilo. Pustil její vlasy. „Museli jsme ho omámit, jinak by se bránil. Ostatní byli na nějakou sebeobranu příliš staří.“ Zvedl nůž vzhůru ke světlu. Pohrdavě pokývl k Davidovi a řekl: „Vyřídíme ho později. Teď jsi na řadě ty.“

Sarah Jane se po čtyřech plazila od něho. „Ne! Prosím. Nemusíš to dělat!“

„Samozřejmě že musím. Všechny byly vždycky potrestány, nebo ne? Angela, Tracey, Irina, Lisa. Proč

by měla malá, nevinná Sarah Jane uniknout bez úhony?“

„Prosím,“ žadonila Sarah Jane. Hrůza v jejím hlasu byla nezpochybnitelná. „Udělala jsem všechno, co jsi chtěl… Řekls, že mi neublížíš.“

Jenže na muže v černém žádné prosby nebo slzy neplatily. Vlastně to ani nebyl muž, ale zvíře. S divokým zavrčením se vrhl na Sarah Jane a přitiskl ji k podlaze. Jednou rukou jí drásal kůži a druhou tiskl nůž k jejímu hrdlu. Sarah Jane se instinktivně bránila, zoufale, ale marně kopala nohama pod jeho tíhou. Vyhrnul sukni jejích šatů a kolenem ji donutil roztáhnout nohy.

Muž ve skrýši již nedokázal čekat. Vyskočil ze skříně a vrhl se na muže v černém. Opakovaně ho mlátil pažbou zbraně do týlu. Všude stříkala krev, teplá, lepkavá. Ruka zvířete sápající se mezi stehna Sarah Jane ochabla.

Sarah Jane křečovitě svírala víčka a neodvažovala se dýchat. Opravdu to skončilo? Je mrtvý? Uvědomila si, že už necítí tíhu na svém těle. Někdo, její zachránce, z ní odkulil muže v černém. Zaznělo tupé žuchnutí na podlahu, jako když spadne pytel s hlínou.

Je to David? Chudáček David? Probral se z účinku drogy a je věrný a ochranářský až do konce? Nebo policie konečně všechno vyřešila, přišla je zatknout a ukončit ty dlouhé roky šílenství?

Zachránit ji a její sestru. Zastavit to.

Otočila hlavu a zjistila, že se dívá do známých milujících očí.

„To je v pořádku, Liso,“ zašeptal Matt Daley. „Už je to dobré, miláčku. Jsi v bezpečí.“

Matt se dotkl její tváře a zamilovaně po ní přejížděl prsty. Pravá líce, do níž ji ten mizera praštil, byla nateklá jako přezrálá švestka. Ten bídák už ji nikdy neuhodí.

„Liso…“ Matt Daley se rozplakal. „Moje ubohá Liso.“

Otevřela ústa a něco řekla, ale výstřel byl tak hlasitý, že přehlušil její odpověď. Po obličeji Matta Daleye přelétl udivený výraz. Nebyla to bolest, spíše obrovské překvapení.

Pak jeho svět zčernal.

KAPITOLA TŘICET JEDNA

Rádžít Kapírí byl v domě. O několik sekund později se k němu připojili Claude Demartin a tři muži z týmu, následovaní zadýchaným Dannym McGuirem.

„Kde jsou naši lidé?“ zeptal se Danny.

„V kuchyni je šest policistů,“ odpověděl Kapírí. „Hlídají u dveří.“

„Dobře. Vy a Demartin půjdete po hlavním schodišti. Já použiju schody pro služebnictvo.“

„Co kdybyste si vzal moje dva muže, aby vás kryli,“ navrhl Kapírí. Nebyla to otázka, ale Danny neměl námitky. Na mocenské boje nebyl čas, teď ne.

Domem se rozlehl výstřel.

Trojice mužů se po sobě podívala a pak se všichni rozběhli ke schodům.

„Jak jsi mohl?“

„Jak jsem mohl?“ Muž v černém si svíral zátylek. Stále se cítil omámeně, jako by měl každým okamžikem ztratit vědomí. „Vždyť mě málem zabil, Safíjo, pro případ, že by sis toho nevšimla.“

Oči Safíji Bastaové se zalily slzami.

„Bránil mě! Můj bože, Frankie. Nemusel jsi ho zabít.“

Frankie Mancini se zamračil. Smůla, že musel Daleye zastřelit. Vždyť to byl především syn Andrewa Jakese. Technicky vzato byl jedním z dětí. Jednou z obětí, kvůli nimž Frankie zasvětil svůj život pomstě. A ještě větší smůla byla, že selhal tlumič na jeho zbrani. Každou chvílí sem mohl vejít někdo ze sloužících. Policie už také může být na cestě. Neměli moc času.

„Zamkni dveře,“ vyštěkl. Ale Safíja jenom stála a prázdným pohledem sledovala, jak se Mattova krev vsakuje do koberce. „Proboha, Safíjo, snažil jsem se ho donutit, aby opustil Mumbaí,“ vyhrkl Frankie na svou obranu. „Dělal jsem, co jsem mohl. Neměl tu být.“

„Přišel pro mě. Protože mě miloval,“ vzlykala Safíja. „Miloval mě a já milovala jeho!“

„Miloval tě?“ ušklíbl se výsměšně Frankie Mancini. „Drahé děvče. Vždyť ani nevěděl, kdo jsi. Miloval Lisu Baringovou. A kdo byla Lisa? Nikdo, tak je to. Postava, kterou jsem vymyslel já, výtvor mé představivosti. Jestliže Matt Daley někoho miloval, tak jsem to byl já, ne ty. A teď zamkni ty zatracené dveře.“

Safíja Bastaová poslechla. Viděla šílenství planoucí ve Frankieho očích. Ubohý, ubohý Matt! Proč sem pro mě přišel? Proč neutekl, dokud měl šanci?

„Nezasloužil si smrt, Frankie.“

„Buď zticha!“ zaječel Mancini a výhrůžně zamával pistolí do vzduchu. „Já rozhoduji, kdo bude žít a

kdo umře! Já mám moc! Jsi moje žena. Budeš dělat, co ti přikazuji, jinak přísahám na svůj život, Safíjo, že bude následovat tvoje sestra. Rozumělas?“

Safíja přikývla. Rozuměla. Strach a poslušnost byly jediné, čemu rozuměla. Vše, čemu vůbec někdy rozuměla. Záblesk jiného života zažila jen velmi krátce, v těch několika šťastných měsících jako Lisa Baringová na Bali spolu s Mattem Daleyem. Ale ten neměl vůbec být.

„POLICIE!“ Hlas Dannyho McGuirea zněl jako siréna. Na schodišti za ním byl slyšet dusot nohou. Druhá spása.

Mancini zděšeně vytřeštil oči. Podal Safíji nůž. „Udělej to.“

„Co mám udělat? To ne! Frankie, ne.“

Sledovala očima jeho pohled k posteli. Během dramatu s Mattem Daleyem na chvíli zapomněla, že v pokoji je i David Ishag. Ale teď viděla, že se pohnul. Účinek drogy, kterou mu podala, začal slábnout.

„Tohle je konec, anděli. Naše poslední zabití. Oběť, která zachrání život tvojí sestry.“

„POLICIE!“ Do dveří bušily pěsti.

„Je správné, abys to provedla ty. Udělej to.“

„Frankie, nemohu.“

„Udělej to!“ To už Mancini řval, vyl jako vzteklý pes. „Prořízni mu krk, jinak vás zastřelím oba. UDĚLEJ TO!“

Safíjinou myslí probleskovaly obrazy jeden po druhém.

Četba „knihy“ s Frankiem kdysi v sirotčinci. Jak byl tenkrát hezký, jak milý. „Jsi princezna, Safíja. Ostatní ti jenom závidí.“

Andrew Jakes, jejich první vražda, krev tryskající z jeho krku jako hustá rudá voda z fontány.

Piers Henley, zábavný, intelektuální Piers, statečně bojující, dokud ho nestřelili do hlavy a nerozstříkli jeho brilantní mozek po stěnách ložnice.

Didier Anjou, který prosil o život, zatímco do jeho těla opakovaně pronikala čepel nože. Miles Baring, hroutící se hned po prvním bodnutí.

Matt Daley, jediná opravdu nevinná oběť ze všech. Matt, jenž ji miloval a dal jí naději. Matt, nyní mrtvý u jejích nohou.

Pomyslela na živé. Na svou sestru, její tělo a krev, která je někde tam venku. Na Davida Ishaga s vracejícím se vědomím.

„PROŘÍZNI MU HRDLO!“ ozval se Frankieho hlas, rozčílený, vzrušený jako vždycky krví, smrtí a pomstou.

„POLICIE!“ Do dveří narazilo beranidlo a roztříštilo dřevo.

„Nemohu,“ pronesla klidně Safíja. Uzavřela se proti hluku a řevu a upustila nůž na podlahu. „Střílej, Frankie, jestli musíš. Ale já to neudělám. Už ne.“

Dveře konečně povolily. Do pokoje vtrhli ozbrojení muži.

„Policie! Ruce vzhůru!“

David Ishag otevřel oči právě včas, aby spatřil zadýchaného Dannyho McGuirea stát ve dveřích se zbraní v ruce.

„Dal jste si sakra načas,“ zamumlal oslabeně. Pak někdo vypálil jedinou ránu.

A bylo po všem.

ČÁST IV

KAPITOLA TŘICET DVA

O ROK POZDĚJI…

Federico Mu?oz, soudce Vrchního soudu losangeleského správního obvodu, nebyl na předních novinových stránkách líčících případy vražd žádným nováčkem. Před dvěma roky porota ve stejné síni číslo 306 ve druhém patře soudní budovy v Beverly Hills shledala velmi oblíbenou herečku vinnou z vraždy násilnického milence, přestože ji ten člověk léta týral. Přes silné pobouření fanoušků, rodiny a mnoha celonárodních médií soudce Mu?oz odsoudil herečku k trestu smrti.

Zanedlouho poté obdržel první z řady výhrůžek zabitím, které se měly periodicky opakovat po zbytek jeho života.

Soudce to potěšilo.

Vyhrožování umožnilo, aby soudce Federico Mu?oz požádal o nepřetržitou ochranku, jež ho doprovázela do práce a zpátky. Každý den přijížděl k impozantní bělostné budově soudu číslo 9355 na Burton Way obklopený falangou ozbrojených strážců, což mu, podobně jako nepřetržitý zájem médií o jeho život, dodávalo pocitu obrovské důležitosti. Na veřejnosti pochopitelně označoval tento zájem za lascivní a podlý, zejména s poukázáním na urážlivou přezdívku „soudce Strach“ v L. A.

Timesech. Nicméně v soukromí si vychutnával každičkou minutu tohoto dění. A případ Azrael mu přinášel proslulost po celém světě.

Soudní proces probíhal už dva týdny – tak dlouho trvalo obžalobě přednesení celého případu se spoustou důkazních materiálů – a nemohl být větší senzací. Brutální vraždy čtyř bohatých mužů, zosnované a provedené za naprosto stejných okolností po celé zeměkouli. Ze spáchání vražd obviněn manželský pár, oba čtyřicátníci obdaření vzhledem filmových hvězd, přistižení v průběhu pokusu o pátou vraždu. Všechny postarší oběti vlákané do manželství ženskou polovičkou páru známou médiím jako „Anděl smrti“. Přesto tato žena byla během každé vraždy podrobena násilnickému, sexuálně sadistickému útoku ze strany obviněného muže. Přijímala to pokorně a poslušně, pokud se mělo věřit obžalobě.

Ani jeden z manželské dvojice nepopíral vraždy, ale každý tvrdil, že byl pod nátlakem, a za vůdce označoval toho druhého. Přidejte k tomu perfektní zápletku „robinhoodovského“ motivu – veškeré miliony po zavražděných byly věnovány na dětskou charitu – a bulvární plátky nemohly chtít víc.

Přesto dostaly více. Dostaly obžalovanou, která při každém vábení nové oběti do manželského lože úspěšně měnila svou identitu, takže se v průběhu uplynulých asi deseti let pravděpodobně podrobila mnoha chirurgickým zákrokům měnícím její vzhled, a přesto zůstala neobyčejně krásná. Tato žena, jež během přednášení obžaloby pasivně seděla v jednací síni číslo 306 a jen příležitostně zaslzela, když porotě ukazovali fotografie ztýraných těl jejích manželů nebo jejích vlastních zranění, vypadala dokonale a bezúhonně jako novorozeně, oslnivě jako kterýkoliv anděl. Tisk se jí nemohl nabažit.

Na druhém konci lavice seděl spoluobžalovaný Frankie Mancini. Dvojice se seznámila v raném mládí v newyorském sirotčinci. Mancini postrádal manželčinu oslnivost, z jejíž osoby i přes strašlivé zločiny, k jejichž spáchání se přiznala, jako by vyzařovala aura čistoty a půvabu. Přesto byl s černými vlasy, výraznou čelistí a královsky uhlazenými arogantními rysy podmanivě přitažlivý. Při zatčení v Indii projevil odpor a byl postřelen; stále měl potíže s usedáním a vstáváním, při každém pohybu sebou neklidně trhnul. Pokud seděl v klidu, měl tenké rty nepřetržitě zvlněné vědoucím úsměvem, jako by celé představení amerického soudního systému bylo zinscenované pouze pro jeho pobavení. Ani on, ani jeho manželka neměli námitky proti vydání do Spojených států, přestože mohli být stejně dobře souzeni ve Francii nebo Anglii, kde neexistuje trest smrti. Tady v Kalifornii jim hrozilo, že před nepřátelskou porotou a nejtvrdším soudcem losangeleského Vrchního soudu přijdou o život. Zdálo

se, že Frankie Mancini bere celý proces jako divadelní hru, melodrama, pokud ne rovnou frašku, v níž mu osud velkoryse přidělil místo v první řadě.

To vše mohlo mít co do činění s právníkem obžaloby Williamem Boycem. Vysoký hranatý muž přes padesát let, s krátce střiženými šedivými vlasy a oblibou laciných černých obleků, byl známý svým jednotvárným, odměřeným projevem. Představoval pravý protiklad autoritativního právníka, jakého byste v takto vysoce sledovaném procesu očekávali. Byl spolehlivý, kompetentní, profesionální a bolestně obyčejný do takové míry, až se občas říkalo, že jedinou nápadnou věcí na Williamu Boyceovi je jeho nenápadnost. Proč stát vybral pro tento proces žalobce Boyceho byla téměř stejná záhada jako samotné vraždy. Možná usoudili, že s natolik neotřesitelnými důkazy by odsouzení obou vrahů k trestu smrti zvládla i opice… a William Boyce jí byl tím nejpodobnějším člověkem, jehož našli.

Znudit porotu v tak senzační kauze jako tato vyžadovalo mimořádný výkon, ale přesně tohle se Williamu Boyceovi během uplynulých dvou týdnů dařilo. Recitoval fakta příslušející ke všem čtyřem vraždám naprosto monotónním hlasem, jenž účinně otupil jejich emocionální účinek. Strávil celý den seznamováním přítomných s komplexností mezinárodní právní dohody, v níž orgány Británie, Francie a čínského Hongkongu souhlasily s tím, že důkazní slyšení proběhnou hromadně v Kalifornii. Trochu oživení vnesli do procesu jeho svědkové, zejména španělská hospodyně Andrewa Jakese, která se

prosténala a provzlykala děsivě názorným svědectvím, jež se následující ráno objevilo na prvních stránkách všech bulvárních plátků. Především však soudce Mu?oz viděl, jak si obžaloba vydobývá opovržení Frankieho Manciniho. Jako všichni ostatní v jednací síni číslo 306 i lidé po celém světě, kteří sledovali toto soudní přelíčení, se těšil na vystoupení obhajoby. A ta dnes konečně přišla na řadu.

Jelikož oba obžalovaní tvrdili, že byli ke svému jednání donucení tím druhým, zvolili si oddělené zastoupení. Frankieho advokát Alvin Dubray byl malý tělnatý muž s permanentně vysoukanou košilí a vlasy šíleného vědce. Dubray dorazil do jednací síně 306 a cestou mu z hromady pod paží padaly papíry. Vypadal jako popletený starý dědeček. Ve skutečnosti, jak soudce Mu?oz dobře věděl, měl Dubray tak pronikavé myšlení a obsáhlou paměť, že nepotřeboval žádné poznámky. Jenže jeho více než dvacetileté vystupování v roli neohrabaného starého klauna si získávalo oblibu u poroty, a proto je nehodlal nyní měnit. S klientem tak chladným a lhostejným jako Frankie Mancini bylo Alvinu Dubrayovi jasné, že dnešnímu davu se bude muset zalíbit dvojnásob.

Z tohoto pohledu měla obhájkyně „Anděla smrti“ snazší práci. Pro Ellen Watsovou, mladou a poměrně nezkušenou, to byl teprve její třetí případ vraždy. Ale v kruzích vrchního soudu si už získala pověst bystré a talentované odbornice na trestní právo, jež zachází s usvědčujícími materiály s uměním a lehkostí hrnčíře modelujícího hlínu na svém kruhu. Ellen Watsová s chlapeckým střihem blond vlasů a uličnickým výrazem tváře byla obvykle považována za krásku. Nicméně vedle své klientky pohasínala jako blesk fotoaparátu namířený na slunce.

„Povstaňte.“

V uplynulých dvou týdnech soudce Federico Mu?oz zakázal médiím vstup do jednací síně. (Nechtěl vzbuzovat dojem, že hladově touží být viděn v záběrech kamer, a William Boyce byl tak nudný, že by diváky odrazoval.) Nicméně pro dnešek ustoupil a dovolil vybrané skupině novinářů zaujmout několik míst na galerii. Jejich hledáčky, podobně jako oči ostatních přítomných, přelétaly mezi obviněnými a třemi muži sedícími bok po boku v první řadě. Jejich jména byla již dobře známá ve všech domácnostech v Americe.

Danny McGuire, detektiv losangeleské policie a nyní hrdina Interpolu, strávil dvě třetiny své kariéry pronásledováním vrahů v případu Azrael a pomáhal zorganizovat jejich dopadení v Indii.

David Ishag, úchvatně bohatý indický magnát a potenciální další oběť, kdyby ho McGuire a jeho muži nevyrvali z pařátů jisté smrti.

