Stella Blómkvist

BRONZOV SOCHA

1

„Kruci!“

No konečně! Má japonská kára se šnečím tempem vyplazila z parkoviště a rozjela se do strmého svahu.

Nějakému chytrákovi ta skluzavka určitě vynesla pěkných pár milionů.

Byla jsem pěkně vytočená. Bouchala jsem pěstmi do volantu, který se třásl, a nadávala na to proklaté počasí, na silničáře, kteří odhrnují sníh vždycky příliš pozdě, na lumpy v politice, kteří celou tu bandu řídili. A pak samozřejmě na toho idiota, který se nechal chytit kriminálkou, takže jsem v neděli ráno musela z postele. A na tu zatracenou zimu.

„Tupci!“

Dokonce i mé kletby byly proti mně. Hned se srážely do páry, která mrzla na předním okně. Topení nepomáhalo. Jenom bezzubě vrčelo.

Pokoušela jsem se okno zevnitř utřít svými černými vlněnými rukavicemi. Samozřejmě se hned zase pokrylo ledem.

„Sakrasakrasakrasakra!“

Z hlubin mých vzpomínek se vynořilo tiché šeptání: „Ale Stello! Neměla bys tak nadávat. To je neženské!“

To říkávala máma.

Na silnici nebyl velký provoz. Bodejť! Nikdo není tak hloupý, aby se v takovém počasí odvážil před dveře domu, kromě mě.

Na kraji silnice se vršily větrem bičované závěje, které byly vyšší než moje auto. Byly špinavé a zely v nich díry jako ve zpustlých hradech kdovíkde.

Rozlámané a zvětralé stěny, které po sobě zanechaly odklízeči vozy.

Buďto sněžilo jako blázen, nebo vládl arktický mráz. Takové to bylo v posledních týdnech. Zatraceně, pořád vězím na této ledové kře. Už dávno jsem měla zmizet. Na Kanáry. Nebo na Floridu. Za sluncem, pískem a opálenými muži.

Za dobře stavěnými jižanskými muži.

Ti by byli rozhodně lepší než ty měkkoty tady -

samí slaboši, na kterých se projevoval stres a alkohol.

Můj noční dobyvatel se každopádně chtěl raději věnovat flašce než mně. Dvakrát po nedokončené práci usnul jako vyčerpaný stařec. Probudil se teprve po několika pohlavcích, moula. U mě nikdo spát nebude.

Každopádně ne bez mého dovolení.

Ani se nehnul, když ráno začal zvonit telefon.

Jaká nestydatost! Zacpala jsem si uši a pokoušela se udržet mozkové buňky v klidu, ale telefon zvonil dál.

Zvonil a zvonil. Neúprosné mučení bez konce.

Konečně jsem zaklela, odstrčila toho chlapa z Venušina pahorku, natáhla se po telefonu a zvedla ho.

Byl to Raggi. Jeden ze zlatých chlapců od kriminálky.

„Stello, miláčku? Ruším?“

Proboha! že musím zrovna v neděli ráno narazit na poldu, který se považuje za vtipného. Jako by nestačilo vězení plné opilých týpků. Krize!

„Máme tu jednoho tvého starého známého,“ řekl Raggi. „Chce tě jako obhájkyni.“

,,To je mi jedno.“

„Ale jemu ne!“

„Ale?“

„Chceme si ho nejméně na několik týdnů podržet. Je v bryndě.“

„Bože! Já se snad podělám strachy!“

„Nech těch keců.“

„Velká ryba, říkáš? že by zapálil nějaké staré stromy, které kdysi vysadila Vigdis?“1

1 Vigdís Finnbogadóttir, bývalá islandská prezidentka, „Ty máš pořád smysl pro humor, Stello.“

Konečně jsem v prádle na podlaze našla budík a pohlédla na jeho svítící ciferník.

„Ty parchante! Je teprve sedm!“

„Za to přece nemůžu. Ten chlápek musí ještě dneska dopoledne k soudci.“

„Sežeň si někoho jiného.“

„On ale prosí, abys přijela ty.“

„To, že prosí, ještě neznamená, že to dostane.“

„Haha! Kdo to řekl?“

„Já jsem to řekla. Tobě, drahý.“

„Mimochodem, dělám ti velkou laskavost, opravdu.

Budeš se u toho bavit.“

„Obšťastni tím někoho jiného!“

„Každopádně by to pro tebe bylo zpestření.“

„Drobní kriminálníci jsou přece všichni stejní.“

„Někteří z nich se někdy nečekaně zapletou do velkých věcí.“

„Tak kdo je to?“

„Saemundur Jónasson.“

„Toho neznám.“

která během svého funkčního období v letech 1984-1996 vysázela nespočetné množství stromů.

„Ale ano, už jsi ho zastupovala. Dvakrát, jestli si dobře vzpomínám. Tenkrát jsme ho zabásli kvůli vloupání a poškození cizí věci.“

„Vůbec si nevzpomínám.“

„Sakra! Musíš si na něho přece vzpomenout! Říká se o něm, že je fešák. Prý měl mraky žen. Proto mu některé říkají Sexy Saemi.“

„Aaach, Saemi! To je přece jenom malá ryba.“

„Teď ale zatraceně vyrostla „

„Jak to?“

„Vražda, Stello. Vražda.“

Zachvěla jsem se a naskočila mi husí kůže. Jako při neočekávaném polibku na slabiny. Posadila jsem se a potřásala hlavou, dokud se mi nepřestala točit.

„žertuješ?“ zeptala jsem se.

„Ne ne, čestné slovo!“

Nic nepřerušilo ticho kromě netrpělivého šumu v telefonu a oddechování toho chlápka, co spal v posteli.

„O.K. Přijedu.“

Položila jsem sluchátko do vidlice a šla do koupelny. Pustila jsem sprchu naplno a nechala v šamponové pěně odtéct pot. Silný, horký proud bičoval mé tělo. Tvář, ramena, prsa, břicho, stehna, záda, zadek. Uvolnil mi svaly, rozšířil cévy. Rozproudil mi krev. Bylo to svůdné jako žádostivé ruce.

Uf!

Nebyl čas na otálení!

Zastavila jsem vodu a utřela se. Oblékla jsem se v cuku letu: ponožky, spodní prádlo, svetr, kalhoty, kožené sako, zimní boty. Podívala jsem se na sebe v zrcadle v ložnici, vzala fén a usušila si a česala vlasy, až mi ve vlnách padaly na ramena. Trochu jsem si přejela rty rtěnkou. Moc ne. Na mně tedy kosmetičtí magnáti nezbohatnou.

Potom jsem zavolala taxík a vyhnala svou noční hračku z postele. Ten chlap byl ospalý a měl špatnou náladu, když jsem mu pomáhala obléct se. Pak jsem ho vlekla chodbou a po schodech do kanceláře v přízemí a odtud ven, kde jsem ho naložila do taxíku. Ještě pořád klímal. Vůbec si neuvědomoval, co se děje.

„Čau čau,“ řekla jsem a zabouchla dveře auta. Ani se mi nevybavilo jeho jméno. Proč také. Byl to muž

včerejška.

Sexy Saemi?

Po cestě špinavým zasněženým městem jsem se pokoušela vzpomenout si na něj. Před několika lety jsi ho zastupovala, řekl Raggi. Asi před čtyřmi. Možná i před pěti.

Vloupání?

Ano, správně. V jednom velkoobchodě, v centru.

Nevyplatilo se to. Proslýchalo se, že jel v obchodu s drogami.

Poškození cizí věci?

Ach ano! Roztrhal jeden obraz. A kromě toho ještě podělal ředitelův stůl. Hezká hromádka. Jak bych na to mohla zapomenout? Soudce to vůbec nepovažoval za vtipné. Odsoudil ho k několikaměsíčnímu ubytování na náklady státu.

Saemi byl jedním z plebejců podsvětí.

Vražda?

Možná nějakého jiného feťáka.

„Vrána k vráně sedá.“

To říkávala máma.

2

„…Obličej, vlasy a krk mrtvoly jsou od krve… Trup a paže jsou celé od krve… Široký pás krve se táhne od krku po pravé straně přes hruď a břicho až dolů po pravé stehno… Na obou nohou jsou větší a menší skvrny od krve… Na temeni má ránu, ve které jde vidět několikrát proražená lebka… Dlouhá rána probíhá z horní části krku šikmo dolů po levé rameno…

Uprostřed čela je rána… Má nepravidelné, rozervané okraje a sahá až na kost… Ta je v této ráně roztříštěná…“

Přestala jsem číst.

Vůbec nebylo pochyb o tom, na co zemřela. Mnoho úderů do hlavy. Beng! Beng! Beng!

Pohlédla jsem na fotky.

Pane Bože!

„To býváš po ránu vždycky tak citlivá?“ zeptal se Raggi s úsměvem.

Na břiše mu byly vidět špeky, lysina na zátylku také hezky postupovala.

že by za každý vlas, který ztratil, přibral jeden gram?

„Máš nějakou její fotku?“ zeptala jsem se. „Jak vypadala dřív? Každopádně jinou než tahle jatka?“

„Tady.“

Halla.

Sladká.

Ne, fascinující. Sexy. Černé vlasy až po ramena.

Zářivé oči. Vyzývavý pohled. Plné, usměvavé rty.

Ňadra snů. Plná života

Mrtvá.

Byla nalezena včera ráno. V sobotu ráno. Na úřadu vlády na Laekjartorgu. Spolupracovníci přišli brzy.

Byli očekáváni hosté. Oficiální návštěva. V devět hodin tam měla být přijata nějaká důležitá návštěva ze zahraničí. Krátce předtím bylo ve vládní konferenční místnosti nalezeno tělo. Kriminálku však zavolali, teprve když ta velká zvířata odjela na výlet po památkách.

A tak tlachali o světové politice, zatímco ve vedlejší místnosti leželo studené tělo zavražděné dívky.

To je něco!

Soudní pitva zjistila, že Halla zemřela už předešlého večera. Pravděpodobně kolem deváté hodiny.

Byla vedoucí oddělení. Pracovala pro stranu, už

když nynější předseda vlády byl ještě předsedou strany. 28 let. Mladá žena, která je na cestě vzhůru.

Byla.

A Saemi?

„Asi nejnovější milenec,“ řekl Raggi.

Určitě je často měnila.

Chytré děvče.

V jejich vztahu se schylovalo k bouřce. Každopádně se v pátek blýskalo. V den vraždy. Saemi jí vyhrožoval v její kanceláři na úřadu vlády.

Svědkové slyšeli jeho vzteklý řev až na chodbu.

Jedna z kolegyň řekla, že Halla se jednou zmínila, že má ze Saemiho strach. Byl prý nevypočitatelný. Zlatí chlapci Saemiho zabás-li v sobotu v poledne. Spal doma. Samozřejmě tvrdil, že je nevinný. Řekl, že v pátek po hádce s Hallou odjel z města. Domů se vrátil až v sobotu ráno a hned si lehl. Po cestě nepotkal nikoho, koho znal, nikoho, kdo by mohl jeho výlet dosvědčit.

„Saemi už se přizná,“ řekl Raggi.

„Je jedno, jestli je vinný nebo ne?“

„Jasně, že je vinný. To je přece očividné. Je schopný všeho, je to výbušný a žárlivý cholerik. Byl určitě opilý nebo zfetovaný. Něco takového je u feťáků normální.“

„Kde je zbraň?“

„Zatím se nenašla.“

„A zakrvácené šaty?“

„Ani ty.“ Raggi neklidně poposedával na židli.

Záchranné kruhy na břiše se mu vlnily. „Samozřejmě jsme prohledali jeho dům i auto, ale nic jsme nenašli,“

dodal. „Asi šaty a vražedný nástroj schoval. Ale ono se to najde. Možná nám za několik dnů sám řekne, kde ta zbraň je.“

„Ty nemáš vůbec žádné pochybnosti?“

„Vyšetřování samozřejmě teprve začalo. Všechno ale ukazuje na to, že to byl Saemi. Nemusíme z jednoduchého

případu

vraždy

dělat

něco

komplikovaného.“

Strčila jsem si podklady do aktovky. Fotky a kopie policejních protokolů.

„No, tak se pojďme podívat, jak se vede tomu vašemu Othellovi!“ řekla jsem Raggimu s úsměvem.

3

Ta malá místnost neměla okna. Uprostřed stál stůl a tří židle. Zalévalo ji pronikavé světlo.

Přivedli Saemiho dovnitř a zavřeli dveře.

„ Posaď se,“ řekla jsem.

Byl starší, než jsem čekala.

Samozřejmě. Za pět let se člověk hodně změní.

Byl štíhlý, opálený ze solária a pohledný, ale už to nebyla taková sexbomba. Tmavé vlasy měl krátce střižené.

Když jsem ho viděla naposledy, byl sebevědomý a nafoukaný. Kašlal na to, co říkali nebo chtěli ostatní, myslel jenom na sebe a myslel si, že mu patří všechny ženy.

Teď byl napjatý. Možná neměl přímo strach, ale byl trochu otřesený. Nejistý.

„To je přece nesmysl,“ řekl a nervózně se zasmál.

„Jako v nějakém ohraném thrilleru.“

„Aha.“

„To by mě nenapadlo ani ve snu, že bych něco udělal Halle!“

„Ona říkala něco jiného.“

„Ta hádka v pátek přece nic neznamenala! To bylo jenom pár slov, která padla v rozčilení. V mnoha manželstvích se denně dějí věci, které jsou mnohem horší!“

„Ale vy jste nebyli manželé.“

„Po té hádce jsem se s Hallou už nesetkal.“

„Což by se muselo dokázat.“

„Musím dokazovat svou nevinu?“

„Jak možná víš, je vražda oblíbená rodinná zábava,“

odpověděla jsem. „Je přece jasné, že budou podezírat milence. Tebe!“

„Milence!’ Rozhořčeně mávl rukou. „To zní, jako bys nevěděla, že měla mraky chlapů.“

„Krátce před vraždou jsi jí vyhrožoval. A kromě toho nemáš alibi.“

„Prostě jsem si jenom na chvíli vyjel z města. Chtěl jsem prostě někam jet a odreagovat se. Ty přece víš, jaké to je.“

„Ne, nevím. Jaké to je?“

Rozzuřeně na mě pohlédl. Když jsem ten pohled neohroženě opětovala, jenom bezradně pokrčil rameny.

„Kam jsi jel?“

„Na Snaefellsnes. Nejdřív jsem vlastně vůbec nechtěl jet daleko, jenom jsem chtěl pryč z města. Ale potom jsem se prostě vydal na západ.“

„Za chvíli budeme stát před soudcem, takže teď nemáme moc času,“ řekla jsem a zkoumavě přitom pohlédla do jeho hnědých očí. „Až se sem zase vrátíš, zkus si vzpomenout, cos kdy dělal. A to přesně! Budeš na to mít dost času.“

Přikývl.

„Chci vědět každý detail. Dokonce i to, kde ses šel vymočit. A kdy. Musíme co nejpodrobněji sledovat tvou cestu a pokusit se dokázat, kdes kdy byl. Potom také pravděpodobně bude možné najít někoho, kdo si vzpomíná na tebe nebo na auto, ve kterém jsi jel.“

„Musím tu dál zůstat?“

„Jisté! Požádají o vyšetřovací vazbu. Určitě na několik týdnů. Vznesu námitku. Bude odmítnuta.