A na konci řady tragická postava Matta Daleye na invalidním vozíku.

Daley byl scenárista, syn Andrewa Jakese, první oběti Azraela, a v jednu dobu klíčový informátor Interpolu. Byl také přítomný zatčení obviněných a měl to štěstí, že přežil zásah kulkou z Manciniho pistole, která skončila v dolní části jeho páteře. Přes to všechno Matt Daley odmítl svědčit proti obviněné ženě, o níž stále hovořil jako o „Lise“. Povídalo se, že láska k ní ho dohnala na pokraj šílenství. Když člověk sledoval, jak tento stín jeho dřívější podoby hledí zapadlýma očima na obviněnou ženu, bylo snadné tomu uvěřit.

„Slečno Wattsová,“ soudce Federico Mu?oz vyčkal dostatečnou dobu, aby měl jistotu, že všechny oči

– a kamery – míří na něho. „Chápu správně, že jste připravena přikročit k obhajobě?“

„Ano, Ctihodnosti.“

Ellen Wattsová a Alvin Dubray se dohodli, že Ellen vystoupí jako první. Měli v plánu co nejdříve odstranit z cesty vražedný charakter klienta toho druhého, aby mohli přejít na společnou oblast: slabiny a nesrovnalosti v obžalobě a hrubé zacházení, jež oba obvinění zažívali jako děti. Pokud by se jim podařilo zasít do mysli porotců semínko pochybností o tom, kdo korumpoval koho, a vykreslit obžalované jako mentálně narušené osoby, měli dobrou šanci zachránit své klienty před smrtící injekcí. Reálně to bylo maximum, v co mohli doufat.

Ellen Wattsová popošla před porotu a podívala se každému z dvanácti mužů a žen do očí.

„V průběhu uplynulých dvou týdnů,“ začala, „vám obžaloba předložila několik hodně děsivých důkazů. Pan Boyce vás výmluvně seznámil s fakty souvisejícími se čtyřmi brutálními vraždami. Záměrně jsem použila slovo fakta, protože v tomto případě to jsou fakta, strašlivá fakta, fakta, která se já ani moje klientka nesnažíme popřít. Andrew Jakes, sir Piers Henley, Didier Anjou a Miles Baring, ti všichni přišli o život za násilných, krvavých, hrůzných okolností. Někteří z rodinných příslušníků a přátel těchto mužů jsou dnes tady v jednací síni. I oni si museli vyslechnout slova pana Boyceho a já vím, že mezi námi není nikdo, jehož srdce by s nimi nesoucítilo.“

Ellen Wattsová se okázale otočila ke galerii pro hosty a věnovala své nejlepší, nejsoustrastnější pokývnutí hlavou dvěma bývalým Didierovým manželkám, jež přiletěly na proces. Totéž gesto zopakovala k Maxmilianovi, nahrbenému, ale důstojnému osmdesátiletému nevlastnímu bratrovi sira Pierse Henleye. Za ním sedící dvě ženy blížící se šedesátce, dávné přítelkyně Milese Baringa, s nimiž Baring udržoval kontakt i po sňatku s Lisou, zíraly na Ellen Wattsovou nenávistným pohledem, ale ustaraný výraz obhájkyně se tím nezměnil.

„Nejsem zde proto, abych vedla spor o faktech, dámy a pánové. Takový postup by byl pošetilý, nemluvě o hluboké neúctě k obětem a jejich rodinám.“

„Slyšte, slyšte!“ zvolala jedna z přítelkyň Milese Baringa na galerii a vysloužila si tím ostrý pohled soudce Federika Mu?oze a vlnu mručivé pochvaly od všech ostatních.

„Mým úkolem je držet se faktů. Ukončit divoké spekulace a fámy obklopující mou klientku a předložit vám pravdu. Pravdu o tom, co udělala a co neudělala. Pravdu o jejím vztahu se spoluobviněným Frankiem Mancinim. A pravdu o tom, kým skutečně je.“ Ellen Wattsová se přiblížila

k lavici obžalovaných a donutila tím porotce, kteří ji sledovali, aby se podívali na ženu, jejíž život měli v rukou. „Nazvali ji Andělem smrti. Princeznou. Čarodějnicí. Netvorem. Žádné z těchto přízvisek není pravdivé. Jmenuje se Safíja Bastaová. Je to lidská bytost, žena z masa a krve, jejíž život sestává z dlouhého seznamu zneužívání a utrpení.“ Ellen Wattsová se zhluboka nadechla. „Chci vám ukázat, že paní Bastaová je v těchto zločinech stejnou obětí jako muži, kteří přišli o život.“

Většina porotců se nesouhlasně zamračila. Jednací síní se rozlehly výkřiky „hanba“, což přimělo soudce Mu?oze, aby požádal o klid v jednací síni.

„Dámy a pánové, pravda nemusí být příjemná,“ pokračovala Ellen Wattsová. „Nemusí být příjemná a nemusí být tím, co chceme slyšet. Ale mou prací tady v jednací síni je odhalovat pravdu a v následujících dnech vám ji ukážu se všemi jejími ošklivostmi.“ Rozohněná obhájkyně se otočila a ukázala prstem na Frankieho Manciniho. „Nikoliv moje klientka, ale tento muž organizoval, plánoval a nepochybně vykonal všechny ty vraždy. Frankie Mancini si byl plně vědom, že Safíja je zranitelná, mentálně nestabilní a osamělá. Cynicky s ní manipuloval, proměnil ji ve zbraň, kterou pak využil k prosazení svých vlastních nenávistných cílů. Odsoudit Safíji Bastaovou z vraždy nedává o nic větší smysl než obvinit nůž, zbraň nebo škrticí provaz.“

Dnes vás proto žádám o jediné: vyslechněte si pravdu. Nechte ji sem vstoupit. Andrewa Jakese, Pierse Henleye, Didiera Anjoua a Milese Baringa již nic nevrátí. Ale pravda jim nakonec dovolí odpočívat v pokoji.“

Ellen Wattsová se posadila v tak těžkém tichu, až ho bylo téměř slyšet. Někteří porotci očividně nesouhlasili s tím, co řekla. Jiní se tvářili zmateně. Přesto Ellen Wattsová usedla na své místo s vědomím, že na rozdíl od Williama Boyceho získala přinejmenším jejich plnou pozornost.

Soudce Federico Mu?oz se obrátil na druhého obhájce. „Pane Dubrayi. Máte-li zájem, můžete přednést svou řeč…“

Alvin Dubray vstal a dýchavičně došel kolébavou chůzí na totéž místo před porotou, které Ellen Wattsová právě opustila. Dnes dopoledne vypadal ještě zmuchlaněji než jindy. Šedivé vlasy měl přilepené na jedné straně hlavy a úzké brýle na čtení nasazené legračně nakřivo. Po zamumlání

„Vaše Ctihodnosti“ se otočil k porotě.

„Dámy a pánové. Budu mluvit jen krátce. Obdivuji respekt slečny Wattsové k pravdě. Upřímně to schvaluji. Bohužel pravda nemůže zprostit klientku slečny Wattsové obvinění. Tím cynickým manipulátorem byla Safíja Bastaová. To ona, nikoliv pan Mancini, vlákala čtyři nevinné muže do pasti a vedla je ke smrti. Nezapomínejme, že to byli velmi úspěšní, vysoce inteligentní lidé. Jestliže

Safíja Bastaová dokázala napálit všechny tyto muže, nemluvě o policistech po celém světě, a dokonce dítě jedné z obětí,“ – advokát zalétl pohledem k Mattu Daleyovi, jenž seděl zhrouceně v invalidním křesle na konci první řady – „jak snadné pro ni muselo být ovládání mého klienta, klinicky potvrzeného schizofrenika s životem naplněným emočními a psychologickými problémy. Dámy a pánové, pravdou je to, že chladnokrevným vrahem tady není pan Mancini, ale Safíja Bastaová. Děkuji vám.“

Alvin Dubray se šoural zpět na své místo. Danny McGuire ho pozoroval. Neuniklo mu, že Alvin Dubray se během obhajovacího proslovu ani jednou nepodíval na svého klienta, a ani k tomu nepobídl porotu. Možná proto, že ten chlápek vypadá přímo zlověstně a ona stále působí dojmem jehňátka ztraceného v lese. Danny si pamatoval Safíji a Frankieho z jejich předchozích inkarnací v roli Angely Jakesové a Lyleho Renalta. Když se na ně díval dnes v jednací síni, jeho dojem z obou byl pozoruhodně podobný tomu, co pociťoval před těmi dlouhými roky. Ona stále vypadala nevinně a křehce. Z něho pořád vyzařovala arogance a zákeřnost. V jednom ohledu Alvin Dubray uhodil hřebík na hlavičku. Safíja Bastaová „napálila“ i jeho. Ve skutečnosti výraz napálit se dotýkal stěží jen povrchu toho, co provedla. Jako Angela Jakesová okouzlila dřívějšího detektiva. A svým způsobem ho okouzlovala i teď.

Soudce Mu?oz vyhlásil dvacetiminutovou přestávku, než obhajoba začne předvolávat jednotlivé svědky. Venku na chodbě se Danny McGuire přiblížil k Mattu Daleyovi.

„Jak ti je?“

Danny se stále cítil provinile za to, že v ten osudový večer v Mumbaí považoval Matta za vraha. Když se teď na něho díval, viděl slabého muže, zlomeného nejen tělesně, ale i emocionálně. Představa, že by mohl zabít všechny ty muže, vypadala směšně. Matt Daley by neublížil ani mouše. Jedinou Dannyho útěchou bylo vědomí, že Matt se o jeho podezření nikdy nedozví. Od zatčení pachatelů vražd se oba muži velmi spřátelili. Danny s Céline dokonce bydleli u Mattovy sestry Claire a jejího manžela, když trávili dovolenou v L. A., a jejich rodiny se sblížily.

„Dobře. Ale bojím se o ni.“

„O koho?“

„Přece o Lisu.“ I rok po událostech v Indii se Matt Daley zmiňoval o Safíji Bastaové stále jako o

„Lise“ a hovořil o ní s láskou a zalíbením. Pokud šlo o soudní proces, Matt Daley byl celou dobu v táboře Ellen Wattsové. Mancini byl zlý hoch, „Lisa“ jeho zmatená, svedená oběť. „Dubray je bezcitný mizera. Uškodí jí více než ten studený čumák Boyce z obžaloby. Jak tam může stát a říkat takové věci?“

„Dělá svou práci,“ poznamenal mírně Danny McGuire. „Nikdo z nás zatím nezná pravdu. A nebudeme ji znát, dokud neuslyšíme výpovědi svědků.“

Matt se na něho podíval nechápavým pohledem. „Já znám pravdu,“ pronesl stroze. Pak otočil invalidní vozík a odjel.

KAPITOLA TŘICET TŘI

David Ishag se netrpělivě podíval na své hodinky značky Richard Mille za půl milionu dolarů. Soudní přelíčení zatím byla muka. Seděl jen kousek od ženy, o níž kdysi věřil, že bude navždy po jeho boku, a musel nejenom poslouchat drtivou tíhu obvinění vznášených proti ní, ale dokonce k nim sám přispívat a potvrdit soudu, že i on byl touto smrtelně nebezpečnou svůdkyní podvodně zlákán ke sňatku a změně poslední vůle.

Sarah Jane, jak na ni David stále myslel, s ním během celé doby ani jednou nenavázala oční kontakt. Ani jednou se nepokusila, pohledem nebo gestem, nějak ospravedlnit. Ale nyní ji David Ishag konečně uslyší mluvit. Styděl se přiznat si to, ale jedna jeho část pořád toužila, aby Sarah Jane otevřela ústa a dokázala svou nevinu. Aby vyvrátila to, o čem věděl, že je pravda. Aby zahnala jeho noční můry a vrátila se s ním domů. Pochopitelně racionálně si uvědomoval, že tato cesta vede k šílenství. Od chudáka Matta Daleye ho dělila jen tenká čára, a David Ishag neměl v úmyslu ji překročit. Ale i tak vyhlídka, že Ellen Wattsová povolá Safíji Bastaovou jako svého prvního svědka, jak se obecně očekávalo, v něm vyvolávala téměř nesnesitelnou úzkost.

„Obhajoba povolává Rose Darcyovou.“

Zděšení Davida Ishaga se setkalo s ozvěnou zklamaného mumlání v jednací síni. Diváci čekali týdny na to, že uslyší krásnou ženu na lavici obžalovaných, jak se obhajuje ze strašlivých zločinů. Místo toho před soudce předstoupila s pomocí soudního úředníka shrbená, křehká stará žena. Rose Darcyová si pomáhala při chůzi holí vysokou téměř jako ona, ale přes její věk a zdánlivou vetchost z ní vyzařovala určitá rozhodnost. Pavučinově jemné šedivé vlasy měla úhledně a pevně stažené do uzlu a ve vrásčité tváři stále živě jiskřily modré oči.

Nicméně přítomní v jednací síni nebyli tak docela zklamaní. Za celé dosavadní trvání procesu to bylo poprvé, kdy se u Safíji Bastaové projevila nějaká emoce. Tlumeně vzlykla a křečovitě sevřela okraj lavice.

„Paní Darcyová, můžete soudu potvrdit své jméno?“

„Rose Frances Darcyová.“ Hlas staré ženy zněl silně a jasně. „A nikdy jsem se neprovdala.“

„Promiňte. Slečno Darcyová, znáte někoho ze dvou obviněných v této kauze?“

„Ano. Tuto mladou dámu.“

Stará žena se podívala na obžalovanou a její oči se zaplnily slzami lítosti.

„Rozumím,“ poznamenala Ellen Wattsová. „A kdy jste se setkala se Safíjí Bastaovou poprvé?“

„Se Safíjí Bastaovou jsem se nikdy nesetkala.“

Porotci si vyměnili udivené pohledy. Ellen Wattsová vypadala na okamžik podobně zmatená. Zjistit, že její první svědek přišel o rozum, by byla pořádná smůla.

„Slečno Darcyová, právě jste soudu potvrdila, že znáte obžalovanou. A teď říkáte, že jste se s ní nikdy nesetkala?“

„Ne,“ odsekla popuzeně stará žena. „To jsem neřekla. Ano, znám ji“ – ukázala k lavici obžalovaných –

„od jejího narození. Řekla jsem, že jsem se nikdy nesetkala se Safíjí Bastaovou.“

„Ale slečno Darcyová…“

Rose Darcyová ztratila trpělivost. „To není Safíja Bastaová. Safíja Bastaová nikdy neexistovala.“

Soudci Mu?ozovi chvíli trvalo, než nastolil v jednací síni pořádek. Jakmile projevy překvapení utichly, stará žena pokračovala.

„Její pravé jméno je Sofie. Sofie Smithová. Nevím, kde se vzal ten nesmysl se jménem Safíja Bastaová, ale při narození se tak rozhodně nejmenovala.“

„Říkáte, že znáte Safíji – Sofii – od narození. Znala jste její matku?“ zeptala se Ellen Wattsová.

„Ne, madam. Jsem sociální pracovnice. Její matka ji opustila hned po narození v porodnici v Harlemu. Tu noc jsem tam zrovna pracovala a viděla jsem ji krátce po narození. Byla velmi malinká, ale už tehdy velká bojovnice. První tři týdny života strávila zbavováním se závislosti na heroinu. Její matka ho musela brát i během těhotenství. Dítě mělo štěstí, že přežilo. Jméno Sofie jí dali zaměstnanci kliniky.“ Otočila se a pohlédla na sklíčenou postavu na lavici obžalovaných. „Pro mě byla vždycky Sofie.“

„Jaký jste měla kontakt se Sofií po té noci?“

Rose Darcyová se smutně usmála. „Ne takový, jaký bych chtěla. Ale i tak jsem s ní pravděpodobně měla v jejím dětství více kontaktů než kdokoliv jiný. Byla to milá malá holčička, velmi laskavá a citlivá. Jenže od začátku se trápila.“

„Psychicky?“

William Boyce vyskočil. „Námitka. Navádění svědka.“

„Námitka přijata. Buďte pozornější, slečno Wattsová.“

„Ano, Ctihodnosti. Slečno Darcyová, jak byste popsala trápení obžalované?“

„Klinický popis vám mohou poskytnout její psychiatři. Ale z mých pozorování byla uzavřená do sebe, špatně se socializovala ve skupině svých vrstevníků, podléhala fantazii a sebeklamu. Centrum péče o děti ji považovalo za problémový případ. Opakovaně ji přesouvalo z jednoho zařízení do druhého.“

„A to proč?“

Slečna Darcyová se otočila ke své bývalé svěřenkyni a s citem pronesla: „Protože ji nikdo nedokázal zvládnout. Nikdo ji nechápal.“

„Ale vy ano?“

„To nemohu tvrdit. Když dosáhla třinácti let, sdělila sociálním pracovníkům, že už mě nikdy nechce vidět. Ztratila jsem s ní kontakt. Dodnes netuším proč.“

To už Safíja Bastaová nepokrytě plakala a všechny kamery mířily na její krásnou, slzami smáčenou tvář.

„Muselo to být pro vás těžké.“

„To bylo,“ potvrdila Rose Darcyová. „Měla jsem ji ráda.“

Další svědkyní Ellen Wattsové byla Janet Hooperová, jež pracovala v Beeches, domově, v němž Sofie žila koncem dospívání. Podsaditá žena se shrbenými rameny měla pod očima váčky, které naznačovaly, že by mohla trpět trvalou depresí. Brzy bylo jasné, že Janet Hooperová nechová k obžalované takové city jako stará slečna Darcyová.

„Byla potížistka. Drzá. Uzavřená. Poněkud arogantní vůči mně a mým spolupracovníkům.“

„Taková je většina dospívající mládeže.“

„Ne.“ Janet Hooperová zavrtěla hlavou. „Bylo to více než jenom tohle. Využívala svého vzhledu opravdu bezcitným, cynickým způsobem. Záznamy z předchozího domova zmiňovaly stejnou věc. Jakmile se ocitla v pubertě, rojili se kolem ní chlapci, jak si jistě dokážete představit. Ale ona je neodrážela. Oddávala se tomu.“

Ellen Wattsová se zamračila. „Chovala se promiskuitně?“

„Velmi.“

Alvin Dubray zamrkal revmatickýma očima Elleniným směrem, jako by jí říkal: Co si prokristapána myslíte, že děláte? Povolat svědka, který líčí její klientku jako vypočítavou couru, byl těžko způsob, jak získat porotu na svou stranu. Vždyť pokud něco, tak házení špíny na „Safíji“ byla jeho práce.

Přesto Ellen Wattsová pokračovala dál. „Rozumím. A jak dlouho toto její chování trvalo?“

„Myslím, že tak do doby, kdy dosáhla asi šestnácti let. Dokud se nesblížila s Frankiem.“ Janet Hooperová se otočila k Frankiemu Mancinimu, jenž reagoval svým obvyklým pohledem plným spalujícího pohrdání.

„Frankie Mancini změnil Sofii Smithovou k lepšímu?“

Alvin Dubray nevěřil vlastním uším. Ellen Wattsová vedla případ za něho.

„Frankie Mancini Sofii Smithovou zcela změnil. Po seznámení s ním se stala jiným člověkem. Ocitla se plně pod jeho vlivem.“

Z Dubrayovy mysli vymizely počáteční varovné signály.

„Pod jeho… vlivem?“

Janet Hooperová přikývla. „Ano. Byla něco jako Frankensteinova nestvůra.“ Ach bože.

„Uctívala zem, po níž Frankie kráčel. Dělala všechno, co jí řekl.“

Ellen Wattsová věnovala Alvinu Dubrayovi samolibý úsměv. „Můžete nám sdělit nějaké příklady, paní Hooperová?“

„No, tak nejdříve si změnila jméno. Byl to Frankie, kdo začal s celou tou záležitostí o Safíji Bastaové. Přesvědčil ji, že je marocká princezna nebo podobný nesmysl. Že má sestru dvojče, kterou od ní oddělili hned po narození. Vytvořil pro ni celou minulost, novou identitu. Myslím, že použil příběh z nějakého románu. V každém případě se Sofie začala chovat tak, jako by to byla pravda. Neměla všech pět pohromadě.“

„Námitka,“ zabrblal William Boyce. „Svědkyně není odborník a nemá kvalifikaci ke komentářům o duševním zdraví obviněné.“

„Přijato.“ Soudce Mu?oz si před kamerami veledůležitě uhladil čerstvě obarvené vlasy. „Kam tím míříte, slečno Wattsová?“

„Vaše Ctihodnosti, vztah mezi panem Mancinim a mou klientkou je pro tuto kauzu klíčový. Chci prokázat, že zájem pana Manciniho o mou klientku byl cynický a vykalkulovaný a započal v jejím velmi mladém věku. Že byla stejnou obětí pana Manciniho jako muži, jež zavraždil. Nezapomínejme, že během každého z těch útoků pan Mancini znásilnil mou klientku.“

„Námitka!“ Alvin Dubray tohle prakticky zavyl. „Ty vraždy ji vzrušovaly! Sex probíhal po vzájemné dohodě.“

„S takovými zraněními, jaká utrpěla?“ odsekla Ellen Wattsová. „V policejních zprávách je zřetelně uváděno znásilnění.“

„Policie nevěděla, že se na tom všem podílí!“

Tohle bylo pro televizi terno. Možnost sledovat „tým“ obhajoby, jak si jeden druhému vjíždí do vlasů. Po dvou týdnech monotónního řečnění žalobce Williama Boyceho se soudce Federico Mu?oz konečně dočkal tak senzačního přelíčení, jaké si podle svého mínění zasloužil, včetně balkonu zaplněného slintajícími televizními štáby a novináři. Zítra budou mít všichni plná ústa jeho jména.

„Smíte pokračovat,“ oznámil milostivě, „ale doufám, že máte pro nás nějakého svědka s psychiatrickou odborností, slečno Wattsová. Porotu nezajímá mínění amatérů.“

Ellen Wattsová vážně přikývla. Propustila Janet Hooperovou a povolala dalšího svědka.

„Obhajoba předvolává doktora Georgeho Petridise.“

Tento hezký muž ve věku těsně přes padesát, v obleku s vestou a stříbrnými kapesními hodinkami, byl šéfem psychiatrického oddělení Mass General Hospital v Bostonu. Vyzařovala z něj autorita, a když začal vypovídat, jak Alvin Dubray, tak William Boyce si se znepokojením povšimli nového zaujetí členů poroty. Dokonce se zdálo, že zájem o to, co doktor říká, projevuje i Frankie Mancini. Během lékařova svědectví by bylo slyšet spadnout špendlík.

„Doktore Petridisi, jaký je váš vztah k obžalovaným v této kauze?“ zeptala se Ellen Wattsová.

„Léčil jsem oba koncem osmdesátých let minulého století, kdy byli ještě mladiství. Pracoval jsem v té době jako psycholog pro Centrum péče o děti státu New York a zabýval jsem se téměř výlučně adolescenty.“

„Pamatoval jste si tyto pacienty i předtím, než vyšly na světlo všechny ty vraždy? Dvacet let je dlouhá doba. Musel jste se mezitím zabývat stovkami dětí.“

Doktor se usmál. „Tisícovkami. Ale tyhle dva jsem si zapamatoval. Kromě toho si vedu pečlivé záznamy, abych byl schopen konzultovat své vzpomínky s tím, co jsem si v dané době poznamenal.“

„A co si pamatujete o obžalovaných?“

„Zapamatoval jsem si jejich mimořádně závislý, symbiotický vztah. Dívenka byla velmi hezké dítě se spoustou problémů. Jednoznačně byla duševně labilní. Předepsal jsem jí hned po prvním vyšetření risperdal, ale stavěla se proti myšlence užívání jakékoliv drogy. Chlapec to rovněž odmítl.“

„Jakou formu měla její psychóza?“

„No, byla fantasta. V nejlepším případě měla velmi nejisté vnímání sebe sama, v nejhorším vůbec žádnou vědomou identifikaci. Mám podezření, že hlavní příčinou byl prenatální vliv drog užívaných její matkou. Byla něco jako prázdná skořápka, forma čekající na naplnění vědomím někoho jiného. Ten hoch ji v pravém slova smyslu ‚stvořil‘.“

Danny McGuire v první řadě jednací síně číslo 306 se zachvěl. „Nemám žádný život.“

„Změna jejího jména byla asi nejviditelnější vnější manifestací jejího stavu. Safíja bylo jméno jejího exotického, marockého alter ega. Byla to psychotická afektovanost, inspirovaná milostným románem, který jí v dětství darovala jedna z pečovatelek. Frankie rozpoznal její pouto s tímto příběhem a touhu po minulosti, po legitimitě. Vzal obě věci a spojil je dohromady.“

Ellen hrála ďáblova advokáta. „Je sedmnáctiletý mladík opravdu schopný takto sofistikované

manipulace?“

„Obvykle ne. Ale v případě tohoto hocha absolutně ano. Byl velice inteligentní, velice manipulativní, mimořádně přizpůsobivý a schopný jedinec. Vlastně byl obdivuhodný.“ Doktor Petridis pohlédl na Frankieho Manciniho tak, jak by se nějaký zoolog podíval na výjimečně vzácný exemplář neobvyklého druhu.

„Dle vašeho názoru – byl Frankie Mancini psychotik?“

„Ne. Nebyl.“

„Předepsal jste Mancinimu nějakou psychiatrickou léčbu v době, kdy jste ho měl ve své péči?“

Doktor zavrtěl hlavou. „Pilulky, které by mohly vyléčit Manciniho problémy, neexistují. Pokoušeli jsme se o terapie pohovorem, ale byl velmi rezistentní. Věděl, co provádí se Sofií i se vším, co dělal. Neměl nejmenší zájem o jakoukoliv změnu.“

„Opravte mě, pokud se mýlím, doktore Petridisi. Ale říkáte, že Frankie Mancini byl spíše ‚zlý‘ než

‚blázen‘? Že to, co dělal, činil úmyslně a vědomě, že chápal, co je špatné, co je nesprávné?“

Doktor Petridis se zachmuřil. „Zlý, špatný, to jsou morální pojmy. Já jsem psychiatr, nikoliv soudce. Mohu vám říct, že Frankie rozhodně nebyl blázen ve smyslu duševně nemocný. Jako většina z nás, jako Sofie, byl produktem svého dětství.“

„Mluvil s vámi o tom?“

„Ach ano,“ potvrdil doktor. „Mluvil.“

Následujících patnáct minut doktor Petridis vyplnil hororovým příběhem, jenž představoval dětství Frankieho Manciniho. Během vyprávění se nejméně dvě porotkyně neubránily slzám. Trojice sedící v první řadě, Matt Daley, Danny McGuire a David Ishag, pozorně naslouchala a visela na každém doktorovu slovu. Zejména pro Dannyho McGuirea to bylo tak, jako by mu konečně vycházela tajenka křížovky, kterou luštil dlouhé roky. S každým slovem dostávaly vraždy Azraela stále odpornější, zvrácenější smysl.

„Frankie Lyle Mancini byl vždycky hezky vypadající dítě,“ vysvětloval Petridis. „Už jako malý měl stejně tmavé vlasy, modré oči, olivovou pleť a atletickou postavu, jako vidíte i dnes v této jednací síni. Měl tvář a tělo, které jej v dospělosti učinily tak fatálně atraktivním. Jenže Frankieho perfektní vzhled byl současně jeho prokletím.“

„Jak to?“

Doktor se na chvíli odmlčel. Pak se nadechl a vyprávěl, že prvních osm let Frankieho života bylo šťastných. Několik týdnů před jeho devátými narozeninami Frankieho otec, sobecký sukničkářský námořní důstojník – jehož hezký vzhled a smysl pro dobrodružství Frankie zjevně zdědil – opustil jeho matku Lucii i jejich tři děti. Odplul a zařídil si nový domov na Filipínách s mnohem mladší ženou. Matku, již Frankie zbožňoval, tato zrada zničila a nikdy se z ní plně nevzpamatovala. Už se nikdy nesmála. Frankie během sezení popsal doktoru Petridisovi, jaké to bylo, když musel přihlížet tomuto rozpadu osobnosti.

„Zlomená Lucie Manciniová se pak provdala za mnohem staršího muže,“ pokračoval Petridis.

„Jmenoval se Tony Renalto. Podle Frankieho doufala, že Renalto poskytne její rodině finanční jistotu a stabilitu.“

„A stalo se tak?“

„Ano, ale za strašlivou cenu,“ přikývl chmurně doktor Petridis a sdělil soudu, jak stárnoucí nevlastní otec tyranizoval a ponižoval Frankieho matku a fyzicky a sexuálně zneužíval i samotného Frankieho. Když si na to Frankie matce stěžoval, nevěřila mu. Sexuální zneužívání skončilo, když Frankie ve věku čtrnácti let ubil otčíma stolní lampou.

„Při našich sezeních mi řekl, že utekl z místa zločinu a od té doby nikdy svou rodinu neviděl. Rok žil na ulici, dokud ho nesebrala policie a neumístila do Beeches. Právě tam potkal Sofii.“

„Nahlásil jste ten zločin, zavraždění nevlastního otce, policii?“ otázala se Ellen Wattsová

„Samozřejmě že ano.“

„A co se stalo?“

„Nic. Policie Frankieho symbolicky vyslechla. Frankie všechno popřel. Případ byl už dva roky uzavřen s tím, že Renalto se stal obětí zpackané loupeže.“

Jako v případě Andrewa Jakese, pomyslel si Danny.

„Nikdo si nechtěl přidělávat práci se znovuotevřením té záležitosti. Renalto podle všeho nikomu nechyběl a kromě Frankieho odvolaného svědectví nebyly žádné důkazy.“

Frankie Mancini se pohodlně opřel a usmál se jako člověk, jenž se právě dozvěděl, že jeho investice se na trhu s klesajícími cenami zdvojnásobila.

„Lze předpokládat, že Frankie se vám pak jako psychologovi přestal zpovídat?“ otázala se Ellen Wattsová. „Jakmile zjistil, že jste ho prozradil policii?“

„Vlastně ne. Pokračoval v našich týdenních sezeních. Pouze se ujišťoval, že se nic nenahrává.“

V jednací síni zazněl pobavený smích. Bylo pozoruhodně snadné nechat se ohromit nebo pobavit Mancinim, podlehnout jeho vzhledu a šarmu. Svým úsměvem a pózou jako by byl oddělený od příšerných zločinů, které přivedly jeho i Safíji Bastaovou sem na lavici obžalovaných.

„Frankie rád mluvil,“ pokračoval doktor Petridis. „To byla jedna z věcí, která ho přitahovala k Sofii a ke mně. Oba jsme byli pozorní posluchači. Samozřejmě v tu dobu mu bylo sedmnáct a byl vážně narušený. Byl homosexuál, ale neměl žádný nebo minimální sexuální pud.“

Doktor hodil tuto bombu tak neformálně, jako by popisoval Frankieho vkus pro košile nebo jeho oblíbený baseballový tým. Porotkyním doslova poklesly čelisti jako ohromeným postavám v nějakém komiksu. Nicméně Ellen Wattsová byla na tuto psychologovu výpověď připravená.

„To je velmi důležité, doktore Petridisi,“ pronesla vážně. „Jak víte, existují forenzní důkazy o sexuální aktivitě na všech čtyřech scénách zločinu. Násilné sexuální aktivitě. Možnost, že sperma odebrané v těchto případech nepatří Frankiemu Mancinimu, je dva miliony ku jedné.“

Petridis přikývl. „To se shoduje s tím, co vím. Samozřejmě že v běžném životě bylo Frankieho libido utlumené. To, co ho vzrušuje, nejsou muži nebo ženy. Je to vláda nad kterýmkoliv pohlavím. Frankie má v sobě hluboce zakořeněnou nenávist k mužům, kteří opouštějí své manželky a rodiny, jak učinil i jeho biologický otec, a také ke starým, bohatým mužům, jako byl jeho otčím. Vnímá je jako násilníky. Domnívám se, že v těchto případech vražd právě tohle představovalo motivační faktor jak pro násilí, tak pro sex.“

„Děkuji vám.“ Ellen Wattsová vyslala úsměv k Alvinu Dubrayovi. „Nemám další otázky.“

K překvapení všech, nevyjímaje soudce Federika Mu?oze, William Boyce vyskočil na nohy. Až dosud odmítal křížový výslech kteréhokoliv ze svědků v domnění, že tento případ je dostatečně nevyvratitelný a není potřeba jakékoliv další prokazování. Jenže Petridisovo svědectví znělo natolik přesvědčivě, aby považoval za nutné mu čelit.

„Doktore Petridisi, říkal jste, že pan Mancini projevoval během vašich sezení ‚hlubokou nenávist‘ vůči starším mužům.“

„To je pravda.“

„Přesto ho nepovažujete za duševně nemocného? Nebyla to patologická nenávist?“

„V běžné řeči by se to tak mohlo nazvat. Ale vědecky nikoliv.“

„Rozumím. Jenže současně popisujete Safíji Bastaovou jako ‚prázdnou skořápku‘, nádobu, do níž Mancini mohl nalévat vlastní vědomí a názory.“

„Přesně tak.“

„Ale když Safíja Bastaová projevovala tuto nenávist, když ji považovala za svou vlastní, označil jste to jako patologické chování.“

„Ano, ale to je něco jiného.“

„Vysvětlete to prosím, pane doktore.“

„No, v jejím případě šlo o transfer. Jednala tak, jako by byla někdo jiný, jednala za někoho jiného.“

„Jenže nedělal on totéž? Nepostupoval snad podle svých fantazií narušeného, zneužívaného malého chlapce? Nepřenášel svou nenávist k Tonymu Renaltovi a vlastnímu otci na oběti, jež vraždil?“

„No… ano,“ souhlasil rozpačitě doktor Petridis. „To ano. Ale klinicky to nestačí k tomu, aby byl osvobozen z důvodu duševní nemoci. Věděl moc dobře, co dělá.“

„S tím souhlasím. Věděl, že muži, které zabíjí, nejsou jeho otec ani otčím.“

„Samozřejmě.“

„Stejně tak to věděla Safíja Bastaová.“

„No jistě. Uvědomovala si to. Ale –“

„Nemám další otázky.“

David Ishag té noci nezamhouřil oka, neustále se převracel v hotelové posteli v Beverly Wilshire. Stejně se vedlo Mattu Daleyovi v přízemním pokoji pro hosty v domě jeho sestry, který Claire dala upravit na ložnici přístupnou pro jeho invalidní vozík. Lépe na tom nebyl ani Danny McGuire v motelovém pokoji několik kilometrů východně od budovy soudu.

Ellen Wattsová zatím odváděla dobrou práci ve vykreslení své klientky jako alespoň částečné oběti. Sofie, i přes pokusy obžaloby zpochybnit soucitné svědectví doktora Petridise, z toho stále vycházela jako narušená dívka vtažená zkaženým Mancinim do sítě nenávisti, fantazie a násilí. Ale zítřejší svědectví může rozhodnout o osudu ženy, na niž každý muž nadále myslel pod jiným jménem, a kterou, vzdor všemu, co se stalo, chtěl každý muž ochránit před trestem smrti. V hloubi duše ji stále toužili zachránit.

Zítra ta žena konečně promluví sama za sebe. Odpoví na otázku, která se stala pro Davida Ishaga, Matta Daleye a Dannyho McGuirea nejdůležitější ze všech:

Kdo jsi?

KAPITOLA TŘICET ČTYŘI

Televizní štáby se seřadily podél Burton Way vedoucí k budově soudu tak, jako by se chystaly přenášet královskou svatbu. Dnes byl den, kdy bude v procesu svědčit Anděl smrti. Vzrušení a očekávání visící ve vzduchu byly téměř hmatatelné. Zdálo se, že lidé mají náladu jako při karnevalu, usmívali se a žertovali, jásali při průjezdu soudce Mu?oze v neprůstřelném cadillacu a pískali, když obrněná vězeňská vozidla přivážející Bastaovou a Manciniho projížděla kolem bariér a vysazovala obžalované na zabezpečeném místě.