Vznesu odvolání k Nejvyššímu soudu. Tam to bezpochyby dopadne stejně. V každém případě si několik týdnů posedíš, to je jasné. Nelam si kvůli tomu hlavu. Jídlo je tu snesitelné.“

„Sakra!“

„Nemá smysl si stěžovat. Jestli jsi nevinný, tak bys měl přemýšlet o tom, cos dělal od pátečního rána.

Vzpomenout si na každý detail. Jestli mi lžeš, řekni mi to rovnou. Mám na starosti i jiné věci.“

„Ty mi nevěříš?“

Znovu jsem pohlédla do tmavých očí, které rychle začaly těkat.

„To, čemu věřím, nehraje roli,“ odpověděla jsem.

„Ale já mluvím pravdu! Vážně jsem to neudělal!“

Otevřeli dveře.

„Musíme jít,“ oznámil jeden ze zlatých chlapců.

Odvedli Saemiho na chodbu.

Raggi krátce zůstal se mnou. „Nu?“ zeptal se.

„Saemi je nevinný jako kojenec.“

„Co by také říkal jiného?“

Pokrčila jsem rameny.

„Nejdřív požádáme o čtyři týdny,“ řekl Raggi.

„Odteď chci být u všech výslechů,“ poznamenala jsem a vzala si aktovku.

„Na to je pamatováno v zákoně.“

„Tak si ho aspoň nemůžete dovolit vyřídit.“

„Dávej pozor, ať to neuslyší někdo jiný, Stello.

Mohli by ti to mít za zlé.“

„Já to myslím vážně! Nemáte žádné svědky, žádnou zbraň, žádné důkazy, žádné přiznání! Jenom nějakou banální hádku.“

„Máme silné a odůvodněné podezření.“ „Nebylo by to poprvé, co byste poslali do lochu nevinného.“

Zrudl.

„Jen klid, Raggi. Dávej si pozor na srdce.“ Ještě mi to neodpustil, když jsme vešli do soudní síně. Ta věc proběhla rychle. Soudce nepotřeboval na rozmyšlení ani minutu. Čtyři týdny vyšetřovací vazby.

4

V posteli je mi nejlépe.

Ležela jsem nahá pod dekou a četla policejní spisy.

Když jsem přišla domů, pokoušela jsem se usnout, ale nevyšlo to. Byla jsem příliš nervózní a přetažená. Proto jsem začala číst.

Halla byla nalezena mezi křesly v sále vlády.

Napravo od konferenčního stolu, kde se hádají velká zvířata a kde nám zvyšují daně. Většina krve byla na podlaze. Velká, nepravidelná skvrna na koberci.

Červenohnědá.

To asi museli koupit nový koberec.

Ale byly tam i cákance. Na křeslech. Na zdi. A na hezkém, lesklém vládním stole.

Opravdová krev na stole, kde potentáti nechávají krvácet občany. Hahaha!

Smích mě zase přešel.

Raggi nezjistil nic o tom, co se odehrávalo v pátek ráno. Halla a Saemi se pohádali do krve. Lidé na chodbě a dokonce i v sousedních kancelářích slyšeli hlasy. Saemi křičel: „Já tě zmlátím jako žito, ty mrcho!

Ty kurvo zlodějská!“ Nebo něco podobného.

Pokud jde o zraněnou hrdost, nejsou muži ve vyjadřování nikdy příliš kreativní.

Nikdo ovšem nedokázal říct, o co v té hádce vlastně šlo. Halla o tom pak svým kolegům nevyprávěla.

Dělala, jako by se nic nestalo.

Drsné děvče.

Pravděpodobně to ale byla žárlivost. To si každopádně myslela většina svědků. Navíc se Halla nechtěla vázat na jednoho chlapa. Byla samostatná.

Veselá. Svobodná a nevázaná.

Ale copak to tu stojí?!

Ctižádostivá. Lehkovážná. To řekl Haukur.

Premiérova pravá ruka.

Položila jsem výpověď na deku, vzhlédla k bíle nalíčenému stropu a ve vzpomínkách se vrátila o několik let zpátky.

Zajímavé, že právě Haukur si myslí, že si může dovolit kritizovat druhé za jejich ctižádost. Sám byl cítit ctižádostí na sto honů. Už za studií na právech neustále pracoval na své kariéře. Hned po univerzitě dostal místo vé straně. Vlichotil se do přízně předsedy strany a mohl ho za to doprovodit na úřad vlády, když

se strana dostala k moci. Patolízal.

Nejlepší by bylo promluvit si s ním. Oprášit staré vazby.

5

Haukura jsem zastihla v době večeře. U něho doma.

Málem zavěsil, ale i jiní se umějí vetřít do přízně.

Tak se mi ho podařilo udržet u telefonu.

Hned jsem poznala, že k Halle nemá dobrý vztah.

„Samozřejmě, o mrtvých jen dobře,“ řekl.

„Ale?“

„Jenom mezi námi?“

„Samozřejmě.“

„Ty přece víš, že mnoha ženám přímo jde o to, aby byly znásilněny. Dávají to najevo svým chováním.“

„Hm-hm.“

„Jestli si o to někdo koledoval, pak Halla.“

„Ano?“

„Měnila chlapy jako ponožky a vandrovala po postelích.“

„Opravdu?“

„A ani to nezastírala. Naopak. Hrála si s city mužů.

Možná by se dokonce dalo říct, že někdo měl se Saemim soucit. Svým chováním prostě provokovala, i když nikdo nemohl vědět, že to dopadne takto.“

„Takže Halla jenom dostala to, co si zasloužila, že?“

„Ano, vlastně ano, i když je to teď, když je mrtvá, samozřejmě neslušné říct. Ale opravdu honila všechno, co má ocas, a při tom si namlouvala, jak je svobodná.“

„Nepovídej! Pak se prostě chovala jako muž?“

Ve sluchátku se ozval hlasitý smích. „Ach ano, správně,“ řekl Haukur, „úplně jsem zapomněl, že i ty k nim patříš!“

„Ke komu?“

„No, k těm emancipovaným, které nenávidí všechny muže.“

„Halla přece nebyla….“

„Ne, Stello. O Halle je možné říct cokoli, ale především to byla žena.“

„Zřejmě byla poměrně schopná ve své práci.“

„Dokázala být velmi schopná.“

„Stala se přece vedoucí oddělení! žena pro to musí něco udělat!“

„Jak se to vezme. Ale samozřejmě se dá přes postel dostat nahoru nejen v Hollywoodu.“

Haukur se smál svému vlastnímu vtipu. Pořád to byl stejný arogantní hajzl jako kdysi „Tys s ní spal také?“ otázala jsem se.

„No comment.“

Když se smál, bezděky jsem pomyslela na ošklivou, tučnou rybu, která otevírá tlamu.

Odporný týpek.

„Ty žárlíš?“

„To už by stačilo, Stello!“

„Kdes vlastně byl v pátek večer?“

Znovu byl nevrlý. „Myslím že teď náš rozhovor ukončíme,“ řekl a zavěsil.

„Idiote!“ řekla jsem jakoby sama sobě. Zlobila jsem se, že jsem se nechala zbytečně rozčilit.

„Kroť svůj temperament, Stello. Xantipu nikdo chtít nebude.“

To říkávala máma.

6

Vražda je velká slavnost.

Supi od novin se hned v prvních dnech vrhli na všechno, co se hýbalo. Co také měli dělat jiného?

Mladá a hezká žena byla zavražděna u vládního konferenčního stolu. Ještě lepší by bylo, kdyby to bylo v křesle samotného premiéra. Ale i takto to stačilo na několik titulních stran.

Na různých televizních kanálech ukazovali záběry toho konferenčního stolu. Bez těla. I fotku Hally. Do detailu rekonstruovali, kde, kdy a jak bylo nalezeno tělo, a citovali zlaté chlapce, že šlo jen o osobní, ne politickou tragédii.

Blízký přítel zavražděné byl zatčen a byla na něj na čtyři týdny uvalena vyšetřovací vazba, protože byl podezříván ze spáchání tohoto zločinu. To znělo tak, jako by Saemiho přiznání bylo jen formalitou, která měla být brzy odbyta.

Předseda vlády se k záležitosti vyjádřil v jednom televizním rozhovoru.

„Proč nebyla hned, když bylo nalezeno tělo, zavolána policie?“ ptal se jeden reportér. „Není toto zpoždění závažným přečinem?“

Premiér se tvářil dojatě. To, zda to hrál či nikoli, se nedalo poznat. Bylo neuvěřitelné, že k té vraždě muselo dojít na úřadu vlády, v tom důstojném, historicky tak významném domě. A potom samozřejmě i to, že se obětí toho zločince musela stát zrovna tahle milá osoba.

„Je to nepochopitelné,“ řekl. „Ale cesty boží…“

„Proč nebyla okamžitě na místo činu zavolána policie?“ opakoval novinář s vážnou tváří svou otázku.

„To je přece všem jasné,“ odpověděl předseda vlády a rozvážně vysunul bradu. „My Islanďané si přece nemůžeme nechat kvůli takovýmto politováníhodným činům překazit bilaterální rozhovory.“

„Ale není to nehorázné, když předseda vlády takovýmto způsobem zdržuje vyšetřování vraždy?“

zeptal se novinář tak šokované, že i jeho kravata s červenými puntíky jako by nevycházela z údivu nad tím skandálem.

Premiér na jeho otázku odpověděl dlouhým monologem. Hovořil o lidských pocitech a o odpovědnosti za jednotlivce a celou zem. Po tomto sáhodlouhém projevu už nikdo nevěděl, co vlastně chtěl říct. A o to mu šlo.

Saemiho jméno v televizi nezmínili. Objevilo se po víkendu v pondělním vydání DV.2 Bylo zdůrazněno, že se nepřiznal. Takoví se nikdy nepřiznají.

Mezi řádky se však dalo vyčíst, že novináři se cítili být podvedeni tím, že toho lumpa chytili tak brzo.

žádné drama.

Nebylo ani možné podat si premiéra, protože ho pod svá ochranná křídla vzal samotný prezident zlatých chlapců.

„To malé zpoždění při hlášení nálezu těla nic nezměnilo na řádném průběhu vyšetřování,“ prohlásil a považoval za tu nejsamozřejmější věc na světě, že premiér, tento poctivý muž, neměl jinou možnost než

2 Odpolední bulv{rní deník se nejprve rozloučit s vysoce postavenými zahraničními

hosty,

než

započalo

policejní

vyšetřování.

7

Třetího dne jsem se znovu setkala se Saemim. Ve stejné místnosti. U stejného stolu. Byl pilný. Všechno, na co si vzpomněl, zapsal na papír. Všechno, co se stalo od chvíle, kdy byl vyhozen z Halliny kanceláře, dokud u něho o dvacet čtyři hodin později nezaklepala policie.

Rozčilený vyjel z města. Neměl žádný cíl. Chtěl prostě jenom pryč. Těsně před Kjósem se pomalu uklidnil a přemýšlel, co má dělat. Potom se rozhodl, že si udělá výlet na západ a jel na Snaefellsnes. Tam kdysi jeho rodiče bydleli na statku, který byl už

dlouhou dobu zpustlý.

Saemi tedy jel na západ a skutečně se dostal k cíli, ačkoli na zledovatělých silnicích mohl jet jen pomalu.

Samozřejmě však kromě ruin ve sněhu nemohl nic vidět. Zchátralý dům. Zhroucené zdi. Liduprázdná pustina.

Po krátké zastávce se obrátil zpět do Reykjavíku.

Vyjel v pátek večer kolem desáté hodiny a jezdil celou noc. Do města přijel nad ránem a hned šel do postele.

Mlčky jsem poslouchala jeho zprávu a podrobně ji rozebírala při pátrání po eventuálních svědcích.

Saemi tvrdil, že nepotkal nikoho, koho zná. Na cestě na Snaefellsnes, pravděpodobně kolem šesté hodiny, si v Borgarnes koupil hamburger, ale jinak s nikým nemluvil. Ale ano, s jedním mladíkem, u kterého natankoval.

„Kdy to bylo?“

„Poměrně pozdě večer. Asi před půlnocí.“

„Kde?“

„Jak už jsem řekl, na západě.“

„Kde na západě?“

„Prostě na nějakém statku na venkově, kde se dá natankovat. Už jsem jel na rezervu.“

„Jak se ten statek jmenuje?“

„Nemám tušení.“

„Máš účtenku?“

„Účtenku?“

„Tys platil kartou?“

Zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. „Vždycky platím hotově.“

„Jak ten mladík vypadal?“

„Prostě úplně normální mladík. Byl zrzavý.“

„Jak byl starý?“

„Takových třináct až šestnáct let. Tak nějak.“

Zrzavý teenager? že by spásné stéblo?

Pokoušela jsem se ze Saemiho dostat víc o té jízdě, ale nic dalšího mi neřekl. Jenom si mnul vous na bradě a přihlouple se usmíval.

„O.K. Pověz mi něco o Halle,“ vyzvala jsem ho.

„Co o ní chceš vědět?“

„Jaká byla. A o vašem vztahu.“

„Připadá ti divné, že jsme spolu chodili?“

„Nejste zrovna ze stejného světa.“

„Oba jsme věděli, jak si užívat života.“

„Kdy jste se poznali?“

„To už je celkem dávno. Než šla do politiky a stala se jedním z těch nóbl lidí.“

„Chtěla se s tebou rozejít?“

„Náš vztah byl jiný. Někdy jsme byli spolu, někdy ne, to je všechno. Často jsme se dlouhou dobu neviděli.“

„Bylo mi řečeno něco jiného. Nebyl jsi prostě jenom její novou hračkou? Nenasytila se tě?“

Zavrtěl hlavou. „Už předtím jsme často bývali spolu.“

„Končila všechna vaše setkání rvačkami?“

„Myslíš tu hádku v pátek?“

Přikývla jsem.

„To nebylo nic vážného.“

„Ne?“

Jasně jsem cítila jeho nelibost.

„O co šlo v té hádce?“

„Nechci o tom mluvit.“

„Proč ne?“

„To už nehraje roli.“

„Samozřejmě že to hraje roli. Pochop konečně, že stojím na tvé straně. Mluv!“

„Byla mi něco dlužná.“

„Co?“

„To s tou věcí už nemá nic společného.“

„Řekl jsi o ní, že je zatracená mrcha a zlodějská kurva jen proto, že ti dlužila peníze?“

„Kdo to říká?“

„Nemluvil jsi zrovna šeptem.“

„To už nehraje roli,“ opakoval a zkřížil si ruce na hrudi.

„Něco přede mnou skrýváš?“

„Ne.“

„Tak mluv přece!“

Hleděl upřeně na strop. „Odposlouchávají to tu?“

zeptal se.