„Pro ně je to jenom představení, že ano?“ Matt Daley smutně vyhlédl z policejního vozidla. Každé ráno přijížděl k soudu společně s Dannym McGuirem. Losangeleská policie prokazovala tuto laskavost starému kamarádovi Dannymu za jeho dávnou práci na oddělení vražd. „Neuvědomují si, že v sázce jsou něčí životy? Je jim to jedno?“

Danny chtěl poznamenat, že jim možná záleží více na čtyřech již ztracených životech než na osudu dvou pravděpodobných vrahů. Ale držel jazyk za zuby. Dnešek bude těžký pro všechny, ale nejtěžší pro Matta. Pokud se Safíja – Lisa – na lavici svědků sama usvědčí, trest smrti bude jistý. Nikdo, ani Matt Daley, ji pak nedokáže zachránit.

V jednací síni 306 oba zaujali obvyklá místa, lhostejní ke zvědavým pohledům z divácké galerie.

David Ishag už seděl na své židli. Pro Inda je těžké zblednout, ale toto dopoledne se to Ishagovi podařilo. Seděl se strnule vzpřímenými zády, bezchybně oděný jako vždycky v obleku od Ozwalda Boatenga a s hedvábnou kravatou od Gucciho. Ubohý muž vypadal, jako by sám stál před popravčí četou.

„Jste v pořádku?“ zeptal se ho Danny McGuire.

Ishag jen přikývl. Na další rozhovor nebyl čas. Do síně vkráčel jako páv soudce Federico Mu?oz. Vychutnával si krátký moment ve světle ramp a šum, jaký se vždy ozýval, když lidé vstávali a uznávali důležitost jeho příchodu. Nicméně po pravdě řečeno, tohle dopoledne nikomu na „soudci Strach“ nezáleželo o nic víc než na zahajovací řeči Ellen Wattsové. Krátké vzrušení vyvolalo věcné oznámení Alvina Dubraye, že Frankie Mancini se rozhodl nevypovídat, což bylo jasné znamení, že tento advokát staví obhajobu svého klienta na jeho mentální nezpůsobilosti. Ale dnešní osoby přítomné v síni 306 legální manévry Manciniho týmu příliš nezaujaly. Jednací síň ožila až ve chvíli, kdy zaznělo jméno Safíji Bastaové a soudní stráž dovedla štíhlou a křehkou postavu z lavice obžalovaných na místo svědka.

„Prosím sdělte soudu svoje celé jméno.“

„Safíja Miriam Bastaová Manciniová.“

Její hlas nezněl ani silně, ani nekolísal. Byl hluboký a uvolněný, vyzařoval auru klidu a míru. David Ishag, Danny McGuire a Matt Daley si pamatovali tento hlas a při jeho zvuku jim poskočilo srdce.

Ellen Wattsová začala zlehka. „Paní Bastaová, mohla byste nám vlastními slovy popsat své seznámení s panem Mancinim a charakterizovat svůj vztah k němu?“

„Bylo mi šestnáct. Žila jsem v dětském domově v New Yorku ve čtvrti Queens a Frankieho tam převedli z jiného domova.“

„Spřátelili jste se?“

„Ano. Více než spřátelili. Milovala jsem ho.“

Všichni v jednací síni pohlédli jako jeden na Manciniho, jestli na toto sdělení nějak reaguje, ale jeho tvář zůstala stejně netečná jako vždycky.

Safíja pokračovala: „Na počátku byl jiný. Chci říct, že byl tak hezký, chytrý a charismatický. Ale také se ke mně choval jinak než ostatní.“

„Jakým způsobem?“

„Mluvil se mnou. Naslouchal mi. A vážil si mě. Nikdy se mě nepokusil dotknout.“

„Myslíte sexuálně?“

Safíja přikývla. „Ostatní chlapci v domově a muži, zaměstnanci… všichni se mi vnucovali.“ Matt Daley si skousl spodní ret tak, až krvácel. „Ale Frankie ne. Byl jiný a odháněl je ode mě.“

Ellen Wattsová chvíli mlčela, aby zvýraznila dopad Safíjiných slov zejména na ženy v porotě. „Říkáte tím, že jste byla v dětském domově vystavena sexuálnímu násilí?“

Safíja přikývla a svěsila hlavu. „V té době jsem nevěděla, co to je. Domnívala jsem se, že se to… prostě děje. Ale Frankie mi umožnil vidět tyto věci jinak. Řekl mi, že jsem krásná a výjimečná. Měla jsem knihu, byla o nějaké princezně v Maroku. Často jsme ji četli spolu. Řekl mi, že ta princezna byla moje babička, že to nějak zjistil. Věděl věci z mé minulosti, jako to, co se stalo s mou matkou a sestrou. Víte, měla jsem sestru dvojče. Oddělili nás.“

Jak se Safíja vracela do své minulosti, s jejím obličejem se začaly dít zvláštní věci. Její oči získaly zasněný, skelný pohled, téměř jako by byla zhypnotizovaná.

„Ostatní nevěřili, že pocházím z významné rodiny. Záviděli mi. Ale Frankie to chápal. Věděl to. Miloval mě.“

„Safíjo,“ pronesla velmi vlídně Ellen Wattsová. „Teď už chápete, že to není pravda, že ano? Že ten příběh o princezně není historie vaší rodiny, ale pouze románový výmysl. A ten dopis od právníka o vás a vaší sestře dvojčeti Elle jste si s Frankiem prostě vymysleli, je to tak?“

Na Safíjině tváři se na okamžik objevila čirá panika. Pak jako by ji někdo probudil z transu, tiše řekla: „Ano. Teď už to vím. Nebyla to skutečnost.“

„Ale v té době jste tomu věřila. Proto jste změnila své pravé jméno na Safíji Bastaovou, že ano? Basta bylo jméno marocké rodiny v tom románu.“

„To mi sdělili později. Ano. Myslím, že ano.“

Vypadala tak zmateně a bezútěšně, že to Matt Daley nemohl snést. Dokonce i pro Dannyho McGuirea bylo těžké uvěřit, že tento stupeň duševního zmatku by mohl být předstíraný.

„Takže jakmile jste se stala Safíjí, jak se vyvíjel vztah mezi vámi a Frankiem? Kdy došlo k tělesným kontaktům?“

„Až po sňatku. A i potom k nim docházelo jen zřídka… Nechtěl to.“

„Nechtěl mít s vámi pohlavní styk?“

„Přesně tak.“

„Měla jste podezření, že může být homosexuál?“

„Ne, nikdy. Miloval mě, v jiných ohledech byl vášnivý. Musíte pochopit, já… já jsem neměla žádný život a Frankie mi ho poskytl. Zachránil mě. Neptala jsem se na to. Brala jsem to tak, jak to bylo.“

„Vzali jste se tedy a přestěhovali se do Kalifornie.“

„Ano. Frankie byl totiž výjimečný, mohl jít kamkoliv, dělat cokoliv. Ale nabídli mu práci v jedné právnické firmě v L. A., proto jsme tam zamířili. Byl to pro nás nový život, proto nám dal i nová jména. On byl Lyle a já Angela. Byli jsme velice šťastní… na počátku.“

„S Andrewem Jakesem jste se seznámila už jako Angela?“

Safíja si promnula ruce způsobem, jako by v nich hnětla neviditelnou hroudu těsta. „Ano. Angela potkala Andrewa. Zařídil to Lyle.“ Sklouzla do třetí osoby tak přirozeně, že si toho lidé zpočátku

téměř nepovšimli. Ale jak se hloubka její schizofrenie obnažovala, v síni bylo místy slyšet lapání po dechu. „Ubohá Angela. Nechtěla si ho vzít. Nechtěla ho mít blízko sebe… Byl tak starý.“ Safíja se zachvěla. „Kdykoliv se jí dotkl, dělalo se jí špatně.“

„Jí?“ položila Ellen Wattsová otázku, kterou měli všichni na jazyku. „Míníte tím sebe, Safíjo?“

„Ne! Byla to Angela. Mluvím o Angele, rozumíte? Prosím, nepleťte mě. Je obtížné si to pamatovat.“ Přitiskla dlaně na spánky. „Angela si nechtěla vzít Andrewa Jakese. Byla velmi hezká dívka. Ale Frankie ji k tomu donutil. Tvrdil, že Andrew musí být potrestán za to, co udělal, a Angela byla stvořená k jeho potrestání. Nebylo cesty ven.“

„A co Andrew Jakes udělal?“ otázala se Ellen Wattsová. „Proč musel být potrestán? Byl to zlý člověk?“

„Andrew… zlý…? Na Angelu ne, to ne. Vlastně byl docela milý. Pozorný… Nakonec ho měla ráda. Jenže udělal stejnou věc jako všichni ostatní. Opustil svoji rodinu. Svoje děti… To proto musel zemřít.“

Dannymu McGuireovi prolétl před očima jeho život. Skutečně to bylo celou dobu tak jednoduché, to spojení mezi oběťmi Azraela? Pouze to, že všechny opustily své děti, stejně jako otec Frankieho Manciniho opustil jeho?

„To je důvod, proč všichni museli umřít. Andrew, Piers, Didier, Miles. Bylo to kvůli dětem. Ty děti musely být pomstěny.“

Když Ellen Wattsová kladla další otázku, v jednací síni panovalo hrobové ticho.

„Kdo zavraždil Andrewa Jakese, Safíjo? Byla to Angela, nebo Frankie? Nebo to udělali oba společně?“

Safíja odvětila bez zaváhání. „Byl to Frankie.“ Pak se rozplakala.

„To je lež!“ Mancini vyskočil. „To jsou kecy, zasrané představení. To ona zvolila Jakese pro první zabití. Ona ho vybrala, ne já!“

Soudce Mu?oz přísně požádal o zjednání pořádku. Soudní stráž rychle zdolala Frankieho a donutila ho znovu usednout.

Safíja stále mluvila jako v transu, očividně neschopná přestat. „Prořízl Andrewovi hrdlo. Bylo to hrozné! Všude byla krev… Nikdy neviděla tolik krve. Potom znásilnil chudáka Angelu… Prosila ho, ať přestane, ale neposlechl, pokračoval pořád dál a dál, ubližoval jí. Potom… potom je svázal dohromady a odešel.“

„A kde jste byla vy, Safíjo, když se to dělo?“ zeptala se Ellen Wattsová. „Pamatujete si to?“

„Samozřejmě.“ Safíja se zatvářila, jako by ji ta otázka překvapila. „Byla jsem tam, kde vždycky… Dívala jsem se.“

Ellen Wattsová kladla otázky své klientce ještě asi hodinu, než soudce Mu?oz vyhlásil dvouhodinovou pauzu. Oficiálně měla sloužit k přípravě ostatních právních zástupců na křížový výslech. Ve skutečnosti prodloužil přestávku proto, aby poskytl mase novinářů čas na záplavu komentářů a spekulací o vystoupení Safíji Bastaové, čímž proces s Azraelem přitáhl maximální zájem a zajistil mu na východním pobřeží Států místo v poledních zprávách.

Druhá hodina výpovědi Safíji Bastaové se nesla ve stejném duchu jako ta první. Vyskytovaly se v ní krátké intervaly, v nichž Safíja hovořila naprosto normálně a zdálo se, že si plně uvědomuje, kdo je, kde je a proč odpovídá na dotazy. V takových chvílích působila klidně a inteligentně, dobře artikulovala a litovala své role ve vraždách. Ale jakmile se otázky vracely k nočnímu dění během vražd, nevyhnutelně se uchylovala k výpovědím ve třetí osobě a hovořila o svých druhých já – Angele, Tracey, Irině, Lise a Sarah Jane –, jako by to byly skutečné ženy, jež znala, s nimiž se přátelila a jejichž zážitky zcela oddělovala od svých vlastních. V její deformované mysli nebyla láska Tracey k Piersovi nebo Lisy k Milesi Baringovi předstíraná. Radost či smutek, jež manželky pociťovaly, byly ryzí emoce. Z její výpovědi ke každé vraždě vyplývalo stále totéž: všechny připravil, řídil a vykonal Frankie, hnaný svou touhou po „potrestání“. To on „stvořil“ různé manželky, aby mu pomohly. A potom jim všem ublížil – zatímco se ubohá Safíja pouze dívala.

Otázka nyní zněla: Je její zjevná vyšinutost hraná, jak halasně tvrdil Frankie Mancini, jde o představení se záměrem poslat ho na smrt, zatímco ona prožije zbytek svých dní v nějakém pohodlném psychiatrickém ústavu? Nebo je pravdivá?

William Boyce, vytržený ze své apatie fascinujícím účinkem, jaký měla výpověď Bastaové na porotu a zejména na porotkyně, zahájil své vystoupení hned po přestávce agresivně a zamířil rovnou na zranitelné místo obžalované.

„Paní Bastaová, když jste předstírala různé identity s výslovným cílem uzavření manželství a zavraždění bezbranných starých mužů –“

„Námitka!“ zaječela Ellen Wattsová.

„Z jakého titulu, Ctihodnosti? Přiznala to pod přísahou.“

„Zamítá se. Dokončete svou otázku, pane Boyce.“

„Když jste předstírala ty identity, pravděpodobně to vyžadovalo spoustu příprav, je to tak?“

„Nerozumím.“

„Myslím, že rozumíte. Před každým zločinem jste musela změnit svou podobu, vymyslet a naučit se pro svou ‚postavu‘ naprosto novou minulost. Musela jste nacvičit odlišný přízvuk, najít si zaměstnání, spřátelit se s novými lidmi. Založit základnu, z níž jste mohla zorganizovat setkání se zamýšleným terčem a pak zahájit proces vedoucí k jeho svedení.“

Ellen Wattsová vstala. „A kde je v tom otázka?“

„Tady. Jak dlouho to trvalo? Stát se Angelou, Tracey nebo kteroukoliv z dalších žen?“ Safíja se tvářila znepokojeně. „Různilo se to. Někdy měsíce. Někdy roky.“

„Takže jste strávila měsíce nebo dokonce roky nacvičováním, přípravami na další vraždu?“

„Takhle to nebylo.“

„Ne? A jak to tedy bylo?“

„Frankie mě na chvíli odváděl pryč, potom po…“ Safíja se odmlčela.

„Po vraždách?“

Přikývla. „Měli jsme odjet a navštívit mou sestru. Chtěli jsme ji najít společně. Ale pak jsme se znovu přesunuli na další místo. Nová jména měla znamenat nový začátek. Nebyla součástí žádného plánu.“

„Samozřejmě že byla součástí plánu, paní Bastaová! Když jste se setkala se sirem Piersem Henleyem, věděla jste nebo nevěděla, že máte v úmyslu se za něho provdat?“

„Ale toho si vzala Tracey.“

„Vy jste byla Tracey, paní Bastaová. Věděla Tracey, že její skutečný manžel Frankie Mancini plánuje vraždu sira Pierse?“

„Já… já nevím.“ Safíja se v panice rozhlédla jako liščí mládě obstoupené smečkou slintajících psů. Matt Daley se na to nedokázal dívat. Dejte jí pokoj! Přestaňte ji týrat.

„Věděla jste to, paní Bastaová. Věděla jste to moc dobře. Tracey pomohla Mancinimu vniknout do domu na Chester Square. Vypnula kvůli němu poplašné zařízení, že ano?“

„Ano.“ Její hlas byl stěží šepot. „Ale vy to nechápete. Neměla na vybranou. Musela to udělat. Frankie

–“

„Ano, ano, víme. Frankie ji to ‚přinutil‘ udělat. Paní Bastaová, skutečně není pravda, že jste se ochotně a aktivně zapojila do všech těchto vražd?“

„Ne.“

„Že jste je vy a Mancini společně plánovali měsíce či dokonce roky předem?“

„Říkala jsem vám, že takhle to nebylo.“

„Co vás více sexuálně vzrušovalo, paní Bastaová? Fantazie o znásilnění? Nebo pozorování nelítostného zabíjení nevinných mužů, které jste vlákala do pasti?“

„Námitka!“

„Zamítnuta.“ Soudce Mu?oz si to začal užívat. Čekal dlouhou dobu, než obžaloba přiměje tuhle couru, aby se svíjela, a nehodlal ji teď pustit z háčku. „Odpovězte na otázku, paní Bastaová.“

Safíja poprvé a zcela nečekaně projevila záblesk hněvu. „Nebyla jsem vzrušená, pane Boyce,“ vykřikla. „Byla jsem znásilněná a zmlácená. Přinucená. Řekl mi, že když neudělám, co požaduje, udělá totéž mojí sestře. Že ji znásilní, ztýrá a zabije. Jestli si myslíte, že jsem z toho čerpala potěšení, tak to vy jste zvrhlý, ne já.“

Ellen Wattsová sevřela hlavu v dlaních.

William Boyce si dovolil drobné pousmání.

„Cítím se povinen vám připomenout, paní Bastaová, že nemáte žádnou sestru. Ale velmi oceňuji, že používáte první osobu a říkáte já. Nemám další otázky.“

Všichni se shodli, že křížový výslech vedený Williamem Boycem byl pro obhajobu Safíji Bastaové devastující. L. A. Times to vyjádřily nejpregnantněji: „Nikdy v historii trestního soudnictví nemělo nejen jedno slovo, ale dokonce pouze dvě písmena tak hluboký dopad na nějakou kauzu.“ Safíja jediným výbuchem hněvu proměnila pochybnosti a náklonnost, které tak pečlivě kultivovala její obhájkyně v průběhu předchozích dní, v tvrdou jistotu: „zmatek v identitách“ byl u Anděla smrti pouze předstíraný. A jestliže to byl podvod, jakou míru šílenství jí lze přičíst?

Ellen Wattsová dělala, co mohla, aby napravila vzniklou škodu. Povolala Safíjina současného, státem jmenovaného vězeňského psychiatra, aby vyhodnotil její duševní stav. Doktorka Lucy Pennino byla přesvědčivý svědek a její výpověď vyzněla jednoznačně: Safíja Bastaová „bezesporu“ trpí paranoidní schizofrenií. Její stav je, podobně jako u většiny schizofreniků, cyklický – přichází a odchází. Nyní v průběhu procesu nepochybně uvažuje mnohem jasněji než v čase vražd, kdy neměla k dispozici stabilizující medikamenty, které jsou jí v současné době podávány.

„Osoba trpící tímto onemocněním je velmi ovlivnitelná jinými lidmi, ať v dobrém či špatném smyslu. Například se zdá, že Matthew Daley měl na Safíji, když se s ní setkal jako s Lisou Baringovou, silně pozitivní vliv. Během sezení paní Bastaová popisovala jejich vztah jako skutečnou lásku. Kdyby poznala pana Daleye před první a ne až po čtvrté vraždě, tak dle mého profesionálního názoru by k těm vraždám vůbec nedošlo.“

Tato výpověď byla velmi dobrá, navíc umocněná pohledem na Matta Daleye, jenž ve svém kolečkovém křesle vedle první řady upřímně a vydatně plakal. Ale jediný pohled na kamenné obličeje porotců dával tušit, že svědectví doktorky Pennino bylo příliš malé a přišlo příliš pozdě.

A tak shrnutí soudcem Mu?ozem bylo nevyhnutelně tak černobílé a nelítostné, jak bylo legálně možné.

„Otázka, jež před vámi dneska stojí,“ pronesl k porotě, „není to, zda Frankie Mancini nebo Safíja Bastaová měli nešťastné dětství. Také se nemusíte ptát sami sebe, jestli některý z obžalovaných má nebo měl psychické problémy. Nepotřebujete chápat motivy, vztahy nebo jakékoliv vnitřní pohnutky jejich pokřivených myslí kromě jediného: Zabili ty čtyři muže po zralé úvaze? Pokud věříte, že ano, musíte je uznat vinnými.

Již nyní víme, že Frankie Mancini a Safíja Bastaová společně spáchali ty strašlivé zločiny a že byli předvedeni před spravedlnost během pokusu spáchat další. Nedopusťte se omylu. Kdyby nebyli dopadeni, pan Ishag by dnes tady s námi nebyl. A přes patetické žádosti pana Daleye o omilostnění paní Bastaové je pravdou, že měl obrovské štěstí, když vyvázl z jejích spárů živý. Pokud by nebyli chyceni díky houževnatému úsilí zástupce ředitele pana McGuirea, jejich vražedné řádění by pokračovalo možná dalších deset let. Další nevinní muži by přišli o život za těch nejnepředstavitelněji děsivých okolností, zrazeni a zabiti ženou, kterou milovali a o níž věřili, že je rovněž miluje. Tento soud neslyšel ani od jednoho z obžalovaných přesvědčivé vyjádření lítosti.

Zaznělo tady mnoho slov o duševním stavu obžalovaných, zejména paní Bastaové. S ohledem na toto se cítím povinen připomenout vám, že podle práva není žádný rozdíl v tom, jestli se paní Bastaová považovala v době páchání zločinů za někoho jiného. Záleží pouze na tom, jestli měla v úmyslu zabít. Totéž platí pro pana Manciniho. Jestliže jste přesvědčení, že šlo o úmysl, musíte je uznat vinnými.

Nyní se můžete odebrat ke zvážení svého verdiktu. Všichni povstaňte.“

Jakmile byli obžalovaní odvedeni, diváci se začali trousit ven z jednací síně. Danny McGuire se otočil k Davidu Ishagovi a Mattu Daleyovi. „Smím vás oba pozvat na oběd?“

Ishag působil unaveně, ale Matt vypadal doslova nemocně, byl bílý jako křída a třásl se.

„Měli bychom vypadnout z Beverly Hills dříve, než se kolem nás srotí reportéři.“

„Díky, ale nemohu,“ odpověděl David. Posbíral své poznámky do kufříku. „Chci chytit večerní letadlo do Indie.“

„Ještě před vynesením rozsudku?“ podivil se Matt.

„Musím. Porota se bude radit několik dní a já potřebuji řídit své podnikání.“

„Opravdu si myslíte, že to budou dny?“ zeptal se Matt nadějným tónem. „Domníváte se, že mají pochybnosti?“

„Ne, myslím, že mají zcela jasno,“ prohlásil David. „Musejí pouze projít procesem zvážení důkazů, to je vše. Jen samotné dodatky Boyceho budou číst týden.“ Podal ruku Dannymu McGuireovi a zápasil s ovládnutím svých emocí. „Děkuji vám. To, co řekl Mu?oz, je pravda. Nebýt vás, tak už nežiji.“

„Není zač. Opravdu se nechcete zdržet alespoň na ten oběd?“

„Opravdu ne. Sbohem, Matte. Hodně štěstí.“ Po těchto slovech David Ishag vyšel ze soudní budovy, zamířil k černé limuzíně, která na něho čekala, a odsunul stranou novináře vykřikující otázky jako obr, jenž se ožene proti roji komárů.

Matt Daley se za ním díval s otupělým výrazem ve tváři. Danny McGuire dobře znal tento výraz ze všech těch let u policie, kdy jednal s oběťmi brutálních zločinů. Matt byl v šoku. Soudní proces plný napětí si na něm nakonec přece jenom vybral svou daň.

Danny se chopil Mattova křesla a tlačil ho k východu vyhrazenému policistům. „Tak jdeme, chlape. Vypadneme odtud.“

Pro oběd si vybrali malé židovské lahůdkářství v Silverlaku, vzdáleném jen osm kilometrů od budovy soudu, ale celý svět od mýdlové opery Azrael. Danny si dal pikantní sendvič, ale trval na tom, že Matt musí sníst kuřecí polévku s nudlemi a vypít hrnek horké, sladké kávy.

„Chystají se ji popravit, že ano?“

Danny odložil sendvič. „Možná. Ano. Je mi to líto, Matte.“

„Je to moje vina.“ Po Mattových tvářích začaly kanout slzy a odkapávaly do polévky. „Kdybych nezačal s tím pitomým dokumentem, kdybych se do toho nemíchal, nikdy by ji nenašli.“

Danny byl v šoku. „To nemyslíš vážně. Kdybys neudělal to, co jsi udělal, Matte, lidé by dál umírali. Nevinní lidé. Tu ženu bylo nutné zastavit.“

„Mohl jsem ji zastavit. Slyšels tu psychiatričku. Kdybychom s Lisou utekli tak, jak jsme plánovali. Kdybychom odjeli do Maroka a zmizeli. Frankie by bez ní nemohl pokračovat ve vraždění… a nebýt jeho, tak ona by nikdy neublížila ani mouše.“

„Možná ano,“ řekl Danny. „Nebo možná ne. Nezapomeň, že tenkrát jsi neměl tušení o jejím zapojení do těch vražd. Co myslíš, jak bys reagoval, kdybys to zjistil?“

Matt chvilku váhal, než odpověděl. „Odpustil bych jí. Pochopil bych to.“

„Zabila tvého otce, Matte. Vždyť především proto ses do toho zapletl. Protože Andrew Jakes si nezasloužil takovou smrt. Vzpomínáš? Nikdo si nezaslouží takhle umřít.“

„Ne,“ prohlásil zatvrzele Matt. „To Mancini zabil mého otce. Lisa byla zmatená. Myslela si, že tím chrání svou sestru. Nikdy nechtěla, aby se tohle dělo.“

Bylo zřejmé, že mluvit s Mattem nemá smysl. Danny nemohl změnit jeho názor, a přitom bylo patrné, jak toto téma jeho kamaráda nesmírně rozčiluje. Vždyť právě tomu se Danny chtěl vyhnout, když ho pozval na oběd. Změnil proto téma.

„Jak se má Claire?“

„Dobře. Asi ji unavuje mít mě u sebe. Není snadné pečovat o dvě děti a manžela a k tomu ještě o zmrzačeného bratra.“

„Udělala by pro tebe cokoliv,“ ujistil ho Danny. „To vidím i já. Máš štěstí.“ No jasně, pomyslel si Matt. Štěstí. To opravdu mám.

„Myslí si, že bych měl navštívit cvokaře.“

„A co si myslíš ty?“

Matt pokrčil rameny. „Nic to nezmění. Jestli Lisa… Jestli ji…“ Zajíkl se a nemohl pokračovat, ale Danny si uměl domyslet zbytek. Jestli Safíji popraví, domnívá se, že nebude mít proč žít. Porota to sice neví, ale teď zvažovala osudy tří lidí, ne pouze dvou.

„Možná by ses měl vrátit k práci, Matte. Dokončit ten zatracený dokument. Bůh ví, že máš dostatek materiálu, a nikdo se nedostal k této kauze blíže než ty. Lidé teď budou ten příběh hltat. Můžeš vydělat velké prachy.“

„Nechci prachy,“ přiznal upřímně Matt. „Ne, pokud nemohou koupit Lise svobodu.“

„Ale chceš říct pravdu, nebo ne?“

„Jak to myslíš?“

„No, chceš přece, aby lidé znali pravdu o tom, co se skutečně stalo. A není lepší způsob než o tom natočit film. Sdělit tuto zprávu způsobem, jaký pochopí miliony lidí. To je jediná cesta, jak jí stále můžeš pomoct.“

Poprvé za celou dobu se v Mattově tváři objevilo něco připomínající naději. Danny má pravdu. Dluží takové sdělení pravdy Lise. Dluží je všem. Ať to Danny McGuire zamýšlel nebo ne, právě mu hodil záchranné lano.

Přesně v tom okamžiku zazvonil Dannyho mobilní telefon. Byl to Lou Angelastro, jeho starý kamarád z losangeleské policie.

„Co se děje, Lou? Zrovna jsem na obědě s jedním kámošem. Mám ti zavolat v deset?“

Matt Daley pozoroval, jak se na Dannyho tváři postupně objevuje překvapení… úžas… panika.

„To nemůžeme stihnout… Silverlake… můžeš poslat nějaké auto? Jasně, dám ti ji.“ Danny nadiktoval název a adresu lahůdkářství, v němž s Mattem obědvali, a pak vypnul telefon.

„Vše v pořádku?“ zeptal se Matt.

„Svým způsobem… Ne… Vlastně ne.“ Danny položil na stůl dvě dvacetidolarové bankovky a rychle se zvedl. „Porota se zrovna vrací do soudní síně. Dospěla k verdiktu.“

V jednací síni číslo 306 propukl chaos. Lidé se drali na nejlepší místa, televizní štáby bojovaly mezi sebou o lepší přístup na galerii vyhrazené médiím a používaly kamery jako zbraně. Mnoho týmů významných deníků právě vyklidilo pozice v bezprostřední blízkosti soudní budovy. Nikdo neočekával vynesení verdiktu v tak krátkém čase. Jenže pak zazněla zpráva, že porota je připravená k návratu do jednací síně a že soudce Federico Mu?oz hodlá do několika minut zahájit soudní líčení. Všichni se řítili zpátky do Beverly Hills. Zakrátko byla ulice Burton Way zablokovaná podobně jako dálnice 405

v dopravní špičce. Dokonce i chodníky byly ucpané kolemjdoucími a oddanými diváky, kteří sledovali přímé vysílání soudního přelíčení na dvou velkoplošných obrazovkách.

Bylo udivující, jak obyvatelé L. A. pojali případ s takovým mezinárodním rozsahem a jak si přisvojili Safíji Bastaovou a chladně hezkého Frankieho Manciniho za vlastní. Náhle se všichni zajímali o Andrewa Jakese, bohatého stárnoucího obchodníka s uměním, jehož tato dvojice zabila v počátečních dnech svého vražedného řádění. Podle mínění obyvatel L. A. vraždy v případu Azrael začaly v jejich městě a bylo jen správné, že celé drama tady také skončí. Naposled se takto upřela pozornost světa ke zdejšímu systému trestního soudnictví při procesu s O. J. Simpsonem. Pro lidi v Los Angeles bylo důležité, aby tentokrát dvojice viníků dostala to, co si zaslouží. Ačkoliv se pro tuto chvíli přestali hlasitě dožadovat krve, v davu panovalo pochmurné očekávání. Lidé věděli, že soudce Mu?oze nemůže nic potěšit více než rozsudky smrti. Tentokrát stálo město za ním.

Matt Daley svíral držadlo na dveřích policejního auta. Nad jeho hlavou kvílela siréna a blikalo ostré modré a bílé světlo, když se hnali směrem k soudní budově. Matt zápasil o dech.

„Za chvilku jsme tam,“ ozval se Danny, zatímco jim ostatní automobily neochotně uvolňovaly cestu.

„Myslím, že to stihneme.“

Soudce Mu?oz důstojně vkráčel do jednací síně. Všichni přítomní povstali. Došel k soudcovskému křeslu a dramaticky u něj chvilku postál jako král, jenž přehlíží své království. Advokáti byli na místě.

William Boyce, jenž v prvních dvou týdnech všechny téměř unudil k smrti svým nevýrazným vystupováním žalobce, ale jehož křížové výslechy upoutaly svět a změnily směr procesu.

Alvin Dubray, obhájce Manciniho, blekotavý starý „blázen“, který toho řekl nejméně, ale pravděpodobně získal pro svého klienta nejvíce tím, že mu přikázal mlčet a nechat Safíji Bastaové dostatek lana, aby se sama oběsila.

Ellen Wattsová, hezká, chytrá, ale nakonec málo zkušená, aby nasadila otěže své klientce. Wattsová měla v této hře nejtvrdší podání, snažila se vykreslit vražedkyni jako oběť, inteligentní intrikánku jako zmatenou a duševně nemocnou osobu, sexuálně nenasytnou sadomasochistku jako ztracenou holčičku. A málem se jí to podařilo, kdyby u Safíji Bastaové nepřevládl vztek.

Nalevo od soudce stáli obvinění. Mancini se tvářil jako vždycky pobaveně, hříšně a vyšinutě. Safíja Bastaová působila stejně nevyzpytatelně. Hleděla přímo před sebe, paže svěšené podél boků, a výraz na její tváři bylo možné popsat jen jako prázdný. Ani nervózní, ani doufající, ani hněvivý, ani netrpělivý, ani zoufalý. Prostě nic. Prázdná tabulka, která je připravená, aby na ni někdo napsal další kapitolu jejího hrůzného života. Autorem této kapitoly tentokrát bude s malou pomocí poroty soudce Federico Mu?oz.

A bude to poslední kapitola.

Po Mu?ozově pravici v přední části jednací síně zůstala tři sedadla podezřele prázdná. David Ishag, Matt Daley a Danny McGuire chyběli.

Sakra, pomyslel si Mu?oz. Kdyby to věděl, byl by počkal… vymyslel si nějakou výmluvu, která by umožnila třem klíčovým hráčům v tomto dramatu být přítomnými u rozuzlení. Jenže teď už bylo pozdě. Soudce se konečně posadil. Všichni v jednací síni číslo 306 ho vděčně napodobili. Posadili se, ale nadále natahovali krky, aby neztratili výhled na Bastaovou a Manciniho.

Do síně vcházeli jeden po druhém porotci.

Jejich řidič se dohadoval se stráží u zábrany vztyčené před průčelím soudní budovy.

„Co myslíte tím ‚žádná další vozidla‘? Tohle je Danny McGuire, ředitel oddělení IRT z Interpolu. Má volný průjezd.“

„To je jedno,“ odsekl strážce. „Mám příkazy. Jakmile soud zasedá, nesmějí žádné automobily vjíždět

ani odjíždět.“

Danny McGuire vystoupil z auta. Přiblížil obličej na centimetry blízko ke tváři strážce tak, že cítil česnekový dech toho muže, a zavrčel: „Buď odsunete tu zábranu a okamžitě nás necháte projet, nebo osobně dohlédnu, aby vás nejenom vyhodili z tohoto zaměstnání, ale abyste už v tomto městě nikdy nenašel žádnou práci. Pokud si myslíte, že tu jenom kecám, tak to zkuste a přikažte nám, ať se otočíme. Máte na to přesně tři sekundy.

Jedna. Dvě…“

Strážce zaregistroval ocelový třpyt v očích Dannyho McGuirea a rozhodl se.

„Pane předsedo, dospěla porota k verdiktu?“

Statně stavěný pětapadesátník s černou pletí vážně přikývl.

„Ano, Ctihodnosti.“

„A je tento výrok poroty jednomyslný?“

„Ano, Ctihodnosti.“

Dav venku zíral v napjatém tichu na obří plazmové obrazovky. Na jedné bylo vidět stojícího předsedu poroty s ostatními porotci sedícími za ním. Všichni se tvářili vážně, jak se slušelo u hrozných zločinů, jejichž souzením byli pověřeni.

Druhá obrazovka byla vyhrazena oběma obžalovaným. Stáli jen kousek od sebe na místě určeném vězňům a působili navzájem tak rozdílně, jak jen se dva lidé mohou lišit. Bylo nepředstavitelné, že se znají od dětství, a ještě méně důvěryhodné, že dvanáct let spolu pracovali jako vraždící tým a deset let byli manželi.

*

Danny McGuire zadýchaně běžel chodbou a tlačil před sebou těžký invalidní vozík s Mattem Daleyem. Dvojité dveře jednací síně 306 se tyčily před nimi jako nebeská brána.

Krucinál.

„Je mi líto, pane,“ spustil losangeleský policista. „Soud již zasedá. Soudce Mu?oz…“ zmlkl, když uviděl Dannyho průkaz.

„Smíte dál, pane.“ Policista uctivě otevřel dveře. „Ale váš přítel musí zůstat tady.“

Danny ho ignoroval a postrčil Mattův vozík do jednací síně. Ticho v ní bylo tak hluboké a vyrušení tak nečekané, že na okamžik se k nim otočily stovky hlav. Ale s pohledem Matta Daleye se setkal pouze jeden pár očí. Podívala se na něho poprvé od začátku přelíčení. Přímo na něho.

„Liso,“ formuloval pohybem rtů. Usmála se.

Soudce Mu?oz hovořil. „K jakému závěru jste dospěli u Frankieho Manciniho, obžalovaného z vraždy prvního stupně vztahující se k Andrewu Jakesovi?“

„Vinný.“

Toto slovo se rozlehlo síní jako výstřel.

„A u obviněné Safíji Bastaové?“

Nadechnutí předsedy poroty jako by trvalo hodinu.

„Nevinná.“

Překvapené nadechnutí přítomných bylo slyšet po celém světě. Výkřiky davu venku na Burton Way byly tak hlasité, že slabě pronikly i přes silné zdi soudní budovy. Jakmile si kameramani uvědomili, co se stalo, přiblížili záběr na Safíjinu tvář. Ale pokud na ní probleskla ve zlomku sekundy jakákoliv reakce na oznámení předsedy poroty, tak již zmizela a nahradila ji obvyklá klidná prázdnota. Matt

Daley zavřel oči a prudce narazil zády na opěrku invalidního vozíku, jako by ho někdo praštil pěstí do břicha. Dokonce i soudce Mu?oz, sám slavný soudce Strach, potřeboval kratičkou pauzu, aby zachoval klid.