„Samozřejmě že ne.“

„Jsi si jistá?“

„Pochop, že toto tady je realita. Jsi v islandském vězení a ne v nějakém idiotském americkém lapáku.“

Olízl si rty. „Prostě jsem se rozzuřil, když mi řekla, že to potřebovala pro někoho jiného.“

„Tvé peníze?“

„To, co mi dlužila.“

„Mluvíš v hádankách.“

„Řekla, že můj materiál dala někomu jinému.“

„Mohla přece být i s někým jiným, ne?“

„Jasně. Ale neměla dát můj materiál někomu jinému.“

Materiál?

No jasně? Proč by někdejší dealer nemohl oprášit své staré kšefty?

Vrhla jsem na něho ostrý pohled. „Tys dal Halle drogy?“

Znovu si zkřížil ruce a mlčky na mě pohlédl.

„Ty je ještě pořád prodáváš?“

„Tady se o takových věcech prostě nedá mluvit.“

Čím dál tím víc mi šel na nervy. „Já prostě nemůžu pracovat, když nic nevím. Musím vědět o všem, co na tebe mají.“

Saemi si olízl rty a uhnul mému pohledu.

„Zapomněl jsi mluvit nebo co?“

„Už o tom nebudu mluvit,“ opakoval.

„O.K. Doufám, že si uvědomuješ, že je to tvůj pohřeb, ne můj. Já odtud můžu odejít, kdy chci.’

Mlčel.

„Takže tys žárlil?“ otázala jsem se, abych prolomila mlčení.

„Ne ne, jenom to řekla a potom jsem se rozčilil.“

„To je pro zlaté chlapce jasný motiv.“

„Někdy mě rozzuřila na maximum. Ale hodně.

Potom se jenom smála, když jsem zuřil.“

„Aha.“

„Ale pak jsme se vždycky zase smířili.“

„V pátek asi těžko.“

Tvářil se tak, jako by tu otázku neslyšel.

„Vychutnávala si to.“

„Co?“

„Když mě tak rozzuřila. Abychom se potom zase mohli usmířit.“ Starému idolu žen se zaleskly oči. „Při těch usmířeních to bylo sexuální vlnobití.“

Výraz jeho tváře mi šel na nervy. „Byl jsi jedním z mnoha Halliných milenců?“

Přestal se usmívat.

„Už jsem ti to řekl předtím,“ odpověděl nervózně.

„Nebydleli jsme spolu nebo tak. Jenom jsme si občas zašpásovali. To bylo všechno!“ Zvedl ruku, jako by chtěl dál vysvětlovat. „Politika není zrovna moje hobby.“

„Co je tvé hobby?“

„Prodávat, pařit a užívat si života, dokud to jde.

O.K.?“

Vstala jsem a vzala svou aktovku. „O.K. Zatím!“

8

In pecunia veritas.

Mám ráda peníze. A sice jeden určitý druh peněz.

Hromadí se hlavně u těch, kde nemají co dělat. Ti vždycky dělají, jako by ještě nikdy žádné neviděli, když se u nich objevím a chci je zkasírovat. Ale nakonec ty prachy vždycky dostanu. Často násilím jako Clint Eastwood. Jenom k tomu nepotřebuju magnum. Mou zbraní jsou zákony.

Zlatí chlapci neměli zájem na okamžitém výslechu Saemiho. Možná ve čtvrtek, řekl policejní viceprezident.

„Co je s tím pumpařem?“ zeptala jsem se.

„Co tím myslíš?“

„Tím by přece Saemi získal alibi.“

Viceprezident zkoumavě pohlédl na Raggiho.

„Říkal něco o tom, že na západě tankoval na nějakém statku,“ řekl Raggi. „Navečer. Zní to ale poměrně nedůvěryhodně.“

„Můžu to ověřit sama, jestli na to nemáte čas.“

Viceprezident se zachmuřil ještě víc. „Ty dáš od toho případu ruce pryč!“ řekl ostře. „Nepotřebujeme žádného detektiva na volné noze, moje milá!“

Moje milá?!

Zrovna jsem přemýšlela, zda se mám do toho šovinistického čmuchala pustit, když mě Raggi chytil za ruku a odvedl na chodbu.

„Později mi za to ještě budeš vděčná,“ řekl.

Samozřejmě mi nebylo nic do toho, co dělali. Měla jsem dost práce s tím, abych doplnila své konto.

Vymáhám všechny možné dluhy; směnky, zástavní listy, šeky a dluhy z úvěrových karet.

Neměli byste si myslet, že peru peníze. U mě je všechno v pořádku. Jenom nákup a prodej. Někteří kupují domy, auta, diamanty. Všechno možné harampádí. Já kupuju dluhy.

Celkem vzato jde vymáhání dobře. Člověk se jenom nesmí nechat obměkčit. Nebo zastrašit.

Je neuvěřitelné, že to mnozí přesto zkoušejí. Jako bych je já nutila podepsat se. Jejich nářky už dávno ignoruju. Je to pro mě jako pištění myší.

život dlužníků mě nezajímá. Ti mizerové jsou často úplně vyjevení. Myslí si, že se mnou můžou jednat jako s každou jinou ženou. Ale to se mýlí.

Ti, kteří zaplatí rychle, z toho vyjdou nejlépe. Když

jsou nestydatí, bývá konec veselý. Nemusím čekat.

Vždycky vlastní nějaké nemovitosti. To vždycky zkontroluju předtím, než koupím. Vždycky mají něco, co vynese peníze. Mnozí jsou dokonce kulturní snobové. Mají obrazy, staré krajinky. Mazanice od nějakého mrtvého náfuky často pokryjí jednu transakci nebo dokonce i dvě. Jdu vždycky rovnou na věc: Korunky na stůl, nebo půjdeme k soudu! Exekuce.

Obstavení majetku. Když se zdráhají i potom, dojde na exekuční dražbu. Takový je život.

Má kancelář je v přízemí. Neosobní pracovna přímo pod ložnicí. Velký psací stůl a několik židlí, skříň na spisy, telefon na stole, počítač a tiskárna. žádné fotky táty nebo mámy. Nic, co by připomínalo něco jiného než práci. Tak to chci mít.

Na chodbě, u vstupních dveří, je tabulka s mým jménem: Stella Blómkvist, advokátka s licencí pro Nejvyšší soud. A další tabulka, která vypadá stejně, visí venku na domě.

Nejdřív jsem se zabývala jen pachateli trestných činů. Obhajobou nejrůznějších drobných kriminálníků.

Opilců, kteří ukradli banální částky, jakmile se dostali z vězení. Feťáků, kteří kradli, aby měli na další dávku.

Asi jsem si myslela, že bojuju proti bezpráví, pokud jsem rovnou nechtěla zachránit svět.

Potom jsem přišla na to, že svět se nechce nechat zachránit. A tak jsem začala myslet na sebe.

Nikdo nezbohatne na malých kriminálnících. Proto jsem se pustila do kupování dluhů. Nejdřív jen několika. Pak více. A ještě více.

„Zbohatnout se dá jen tehdy, když má člověk ruce v kapsách druhých.“

To říkávala máma.

9

Nejdřív jsem si myslela, že by to mohl být nějaký dlužník. Ten týpek, který mi volal ve středu večer.

Nechtěl říct své jméno. Podle hlasu jsem poznala, že je trochu starší. Důstojný.

Chtěl mi udělat laskavost.

Co?!

Pokud chce usedlý pán někomu udělat laskavost, měl by si člověk dávat pozor na peněženku. Nebo něco na ten způsob.

„Přijďte do kanceláře,’ řekla jsem.

„To by nebylo, ehm, za momentální situace tak smysluplné.“

„O platebních dohodách hovořím jedině ve své kanceláři.“

„Špatně mi rozumíš, má milá. Já ti nic nedlužím.

Jenom ti chci poskytnout určité informace. Pomoct ti.“

„Já nepotřebuju pomoc.“

„Já jsem slyšel něco jiného.“

„Jak prosím?“

„Bylo mi řečeno, že s tvým mandantem to momentálně vypadá poměrně špatně.“

„Kterým mandantem?“

„Omlouvám se, pokud se nevyjadřuju dost zřetelně, ale samozřejmě mám na mysli tvého mandanta v té -

ehm, nehezké záležitosti na úřadu vlády.“

„Co o tom víš?“

„Neměli bychom se hned teď setkat a pohovořit si o té věci?“

Co taky jiného?!

Dal mi přesné instrukce, kterých jsem se držela.

Proto teď sedím sama potmě ve studeném autě v severozápadním rohu jednoho nadzemního parkoviště a trávím večer tím, že hledím na měsíc, lodě v přístavu a potemnělý tachometr.

Ten zatracený idiot mě tu nechá čekat v zimě!

Začala jsem mít pocit, že to je nějaký hloupý vtip.

Pomsta nějakého zuřivého dlužníka nebo zklamaného milence.

Najednou se otevřely dveře spolujezdce, on se posadil a zavřel za sebou. Měl na sobě kabát, kožešinovou čepici a dlouhou šálu kolem krku.

Pokoušela jsem se ve svitu měsíce rozeznat ten obličej. Obočí měl černá a hustá. Nos velký, zalomený.

Šel přímo k věci. „Lidé si dělají starosti.“

„Kdo si je dneska nedělá?“ kontrovala jsem.

„Takže poslouchej. Policie se soustředila na milence té dívky. Na toho Saemiho, tvého mandanta. Ti, kteří pracují na tom případu, to považují za jednoduchou věc: žárlivost, která vedla k vraždě. Ale ne všichni jsou toho mínění.“

„Proč ne?“

„Nebudeš tomu věřit, ale ta věc je zamotanější.

Kořeny tohoto, ehm, tohoto případu jsou mnohem hlubší. Máme zájem na tom, aby se všechno vyšetřilo clo nejmenších detailů. Můžeš vycházet z toho, že takové vyšetřování tvému mandantovi pomůže.“

„Kdo má na tom zájem?“

„V této fázi případu ti o tom nemůžu nic říct, má milá. Možná později. Vlastně jsem jen, ehm, svého druhu posel.“

Tiše se zasmál.

„Kdo jsi?“

Odmlčel se a upravil si šálu.

„Jak se jmenuješ?“

Neodpověděl.

„Kdo tě poslal?“

Rozepnul si dva nejvrchnější knoflíky kabátu, strčil ruku do vnitřní kapsy, vytáhl odtud bílou obálku a podal mi ji.

„Mým úkolem je dát ti tento dopis,“ řekl. „Je v něm několik instrukcí, které by mohly pomoci tvému mandantovi. Byl jsem vyslán s tímto dopisem, abych tě přesvědčil, že je to míněno vážně. Toto není žádný žert, má milá. Spoléháme na to, že pohneš s věcmi, navíc je to to nejlepší pro tvého mandanta.“

„Asi sotva půjde o starost o drobného kriminálníka.

Mám slzy na krajíčku! Proč s tím nejdeš rovnou za zlatými chlapci?“

„Zlatými chlapci?“

„Na kriminálku, chlape! Měl by sis promluvit s těmi, kdo vyšetřují tento případ, jestli máš důležité informace.“

„Momentálně nemám, co bych k tomu víc řekl, má milá,“ odvětil a zapnul si kabát. Potom rychle otevřel dveře, práskl jimi za sebou a zmizel v temnotě.

Zůstala jsem sedět ve svém autě.

Udavač!

„Proč ta zatracená hra na schovávanou?“ zvolala jsem, hodila dopis na zadní sedadlo a otevřela dveře.

Když jsem se konečně vyhrabala z auta a šla se podívat na toho tajuplného posla, už seděl v jiném autě, které bylo zaparkováno poblíž. Nastartoval a zapnul světla, která mě na chvíli oslepila.

„Poslouchej!“

Odpověděl mi přidáním plynu.

Pokusila jsem se upřít zrak na státní poznávací značku vzadu, když auto jelo k výjezdu, ale dokázala jsem rozeznat jen první písmena a poslední číslici. Pak jsem se vrátila do svého auta, sebrala aktovku ze zadního sedadla, otevřela ji, vzala tužku a papír a tu státní poznávací značku si zapsala. Nebo lépe řečeno to, co jsem z ní viděla.

Co to vlastně bylo za auto?

Osobní vůz střední velikosti. To bylo jisté. Jinak jsem o autech nic nevěděla. To bylo něco pro tátovy miláčky. Pro mě jsou ty plechové kraksny všechny stejné. Všechny kromě mercedesu.

Tu obálku jsem otevřela, teprve když jsem přijela domů, posadila se do měkkého křesla k televizi a dala si dva doušky Jacka Danielse z Tennessee, abych se zahřála.

V obálce byl bílý papír. Na něm bylo strojem napsáno:

„Hallini spolupracovníci ve vedoucích funkcích jsou v posledních dnech značně nervózní. Čeho se obávají?

Toho, že vyšetřování vynese na světlo Hallina tajemství. Například informace o soukromých večírcích, které se pořádaly pro vlivné politiky a obchodníky a na kterých byl v nabídce kokain a call-girls. Je pravda, že policie nalezla v Hallině domě omamné látky, ale tají to? Stejně tak jako pochybné obchody s pornokrálem v centru města? Věděla jsi, že krátce po její smrti někdo vnikl do jejího domu a prohledal ho?Kdo za tím stojí?Co hledal?Proč to vloupání nebylo veřejně oznámeno?

Halla měla modrou tašku, kterou označovala jako ,svou pojistku’. Kde je? Jsou v ní informace, kvůli kterým by vysoce postavení muži udělali všechno, aby zůstaly utajeny? Nebo jsou eventuálně v rukou policie, která pak zamlčela i tento aspekt případu?

Nebo byla uloupena v Hallině bytě? Vlivní muži dělají všechno, co je v jejich moci, aby sabotovali vyšetřování, které by pomohlo tvému mandantovi.

Chceš připustit, aby se jim podařilo udělat z něho obětního beránka?“

Podpis chyběl.

Pila jsem Jacka doušek za douškem a znovu četla ten dopis. Velmi podrobně. Slovo za slovem.

Vysoce postavení muži. Kokain. Kuplířství, pornokrál, vloupání. Modrá taška. Skryté tajemství.

Hm… Zajímavá směsice, která nabízela různé možnosti.

„Voda se sama od sebe nezakalí.“

To říkávala máma.

10

Tři zlatí chlapci se pokoušeli zlomit Saemiho odpor.

Policejní viceprezident byl tím nejtypičtějším představitelem tohoto plemene; vysoký, štíhlý a prohnaný chlápek středního věku, v obleku, s puntíkovanou kravatou.

Seděli jsme u dvou stolů v malé místnosti bez oken a poslouchali Saemiho, který musel pořád dokola vyprávět o své jízdě.

Zlatí chlapci to ignorovali a dělali vše, co bylo v jejich silách, aby ho přiměli k přiznání. Nedali si s tím pokoj.

„My víme, žes ji oddělal.“

„Přiznej se už konečně. To pro tebe bude nejlepší.“

„Víš přece, že při křivé výpovědi dostaneš ještě tvrdší trest.“

„Jak jsi ji oddělal?“

„Cos udělal s vražednou zbraní?“

„Snad si nemyslíš, že těm tvým báchorkám uvěříme?“

„Přestaň už konečně s tím divadlem. Přiznej se.“

„Mluv pravdu. Byls rozzuřený. žárlivý. A proto jsi ji zabil.“

Ale Saemi se nenechal zlomit a dál trval na tom, že jel na západ na Snaefellsnes. A trval i na setkání s pumpařem. Proto se pokusili soustředit na detaily toho příběhu. Navíc v něm mnohé bylo velmi mlhavé.