Předseda poroty pokračoval: „Nicméně v případu Andrew Jakes jsme shledali obžalovanou Safíji Bastaovou s přihlédnutím k její snížené zodpovědnosti vinnou zabitím.“

Soudce Mu?oz si odkašlal. „V případu sira Pierse Henleye…“

Opět zazněl stejný verdikt, jenž se nořil do soudcova srdce jako nůž. Vinný.

Nevinná.

Snížená zodpovědnost.

Totéž se opakovalo u dalších dvou obětí. K odsouzení obou obžalovaných došlo pouze v případu pokusu o vraždu Davida Ishaga.

Pocit nevěřícného ustrnutí byl téměř hmatatelný. Dokonce i obvykle klidný Mancini byl v šoku, z jeho snědé tváře viditelně vyprchala krev. Bratr sira Pierse Henleye kroutil hlavou a užasle ťukal do svého naslouchátka. Dávné přítelkyně Milese Baringa se hlasitě rozplakaly a z galerie se ozývalo nejedno zvolání: „Ne!“

Danny McGuire nesdílel toto pobouření. Měl-li být upřímný, pociťoval pouze hluboký mír.

Safíja Bastaová zůstane bezpečně zavřená za mřížemi. Už nikdo by neměl zemřít Azraelovou rukou, posvěcenou pokřiveným chtíčem Frankieho Manciniho po odplatě. Ale půvabná Angela Jakesová, jíž Safíja kdysi byla, zůstane ušetřena smrtící injekce.

Spravedlnost asi ne. Jen ukončení. Danny McGuire byl konečně volný.

KAPITOLA TŘICET PĚT

PO ČTYŘECH LETECH…

„Je mi líto, pane, ale nemohu vás pustit dál.“

Kupodivu strážce v Altacito State Hospital se skutečně tvářil lítostivě. Hlídat pacientky v jediné vězeňské psychiatrické léčebně pro ženy v Kalifornii byla obtížná, samotářská práce. Mezi špatně placeným personálem se nenašlo mnoho jedinců, kteří by prosluli soucitem. Po dlouhých letech strávených na silném pouštním slunci měl tento pětašedesátiletý strážce suchou pokožku rozpraskanou jako dno vyschlé řeky a vypadal ještě starší. Ale v jeho očích se zračila vlídnost, když se dívaly na hubeného světlovlasého muže plného naděje, jenž se u nemocniční brány opíral o hůlku.

Strážce neviděl tohoto muže poprvé. Ani podruhé. Dokonce ani potřetí. Objevoval se tady v každý návštěvní den jednou za měsíc a zdvořile prosil, aby směl navštívit nejproslulejší vězeňkyni v Altacito State Hospital. Jenže ta dáma každý měsíc odmítala jakékoliv návštěvy.

Tato žena, zachráněná sporným rozsudkem soudu před smrtí a bulvárním tiskem stále zmiňovaná jako Anděl smrti, se těšila v ASH relativně snadnému životu, i když to byl život vedený za mřížemi a zahalený těžkým pláštěm tajemství. Měla samostatný pokoj, jehož okno vedlo na udržované zahrady tohoto zařízení uprostřed Mohavské pouště. Její dny měly stanovený řád, ale nijak náročný, s

hodinami určenými pro práci, cvičení, odpočinek a psychiatrickou léčbu, jíž mohlo být cokoliv od hypnózy až po skupinovou terapii.

Bohužel Matt Daley nic z toho nevěděl. Neustále si dělal o Lisu – pro něj to byla navždy Lisa – starosti, aby kvůli své proslulosti nebyla terčem brutality a pronásledování ze strany spoluvězeňkyň. Poslal hlavnímu psychiatrovi ASH nespočet e-mailů s prosbami o informace. Ptal se, jestli Lisa jí.

Jestli netrpí depresemi. A zda by nemohl přinejmenším potvrdit, že Safíja Bastaová dostává dopisy, které ji Matt úzkostlivě píše každou sobotu. Oznamoval jí v nich všechny novinky ve svém životě a celosvětový úspěch vychvalovaného, ale kontroverzního dokumentu Azrael: Tajemství a lži… Ale nikdy od ní neobdržel žádnou odpověď. Věděla vůbec, že se snaží ji kontaktovat? Že minimálně jeden z jejích přátel ji neopustil ani v té nejtěžší hodině?

E-mailové odpovědi byly vždycky stejné. Zdvořilé. Stručné. Přímé: Matt Daley není rodinný příslušník. Nemá právo na jakékoliv informace o pacientce, pokud pacientka výslovně nepovolí jejich uvolnění. A Safíja Bastaová tak neučinila.

„Vím, že když mě uvidí, tak změní názor,“ opakoval Matt strážci už posté. „Kdybyste mě pustil do návštěvní místnosti alespoň na několik sekund… Přijel jsem z velké dálky.“

„Oceňuji to, pane, opravdu. Ale obávám se, že se musíte vrátit domů.“

Safíja si znovu přečetla dopis. Zamilovaně pohladila papír a představovala si, jak se ho Mattovy ruce dotýkaly podobně jako kdysi jejího těla. Začínal stejně jako ostatní.

„Nejdražší Liso…“

Toto jméno četla ze všeho nejraději. Poskytovalo jí dobrý pocit. Bylo pravé. Kdykoliv četla dopisy Matta Daleye, kdykoliv na něj myslela, tak byla Lisou. A Lisa byla nejlepší část jí samé. Po soudním přelíčení zvažovala legální změnu svého jména. Lisa. Lisa Daleyová. Znělo tak úžasně. Ale jak míjely dny a týdny a postupně jí docházel plný rozsah trestu – mohla si oblékat, co chtěla, nazývat vězení

„nemocnicí“ a trest „léčbou“, ale stále to byl život bez možnosti požádat o podmínečné propuštění –, změnila názor. Jaký smysl by pro ni mělo nové jméno teď a tady? Neexistovala druhá šance, žádný nový začátek. Tohle byl konec.

Ale pro Matta ne. Pro Matta existovala šance. Budoucnost. Kdo je, aby mu ji zničila dáváním naděje? Aby ho vedla k myšlence, třeba jen na okamžik, že může být nějaká cesta zpátky…? Lisa musela zemřít, aby Matt Daley žil. Bylo to tak jednoduché.

A bylo tak těžké držet se této pravdy. Oddělit realitu od fantazie. Žila tak dlouho ve lžích, ale Mattovi se snažila nelhat. Když mu říkala, že ho miluje, myslela to vážně. Kdyby ho potkala dříve, mnohem dříve, ještě před Frankiem a tou knihou, před Safíjí Bastaovou, předtím, než se ztratila v tom, kým je, všechno mohlo být úplně jinak. Takhle stráví zbytek života zavřená v kleci jako nějaké zvíře, obklopená elektrickými dráty a pustou pouští. Mattovy dopisy pro ni znamenaly všechno. Ale

nesměla mu na ně odpovídat, dlužila mu to… Musí ho nechat jít. Pokračovala ve čtení.

„Nevím, jestli vůbec dostáváš moje dopisy, má milovaná. V tuto chvíli je zřejmě píši více pro sebe než pro tebe. Ale nemohu přestat. Nepřestanu je psát, Liso, ne, dokud nebudeš vědět, že tě miluji, že ti odpouštím, že se tě nikdy nevzdám, bez ohledu na to, kolikrát mě stráž u brány odmítne.“

Dojalo ji, jak Matt stále říká „stráž“ a nikoliv „ty“. Drahý Matt. Pořád ji chtěl všeho zbavovat.

„Nedokážu snést pomyšlení, že jsi na tak hrozném místě. Prosím, má milovaná, jestli se k tobě chovají špatně, musíš to někomu oznámit. Pokud ne mně, tak svým právníkům nebo dokonce guvernérovi. Mohl by ti v tom být nápomocný i Danny McGuire.“

Danny McGuire. Bylo zvláštní, že kdykoliv myslela na Matta, cítila se být Lisou, ale pokaždé, když pomyslela na Dannyho, tak byla Angelou Jakesovou. Ubohá Angela. Tak krásná, tak mladá. Byla tou první znásilněnou, první týranou ženou. V době, kdy se stala Tracey a Irinou a také Lisou, už byla silnější, zocelenější řadou hrůz, otupělejší vůči bolesti. Ale Danny McGuire ji poznal na samém počátku, kdy byla ještě zranitelná, ještě neostřílená. Znal Angelu a svým způsobem, jak ho Safíja podezírala, ji miloval. Při pohledu na jeho jméno napsané Mattovým úhledným rukopisem pocítila téměř nostalgii.

Možná by měla Mattovi poslat nějakou zprávu, anonymně, jen aby věděl, že je v pořádku. Kromě pochopitelných nesnází v souvislosti se ztrátou svobody, rutinní život v ASH Safíji vyhovoval.

Polovinu života strávila v ústavech a druhou polovinu na útěku nejen před policií, ale i před vlastními démony. V ASH byly její dny příjemně předvídatelné. Nemocniční řád byl pro ni pohodlný.

Co se týče obtěžování jinými pacientkami… Pokud něco, tak pravdou byl pravý opak. Ženy ve vnějším světě mají sklon k přílišné závisti, než aby ocenily velkou krásu jiné ženy. Ale tady v ASH, kde nemohly soutěžit o pozornost jiných mužů než hrstky strážných a kde se vyskytovalo minimum půvabu v jakékoliv podobě, Safíjina přirozená krása znamenala propustku k popularitě. Ženy toužily být v její blízkosti i přesto, že sama měla daleko k družnosti. Jedla raději o samotě a odmítala účast na společných aktivitách, počínaje sledováním večerních filmů až po organizovaná sportovní utkání. Ale nikdy nevycházela ze svého pokoje, aniž by k ní nesměřovaly obdivné pohledy. Občas se tyto pohledy posouvaly od obdivu ke smyslnému chtíči, ale na rozdíl od státních věznic tady nebylo

mnoho lesbických mužatek a Safíja se necítila ohrožená.

Ne že by však její jedinou výhodou byla pouze krása. Safíja se bez toho, že by se o to osobně snažila nebo po tom toužila, stala v léčebně něčím jako celebrita. Mnoho žen ji uznávalo, protože vnímalo oběti Azraela jako bohaté, oplzlé staré muže, kteří bezcitně opustili své děti, a tudíž dostali, co jim patřilo. Safíja si dávala pozor, aby se k tomuto pohledu nikdy nehlásila. Při vzpomínkách na vraždy ji nadále pronásledovaly noční můry a hovor o nich v ní vyvolával prudké záchvaty úzkosti. Jediná část minulosti, jíž se držela, byl Matt Daley.

„Dneska přišel zase.“

Safíji vytrhl z úvah hlas ošetřovatele. Neochotně zvedla oči od Mattova dopisu.

„Pořád ho nechcete vidět?“

Safíja zavrtěla hlavou. „Jsem unavená. Potřebuji spát.“

Ošetřovatel vyšel z pokoje a díval se proskleným panelem dveří, jak si Safíja lehá na lůžko a zavírá oči. Opravdu je možné, aby nějaká žena byla každým dnem stále krásnější?

Ošetřovatel se jmenoval Carlos Hernandez a byl v ASH jedním z mála zaměstnanců mužského pohlaví. Jeho kamarádi ve Fresnu si ho dobírali, že dostal „práci snů“. „Vítej v Altacitu,“ smáli se, „s dvěma tisíci obyvatel. Jeden tisíc devět set devadesát devět šílených bab… a ty!“ Pravda však byla, že Carlos si připadal v tomto zaměstnání opuštěnější než kdykoliv v životě. Ano, obklopovaly ho ženy,

ale nebyla zde ani jediná, s níž by se chtěl seznámit, natož navázat přátelství nebo blízký vztah. Pacientky pochopitelně nepřicházely v úvahu a průměrný věk jeho kolegyň činil dvaačtyřicet let a průměrná váha něco kolem devadesáti kilogramů. Takže nijak bohatý výběr. Na to, že se v tomto zařízení nacházely přibližně dvě tisícovky žen, bylo udivující, jak málo z nich bylo atraktivních.

Samá voda, všude voda, ale ani kapka pitné.

Na druhou stranu Safíja Bastaová… Představovala výjimku, která potvrzuje pravidlo. Anomálii. Výstřednost. Podle rodného listu jí bylo přes čtyřicet, ale vypadala o deset let mladší a rozhodně žádoucnější než kterákoliv žena, s jakou se Carlos Hernandez kdy setkal, natož randil. Její hladká pleť, dokonalé rysy a pružné štíhlé tělo víc než dost stačily, aby přiživovaly fantazie mužského ošetřovatele. Ale na Safíji toho bylo ještě více, jakýsi vnitřní klid, něco připomínající laskavost, jež z ní vyzařovala jako světlo. Samozřejmě že Carlos Hernandez věděl o její duševní nemoci. Nedejte jí léky a ona může kdykoliv vybuchnout, znovu se stát zmateným a velmi nebezpečným psychopatem schopným vraždit. Ale při hovoru s ní tomu bylo těžké uvěřit. Safíja působila jako nejnormálnější, nejmírnější stvoření na světě.

Sklem ve dveřích viděl, jak se Safíji otřásají ramena. Bylo to proti pravidlům, ale nemohl si pomoct. Vklouzl zpět do pokoje a posadil se u ní na postel.

„Neplačte,“ pronesl dobrosrdečně. „Nemusíte se vidět s nikým, pokud nechcete. Kontakt s vnějším světem je nepříjemný pro mnoho zdejších pacientek.“

Safíja otočila hlavu a podívala se na něho nádhernýma, vlhce čokoládovýma očima. Carlosův žaludek se obrátil jako palačinka.

„Je to někdy snazší? Po nějakém čase?“

Není. Každým dnem, každou hodinou, každou minutou je to tíživější a dusivější. Carlos Hernandez viděl, jakou daň si bere na lidech život v takovém zařízení. Beznaděj, zoufalství, vědomí, že nikdy nevyjdete ven, že tohle bude váš život až do posledního vydechnutí. Naprostá bezútěšnost. Ale nedokázal se přimět, aby to Safíji Bastaové řekl.

„Určitě ano.“

„Setkala bych se s ním,“ vyhrkla Safíja, „kdybych měla odtud někdy odejít. Kdybych měla nějakou budoucnost, něco, co bych mu mohla nabídnout. Ale jelikož nemám, připadá mi to kruté. Musí na mě zapomenout.“

„Snažte se odpočinout si,“ řekl Carlos. Zabalil ji do přikrývky, a než vyšel z pokoje, něžně ji pohladil po vlasech. Na chodbě se rozhlédl, jestli ho někdo nevidí, ale nikdo tam nebyl. Křídlo D bylo opuštěné jako během každého návštěvního dne.

Carlos Hernandez se s Mattem Daleyem nikdy nesetkal. Ale jedním si byl jistý už teď: ten muž na Safíji rozhodně „nezapomene“.

Safíja byla nezapomenutelná.

Matt Daley mířil k dálnici. Jeho nový rangerover byl jediné auto na silnici. Všemi směry kolem něho se táhla holá poušť, oceán prázdnoty a prachu. Jako můj život. Beznaděj.

Svět se domníval, že Matt Daley změnil svůj život. A na povrch to tak vypadalo. Po letech náročné fyzické terapie se proti všem předpokladům znovu naučil chodit a nyní se pouze opíral o hůl. V poslední době se jeho jméno objevovalo na veřejnosti jen zřídka bez přídomku přeživší. Jeho dokument o případu Azrael, vzniklý s omezeným rozpočtem, protože Matt odmítl přistoupit na jakýkoliv redakční dohled, se setkal s širokou pozorností kritiky, pokud ne přímo chválou. Matt nedělal žádné tajnosti s faktem, že je obhajobou Safíji Bastaové a že klade veškerou vinu za vraždy pevně a výlučně na bedra Frankieho Manciniho. Přes skutečnost, že porotci v soudním procesu učinili prakticky totéž, jeho dokument se příčil mnoha lidem, nevyjímaje Nancy Graceovou, moderátorku televizních zpráv HLN. Graceová chtěla mít Safíjinu hlavu na talíři od prvního dne jejího zatčení. Ironií bylo, že toto jedovaté odsouzení jeho dokumentu Azrael: Tajemství a lži k němu přilákalo mnohem větší počet diváků, než v jaký Matt kdy doufal. Dokument distribuovaný do celé Asie a na indický subkontinent stejně jako po Evropě a Spojených státech se stal komerčním hitem. Matt Daley byl více než pouze přeživší člověk. Stal se z něho bohatý úspěšný muž, vítěz.

Ale na ničem z toho nezáleželo.

Neočekával, že dneska Lisu uvidí. Po čtyřech letech se smířil s jejím odmítáním. Ale neztrácel naději. Naděje umře až s ním.

Vjel na dálnici. Když byl teď sám, podlehl své bolesti a nechal slzy volně stékat po tvářích. Někdy s ní bojoval. Říkal si, že musí něco udělat, popadnout svou depresi za rohy, zápasit s ní a porazit ji. Ale většinu času věděl svoje.

Jednoho dne to pro něho bude příliš. Jednoho dne zamíří na okraj srázu a jednoduše pojede dál. Shodí své břemeno. Bude volný.

Jednoho dne…

KAPITOLA TŘICET ŠEST

Claire Michaelsová usrkávala kávu u rohového stolku v Le Pain Quotidien v Brentwoodu a cítila se velmi spokojeně. Byl nádherný červnový den, devět měsíců ode dne, kdy její bratr podnikl poslední neúspěšnou návštěvu léčebny v Altacitě, jež způsobila zvrat v jejich životech. Claire sem přijela v novém kabrioletu Mercedes, který jí Matt koupil minulý měsíc k narozeninám. Nyní seděla pod modrou slunnou oblohou a těšila se pohledem na kvetoucí akáty lemující široký bulvár San Vicente. Zdálo se, že bratrovu velkou novinu dnes slaví výbuchem barev, vůní a radosti i sama příroda.

Vše bylo na hony vzdáleno tomu jednomu strašlivému dni v říjnu. Ale pamatovala si tu událost, jako by se stala včera. Matt jí zatelefonoval z odpočívadla na I-5. Nekontrolovatelně vzlykal a téměř nebyl

schopen slova, aby jí řekl, kde vůbec je. Jeho zhroucení bylo totální a katastrofální. Claire ho odvezla rovnou do Wiltwoodu, rehabilitačního centra v Toluca Lake a jako nejbližší příbuzná podepsala potřebné dokumenty. V době, kdy odtamtud odjížděla, si Matt již nepamatoval ani svoje jméno.