Saemi například nedokázal blíže popsat toho pumpaře.

Věděl jen, že byl zrzavý. Zlatí chlapci se ho pokoušeli nachytat.

„Ty tvrdíš, že ten kluk je jediný, koho jsi po cestě potkal, a přesto ani nevíš, jak vypadal?“ zeptal se viceprezident. Jeho skepse byla cítit na deset mil proti větru.

„Poměrně nepravděpodobné,“ komentoval to Raggi.

„Prostě jsem přemýšlel o něčem úplně jiném,“

odpověděl Saemi. „Kromě toho jsem přece nemohl vědět, jak pro mě bude důležitý. Prostě mi jenom natankoval auto.“

„Přiznej přece, že sis ho prostě vymyslel tak jako všechno ostatní v tom tvém dobrodružství,“ řekl viceprezident.

Teď už jsem se nemohla držet zpátky.

„Já si pumpaře také nepamatuju,“ řekla jsem. „Vy ano?“

Vypadali poněkud nerozhodně.

Potom viceprezident nevrle řekl: „Ty se drž

zpátky!“

Pohlédla jsem na Raggiho: „Kdys tankoval naposledy? Kde? Jak vypadal pumpař?“

Raggi odpověděl okamžitě: „V pondělí ráno, kolem osmé. Tady na benzínce na rohu. Pumpař je trochu starší, tak kolem padesáti, pomalu šediví. Má úzký, větrem ošlehaný obličej s modrýma očima. Nosí modré montérky. Chceš vědět ještě něco?“ Triumfálně se usmál.

Sakra!

Raději jsem měla držet jazyk za zuby.

Zlatí chlapci se královsky bavili, dokud viceprezident zase neovládl svou mimiku.

„Pojďme k věci,“ řekl.

Opět se obrátili k Saemimu.

„Proč nám všem neušetříš čas a námahu? Teď nám konečně povyprávěj, jak se to všechno odehrálo!“

„Nemám, co bych řekl,“ odsekl Saemi. Už měl těch otázek plné zuby. „Nic jsem si nevymyslel. A je mi jedno, jestli mi věříte nebo ne!“

Chvíli tam panovalo ticho, během něhož střídavě hleděli na Saemiho a na sebe.

Pak se Raggi náhle zeptal: „Ještě pořád děláš špinavou práci pro Sigvaldiho?“

Ta otázka mě překvapila.

Byl Saemi člověkem pornokrále centra, jak autor toho anonymního dopisu označil Porno-Valdiho?

Člověkem muže, kterého mnozí považovali za opravdovou hlavu reykjavíckého podsvětí?

„Momentálně nemám práci,“ odpověděl nevrlý Saemi.

„My samozřejmě víme, že dostáváš podporu v nezaměstnanosti. Ale to asi sotva stačí na to, aby ses udržel nad vodou, že?“ otázal se Raggi.

„žiju na účet státu stejně jako vy. No a?“

Viceprezident zavolal dozorce: „Odveďte ho!“

Vyvedli Saemiho z místnosti a zavřeli za sebou dveře.

Přešla jsem do útoku: „Jak to vypadá s vyšetřováním ve věci vloupání?“

Zlatým chlapcům ztuhl úsměv na rtech.

„V Hallině domě,“ dodala jsem. „Je ten případ vyřešen?“

„O čem to mluvíš?“ odtušil policejní viceprezident.

„Ty velice dobře víš, o čem mluvím. Vloupání do Hallina domu. Byl celý zpřeházený, jak jsem slyšela.“

Viceprezident pohlédl na Raggiho, který zavrtěl hlavou a otočil se ke mně.

„Nemůžu ti o tom případu podat žádné informace,“

poznamenal. „A ani ti do toho nic není.“

„Opravdu? To vloupání nemá nic společného s případem vraždy?“

„Řekl jsem, že ti o tom nic neřeknu. Nic!“

Zlatí chlapci důležitě odešli jeden po druhém z místnosti.

Raggi jako poslední. Ve dveřích se na mě ohlédl: „Odkud víš o tom vloupání?“

„Mám své zdroje.“

„To jsem si mohl myslet.“ Vrátil se do místnosti a zůstal stát u stolu, u něhož jsem seděla. „Mezi vraždou a tím vloupáním nemusí nezbytně existovat spojitost,“

řekl. „K takovým vloupáním dnes dochází často.“

„Ale v domě je všechno zpřeházené, že? Jako by někdo hledal nějakou věc?“

Raggi chvíli mlčel.

„To nebylo moc chytré, jim dát najevo, že tu někde dochází k úniku informací,“ řekl.

„Je mi jedno, co se tu začne dít.“

„To ale pro mě bohužel může být poměrně nepříjemné.“

„Můžu samozřejmě dokázat, že tys nic nevyžvanil.“

„To mi bohužel nijak nepomůže.“

„Snad tady neprovozujete upalování čarodějnic?“

„To vloupání samo o sobě není tajemství. Jenom jsme to ještě nezveřejnili.“

„Co tam ten zloděj hledal?“

„To nevím. Asi peníze.“

„A co třeba nějakou modrou tašku?“

„Co?“

Raggiho údiv byl přesvědčivý. Asi nic nepředstíral.

„Každopádně nenašel žádné drogy,“ dodala jsem, jako bych mluvila o počasí. „Slyšela jsem, že jste všechno sebrali.“

Raggi náhle zbledl, aby pak zčervenal. „Vyprávěl ti Saemi o tom materiálu?“ zeptal se rozrušeně. „Obstaral něco Halle nebo tak?“

„Proč se ptáš, když už to přece víš?“ odpověděla jsem a usmála se.

„My ho dostaneme. Na to se spolehni.“

„Takže jste opravdu našli omamné látky?“

„Proč se ptáš, když už to víš?“ opičil se Raggi po mně. Pokusil se usmát, ale moc se mu to nedařilo.

„O.K. Můžu vidět Hallin dům?“

„To musejí rozhodnout jiní.“

„Tímto formálně vznáším žádost.“

„Podám ji dál.“

Společně jsme vyšli na chodbu.

„Cos předtím myslela tou modrou taškou?“ otázal se Raggi.

„Och, nic zvláštního. Jenom jsem to tak nadhodila.“

„Aha.“ Nezdálo se, že by tomu věřil.

Když jsme přišli ke vchodovým dveřím, Raggi se rozesmál: „Ta historka s benzínkou byla opravdová trefa!“

Pokrčila jsem rameny.

„Máš smůlu, že ses zeptala zrovna mě,“ dodal. „Já totiž vždycky beru benzín na té samé benzínce.“

„Aha.“

„U svého švagra!“

Zatracená rodinná mafie!

Raggiho smích byl nakažlivý. Vyšli jsme ven do chladu a sněhu a chechtali se jako blázni.

11

Nemám ráda hru na schovávanou. Ten tajuplný posel mě neskutečně znervóznil. Pokoušel se mě využít! Něco takového nemůže neomaleným chlápkům středního věku projít. To se spíš já pokusím využít je.

Rozhodla jsem se, že ho musím najít.

To se snadno řekne, ale hůř udělá. Co jsem vlastně o něm věděla? Skoro nic. Jedinou informací, kterou jsem o něm měla, byla část státní poznávací značky. A navíc ještě vůbec nebylo jisté, že přijel svým vlastním autem.

Ale ta espézetka byla přesto jediným záchytným bodem.

Naštěstí mám velmi vzdáleného bratrance jménem Sindri, který mi v takových záležitostech může pomoct. Je to počítačový maniak prvního řádu. Už v práci je pořád u počítače, a když v ní skončí, jede domů a dál paří na svém vlastním. Jako posedlý brouzdá po internetu v neuvěřitelném opojení. Počítač, to je jeho život.

Vysvětlila jsem mu svůj problém: že musím nalézt majitele jednoho auta a že jediným opěrným bodem, podle kterého bych ho mohla najít, jsou v této chvíli písmena, která jsem na chvíli viděla v temném nadzemním parkovišti.

„Ukaž mi konečně, co všechno dovede počítač,“

řekla jsem a věnovala mu přívětivý úsměv.

„Udělá přesně to, co mu přikážu,“ odpověděl Sindri.

„Problém je samozřejmě v tom, že vyjede příliš mnoho čísel, a proto ten seznam bude hodně dlouhý.“

Pohlédla jsem na něho s výrazem nejhlubšího obdivu.

„Kdybys znala značku auta, byla by to hračka,“

dodal. Zkoumavě na mě pohlédl.

„Už jsem ti řekla, že to bylo normální osobní auto.

Ani velké, ani malé. Relativně nové průměrné auto.“

„To nám ale nijak nepomůže,“ řekl Sindri a zavrtěl hlavou. O chvíli později dodal: „Možná by se přece jenom dalo něco udělat. Můžeme aspoň zkusit vymezit okruh. Několik aut, která by přicházela do úvahy, je určitě mimo provoz. Kromě toho můžeme vyloučit nejstarší auta, řekněme sedm let a starší.“

„O.K.“

„Autobusy, náklaďáky, dodávky a užitková auta.

Možná i ta malá. Coopery a takové minivozy.“ Opět se na mě tázavě podíval.

„Každopádně to nebyl žádný levný minivůz, kterými jezdí postarší dámy nakupovat,“ řekla jsem a znovu se na něho sladce usmála. „Ty poznám i já!“

Sindriho tvář se rozjasnila.

„Podívám se na to a vytisknu ti seznam z registru státních poznávacích značek,“ řekl.

„Díky, jsi zlato!“ „Ale musíš se smířit s tím, že bude dost dlouhý.“

Přistoupila jsem k němu a políbila ho na líce.

„Poslouchej, zlato,“ zašeptala jsem, „mysli na to, že v tomto případě platí stará zásada ,čím delší, tím lepši“!“

Začervenal se.

12

Pro mě víkend začíná v pátek.

Ten někdejší den půstu a askeze jsem proměnila v den žaludku a chuťových buněk. Vždycky jsem si udělala exkluzivní hostinu.

V pracovní dny většinou jím něco venku, jako většina lidí. Standardní fast food. Ale nikdy ne v pátek.

To vždycky využiju všeho, co skýtá má kuchyně, a stanu se šéfkuchařem. Vychutnávám si vaření, jídlo a pití.

Dnes večer jsem měla chuť na něco španělského.

Gambas el Jerez. Filete Empanado. Vina pomal.

Sorbete de Champán. Licor 43 ke kávě. Lukulské hody!

Na několik hodin jsem zapomněla na všechny starosti všedního života. Pozdě večer jsem pak ležela uvolněná v obývacím pokoji na pohovce se sklenicí likéru mezi ňadry a nohama na opěradle. Tělem se mi šířil blažený pocit.

Ještě jsem vážně nepřemýšlela o tom, jak ta vražda mohla proběhnout, pokud Saemiho výpověď byla pravdivá.

Někdo poslal Hallu na onen svět. To bylo jisté. Jestli to nebyl Saemi, tak někdo jiný.

V médiích se dál tvářili, jako by bylo jen otázkou času, než se Saemi přizná. Přesto jsem obvolala všechny redakce televizí a časopisů a dala jim na srozuměnou, že odmítl všechna obvinění.

Ale co když byl Saemi opravdu nevinný? Pak by se musely zkontrolovat vazby na spolupracovníky. Na pány a sluhy. Ale samozřejmé nejprve na sluhy! Páni se starají sami o sebe. Ti drží spolu a vždy si včas zabezpečí dobré bydlo.

Natáhla jsem se po aktovce, v níž jsem měla fotografie. Prohlédla jsem si Hallu v rozkvětu života.

Opravdu pořádala orgie? Prodávala drogy? Existují drogové večírky pro horních deset tisíc?

Byla spojena s děsivým tajemstvím, které znervóznělo mocné naší republiky?

Nic nebylo nemožné.

Halla byla krásná a vzrušující, dokonce i na fotce.

Všichni tvrdili, že byla magnetem pro muže a že tyto vlohy využívala při budování kariéry. Inteligentní a prohnaná.

Inteligentní?

Co by udělalo inteligentní děvče, které bylo po krk zapletené do pochybných machinací? Dobře pojistilo své tajemství, že?

No jasně.

Ale jak? Skrylo by je?

To sotva.

Možná někoho poprosila, aby pro ni to tajemství uschoval. Nějakého kolegu?

To už bylo pravděpodobnější.

A ta modrá taška? Opravdu existovala? Nacházely se v ní tajné informace, jak naznačoval onen záhadný dopis?

A jestli tomu tak bylo, u koho se ta taška nalézala?

U nějakého přítele nebo přítelkyně? U lupiče? Nebo dokonce u zlatých chlapců?

Samé otázky a žádné odpovědi.

Nalila jsem si další sklenici a rozepnula si knoflíky.

Třeba se zlatým chlapcům v následujících dnech podaří najít toho pumpaře. A jestli opravdu existuje?

Pak by to nepochybně byl první krok k prokázání Saemiho neviny. Jinak by dál seděl v lapáku.

Saemi. Sexy Saemi.

Seeeexyy!

Neobvyklá přezdívka, která vyvolává nejrůznější asociace. Možná by stálo za to zkontrolovat, zda se zakládá na pravdě.

Později.

Každopádně teď není mnoho alternativ. Člověk si musí vystačit s tím, co má, a nepřemýšlet o tom, co mít nemůže.

„Je dobré, když je člověk praktický.“

To říkávala máma.

13

„Rozdělil jsem je do dvou seznamů,“ vysvětloval Sindri.

„Aha.“

„Tady na tomto jsou všechny státní poznávací značky, které přicházejí do úvahy a u kterých mají majitelé více než čtyřicet let. Když budeš mít štěstí, je někdo z nich tvůj člověk.“

„Kolik jich je?“

„Mám 98 jmen.“

„A když budu mít smůlu?“

„Potom jel v autě, které je přihlášeno na jméno nějakého jiného rodinného příslušníka, například manželky nebo dítěte. Ty jsem dal na druhý seznam.

To je dalších 214 jmen.“

Vzhlédl od těch papírů: „Za jistých okolností bys mohla mít opravdovou smůlu. Jestli si to auto půjčil od nějakého přítele nebo známého, tak tu jeho adresa není.“

„Ty ale umíš člověka povzbudit,“ odpověděla jsem.

„Vždycky je nejlepší hned na začátku brát do úvahy všechny možnosti, které jsou,“ řekl a rozpačitě se usmál.

Dal mi ty seznamy. Byly na nich espézetky, značky aut a rok výroby. A jména majitelů s čísly občanských průkazů a adresami.

Tak Stello, buď slušná a poděkuj!

„Jsi skvělý, Sindri. S tím už toho chlápka dostanu!“

Plaše se usmál. I on měl radost.

312 jmen. Hledání toho tajemného posla byla pěkně idiotská práce.

Mělo to cenu?

Samozřejmě že ne.

Chtěl ale zůstat anonymní, a to byl pro mě důvod k tomu, abych ho naučila slušnému vychování.