Jenže kupodivu tento kolaps se stal iniciátorem návratu dřívějšího Matta Daleye. Již po deseti dnech pobytu ve Wiltwoodu mu bylo natolik dobře, aby přijímal návštěvy. Po osmi týdnech konečně zmizely i deprese, které ho pronásledovaly déle než pět let ode dne, kdy ho Safíja Bastaová v roli Lisy Baringové omámila a opustila v hotelovém pokoji v Hongkongu. Claire se rozplakala, když ho poprvé viděla znovu se smát, a to nejenom ústy, ale i očima, celou svou bytostí, jak tomu bylo za dávných časů. Přibral tolik potřebných deset kilogramů, začal pravidelně pracovat a také hovořit o budoucnosti. Nejdůležitější ze všeho bylo to, že přestal mluvit o Lise, případně Safíji, Andrewu Jakesovi nebo čemkoliv, co mělo do činění s vraždami v případu Azrael. Byl to zázrak.

A přišly i další zázraky.

V rehabilitačním zařízení se Matt seznámil s Casií, rozvedenou ženou léčící se z alkoholismu. Oba k sobě okamžitě přilnuli a Claire s manželem, vzdor Cassiině počáteční zdrženlivosti při prvním setkání, připadala srdečná, milá a zábavná tak, jak ji Matt popsal. Minulý týden po krátkých, ale úžasně šťastných námluvách bez dramatických zvratů – příliš klidných, aby se daly nazvat

„romantickou vichřicí“ – Matt s Cassií oznámili své zasnoubení.

„Ahoj, sestřičko. Promiň, že jdu pozdě.“

Matt v khaki kalhotách a modrém tričku s širokým úsměvem kličkoval mezi stoly a představoval obraz zdraví a spokojenosti.

„Ahoj,“ zazářila na něho Claire. „Cassie není s tebou?“

„Právě jsem ji vysadil na cvičení pilates. Proč, já už ti nestačím?“

„To víš, že ano.“ Claire s úsměvem postrčila na stole malý balíček ve zlatém papíře. Matt zvedl obočí. „Pro mě?“

„Hele, i já ti mohu dávat dárky. Tenhle je k zasnoubení. Ale moc se netěš, není to nic extra.“

Matt rozbalil dárek. Uvnitř byly jednoduché, ale elegantní starožitné hodinky s odřeným koženým řemínkem a růžovozlatým ciferníkem. Vzadu měly vygravírované iniciály M a C a datum jejich zasnoubení. „Nic extra? Můj bože, Claire, to je nádhera. Musely stát jmění.“

„Vůbec ne,“ zalhala Claire. „Jenom jsem ráda, že jsi šťastný. Zasloužíš si to, Matte. Opravdu.“

Matt byl šťastný. Nebyla to tak vzletná euforie, tak omámené vzrušení, jaké pociťoval na Bali s Lisou. Ale říkal si, že vztah s Cassií je svým způsobem zrovna tak drahocenný. Cassie mu přinášela mír, bezpečí a spokojenost. Vůbec jí nezáleželo na jeho penězích – nebyla jako Raquel – a nikdy se ho neptala na minulost. Láska ke Cassii byla volba, něco racionálního a správného, co se Matt rozhodl učinit. Láska k Lise byla impulzivní, neodolatelná přitažlivost silné a nebezpečné drogy. Matt nikdy nezapomene, jaké vzrušení v té době pociťoval. Jenže věděl, že tahle droga ho málem zabila. Že se k ní nikdy nemůže vrátit.

Pro sebe si Matt objednal dvě vajíčka naměkko a sendvič s lososem a pro Claire panini s kachními

prsíčky. Claire ho zasypávala otázkami na svatbu. Už vybrali datum? A místo konání? Kdo je na seznamu hostů? Přijedou Danny a Céline McGuireovi z Francie? Má vůbec Matt od Dannyho nějaké zprávy?

Matt dobromyslně odpovídal a seznamoval Claire s detaily. Svatba měla být malá, v zahradě Mattova nového domu v nantucketském stylu v Brentwood Parku. Pozvou McGireovy, ale neočekávají, že přijedou. Od procesu se jim jaksi podařilo zplodit tři děti – tři! – a nejmladší dítě je na cestování příliš malé, ale podle Dannyho e-mailů jsou velmi šťastní. Duch Angely Jakesové byl konečně uložen k odpočinku.

David Ishag poslal Mattovi po publikování dokumentu o případu Azrael bedýnku šampaňského a velmi milý dopis ještě do Wildwoodu. Ale jinak Matt vědomě přerušil pouta se všemi lidmi spojenými s případem nebo se Safíjí Bastaovou. Jeho sňatek s Cassií označí počátek nové, šťastnější kapitoly jeho života. Stará kniha se zavře.

*

O dvacet minut později Matt seděl opět za volantem a poslouchal rádio. Na stanici NPR vysílali zprávy pronášené příjemným zpěvavým hlasem Lakšmí Singhové. První dvě kolem Matta jen tak protekly. Další růst čísel z Fedu a něco o globálním oteplování z Národní nadace pro vědu, což by ho mělo zajímat, ale nezajímalo. Myslel na Cassii a na to, jak je po každém cvičení pilates rozkošná, upocená a nabitá energií, přesvědčená, že bez make-upu vypadá hrozně, přičemž vypadala přirozeněji a více sexy než kdykoliv jindy. Odbočil na ulici Montana a prudce přibrzdil, protože málem narazil do SUV stojícího před ním.

„A máme tu nejnovější zprávu,“ říkala Lakšmí Singhová. „Frankie Mancini, více známý veřejnosti jako jeden ze dvou vrahů v kauze Azrael, si v cele smrti ve vězení San Quentin v centrální Kalifornii sáhl na život. Mancini čekal na popravu za svou roli v zavraždění čtyř mužů v letech 1996 až 2006 a po mnoha odvoláních se předpokládalo, že bude popraven již v tomto roce. Údajně byl dnes v časných ranních hodinách nalezen oběšený ve své cele.“

Žena v SUV ječela na Matta a hrozila mu z okna pěstí. Troubící auta za ním ho začala objíždět. Matt je vůbec nevnímal.

Mancini je mrtvý.

Matt se tak dlouho držel své nenávisti k Frankiemu Mancinimu. Potřeboval někoho nenávidět, aby mohl dál milovat Lisu. Ale teď, když Frankie byl skutečně pryč, Matt nepociťoval žádnou satisfakci, žádné poskytnutí definitivního uzavření a spravedlnosti, jaké očekával. Místo toho se cítil… okradený. Při tvorbě svého dokumentu hovořil téměř s každým, kdo měl nějakou spojitost s případy všech vražd, a během soudního procesu si vyslechl Lisinu – Safíjinu – verzi příběhu. Jenže jediná osoba, která znala většinu toho, co se v těch strašlivých nocích stalo a proč se to stalo, neřekla o svých zločinech ani slovo. Ať byly motivy a pocity Frankieho Manciniho jakékoliv, vzal si je do hrobu.

Dokonce i jeho smrt nastala podle jeho vlastní režie.

Když Cassie nasedla do auta, už to věděla. V šatnách běželo nepřetržité vysílání CNN.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Matta.

„Jasně.“ Stále vypadal omráčeně.

„Zajímalo by mě, jak se to stalo. Chci říct, že u cel smrti je přece zavedený čtyřiadvacetihodinový dohled, který má zabránit sebevraždám, nebo ne?“

Matt roztržitě přikývl. Nemyslel na Frankieho Manciniho nebo na to, jak se mu podařilo přechytračit strážce v San Quentinu a vzít si život. Myslel na jiného vězně zavřeného za jinými zdmi jen přibližně sto padesát kilometrů na sever od místa, na němž s Cassií právě hovořili. Na vězně, na něhož nepomyslel dlouho, velmi dlouho. Na vězně, na něhož se přinutil zapomenout.

Truchlí? Trpí? Představa, že se rmoutí a je sama, pronikala Mattovi do srdce jako vrták. Trhl sebou.

„Opravdu ti nic není?“ otázala se úzkostně Cassie. „Svatební agenturu můžeme navštívit jiný den, jestli chceš.“

Svatební agentura. Sakra. Úplně na to zapomněl. Násilím vyhnal myšlenky na Lisu z hlavy. Naše svatba. Naše budoucnost.

„Ne, nic mi není,“ odpověděl s nuceným úsměvem. „Tak jedeme vybrat ten dort.“

KAPITOLA TŘICET SEDM

Svatba Matta s Cassií byla triumfální. Zahrada v Brentwoodu explodovala květinami, slunce jasně svítilo a nevěsta se ženichem vypadali šťastně a zamilovaně, jak jen dva lidé mohou být. Malá

skupina příbuzných a přátel, která si přišla připít na jejich svazek nealkoholickým ovocným punčem – Matt se vzdal alkoholu na podporu Cassie a polovina jejich přátel byla z okruhu anonymních alkoholiků –, souhlasila, že tento skromný obřad je dokonalým odrazem vztahu obdivuhodné dvojice, z níž oba si prošli svým soukromým peklem. Tohle nebylo šťastné zakončení, nýbrž šťastný počátek.

Líbánky na Tahiti probíhaly idylicky, trávené spánkem, potápěním a milováním pod hvězdami. Mattovou myslí občas prolétla vzpomínka na někdejší ráj v Indonésii. Ale rychle ji zahnal mantrou naučenou ve Wildwoodu, jíž věřil a která mu doslova zachránila život.

Má mysl je moje. Dokážu ji ovládat.

Minulost je pryč.

Reálná je pouze současnost. Záleží pouze na ní. A současnost patří Cassii. Zpočátku Matt zápasil s odtržením od vnějšího světa. Soukromý atol, na němž pobývali, představoval doslova samotářský luxus. Jejich vila neměla zavedený internet, televizi ani telefon. Cassie si dělala legraci z Mattovy nervozity („Přísahám, že jsi závislák. To je pro tebe opravdu tak těžké žít dva týdny bez CNN nebo reklamních e-mailů?“) a Matt se začal po několika dnech uvolňovat do takové míry, jak se mu nepodařilo už roky. Každý den plaval v teplé světlemodré vodě a často se procházel po pláži bez hole. Manželství s Cassií ho léčilo v každém možném smyslu. Matt pociťoval hlubokou vděčnost.

Prvnímu velkému testu jejich manželství museli čelit po návratu do L. A. Na letišti je měla čekat Claire Michaelsová. Matt s Cassií při pohledu na Claire a jejího manžela Douga okamžitě poznali, že se něco děje, protože je doprovázeli dva uniformovaní policisté. V prostoru celnice je odvedli stranou do privátního salonku.

„Co se děje?“ zeptala se vyděšeně Cassie. „Stalo se něco Brandonovi?“

„Váš syn je v naprostém pořádku, madam,“ ujistil ji jeden z policistů. „Není třeba si dělat starosti. Jsme tady vlastně pouze ze zdvořilosti. Pro případ, že byste měli nějaké dotazy.“

„Dotazy na co?“ zeptal se Matt.

Claire uchopila Matta za ruku. „Matte… Zatím co jsi byl pryč, zemřela Safíja Bastaová. Stalo se to minulou středu, ale nedokázali jsme se s tebou spojit.“

„Zemřela?“ Matt to nechápal. „Co tím myslíš? Jak?“

„Byla to nehoda,“ vysvětlil policista. „Ačkoliv to nebylo zveřejněno, tak v posledních šesti měsících měla v Altacitu povolenou určitou omezenou míru volného pohybu, protože její psychický stav se zlepšil a již nepředstavovala nebezpečí pro společnost.“

Matt roztržitě přikývl.

„Vypravila se na pěší túru někam do hor,“ pokračoval policista. „Byli s ní další dva pacienti a čtyři zaměstnanci ústavu, když se to stalo.“

Dalšího vyprávění se ujala Claire. „Zjevně uklouzla a spadla do hluboké rokle. Zavolali devět set jedenáct a přiletěly i pátrací helikoptéry, ale rokle, do níž spadla, byla vlastně jen taková rozsedlina ve skále, neuvěřitelně úzká a kilometry hluboká. Tělo se nenašlo. Ale Matte, musela být okamžitě mrtvá. Netrpěla.“

Matt hleděl na sestru prázdným pohledem.

„Jsou si jistí, že je mrtvá?“

„Zcela jistí. V době pádu s ní byl jeden ze strážců a další pacient. Neexistuje, aby takový pád někdo přežil. Vrtulníky tam byly jen proto, aby se pokusili vytáhnout její tělo.“

„Matte… zlato.“ Cassie objala manžela kolem pasu. „Chceš se posadit?“

„Vím, že je to obrovský šok,“ dodala Claire. „Ale chtěli jsme, abys to věděl před příchodem do haly.

Umíš si představit, jaké je to sousto pro média. Vědí, že se dneska vracíš, takže je tam horda fotografů a reportérů, kteří čekají na tvou reakci.“

Cassie se tvářila vyděšeně. Z líbánek rovnou do něčeho takového. To nebylo fér.

Policista zachytil její úzkostný pohled. „Nebojte se, paní Daleyová. Doprovodíme vás až ven. Čeká tam auto.“

Oslovení paní Daleyová vytrhlo Matta z apatie. Cassie je jeho manželka. Jeho první myšlenka musí patřit jí, ne sobě.

„Jsem v pořádku,“ pronesl konejšivě a vzal ji do náruče. „Byl to šok, to je vše. Ale jsem v pořádku. A možná…“ Váhal, jestli to má vyslovit, ale přinutil se k tomu. „Možná je to tak nejlepší.“

Cassie i Claire se na něho podívaly udivenýma očima.

„Ne že bych chtěl, aby se jí něco takového stalo. Ale pokud netrpěla, tak možná je lepší odejít než žít do vysokého věku za mřížemi a moct se zaobírat pouze minulostí… Chápeš?“

Cassie přikývla. Chápala to velmi dobře.

Matt ji políbil, zavřel oči a nadechl se její vůně. Hledal jistotu, bezpečí, lásku. „A pro nás je to také lepší. Je to hrozné a tragické, ale znamená to čáru. Minulost je teď opravdu pryč.“

Cassie Daleyová vzhlédla k manželovi a rozplakala se úlevou.

Konečně, konečně po dlouhé době tahle noční můra skončila. Jednou provždy.

KAPITOLA TŘICET OSM

O OSMNÁCT MĚSÍCŮ POZDĚJI…

Žena vešla do Starbucksu, aniž by si jí někdo všiml. U pultu stála dlouhá fronta. Bylo devět hodin dopoledne, těsně po zahájení školní výuky, a kavárna byla plná matek dopřávajících si ledové latté před cestou do posilovny. Žena měla na sobě stejné oblečení jako všechny ostatní: kalhoty na jógu značky Hard Tail, tenisky Nike a běžecké tričko od Stelly McCartney jen natolik těsné, aby zvýraznilo její hezká ňadra a ploché břicho, aniž by působilo okatě. Hezkou tvář skrývala za slunečními brýlemi Chloe a světlé vlasy s délkou pod ramena si stáhla do ohonu.

Matt Daley nezvedl oči od notebooku. Měl pracovat, vytvořit první náčrt článku o komediálním byznysu v Hollywoodu pro časopis Vanity Fair. Jakmile měl záležitost Azrael za sebou, vrátil se ke svým prvním láskám, komediím a psaní, a radoval se z dílčí obnovy své kariéry. Nicméně toto dopoledne se flákal, prohlížel si stránky Marie Chantal s roztomilým oblečením pro děti. Před pár

dny zjistili, že Cassie poměrně nečekaně čeká dítě. Pyšný Matt byl přesvědčený, že to bude holčička.

„Smím si přisednout?“

Žena stála nad ním s šálkem kávy v ruce.

„Ach ano. Prosím…“ Matt zdvořile uhnul na stranu, aby jí udělal místo. Žena napřed postavila kávu na stůl a pak se posadila. Něco na její ruce a neuspěchaném pohybu paže upoutalo jeho pozornost. Někoho mu připomínala, ale zpočátku si nemohl vzpomenout koho.

„Doufám, že vás neruším. Ale je to jediné volné místo…“ Ten hlas. Mattovi se naježily chloupky na pažích.

Žena s vědomím, že na ni zírá, sundala sluneční brýle. „Co je?“ Usmála se. „Tváříš se, jako bys viděl ducha.“

Zazvonil telefon. Cassie Daleyová se unaveně vlekla z koupelny, kde toho rána již podruhé zvracela, do kuchyně.

„Haló? Haló?“

Typické. Jakmile zvedla sluchátko, volající zavěsil. Opřela se o kuchyňskou linku a nalila si sklenici filtrované vody. Pomalu popíjela a uždibovala drobná sousta suché topinky. Už zapomněla na ranní nevolnosti a na to, jak ji ničily. Od porodu Brandona uplynula dlouhá doba a poslední kocovinu prožila před třemi roky. Nevolnost pro ni proto byla jako něco nového.

Zvonění telefonu bylo nepříjemně vytrvalé, tato zvuková stopa se vplížila do Cassiina a Mattova manželství hned po jejich návratu z Tahiti. Varování Claire o mediálním cirkusu, provázejícím smrt Safíji Bastaové, bylo depresivně prorocké. Vešli do chodby svého domu v kakofonii zvonících telefonů pevných i mobilních, soupeřících o Mattovu pozornost. Jako vzteklá lapená včela vytrvale bzučela dokonce i faxová linka.

„Pane Daleyi? Tady CBS News. Máte nějaký komentář k smrti Safíji Bastaové…?“

„Pane Daleyi, věříte koronerovu verdiktu o nešťastném úmrtí…?

„Matte, ahoj, tady Piers Morgan. Musíš teď být zaplavený nabídkami, ale chtěl jsem ti zavolat osobně a zjistit, jestli tě nepřesvědčím k prvnímu rozhovoru s námi.“

Někteří volající byli vlezlí, jiní zdvořilí. Nicméně nejhorší byly časopisy. Ženská, která volala ze Staru, nepokrytě naznačila, že pokud jim Matt neposkytne exkluzivní interview, hodlají zveřejnit příběh o „dostaveníčcích“ Matta se Safíjí během jejích vycházek z nemocnice. Redaktorka měla odvahu říct: „Vaše manželka bude v šoku, až si přečte věci, které nám řekly naše zdroje. Tohle je vaše šance, jak uvést obsah článku na pravou míru.“

Když jí Matt řekl, ať si své zdroje strčí někam, ta žena dodržela slovo a nechala historku zveřejnit.