Bohužel existoval jen jeden způsob, jak ho najít: leštit kliky.

Prostě klepat a ptát se na pána domu. Chodit ode dveří ke dveřím, dokud přede mnou nebude ten tajuplný muž stát. To byla jediná možnost.

312 domů. Bez úspěchu, kdybych měla totální smůlu. Třeba ho najdu už po třiceti nebo čtyřiceti návštěvách.

Musím si vymyslet nějakou výmluvu. Něco běžného, na co všichni naletí.

Samozřejmě! Výzkum veřejného mínění!

Ale k jakému tématu? Co se k těm mamlasům hodí?

Chov psů?

Ne, chov prasat je desetkrát lepší! Hej, to je přece geniální!

Jsi pro nebo proti chovu prasat ve městě? Počkej, já ti ukážu!

14

Vysavač?

Ano, na plné obrátky.

V neobydleném domě?

Raggi zůstal v pootevřených dveřích s klíčem v ruce, potom však dveře otevřel docela a šel dovnitř.

Vydala jsem se za ním. Nevěřím na duchy.

Každopádně ne za bílého dne. Halla bydlela v patrovém domě z červeného dřeva a s bílými okenními rámy. Se špičatou střechou. Šli jsme za tím hlukem a dostali se do obývacího pokoje, který vypadal jako z nějakého katalogu výrobců nábytku. Sklo, chrom a světlé barvy. Zarámované plakáty na stěnách.

Špičková hi-fi věž. Obrovská televize.

„Haló,“ zvolal Raggi.

Vzhlédla od vysavače a pohlédla na nás. Malá blondýna s krátkými vlasy. Vypadala opravdu ve formě.

Pravou nohou vypnula vysavač a zeptala se: „Vy jste od poldů?“

Měla hluboký hlas. Téměř mužský.

„Kdo jsi?“ otázal se Raggi.

„Lilja.“

„Lilja?“

„Ano. Lilja Rós.“

„Jak ses sem dostala?“

„Dveřmi samozřejmě,“ odvětila uštěpačně.

Raggi byl ze zvyku trpělivý. „Vchodové dveře byly zamknuté,“ řekl.

„Mám klíč.“

„Kdo ti ho dal?“

„Halla samozřejmě. Kdo jiný?“

„Co tu děláš?“

„Zrovna vysávám.“

Raggi nevycházel z úžasu.

Lilja Rós přešla do protiútoku.

„Bylo nutné pořádně tu uklidit. Nechali jste tu po sobě pěkný nepořádek!“

Raggi se rozhlédl.

Sledovala jsem jeho pohled. Obývací pokoj byl čistý a uklizený. Všechno na svém místě jako na výstavě nábytku.

„Ano, opravdu jsi tu pořádně uklidila,“ řekl Raggi.

„Však vy také nejste obyčejní bordeláři.“

„Máš povolení?“

„Kdo by mi ho měl dát?“

„Během

probíhajícího

vyšetřování

není

nepovolaným dovoleno vstupovat do bytu.“

„Ty sám jsi přece nepovolaný,“ odpověděla Lilja Rós. „Já tu bydlím vždy, když jsem ve městě.“ Levou nohou šlápla na vysavač. „A nemíním bydlet na hromadě smetí!“

Vysavač začal vrčet.

„Vypni to,“ vyzval ji Raggi.

Když Lilja Rós dál jezdila hlavici vysavače po koberci, přišel k ni a vypnul vysavač sám „Kdys přišla?“ zeptal se klidným hlasem „Včera večer.“

„Odkud?“

„Ze severu samozřejmě.“

„Ty tu bydlíš?“

„Ano, hned jsem letěla do města, když jsem skončila ve škole.“

„Takže ty učíš na severu?“

„Ano, jsem učitelka sportu v Blonduós.“

„A bydlíš tady, když jsi ve městě?“

„Už jsem ti to přece řekla.“

„Můžeš mi ukázat nějaký průkaz totožnosti?“

„Proč?“

„Byla bys tak laskavá?“

Lilja Rós nervózně zasténala, ale potom vytáhla malou červenou peněženku Raggi si soustředěně prohlížel její řidičský průkaz.

„Může někdo potvrdit to, cos nám řekla?“ zeptal se po chvíli „Tedy že máš právo se tu zdržovat?“

„Ty mi nevěříš?“

Raggi neodpověděl, jenom na ni zkoumavě hleděl „Hodně lidí na severu o tom ví,“ odpověděla po chvíli „Například rektor mé školy.“

Raggi si zapsal jméno a telefonní číslo „Buď tak laskavá a na chvíli se posaď Musím to zkontrolovat“

Šel na chodbu

Lilja Rós se rozmrzele posadila do křesla, které stálo vedle stolku zdobeného intarziemi Pohledem sledovala Raggiho

Teď jsem byla na řadě já.

Posadila jsem se na pohovku naproti a usmála se.

„Jen klid. Raggi nikoho neukousne.“

Lilja Rós na mě pohlédla. V jejích světle modrých očích se zračil chlad severu.

„Ty jsi také od policie?“

„Ne.“

Čekala na další vysvětlení.

„Jsem advokátka.“

„Co tu děláš?“

„Dívám se, kde Halla bydlela.“

„Proč?“

„ Doplní mi to obraz.“

Naklonila se dopředu.

„Hlavně, aby z toho ta zrůda nevyvázla,“ řekla přidušeně.

Nic jsem neodpověděla.

„Varovala jsem Hallu před ním,“ dodala. „Pořád jsem jí to říkala. Ale ona se tomu jen smála.“

„Před kým jsi ji varovala?“

Udiveně na mě pohlédla. „No, před Saemim samozřejmě.“

Raggi ještě pořád stál na chodbě se sluchátkem u ucha.

„To přece nemohl udělat nikdo jiný,“ poznamenala.

„Jenže on to popírá.“

Lilja Rós vyskočila: „Přece nevěříte tomu, co říká?“

„Pokud je vinen, bude bezesporu i odsouzen.“

Zase se objevil Raggi. „Všechno v pořádku, má milá, můžeš tu zůstat,“ řekl.

Lilja Rós se tvářila, jako by ho neslyšela. „Copak není jisté, že vrah je Saemi?“ zeptala se rozhořčeně.

„Já o tom nepochybuju,“ odpověděl Raggi. „Ačkoli on pořád odmítá, že by to spáchal.“

„Samozřejmě že to odmítá. Je to bestie, lže, jako když tiskne!“

To mi stačilo.

„Nepůjdeme si to tu prohlédnout?“ zeptala jsem se a vstala.

Lilja Rós si nedala pokoj. „Ona si ale, jak se zdá, není tak jistá jako ty,“ řekla a kývla na mě.

Raggi se rozesmál. „Samozřejmě že ne, vždyť je za to také placená!“ odvětil.

„Díky, zlato,“ prohodila jsem.

„Jak to myslíš?“ zeptala se Lilja Rós.

Raggi vypadal udiveně. „Copak ti to neřekla?“

„Co?“

„že je Saemiho obhájkyní?“

Lilja Rós na mě vrhla rozzlobený pohled, jako bych byla pavouk, který jí leze po nose. „Ty tu bestii ještě hájíš?“

„Má stejná práva jako všichni ostatní,“ odpověděla jsem a pokrčila rameny.

„To se nestydíš?“

„Kdo ví, možná je nevinný?“

Chvíli na mě mlčky hleděla. To, co se právě dozvěděla, ji šokovalo. Potom přišla k vysavači, zapnula ho a začala vysávat koberec.

Raggi na mě kývl a usmál se.

„Ten, kdo má za přítele Jidáše, už nepotřebuje nepřátele.“

To říkávala máma.

15

V prvním patře byly tři pokoje.

Ólalá!

Ložnice celá v růžovém. Hnízdečko lásky jako z nějakého romantického snu. Růžové zdi. Růžové povlečení. Růžový přehoz s kanýry na široké posteli s nebesy.

A bílá.

Bílá skříň a kosmetický stolek. Bílý, měkký koberec na podlaze. Tlusté bílé závěsy, které měly zastavit pohledy zvědavců.

Neskutečné.

Láska v technicolorových barvách jako v sentimentálních filmech, které byly promítány ve starých cinemascopech. Když máma dojetím plakala v kině.

Jen ta zrcadla se k tomu nehodila.

Zrcadla na stěnách v životní velikosti, aby se v nich odrážely dvě strany postele. Ta ve starých sentimentálních filmech nikdy nebyla.

Vedle byla druhá ložnice.

Naprostý opak.

Stará manželská postel s dřevěným rámem. Dvě matrace. Bílé povlečení. Modrá vlněná deka. Světlé stěny. Modrý koberec s bílými hvězdičkami.

Třetí pokoj v patře byl cosi jako pracovna. Vypadalo to tam, jako by tam vybuchla bomba. Všude časopisy, knihy a papíry. Na podlaze a na psacím stole pod oknem. Dokonce i na obrazovce počítače, na tiskárně a modemu. Ve vysokých poličkách na knihy, které byly na dvou stěnách, ležely knihy, jako by je tam někdo jen tak hodil.

Lilji Rós jsem si všimla, teprve když jsem za sebou uslyšela její hlas.

„Musím tu ještě uklidit,“ řekla.

„To by mě nenapadlo.“

Lilja Rós se tvářila, jako by mou poznámku neslyšela.

„Halla byla vždy tak pořádná,“ dodala. „Když jsem tu byla na návštěvě naposledy, bylo to tu všechno ještě tak, jak má být.“

„Když jsme tu my byli poprvé, vypadalo to tu přesně tak jako teď,“ poznamenal Raggi. „Má kromě tebe a Hally klíč od bytu ještě někdo?“

Lilja Rós uvažovala.

„Ne, co vím,“ odvětila po chvíli. „Ale Halla mohla samozřejmě dát někomu klíče, aniž by mi o tom řekla.“

„Saemimu například?“

„To by bylo možné.“

„Halla neměla své klíče u sebe, když šla do práce?“

zeptala jsem se.

„V její tašce, kterou našli v její kanceláři na úřadu vlády, byl svazek klíčů,“ odvětil Raggi.

„A?“

„Byl na ní klíč odtud, od vchodových dveří. Tak jsme se sem dostali. Teď tu jsem s Halliným klíčem.“

Raggi se poškrábal na pleši. „Ale někdo tu byl před našimi hochy, to je jisté. Přesto jsme nenalezli žádné stopy vloupání.“

„Lupič tedy musel mít klíč.“

„Možná,“ odpověděl Raggi a opět se otočil k Lilje Rós. „Mohla bys nám být velmi nápomocná,“ řekl.

„Pokoušeli jsme se zjistit, zda něco neukradl. Ale nedostali jsme se daleko, protože jsme tu neměli žádného známého Hally, který by nám mohl pomoct.

Ty bys nám pomoct mohla.“

„Halla mívala ze zásady doma málo peněz,“ řekla Lilja Rós. „Nejdražším předmětem v pracovně je počítač a ten tu ještě pořád je. A hi-fi věž je také na svém místě.“

„Což dokazuje, že to nebylo obyčejné vloupání,“

poznamenala jsem a rozhlédla se po pracovně.

Na zdi naproti psacímu stolu visela velká, zarámovaná barevná fotografie.

Bylo na ní podzemní jezero, po kterém plul člun s lidmi. Voda byla tmavě modrá. Pod fotografií bylo napsáno: Grotta azzura.

„Odkud je ta fotka?“ zeptal jsem se.

„Z Capri,“ odvětila Lilja Rós. „To je modrá jeskyně.

Byly jsme tam před několika lety.“

Raggi se rozhodl. „Chci spolupracovníka, který by ti pomohl udělat tu pořádek. Pak bude snazší poznat, zda tu zmizelo něco důležitého.“

Vytáhl z hromady novin na psacím stole telefon a vytočil jedno číslo. Mezitím jsem šla k policím a vytáhla pár knih. Byly tam detektivky, romány o lásce, cestopisy a dobrodružné knihy z cizích zemí.

„Halla asi nečetla příliš vážnou literaturu.“

„Většinu těch knih zdědila,“ odvětila Lilja Rós.

„Vlastně je ani nepovažovala za tak dobré.“

„A co počítač?“

„Hodně na něm psala. Dopisy a protokoly a takové věci. Musela často pracovat i doma. Krom toho byla přes svůj počítač spojená se svou kanceláří. A vlastně i s lidmi všude možně. Kvůli své práci, rozumíš?“

Raggi zavěsil. „Chvíli počkáme. Jeden z našich mužů tu hned bude a pomůže ti projít ty věci. Napíše všechno, o čem si myslíš, že to chybí.“

Přišla jsem k psacímu stolu a otevřela nejvrchnější šuplík.

„Dej od toho ruce pryč, Stello,“ řekl Raggi.

Zase jsem ten šuplík zavřela. Za pokus to stálo.

Když zazvonil zvonek, šel Raggi dolů a otevřel tomu zlatému chlapci.

Využila jsem příležitosti: „Neobvyklé vloupání, nemyslíš?“

„Co tím chceš říct?“

„V obývacím pokoji je drahá hi-fi věž. Zatraceně drahá televize. A tady nahoře je stejně tak drahý počítač. Přesně to, co zloději obvykle kradou nejvíc.

Ale tady to nevzali. Nemyslíš, že je to zvláštní?“

„Já nevím…“

„Museli hledat něco určitého, ne?“

„Opravdu nemám tušení,“ odpověděla Lilja Rós a neklidně na mě pohlédla.

„Možná jednu modrou tašku.“

Zbledla. Mlčky na mě hleděla, dokud to ticho nebylo nesnesitelné. „Co víš o modré tašce?“

zašeptala.

„To jsem se chtěla zeptat já tebe.“

„Já nic nevím,“ zamumlala a sklonila hlavu.

Raggi přišel dovnitř, představil Lilje Rós svého kolegu a zase sešel po schodech dolů.

„Pojď, Stello, návštěvní doba skončila!“ zavolal na mě.

„Brzy se zase uvidíme,“ řekla jsem, Lilja Rós neodpověděla a uhnula mému pohledu.

16

Jackie Daniels vždycky člověku zanechá skvělou chuť v hrdle.

Když jsem vypila tři dvojité sklenky, konečně se mi po těžké práci aspoň trochu ulevilo. Zapomněla jsem na zmučené nohy a záda. Nechala jsem se hypnotizovat erotickou rytmickou hudbou.

V Eldóradó jsou dva velké sály a několik malých místností. Jeden velký sál je k pití a tančení, druhý k pití a očumování. Malé místnosti jsou také k pití a čumění, ale i k tomu, aby tam člověk uspokojoval i něco jiného než oči.

Vybrala jsem si jedno odlehlé místo. Nalevo byl bar, napravo malé pódium a přede mnou na tanečním parketu dav ozářený barevnými světly. To pravé místo pro rychlé opití se. Sbírala jsem síly na noc. Ožila jsem.

To byl den!

Zkontrolovala jsem více než sedmdesát jmen na Sindriho seznamu. Běhala jsem po ulicích. Zvonila jsem, smála se, žvanila.

Bez úspěchu.

Na osmi adresách nikdo nebyl doma. Zítra mě to bude stát další návštěvy. Kdybych jenom měla chuť v té idiotské práci pokračovat. Co mi k čertu je po tom, kdo mi dal ten dopis?

Ech!

Jackie čistí tělo! Omývá nervy. Zavřela jsem oči a cítila, jak mi žilami protéká oheň. Až po konečky prstů. V hrudi. V břiše.

Ech!

Někdo mi poklepal na rameno. Dvakrát. Vytrhl mě z opojení.

Otevřela jsem oči.

Ten mladík si mě prohlížel od hlavy až k patě. Byl dobře oblečený a opálený ze solária.

K nakousnutí. Ten by se dal upotřebit!

„Ty jsi Stella Blómkvist?“ otázal se. „Advokátka?“

„A kdyby?“

„Sigvaldi s tebou chce mluvit.“

Vstala jsem a šla s ním přes taneční parket do zrcadlového sálu. Tam se kroutilo několik děvčat s odhalenými zadky, svlékaly se a vystavovaly ňadra před zpocenými, zrychleně dýchajícími muži, kteří na ně mávali bankovkami.

Porno-Valdi seděl v šéfovském křesle s vysokým opěradlem ve velké kanceláři, která se nacházela vedle baru. Měl černý oblek a černou košili a díval se na videu na strip show. Mlčky a uznale jsem hleděla na tmavé, lesknoucí se vlasy a tři dny starý vous.

Vtom se v křesle otočil ke mně, položil ruce na stůl a upřel na mě svůj pronikavý pohled. Potom se náhle usmál, i když jen ústy. Měl v sobě cosi dravčího.

„Co ti mohu nabídnout?“ zeptal se.

Pohlédla jsem na zastavený obraz na obrazovce.

Dívka si právě svlékala růžové bikiny. Zadívala jsem se do jeho černých očí. „Mně se víc líbí ptáci.“

Vypnul video, opřel se a hlasitě se rozesmál. Z

otevřeného výstřihu mu čouhaly černé chlupy.

Mňam, mňam… Svůdný dravec.

Sigvaldi se proslavil importem dívek. Přišly do země ve velkém počtu, aby pracovaly v tomto nočním podniku. Potom se ale začaly šířit drby a Sigvaldimu lidé připisovali všechno možné, co mu dosud nikdo nedokázal prokázat.

„Co chceš pít?“

„Jacka Danielse.“

Dal znamení mladíkovi. Ten zmizel ve dveřích, aby se objevil o chvíli později s láhví a dvěma sklenicemi.

„Na zdraví,“ řekl Sigvaldi.

Nechala jsem si Jackieho chvíli v ústech, než jsem ho spolkla.

Ech!

Potom jsem znovu pohlédla do jeho tmavých očí: „Opravdu tě baví vlastnit takový kundabar?“

Nesmál se. Namísto toho se na mě upřeně díval.

„Co je se Saemim?“ Jeho otázka přerušila dlouhé mlčení.

„Zajímá tě?“

„Mají nějaké důkazy?“

„Nejdřív mi řekni, proč máš zájem na Saemim.

Pracuje pro tebe?“

„Saemi je starý přítel,“ odpověděl po chvíli. „Známe se už ze základní školy.“

„Mně bylo řečeno, že pro tebe pracuje.“

„Občas. Můžu se na Saemiho spolehnout vždycky, když potřebuju udělat laskavost.“

„Teď by laskavost potřeboval on.“

„Takže mají důkazy?“

„Ne přímé.“

„Co to znamená?“

„Nemají svědky, kteří by dokázali, že Saemi byl ten večer na místě činu. A vražednou zbraň také ještě nenašli.“

„Ale?“

„Saemi nemá alibi. Toho dne se s Hallou pohádal.

Dokonce pořádně. Hodně lidí slyšelo, že jí vyhrožoval vším možným.“

„Varoval jsem ho.“

„Před kým?“

„Před Hallou samozřejmě.“

„Byl k tomu nějaký důvod?“

Jeho černé oči sršely hněvem. Nebo nenávistí.

„Požírala lidi.“

„Takže tys ji znal?“

„Ano, a ona znala mě,“ odvětil a krátce se usmál.

Ano, svůdný, ale nebezpečný dravec.

Tázavě jsem na Sigvaldiho hleděla. On však už o Halle mluvit nechtěl. Jen o Saemim. „Je neuvěřitelné, co žárlivost dokáže i s těmi nejzkušenějšími muži,“

řekl. „Chci Saemimu pomoct, jak jen to půjde. Jestli je to otázka peněz, dej vědět. Postarám se o to. O.K.?“

„Nejde o peníze.“

„Gaui!“ Pohlédl na toho mladíka. „Postarej se o to, aby Stella dnes večer dostala všechno, co bude chtít!“

Když jsem přišla ke dveřím, náhle se rozesmál.

„Kundabar! To je zatraceně trefné slovo! Možná bych ho měl použít v nějakém prospektu.“

„Potom ti pošlu účet za copyright.“

Znovu se rozesmál, vzal ze stolu dálkové ovládání a pustil video.

Mladík mě doprovodil zpátky na mé místo. Pak promluvil s barmanem, který přišel k mému stolu s plnou sklenicí.

Zakrátko se ozvalo bušení bubnů, diskžokej cosi ohlásil do mikrofonu a chlapi v sále začali divoce tleskat.

Zase jsem otevřela oči. Byla jsem lehce nervózní.

Chtěla jsem mít svůj klid. Jenže teď byl showtime.

Na pódiu postavili nafukovací bazén. Několik silných chlápků do něho z plastikových kýblů lilo jogurt.

Týpci v sále tleskali a křičeli, když na pódium vyšly dvě dívky v minitangách. Měly na sobě tenká trička s modrým nápisem „Mléko je zdravé“. Jogurtová bitva mohla začít.

Obě dívky byly ještě teenagerky. Byly silně nasvícené. Jedna byla blondýna, druhá tmavovláska.

Potom se opatrně postavily do bazénu. Vrstva jogurtu jim sahala po lýtka. Vzájemně se pozorovaly.

Křik v sále byl stále hlasitější. Dívky byly vybízeny k činu. Začaly do sebe strkat a držely se za ruce. Než

se kdo nadál, bitva začala. Doklopýtaly doprostřed bazénu, svalily se do bílé břečky a snažily se jedna druhou potopit. Pokaždé, když si vyměnily pozice, hulákání v sále zesílilo. Tenká trička se trhala, mokrá ňadra se houpala. Chlápci pod pódiem zažívali vzrušení.

Potom tmavovláska dokázala blondýnu vyřadit z boje. Chytila ji za nohu a kolem krku, zvedla ji a pustila do jogurtu, takže vystříkl na pódium. Pak stála ve vítězoslavné pozici uprostřed bazénu a v jedné ruce držela bikiny. Zvítězila.

Blondýna pomalu vstala a utřela si jogurt z tváře.

Tričko měla roztrhané a tanga nikde.

Chlupy v ohanbí měla černé.

Jak jinak! Nic není takové, jak na první pohled vypadá.

Pseudoblondýna s jekotem zmizela, zatímco vítězka chodila se zvednutýma rukama po pódiu. Oslavovali ji tleskáním, výkřiky a řevem. Najednou na pódium vyskočili dva opilí chlápci, klekli si k ní a slízali jí jogurt ze stehen.

„Chutná ten jogurt po kundě?“ vykřikl týpek, který stál s prázdnou sklenicí u pódia.

Šíleně vtipné.

Povyk byl ještě větší, ale potom se změnil v posměch, když děvče odešlo z pódia.

Ten týpek před pódiem mi připadal povědomý.

Když děvče zmizelo za kulisami, otočil se a šel k baru.

Haukur.

Koupil si několik sklenic s dvojitou zázvorovou vodkou.

„Ale! Něco dnes večer oslavuješ?“ otázala jsem se.

Otočil se. Váhal. Potom se zeptal: „Chceš se snad se mnou napít?“

„O.K.“

„Musíš mi ale pomoct.“

U baru jsem vzala jednoho dvojitého Jacka a tři sklenice se zázvorovou whisky, zatímco Haukur podepisoval účet za platbu kreditní kartou.

„Jak jsi na tom se skandinávštinou?“ otázal se a vzal další tři sklenice.

„Angličtinu mám lepší.“

„Allright. Mluví i anglicky.“

„Kdo?“

„Jsem tu s několika Skandinávci. Jsme na konferenci, se stranami ze skandinávských zemí, rozumíš?“

Haukur byl u stolu bouřlivě přivítán. Sklenice mizely jedna po druhé v rukou skandinávských bratrů.

Představil mě jako starou kamarádku ze školy.

„And how was he in school?“ zeptal se jeden z nich.

„Lousy!“

Haukur zavrtěl hlavou. Řekl, že jsem šílená.

Potom začal Jack konečně správně účinkovat.

Únava byla pryč. Na všechny starosti jsem zapomněla.

Začala jsem tančit pod barevnými světly. Poddala jsem se rychlému rytmu. Vydala jsem ze sebe všechno, pokud šlo o skandinávskou spolupráci. Lichotila jsem politickým bratřím. Brala jsem si jednoho po druhém.

Střídavě jsem je rozdělávala. Cítila jsem, že to chtějí.

A že si konkurují. Jaký požitek!

17

Hrátky skončily nad ránem, kdy skandinávští bratři odešli směrem k hotelu. Byli namol, ale naštvaní.

Nebyli uspokojení, přestože se neustále pokoušeli dobýt islandskou krásu.

Já si své chlápky vybírám sama.

Pak jsme se konečně oba ocitli u Haukura v obývacím pokoji. Na podlaze lesknoucí se parkety, na stěně mazanice. V rohu černé křídlo. Velký krb. Černá sedací souprava z kůže. V tomto domě určitě peníze nechyběly.

Haukur si svlékl sako a posadil se do koženého křesla. Já jsem se posadila na zem ke krbu.

Haukur přibral; začal chodit po oficiálních banketech. Celou noc chlastal. V ruce držel tlustý doutník a občas z něj potahoval. Párkrát ho musel znovu zapálit. Na tváři se mu leskly krůpěje potu.

Chvíli na mě mlčky hleděl. Vypadal ustaraně. V

jeho pohledu bylo cosi nevypočitatelného. Něco maniakálního. Buďto vilnost, nebo nenávist.

„Nikdy bych si nebyl pomyslel, že můžeš u krbu vypadat tak domácky,“ řekl po chvíli.

„Myslíš?“

„Představ si to, ty a domácká!“ Rozesmál se, krátce a nepříliš vesele. „Kdo by si to byl pomyslel!“ Zvedl svou sklenici a přidržel si ji u zpocené tváře. „To musí být fata morgána, že tam sedíš,“ dodal. „Halucinace.

Všechno je to jenom iluze. život je stejně smutná fraška, že ano?“

„Možná,“ odpověděla jsem. „Ty ale dokážeš filozofovat! Kdo by si to byl pomyslel!“

„Musím ti říct, Stello, že ztělesňuješ všechno, čím pohrdám na ženách.“

„Jakmile!“

„Jsi drzá, hrubá a cynická. A kromě toho amorální jako toulavá fena.“

Úsměv, Stello! řekla jsem sama sobě.

„Jsi spokojená, teprve když se ti podaří ponížit muže. Psychicky a fyzicky je kasírovat. Sežereš je zaživa a potom je zahodíš, jako by byli smetí.“

Nechala jsem svůj úsměv zkamenět jako zkrachovalá královna krásy, která nečekaně získala jen páté místo a ne první.

„Viděl jsem, cos prováděla s těmi mládenci,“ řekl.

„Copak si nepřišli na své?“

„Měli se tě zmocnit a jeden po druhém tě znásilnit.

To by tě možná naučilo lepším manýrům.“

„Jak hezké.“

„A teď tu sedíš u mého krbu jako nějaká nevinná ukázková paní domu z televizní reklamy.“

„Byl bys radši, kdyby tu seděla Halla?“

„To muselo přijít.“

„Co?“

„Kvůli tomu jsi tady. Aby ses mě vyptávala na Hallu.“

„Jsem jenom zvědavá.“

„Jsi zatracený požírač lidí.“

Požírač lidí?

To samé slovo použil Sigvaldi, když mi popisoval Hallu.

Možná jsme si s Hallou byly podobné. Duševně spřízněné nebo tak. Nebo byli Haukur a Sigvaldi oba stejná macha?

Haukur zaklonil hlavu a zavřel oči.

„Vyprávěj mi ještě o Halle.“

Zdálo se, že každé slovo ho stojí mnoho sil.

„Nejdřív jsme pracovali pro stranu,“ řekl. „Pomáhal jsem jí dostat se výš. Byla tak pracovitá. Vždy ochotná spolupracovat, jedno kdy. Pořád se usmívala, ptala, naslouchala.“

Otevřel oči, dopil zbytek sklenice a vrhl na mě nepřátelský pohled. „Ale to všechno byla samozřejmě jenom přetvářka. Způsob, jak si získat oblibu u lidí a těžit z nich. Využívat je. Byla požírač lidí, tak jako ty.

Ale maskovala to. Nikdo ji nedokázal správně odhadnout, dokud se sama nestala obětí a nedoplatila na tu svou hru.“

„Co na tebe Halla věděla?“

„Na mě?“

„Jenom se nedělej. Vím, o čem mluvíš. O Hallině strategii při budování kariéry. Takže, co na tebe věděla?“

„Není nic, co by na mě mohla vědět.“

„Určitě jsi přece byl na jejích kokainových večírcích.“

„Kdo ti to nakukal? Saemi snad není tak hloupý?“

„Jak to?“

„Jako jeho obhájkyně bys neměla mluvit o drogách.

To je, jako když se v oběšencově domě zmíní provaz.“

„Co je tvůj provaz?“

Mlčel. Cekal.

„Možná si děláš starosti kvůli tomu, co po sobě zanechala,“ dodala jsem. „Kvůli modré tašce.“

Jeho zpocená tvář zbledla.

„Jaké modré tašce?“ otázal se po chvíli.

„Kdo z nás dvou se tu teď pokouší něco předstírat?“

„Vyhrožuješ mi?“

„Samozřejmě že ne.“

„Nezkoušej mi nahnat strach. Jsi jako slepé kotě, které se vydalo na lov. Vůbec nic nevíš.“

„Tak mi to přece vysvětli!“

Haukur postavil svou sklenici na stůl a s jistými potížemi se zvedl z křesla. „Vypadni!“ řekl.

„Ale no tak.“

„Mám tě vlastnoručně vyhodit?!“

Vstala jsem, šla k němu, položila mu ruce na ramena a zase ho zatlačila do křesla.

„Chceš mě vyhodit?“ zeptala jsem se.

Mlčel.

„To mě tak nesnášíš?“

Posadila jsem se k němu na opěradlo, pohladila ho po zpoceném čele a prsty mu prohrábla vlasy. „Řekla bych, žes to tak vůbec nemyslel.“

Potom jsem se k němu sklonila a políbila ho na rty.

Po několika polibcích jsem vzala jeho ruku a položila si ji na levé ňadro.

„Nech mě na pokoji,“ řekl a odvrátil hlavu. „Nech mě na pokoji, sakra!“

Čekala jsem na opěradle, dokud se na mě nepodíval.