Nesmyslnou konspirační teorii doprovázela absurdní směska zrnitých fotografií očividně upravených na Photoshopu. Toto vydání časopisu Star dosáhlo nejvyšší prodejnosti v daném roce.

Cassie zuřila. „Žaluj je! Žaluj je za urážku na cti. Donuť je ke stažení tohoto čísla.“

Matt ji však přesvědčil, že utkání s bulvárními blbci by jen přililo olej do ohně. Pokud budou pokračovat v udržování povýšeného mlčení, historka nakonec vyšumí a zanikne. A měl pravdu. Dva strážci v Altacitu přišli o práci a ředitel ústavu musel rezignovat. S částečně ukojeným chtíčem veřejnosti po pomstě a bez dalších šťavnatých „odhalení“ telefonáty konečně utichly. Jenže ne dříve, než si Cassie Daleyová vypěstovala silnou averzi ke zvonění telefonů.

Vtom se rozblikala kontrolka hlasové schránky. Cassie se usmála, když uslyšela Mattův hlas.

„Ahoj, zlato. To jsem já. Poslyš, něco se zkomplikovalo s tou věcí pro Vanity Fair. Já… musím se s někým sejít. Možná se trochu zpozdím, tak si nedělej starosti a nevař pro mě. Zatím pa, brzy se uvidíme.“

Ten příšerný lhář, pomyslela si Cassie zamilovaně. Přemýšlela, jaké překvapení jí chystá tentokrát. Jaké je to tajemství, které nemá vědět. Možná něco pro miminko. Nebo náušnice, které půjdou k tomu náhrdelníku, co mi daroval minulý týden. Anebo konečně zarezervoval ten výlet, který plánujeme podniknout těsně před porodem. Vždy štědrý Matt od chvíle, kdy zjistili, že je Cassie těhotná, ji přímo zahrnoval dárky. Dokonce začal rozmazlovat Brandona, protože mu koupil mobil a skvělé hodinky na potápění za tisíc dolarů.

Musím si s ním promluvit, až přijde domů. Musí přestat s takovým utrácením. Dostatečným darem už je očekávané dítě.

Matt zavřel dveře třesoucí se rukou. Hotel byl drahý, prvotřídní a diskrétní, přesně takové místo, kam si bohatí muži vodí milenky.

Tohle jsem? Bohatý muž s erekcí?

Safíja Bastaová se posadila na postel. Měla toho tolik co říct, tolik co vysvětlit. V mysli si prošla tuto scénu už tisíckrát, ale když nyní nastala, neměla ponětí, jak začít.

„Vím, že jsi teď ženatý,“ promluvila nejistě. „Nepřišla jsem ti nic ničit. Nechci ti znovu zruinovat život.“

„Nikdy jsi mi nezruinovala život,“ namítl Matt. „Dělal jsem všechno z vlastní vůle.“

„Musela jsem tě vidět, vysvětlit. Jsi jediný člověk, jemuž mohu důvěřovat, a potřebovala jsem… potřebovala jsem, abys věděl…“ Začala plakat. „Nemohla jsem zůstat na tom místě. Nemohla. Pohřbili mě tam zaživa!“

„Pšt.“ Matt se posadil vedle ní a objal ji kolem ramen. „To je v pořádku.“ Vypadala úplně jinak. Plastika byla tentokrát velmi radikální. Ale v objetí ji vnímal stejně jako dříve. Téměř se topil ve vlnách touhy. Snažil se myslet na Cassii, představovat si její obličej, ale příliv vášně byl příliš silný a

odplavoval její obraz.

„Mám nový pas, novou identitu,“ mumlala mezi vzlyky. „Změnila jsem jméno… Tady.“ Zašátrala v tašce odložené u postele a podala Mattovi svůj kalifornský řidičský průkaz. Z fotografie na něho hleděly tytéž tekutě hnědé oči. Pod snímkem bylo napsáno jméno… Lisa Daleyová.

„Doufám, že se na mě nezlobíš. Považovala jsem to za správné.

Matt upustil průkaz, převalil ji na záda na postel a líbal s takovou vášní, až téměř nemohla dýchat. Jako posedlý zoufale strhával oblečení z ní a ze sebe a pomáhal si přitom i zuby. Jakmile byli oba nazí, vnikl do ní s výkřikem, který byl napůl agonií a napůl extází. „Liso!“ To nebylo milování. To bylo chování muže bojujícího o život. Hltal ji, lokal, vdechoval jako tonoucí člověk, jenž se konečně vynoří

nad hladinu a lapá po dechu. Nebyla to pouze Lisa, kdo vstal z mrtvých. Byl to i ten starý Matt Daley, muž, o němž si Matt myslel, že ho zahubil ve Wildwoodu a pohřbil ve svůj svatební den.

„Matte!“ Objímala ho nohama, svírala jeho tvář v dlaních, snažila se ho udržet na uzdě, uklidnit ho. Nyní byla utěšitelkou ona, kolébala ho jako dítě, tišila ho teplem a vlhkostí svého těla, vtahovala do sebe. „Miluji tě! Je mi to líto. Strašně tě miluji.“ Bylo to opravdové spojení dvou těl. Mučivá oslava života, narození. A Matt se následně rozplakal jako dítě.

„Neopouštěj mě. Neopouštěj mě, Liso, prosím! Udělám cokoliv.“ Věděla, že to myslí vážně.

Milovali se ještě dalších několik hodin a pak spali až do soumraku. Po probuzení Matt zavolal na hotelovou službu a nechali si přinést jídlo. Někdy kolem sedmé večer začala Lisa mluvit. Vyprávěla mu o své nemoci a o tom, jak se po mnoha letech konečně prodrala z šera na svobodu a přestala brát léky.

„Zpočátku jsem se bála žít bez prášků. Ale když jsem je brala, cítila jsem se jako v nějaké mlze. Teprve teď si opravdu uvědomuji realitu, cítím se být sama sebou.“

Řekla mu, jak „hodný muž“ jménem Carlos Hernandez, jeden z ošetřovatelů v psychiatrické léčebně, jí pomohl „sehrát“ tu nešťastnou událost. Sestrojil v horách jednoduchou zvířecí past, s jejíž pomocí to vypadalo, jako by se propadla do skalní rozsedliny, zatímco ve skutečnosti se skryla v jeskyni nacházející se jen několik metrů pod okrajem průrvy. Vzhledem k tomu, že jediným svědkem jejího pádu byla citlivá devatenáctiletá dívka, kterou mimo jiné léčili z akutních halucinací, pro Carlose bylo snadné odvést ostatní členy jejich skupiny zpět do tábora a poskytnout tak Lise dost času, aby vylezla z jeskyně a dostala se dolů do odlehlé lovecké chaty, kterou pro ni Carlos dopředu připravil.

„Byli jste milenci?“ Matt se zastyděl, když se na to ptal.

„Neee.“ Lisa se zamračila. „Myslím, že jemu by se to líbilo. Ale ne. Byl můj přítel. Touto pomocí riskoval vlastní krk a přišel tím chudák o práci. Ale věděl, že jsem mentálně v pořádku a že mě odtamtud nepustí ven ani za milion let. Zejména poté, co Frankie… však víš. Potřebovali obětního beránka, jenž bude potrestán za všechny ty ubohé muže, kteří zemřeli. A tím jsem byla já.“

„Ale žila jsi s Carlosem?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. To by bylo příliš nebezpečné. Zaplatil mi cestu do Jižní Ameriky a plastickou operaci. Je legrační, jak je snadné projít přes hranici, pokud jdeš ze Států. Byla jsem v Brazílii osm měsíců, zotavovala jsem se a potom jsem tam i pracovala. V době, kdy jsem se vrátila, se Carlos již odstěhoval.“

„Vrátila ses do Kalifornie, abys žila s ním?“

Lisa se zasmála. „Můj bože, Matte. Proč taková žárlivost? Ano, přijela jsem zpátky kvůli němu. Abych mu vrátila peníze, které jsem mu dlužila, a poděkovala. Ale také jsem věděla, že musím vidět tebe.

Bylo to riziko, velké riziko. Ale jak říkám, potřebovala jsem, abys tohle věděl.“

„Takže teď už to vím.“

Matt vstal a přistoupil k oknu. Silueta L. A., jíž znal po celý život, mu dneska náhle připadala cizí a jaksi výhrůžná, jako by ji nikdy předtím neviděl.

Jen několik kilometrů odtud, na bezpečném a šťastném místě, na něho čekala Cassie. Cassie a Brandon a jejich dítě. Čeká. Věří. Drahá, milovaná Cassie.

„Myslíš na svoji ženu?“

Matt přikývl. „Je těhotná.“ Slova mu vyšla z úst dříve, než si uvědomil, že je vyřkne.

„Ach!“ Po Lisině tváři přelétl bolestný výraz. Necítila vinu za to, že je tu s Mattem. Nepochybovala, že to, co se stalo, se mělo stát. Láska mezi nimi, jejich vzájemné pouto, to bylo příliš drahocenné, aby si toho nevážili. A byla bez něho tak dlouho – copak si nezaslouží alespoň tuto letmou chvilku opravdového štěstí?

Jenže dítě…? To bylo něco jiného. Jaký typ ženy by žádal muže, aby opustil svoje dítě? A jaký muž by opustil svoji rodinu? Matt Daley rozhodně ne. Matt je příliš dobrý, než aby to udělal. Právě tohle na něm Lisa milovala.

„Musíš se k nim vrátit.“

Matt se otočil. Byl příliš vyčerpaný, aby dále plakal, ale jeho tvář prozrazovala naprostou bezútěšnost. Ani on nemohl uvěřit tomu, co říká, co dělá.

„Ano, Liso,“ zašeptal. „Musím se vrátit. Je mi to hrozně líto… Je čas říct sbohem.“

KAPITOLA TŘICET DEVĚT

Všichni souhlasili, že pan a paní Daleyovi jsou rozkošný pár. Její těhotenské bříško bylo téměř nepozorovatelné, ale manžel ji po něm často hladil a pozorně ji vodil vestibulem nebo ven na prosluněné nádvoří, kde si dávali čaj. Muž tam občas sedával a něco psal. Jindy si dvojice prohlížela katalogy s domy, které jim dávali místní realitní makléři. Podobně jako další lidé, kteří sem přijeli na dovolenou, Daleyovi si toto městečko zamilovali. Kdoví, možná že jednoho dne, až jejich dosud nenarozené dítě dospěje, se tady usadí.

Matt vzhlédl od knihy, když se jeho žena k němu blížila. Říct sbohem a nechat minulý život za sebou bylo velmi těžké. Jedno z nejobtížnějších rozhodnutí, jaké kdy udělal. Ale při pohledu na ženu, již miloval a která právě přicházela v rozevlátém bílém kaftanu po mozaikové dlažbě, tvář rozzářenou radostí a příslibem nadcházejícího mateřství, věděl, že se rozhodl správně.

„Chceš se trochu projít?“ zeptala se Lisa. „Můžeme pozorovat západ slunce nad tržištěm.“ Matt Daley nechtěl.

Přímo po tom dychtil.

Maroko bylo jako sen, pohádka. Místo, na němž chtěli být. Matt si vzal s sebou velmi málo peněz, když opouštěl Státy. Chtěl, aby všechno zůstalo Cassii a dětem. To bylo to nejmenší, co pro ně mohl udělat, když odešel takovým způsobem, bez jediného vysvětlení, pouze s polibkem na rozloučenou. Cítil se provinile. Samozřejmě že ano. Způsobit milé Cassii bolest byla poslední věc na světě, kterou chtěl. Jenže pravda byla, že muž, jehož si Cassie vzala, zemřel v den, kdy Lisa vešla do té kavárny. Muž, za něhož se provdala, již neexistoval. Nejlepší, co pro ni Matt mohl udělat, bylo zanechat ji dobře finančně zajištěnou, s vytouženým dítětem, které jí ho bude připomínat, a synem, jenž ji utěší. A pak zmizet beze stopy.

Pro Claire a matku to pochopitelně bylo tvrdší. Matt se tím natolik trápil, že měl nutkání říct Claire pravdu ještě před svým odchodem. Jenže věděl, že by tím vystavil Lisu riziku. I kdyby byl Matt Daley schopen dopustit se v životě čehokoliv, určitě by už nikdy Lisu neohrozil. Nikdy. Nyní byla jeho rodinou. Jeho osudem.

V každém případě dobrý život v Marrákeši nebyl nijak nákladný. Lisa měla nějaké peníze našetřené v Brazílii a oba pracovali – Matt psal na volné noze a pod anonymním jménem do novin, Lisa učila v místní škole angličtinu. Tu a tam také prodala některou ze svých vynikajících kreseb bohatým americkým turistům pobývajícím v hotelích, jako byl tento, Palais Kasim, v němž se Matt s Lisou ubytovali ve skromném apartmá do doby, než si najdou vhodný dům.

Při procházce po tržišti, kterou vykonávali každý večer, nasávali do sebe jeho vůně. Stánky s ovocem voněly výrazně sladce, protože zbytky denní nabídky začínaly v horku pozdního odpoledne zahnívat. K tomu nečistota a pot, odér tisíců pohybujících se lidí, těl namačkaných na sebe, protkané aromaty medu, ořechů a baklavy přitahující bzučící hmyz.

Tento pohled, zvuky a vůně vyvolávaly v Lise vzpomínku, která nebyla skutečnou vzpomínkou, ale Lisa ji vnímala stejně reálně jako vzduch v plicích nebo dítě v lůně, jež ještě nezačalo kopat. Tohle byl Miriamin svět, svět z knihy, svět jejího dětství, které nikdy neměla, ale po němž tak silně toužila. A nyní v něm opravdu žila. Její osud se konečně naplnil. Nebyla to ta Frankieho pokřivená, vražedná

verze jejího osudu, ale dobrá pohádková verze se šťastným koncem, když se provdala za milovaného muže – Matta. Za Matta, jenž stál při ní i tehdy, kdy ji všichni opustili. Za Matta, jenž o ní věděl všechno… no, téměř všechno… a přesto ji stále miloval.

Pro Matta byla přitažlivost tržiště a jeho požitků ještě prostší. Bylo to bludiště, kypící úl anonymních lidí, mezi nimiž se člověk mohl ztratit, zmizet jako smítko ambry v prachu. Tržiště bylo plné života, tepla, radosti a lidské plodnosti, nejdružnější exil, jaký si lze představit. A přesto to byl exil. Cítil se zde bezpečně, zakuklený davem a obalený Lisinou láskou.

„Podej mi ruku, chci ti něco ukázat.“ Lisa se na něj usmála přes rameno a vedla ho úzkou dlážděnou uličkou ke strmému kamennému schodišti. Schody vedly závratnou spirálou a nakonec vyústily do jiné úzké uličky. Nalevo se táhla řada starých pekáren dodávajících vzduchu ostrou vůni kvasnic, pak následovaly stánky s hedvábím a řezbářskými výrobky, které se podobaly těm, jež právě minuli na tržišti. Napravo byla slepá ulička s jediným rozpadajícím se tradičním marockým dvoupatrovým domem, povýšeně shlížejícím do uličky pod ním.

„Co myslíš? Vím, že to zní směšně, dokonce šíleně. Ale přesně tak jsem si představovala dům strýce Sulajmána.“

Matt se shovívavě zamračil. „Nebyl strýc Sulajmán boháč? Tohle vypadá, že se rozpadne při pouhém kýchnutí.“

Lisa pokrčila rameny. „Nerozpadl se šest set let. Vzhled může klamat, jak sám víš.“ Oba se zasmáli.

„Je vůbec na prodej?“

„Nevím. Ale co kdybychom to zkusili zjistit?“ nadchla se Lisa. „Mohli bychom ho opravit. Musíš uznat, že vypadá romanticky. Jen si představ, jak bychom tu byli šťastní!“

Matt si to štěstí představil… a v duchu odříkal děkovnou modlitbu.

Možná si to štěstí nezaslouží. Možná si je nezaslouží ani jeden z nich. Ale teď to byla jejich kniha, jejich příběh. Matt Daley věděl, že spolu budou žít šťastně až do smrti.

DOSLOV

Detektiv losangeleské policie vešel do místnosti a zvedl se mu žaludek. Vyběhl ven a zvracel, dokud mu v žaludku nic nezůstalo.

Krev byla všude. Všude. Ale ne čerstvá, nýbrž stará, zaschlá, černá a páchnoucí. Uprostřed leželo něco, co muselo být dříve tělo, nyní jen šedozelená, smrdutá, slizká masa prolezlá červy. Ani místy vyčnívající čisté, bělostně zářící kosti nenaznačovaly, že to kdysi byla lidská bytost.

Detektiv si přikryl ústa a nos a vrátil se dovnitř.

„Jak dlouho už… tady leží?“ zeptal se patologa.

Patolog potřásl hlavou. „Těžko říct. Dva nebo tři měsíce? Možná i déle. Uděláme testy larev. To by nám mohlo dát nějakou představu.“

Slovo larev policistu opět nutilo ke zvracení, ale přemohl se a zůstal na místě.

„Muž? Žena? Věk?“

„Muž. Dvaatřicet. V červnu by mu bylo třiatřicet.“

Na detektiva to udělalo dojem. „To všechno poznáte z… tohohle?“ S odporem pohlédl na rozloženou mrtvolu.

„Ne. Právě mi to řekl váš zástupce. Ten člověk podepsal před třemi měsíci nájemní smlouvu. Jsou v ní všechny osobní údaje.“

Jako na zavolanou se objevil zástupce a podal svému šéfovi list papíru. Byla to trochu rozmazaná xeroxová kopie, ale jméno v záhlaví bylo dobře čitelné. Detektiv se na ně díval a přemýšlel. Nemohl se zbavit pocitu, že si je odněkud pamatuje. Ale ten pocit mu sklouzl po povrchu mysli jako maso z kostí toho chudáka.

Jméno na nájemní smlouvě znělo: Carlos Hernandez.