„Hnusíš se mi,“ řekl. „Všechny se mi hnusíte!“

Aha!

Vstala jsem, šla na chodbu, zavolala si taxík a oblékla si kabát.

Když řidič venku zatroubil, šla jsem ještě jednou do obývacího pokoje, kde Haukur nehybně seděl v křesle.

Nedokázala jsem si odpustit, abych na rozloučenou nezavolala: „Při nejbližší příležitosti ti sem pošlu nějakého hocha!“

Je to dobrý pocit, mít poslední slovo!

18

„Tady venku je otřesná zima!“

Lilja Rós ještě pořád stála v modro-růžových teplá-

cích ve dveřích a nepohnula se ani o milimetr.

„Bylo by pro nás lepší, kdybychom se mohly bavit uvnitř,“ dodala jsem.

„Nemáme se o čem bavit.“

„Myslím, že ano.“

Nepohnula se z místa.

„Slyšela jsem nehezké věci o Halle. Tys přece byla její nejlepší přítelkyně! Nechceš, abych si vyslechla i její verzi těch příběhů?“

Působila váhavě. Nerozhodně.

Rychle jsem využila příležitosti.

„Pojď už! Nemůžeš mě přece pořád vyhazovat!“

Konečně ustoupila a pustila mě dovnitř.

Byla jsem napůl zmrzlá. Hledání toho tajuplného posla mi zabralo celé odpoledne. Chodila jsem od domu k domu, bez úspěchu. Ten zatracený tajnůstkář nikde.

Teď byl večer.

Po promarněném dnu jsem se rozhodla pokusit se promluvit s Liljou Rós. Poslechnout si, co ví o Halle, Haukurovi, Porno-Valdim a tom všem.

Šla jsem za ní do obývacího pokoje, posadila se do křesla a pokusila se promnout si ruce. Lilja Rós se posadila naproti na pohovku.

Vypadalo to, že má špatné nervy. Byla nějaká neklidná. Pouze občas mi pohlédla do očí.

„Už jsi tu zase všechno uklidila?“

Neodpověděla, zato se zeptala: .,Kdo ti pověděl ty nehezké věci o Halle?“

„Ledaskdo.“

„Určitě Saemi.“

„Ne, to spíš jiní. Například několik jejích kolegů.“

„Mužů samozřejmě.“

„Proč myslíš?“

„Ti prostě nesnesou, když ženy dělají kariéru. Snaží se je zničit lžemi a pomluvami. Halle to dávali obzvlášť pocítit.“

„Dostala se do sporů s muži ve straně?“

„No jasně.“

„A přesto tak rychle šplhala vzhůru?“

„Halla byla opravdu chytrá. Uměla se bránit. Muži ji nedokázali pokořit. Vždycky říkala, že si dává pozor, aby byla pořád o krok napřed.“

„Jak to dělala?“

„Podrobnosti neznám.“ Lilja Rós vyskočila. „Je ti zima,“ řekla. „Uvařím nám kávu.“ Šla do kuchyně, aniž by počkala na odpověď.

Ještě pořád mrzlo, až praštělo. Celý den padal sníh.

Na venkově ho bylo ještě víc než v hlavním městě a cesty byly vlastně všude nesjízdné. Zlatí chlapci proto ještě nevyjeli na venkov, aby našli toho pumpaře.

Lilja Rós přinesla kávu, postavila tác na stůl a zase se posadila. Teplákovou bundu si svlékla. Měla pod ní tričko. Její bicepsy byly přímo ukázkové, jako u nějakého vrcholového sportovce.

„Zobeš?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě že ne,“ odvětila. „Jenom jsem celou zimu cvičila. Dokonce si říkám, jestli bych se neměla zúčastnit republikového mistrovství v kulturistice.“

„Halla také cvičila?“

„Ne, každopádně ne, když jsem přijela do města.

Dělala jiné věci. Ale kdysi to byla dobrá běžkyně.“

„Vy jste vyrůstaly spolu?“

„Poznaly jsme se v Reykholtu. Však už víš, ve škole. Bydlely jsme spolu v jednom pokoji a hned jsme se spřátelily. Od té doby jsem jezdila na letní prázdniny k Halle na venkov. Když zemřel její otec a jejich statek zpustl, zůstala sama a přestěhovala se k nám.“

„K tvé rodině?“

„Ano. Později jsme chodily na gymnázium v Laugarvatnu. Já jsem se stala učitelkou tělocviku, ale Halla šla po maturitě na univerzitu. Tam se poprvé dostala k politice.“

„A cos dělala ty?“

„Já jsem šla učit do naší vesnice. Ale vždycky jsme spolu udržovaly dobrý kontakt. Když ještě byla na univerzitě, jezdila k nám na letní prázdniny. I na Vánoce. Později jsem ji pak často navštěvovala tady ve městě.“

Neměla daleko k slzám, ale vzpamatovala se. „V

posledních letech jsme spolu několikrát byly na dovolené v cizině. Většinou v Itálii. Halla uměla výborně italsky.“ Lilja Rós zatnula pěsti, ale pak už to nevydržela a rozplakala se. Skryla tvář do dlaní.

Posadila jsem se k ní na pohovku.

„To je v pořádku,“ řekla jsem a opatrně ji objala kolem ramen. „Klidně se vyplač.“

Potom už to nijak nezadržovala, přitiskla se ke mně a plakala jako malé dítě.

19

Sněžení konečně ustalo. Doufala jsem, že to po zbytek dne vydrží.

V centru se v poledne nic nedělo. Zachumlaní chodci se potáceli po zledovatělých chodnících jako kymácející se cínoví vojáčci. Pozorovala jsem je oknem steakové restaurace, kde jsem obědvala a sbírala síly.Zbývalo mi ještě přibližně čtyřicet jmen ze Sindriho druhého seznamu. Dělala jsem to už jen z té své zatracené paličatosti. Jako potrhlá.

Pak jsem pomalu šla po Austurstraeti. V duchu jsem byla s Liljou Rós. Včera večer byla naprosto vyřízená.

Když pak konečně přestala plakat, šla jsem s ní do koupelny. Umyla jsem jí tvář a osušila ji jako dítě.

Potom jsem ji přivedla do obývacího pokoje, kde jsme se posadily na pohovku.

„Neměla bys tu být sama,“ řekla jsem. „Nemáš někoho, kdo by mohl být s tebou, než se z toho dostaneš?“

„Jsem zvyklá zvládat takové věci sama.“

„Máš prášky na spaní?“

„Nechci jíst něco takového.“

Zkoumavě jsem na ni hleděla, zatímco se pomalu uklidňovala. „Něco takového, říkáš. Co víš o drogách, které tu našli?“

V očích se jí náhle objevil strach. „O tom nic ne vím,“ odpověděla. „Vůbec nic.“

„Pokud jsem to pochopila, byly to nelegální látky.

Brala je Halla často?“

„To je pomluva,“ řekla a vyskočila.

„O.K.“

„Ech! Úplně jsem ti slzami promočila svetr!“

zvolala.

„To nevadí,“ odvětila jsem a podívala se na skvrny po jejích slzách na svém kašmírovém svetru. „S tím si nelam hlavu.“

„Omlouvám se. Normálně se ovládám.“

„To je v pořádku. Nejdřív se pořádně vyspi.“

„Ano, to bych teď potřebovala.“

Momentálně by mi snaha dostat z ní něco o Hal-le nic nepřinesla. Musela jsem počkat na vhodnější chvíli.

Dala jsem jí svou vizitku. „Zavolej mi, kdyby něco.“

Vzala si ji.

„Buď bez obav, můžeš mi zavolat kdykoli,“

opakovala jsem. „I kdyby sis jenom chtěla pokecat.“

Přikývla a doprovodila mě ven. Dívala se na mě ze dveří, dokud jsem nenasedla do auta.

To bylo včera. Teď jsem se vydala po Austurstraeti směrem k radnici, kde jsem měla zaparkované auto.

Prošla jsem kolem knihkupectví a staré lékárny.

Zamyšlená jsem pohlédla na silnici, než jsem ji přešla.

Pohlédla jsem na hlavní pobočku Landsbanki a vtom jsem zkameněla. Měla jsem pocit, jako by se mi zdvojnásobila tepová frekvence.

Je to možné?

Ten chlápek, který spěchal po schodech do Landsbanki! Zezadu byl stejný, to bylo jisté.

Zmizel v bance.

Co teď?

Kdosi na mě zatroubil. Rychle jsem pohlédla na to auto. Rozzlobený řidič na mě křičel přes přední sklo.

Vrátila jsem se na Posthusstraeti. U kamelota na rohu jsem si koupila DV. Zůstala jsem stát u lékárny, listovala v novinách, aniž bych je četla, a pozorovala vchod banky. Čekala jsem, až ten chlápek zase vyjde.

Vtom se otevřely dveře. Měl na sobě ten samý kabát a šálu kolem krku. Na schodech se zastavil a nasadil si ruskou ušanku. Nebylo pochyb. Byl to ten chlap! Ten tajemný posel! To je tedy klika!

Přešel Austurstraeti a vydal se směrem k Austurvólluru, náměstí v centru, které se podobalo parku. Mířil k budově parlamentu a já v diskrétním odstupu za ním. Pozorovala jsem, jak vešel dovnitř.

Co teď?

Nezbývalo mi než na něho čekat.

Nenucené jsem šla k parlamentu, kolem tří černých ministerských kár. Zašla jsem za jeden roh a čekala.

Po několika minutách se znovu objevil. Doprovázel ho muž v obleku a ve velkém černém klobouku.

Společně šli k jednomu luxusnímu autu. Posel otevřel zadní dveře, muž v klobouku nasedl dovnitř, posel za ním elegantně zavřel, pak otevřel dveře řidiče, posadil se, nastartoval a odjel.

Napsala jsem si státní poznávací značku, rozběhla se k parkovišti u radnice, nakopla svou starou rachotinu a vydala se za tím fárem. Jeli po Laekjargata, odbočili do Hverfisgata a pak se vydali k Arnahvolu, vládní budově, ve které sídlila různá ministerstva. Zde ten chlápek v klobouku vystoupil. Posel jel dál k parkovišti u divadla, kde zastavil na rezervovaném místě. Potom šel do Arnahvolu.

Co jsem teď měla dělat? Projížděla jsem městem a uvažovala. Samozřejmě nebylo nutné dál tam trčet.

Posel byl podle všeho řidičem nějakého ministra. Měla jsem jeho státní poznávací značku. Měla by být hračka najít jeho jméno a tím i ministra, který ho ke mně asi poslal.

Jasně.

Doma jsem šla do kanceláře a trochu telefonovala.

Rychle jsem zjistila informace, které jsem chtěla mít: šofér se jmenoval Kári a ministr Gunnleifur.

Co to rozehráli za hru?

Nepochybně to byl nějaký komplikovaný poker o moc, který jsem bez pomoci nemohla prohlédnout. To nebyla moje věc.

„Děvče se v politice stane starou pannou!“

To říkávala máma.

20

Následujícího dne jsem obědvala v hotelu Borg.

Jmenoval se Thórólfur. Můj zasvětitel, který mi měl vysvětlit tajemství politiky. Končil na právech zároveň se mnou. Potom se vrhl na novinařinu. Hodně psal o politice. Často nudné články o nejnovějších lapsech nějakého potentáta. Nikdy nic takového nečtu, ale pořád jsem pod takovými články viděla jeho jméno.

Můj neočekávaný zájem o politiku ho překvapil.

Hned jsem mu řekla: „Nezajímá mě politika. Jenom určité postavy ve hře o moc.“

„Je to kvůli té vraždě?“ zeptal se.

„Možná.“

„Možná? Přidala ses k liberálům?“

Rozesmála jsem se, jak se ode mě očekávalo.

„Nemá každý politik dvě strany, tak jako Měsíc?“

otázala jsem se potom. „Hezká přivrácená strana pro veřejnost a tisk. A pak odvrácená strana, kterou se pokoušejí před nevědoucími voliči utajit. Nahá pravda, ze?

„Něco na tom je.“

„Přivrácená strana mě nezajímá. Fotky hvězd nesbírám od té doby, co nechodím na dětské mše. Ale ty mi musíš povědět všechno o té odvrácené straně.“

„Takže ty chceš slyšet drby a fámy?“

„Chci konečně vidět, jakou barvu má jejich krev ve skutečnosti.“

„Modrá každopádně není, to je jisté,“ odvětil a ukrojil si kousek steaku.

Z lehce opečeného hovězího se ještě stále řinula krev.

„Začněme u premiéra. Jaký je v zákulisí?“

„V podstatě takový jako v televizi. Narodil se se stříbrnou lžičkou v puse, jak všichni vědí. Nikdy neměl každodenní problémy prostého lidu. Nikdy se v noci neprobouzel starostí, že nemá peníze do další výplaty, rozumíš?“

Přikývla jsem.

„Baví ho být u moci. To můžou všichni vidět.

Užívá si společenského života a všeho, co s tím souvisí. Však víš, že navštěvuje všechny možné oslavy a recepce a vítá hlavy států. Obecně se dá říct, že je rád ve světle ramp.“

„Kde je jeho Achillova pata?“

„No, tvrdí se, že je posedlý ženami, každopádně jinými, než je ta jeho.“

„Je to zjevné?“

„Kdo chce vidět, ten vidí…,“ řekl Thórólfur a pokrčil rameny. „Ale co vím, šlo vždy jen o krátkodobé zálety. Nic vážného.“

„Prostě jenom nevinné hrátky?“

„Já nevystavuju osvědčení o nevinnosti!“

„Znáš nějaká jména?“

„Slyšel jsem různá jména.“

„Ale?“

„Jsou to jen pověsti. Víš, jak lidé mluví o těch, kteří pořád straší v novinách. Ale my samozřejmě nepíšeme o milostných životech ministrů, proto jsem se nikdy nestaral o to, jestli to jsou fámy nebo ne.“

„Byla jednou z jeho milenek Halla?“

„To nevím.“

Upřeně jsem na Thórólfura hleděla. Opět pokrčil rameny, načež dodal: „Povídá se to. Halla byla neuvěřitelně atraktivní žena.“

„Co o ní vlastně ještě víš? Myslím politicky.“

„Vlastně nic zvláštního. Obecně vzato jde ty, kteří dělají politiku, rozdělit na dvě skupiny. Na tvůrce a plebejce.“

„Takže pány a sluhy?“

„Přesně. Realisticky vzato je v této sféře málo pánů, ale hodně sluhů. A Halla se nikdy nedostala ze svého postavení sluhy.“

„Jaká tedy byla jako sluha?“

„Osobně jsem ji vlastně vůbec neznal. Navíc ani z politického hlediska nehrála roli. Byla jen jedním z politických úředníků, kteří obklopují předsedu strany a ministry, aby se pak starali o všechny možné politické detaily a záležitosti, od kterých chtějí ulevit bossům.“

Objednala jsem si kávu.

„Oba známe Haukura z univerzity. Jak je na tom v politice on?“

„Nevypadá to s ním dobře.“

„Mluv!“

„Ten chudák je jenom podržtaška. Všechno, co může iniciovat, je podřízeno premiérovi. Má moc a vliv jen jako pravá ruka a tajemník předsedy strany.

Ale ani to nestačí na to, aby se vyšplhal výš. Jeho pokus dostat se do parlamentu vybuchl, přestože měl neomezenou podporu předsedy. Vždycky pohořel v primárkách.“

„Proč, když měl podporu předsedy?“

Thórólfur si míchal kávu.

„Haukur není nijak zvlášť činorodý,“ odpověděl. „A jinak mu lidé prostě nevěří.“

„To chápu.“

„Mnozí mají pocit, že Haukur by podepsal smlouvu se samotným ďáblem, jen aby udělal kariéru. Tvrdí se, že jeho programem je on sám.“

„Ale to je přece v této branži obvyklé.“

„A potom jsou tu ještě historky o jeho osobním životě.“

„Ano?“

„Často se zpije pod obraz a potom je surový. Hlavně k ženám.“

„Jak moc surový?“

„Koluje jedna nepěkná historka, pořád se o ní mluví.

Tvrdí se, že Haukur zbil jedno děvče. Prý ji zmlátil v opilosti.“

„Ututlalo se to?“

„Každopádně nebylo vzneseno obvinění, to je jisté.

Tenkrát jsme po tom šli. Stále se o tom mluví.“

Thórólfur vzhlédl od svého šálku. „Samozřejmě to může být fáma,“ řekl. „Však víš, jak to je, lidé si něco vymyslí a nedá se dopátrat, kdo to vypustil do světa.

Ale jedna věc je absolutně jistá: Haukur není opatrný ve výběru svých přátel. A to samé se bohužel týká i premiéra.“

„Nepovídej!“

„Někteří lidé z jeho strany mi řekli, že mají obavy ohledně přátelství těch dvou s Porno-Valdim.“

„S tím pornokrálem?“

„Vlastně se znají už dlouho. Než Valdi vstoupil do pornobranže, vyřizoval pro ty dva všechno možné. Je to už dávno, premiér tehdy teprve začal šplhat po žebříku moci.“

„Opravdu?“

„Mezitím se objevilo tolik děs nahánějících historek o Valdim, že mnozí považují za naprosto nezodpovědné, že politikové se s tímto mužem vůbec stýkají. Ale ti dva si do toho nenechají mluvit, pokud vím.“

„Jak je to možné?“

Pokrčil rameny.

„Má je Sigvaldi v hrsti?“ zeptala jsem se. „Něco z dřívějška?“

„Něco jako staré, společné hříchy mládí?“

„Ano, něco na ten způsob.“

„To je možné,“ odvětil Thórólfur zamyšleně.

„Každopádně je neuvěřitelné, že se s Valdim už dávno nepřestali stýkat. Ve straně kvůli tomu vládne neklid.“

Objednali jsme si další kávu.

„A přesto je předseda strany pevně v sedle?“

„Neslyšel jsem nic, co by to vyvracelo.“

„Má ve straně nějaké rivaly? Je tam někdo, kdo by chtěl zaujmout jeho místo?“

„Stello, lidé jsou v politice proto, aby se dostali k moci,“ řekl a usmál se nad mou nevědomostí.

„Samozřejmě, že má rivaly.“

„Kdo chce ten post víc než jiní?“

„Například Gunnleifur, o tom se pořád mluví.“

„Cože? Pověz mi o něm!“

„Člověče, ty se zajímáš o divné lidi!“

Usmál se a já netrpělivě čekala, až bude vyprávět dál.

„Gunnleifur působí dojmem poctivého a seriózního člověka,“ řekl Thórólfur.

„Není to jednoznačně muž činu, spíš úřednický typ než opravdový politikus, jak je také vidět na jeho práci ministra. Poměrně bezbarvý, dalo by se říct. Ale je očividné, že předseda a premiér mu leží v žaludku.“

„Je ve straně oblíbený?“

„Těžko říct. Je možné, že jeho síla spočívá hlavně v tom, že nemá nebezpečné nepřátele. Což je samo o sobě v politice zvláštní.“

„Kdyby premiér zítra odstoupil, zaujme jeho pozici?“

„Ano, Gunnleifur je místopředseda vlády.“

„Takže korunní princ.“

„Dalo by se říct.“

„Chceš ještě kávu?“

Thórólfur uvažoval, zatímco hleděl do šálku. „Dá se něco napsat o Hallině případu?“ zeptal se po chvíli.

Pokoušela jsem se ho přesvědčit, že pro něho momentálně není nic zajímavého po ruce, ale všimla jsem si, že mi nevěří. Bylo to očividné.

21

„Hej! Vzpomínáš si ještě na mě?“

Opravdu byl překvapený. Jako treska na cestě do stroje, který usekává hlavy.

„Ehm… Ehm…“

„Nechceš mě pozvat dovnitř?“ zeptala jsem se, otevřela dveře a prošla kolem něj dovnitř.

Kári zavřel dveře. Ještě stále lapal po dechu.

Šla jsem přímo do obývacího pokoje. Posadila jsem se. Dívala jsem se, jak s odstupem jde za mnou, zcela zaskočený.

„Ostatně, nemám chuť bavit se s podržtaškami,“

dodala jsem. „Take me to your leader!“

Přišel do obývacího pokoje a posadil se do jednoho z křesel.

„Ehm… jak jsi mě našla?“ zeptal se.

„Byla to hračka,“ odpověděla jsem a vítězoslavně se usmála.

„Ale teď chci mluvit s bossem. S Gunnleifurem.

Okamžitě.“

„S Gunn…Gunnleifurem?“ zakoktal se. „Proč chceš mluvit s Gunnleifurem?“

„Přestaň s tím divadlem. Jinak půjdu s vaším dopisem přímo ke zlatým chlapcům. Možná by sis raději promluvil s nimi.“

Povzdychl si. Sbíral síly.

„Počkej tady,“ řekl po chvíli. „Musím jít telefonovat.“

„Nemám naspěch,“ odvětila jsem a pohodlně se opřela.

Kári vstal, vyklopýtal na chodbu, zmizel v pokoji naproti a zavřel dveře.

Rozhlížela jsem se tam. Starý nábytek. Starý koberec. Všechno staré. Na zdi obraz z přístavu.

Saudárkrókur? Možná byl z venkova.

Ten telefonát netrval dlouho. Kári se už mezitím poněkud vzpamatoval. „Jsi pěkně prohnaná, má milá,“

řekl.

„Co říkal boss?“

„No, to ti určitě řekne sám.“

„Teď hned?“

„Ano, zavezu tě k němu.“

Ministerský vůz nepoužil. Když otevřel garáž, spatřila jsem auto z našeho setkání.

Státní poznávací značka nebyla na Sindriho seznamech. Tím jsem si byla zcela jistá. Nedalo mi, abych se nezeptala: „Máš to auto už dlouho?“

„Ne, teprve několik týdnů.“

„A žes zatím nijak nespěchal s jeho přihlášením!“

„Co?“

„žes to auto ještě nepřihlásil na své jméno.“ Usmál se. „Tys to kontrolovala?“ „To je ale bordel.“

„Ano, možná. Ale něco takového člověk rád odkládá.“

Kári jel do západní části města k jedné nóbl vile u moře. Gunnleifurův zámek. Ministr nás očekával v knihovně. Seděl ve velkém černém koženém křesle s vysokým opěradlem. Police na zdech byly plné knih.

Svazky se zlatě psanými názvy. Nepochybně „sebrané spisy“ nějakého mrtvého týpka.

Byl štíhlý. Nakrátko ostříhaný s pár šedivými vlasy.

Měl na sobě modrý oblek a vestu, na kravatě červené a modré pruhy.

Gunnleifur byl nevrlý, ale zdvořilý. Nabídl mi místo a dal Kárimu znamení, aby šel a zavřel za sebou dveře.

Hned jsem šla k věci.

„Poslal jsi mi dopis.“

Nechtěl na to hned reagovat. „Nejdřív musí být jasné, že všechno, o čem se tu mezi námi bude mluvit, je důvěrné,“ řekl. „Můžeme se na tom dohodnout?“

„Nenechám se tímto způsobem vázat.“

„Ach, ano. Pak ale spolu nemáme o čem mluvit.“

Neměla jsem náladu zkoušet na něm nějaké zdvořilé přemlouvání. „Mám v ruce ten dopis,“ řekla jsem.

„Dopis, který jsi mi poslal po Kárim. Chceš si ho snad přečíst v DV nebo v nějakém týdeníku? S příslušným vysvětlením? Nebo vidět reportáž o tom na druhém programu?“

„Vůbec není nutné vyhrožovat mi. V této záležitosti máme společné zájmy.“ Gunnleifur se křečovitě snažil usmívat. „V tomto případě stojíme na stejné straně.“

„Pak se nemáš čeho obávat.“

„Ano, přesně tak. Ale nemůžu a nechci se k tomuto případu vyjadřovat veřejně . Proto ti nemůžu dát žádné informace, pokud by později bylo možné zjistit, že jejich zdrojem jsem já.“

Vlídně jsem se usmála. „Pak mi prostě musíš důvěřovat.“

Pohlédli jsme si do očí. Měla jsem pocit, jako by jeho mozkové buňky pracovaly na plný výkon.

„Tak dobrá,“ odpověděl po chvíli. „Řeknu ti, že podstupuji velké riziko. Moji protivníci by mi podsouvali ty nejhorší úmysly, kdyby se něco z našeho rozhovoru dostalo na veřejnost. Mohu se na tebe v tomto ohledu spolehnout?“

„Samozřejmě,“ odvětila jsem. „Teď bychom měli jít k věci. O co vůbec jde?“

Ještě stále mi zkoumavě hleděl do očí. Pak se rozhodl. Ovšem poměrně pomalu. Vstal a začal chodit po místnosti sem a tam. „Již delší dobu s obavami sleduji, že v jistých kruzích ve straně bují korupce.

Především u určitých rozhodujících osobností ve stranickém vedení. Už jsem je varoval, ale bylo to jen házení hrachu na stěnu.“ Zastavil se a pohlédl na mě.

„Tento hrozný případ jen podtrhuje to, o čem jsem mluvil posledního půl roku: že by se měl udělat generální úklid. že by se měly vymýtit kořeny zla.“

„Buď konkrétnější.“

„Moc kazí charakter, jak se říká. Podle mého mínění je to mylné zevšeobecnění, ale přesto je často trefné.

Ve stínu mocí může kvést uplácení. Ti, kteří jsou u moci, přitahují všelijaké lidi. Oportunisty, kteří chtějí dělat kariéru, kteří se chtějí finančně zajistit, využívat privilegia, která s sebou přináší moc, samozřejmě na účet obyčejných daňových poplatníků. Takoví lidé jsou ochotni udělat všechno, jen aby posílili své postavení -všechno.“

„I spáchat vraždu?“

Znovu se posadil do koženého křesla. Seděl tak, jako by se chystal na televizní projev k národu.

„Všechno,“ opakoval významně.

„Nemám zájem o takové moralistické žvásty. Uveď mi nějaký příklad!“

„Jistě, příklad,“ řekl a začal si mnout bradu.

„Příklady a jména.“

„Míním tím samozřejmě lidi kolem našeho předsedy. Ti jsou pro něj i pro nás všechny neuvěřitelně nebezpeční. Kolují příběhy, které jsou prostě neuvěřitelné. Mluví se o amorálnosti na nejvyšších pozicích, o drogách a dokonce vydírání.“

„Chtěla jsem jména!“

„Ano, dobrá. Jsem přesvědčen o tom, že ten, kdo z pozadí tahá za nitky, je Sigvaldi. Má dobré styky s předsedou a jeho nejbližšími spolupracovníky. Myslím tím například toho Haukura. Sigvaldi měl také takovéto dobré vztahy s Hallou. Není jasné, jaké záměry má ten zločinec. Zdá se, že má prsty ve všem a policie se o něj vůbec nezajímá.“

„Chceš tím říct, že předseda strany drží nad Porno-Valdim ochrannou ruku?“

„Nechci předsedovi podsouvat, že ví, co jeho spolupracovníci dělají za jeho zády. Prostě neumí poznat lidi. To je a vždycky byla jeho největší chyba.“

„Co to má co společného s vraždou Hally?“

Gunnleifur položil ruce na psací stůl.

„Halla byla známá svými soukromými večírky pro vyvolené. Sigvaldi tam býval stálý host, stejně jako jeho nejnovější prostitutky. Tam bylo možné všechno, jak jsem zaslechl. Bylo to naprosto bezuzdné.“

Sklonil se nad stůl a chvíli hleděl skrz mě, než

dodal: „A všechno se točilo.“

„Točilo?“

Protáhl se v křesle a usmál se.

„Ano, všechno se nahrávalo,“ opakoval. „Na video.

Halla všechna ta zvěrstva točila.“

„Jsi si jistý?“

„Bylo mi řečeno, že jí stačilo, aby se jen zmínila správným lidem o své videosbírce, a dostala to, co chtěla.“

„Kterým lidem?“

Zavrtěl hlavou. „Mnoha lidem,“ řekl. „Neuvedu v této souvislosti žádná jména. Nemám důkazy. Tvůj džob je obstarat je.“

„Jak asi?“

„Když najdeš ty videozáznamy, budeš mít i jména.“

Chladně se zasmál. „A tváře.“

„V dopise se píše o modré tašce. Jsou v ní ty videozáznamy?“

„Bylo mi řečeno, že mluvila o této modré tašce jako o své pojistce,“ řekl. „Je docela dobře možné, že ty záznamy přechovávala v té tašce. A když ne, tak někde jinde. Jestli ty materiály najdeš, můžeš odpálit bombu a tím zachránit svého klienta.“

„A jedním vrzem za tebe vyřídit špinavou práci.“

„Myslím, že náš rozhovor se chýlí ke konci,“ řekl.

„Očekávám, že si to, co jsem ti svěřil, necháš pro sebe.

Je to pro nás oba to nejlepší. Pro nás oba, na to nezapomeň.“

„To má být výhrůžka?“

Otevřel dveře. Kári ještě stále čekal na chodbě.

„To nejlepší pro nás oba, řekl jsem, nic jiného. Kári tě odveze domů.“

Gunnleifur mě zdvořile, ale odhodlaně vystrkal z knihovny a zavřel za sebou dveře.

„Pojď, má milá,“ řekl Kári. Chytil mě za ruku, jako by měl co do činění se vzpurnou ovcí.

Rozzuřená na maximum jsem vyšla ven.

Proklatí nafoukanci!

22

Halla byla anděl.

Nevěřila jsem vlastním očím!

Určitě měla i zlatavou svatozář a sladká, malá, bílá křídla. Každopádně nic jiného nevyplývalo z chvalozpěvů, které se dnes objevily v denících.

Premiér byl jeden z mnoha, kdo napsal nekrolog ve sladkobolném stylu v den jejího pohřbu. Byl tam i Gunnleifurův článek a dokonce i Haukur něco napsal.

Hlavně Morgunbladid byl plný oslavných článků.

Samá chvála. Nebylo pochyb, o kom byly napsány. Ne o katolické matce v Indii. Ne o Florence Nightingale.

Ne ne, psali o Halle. O milé, ochotné, velmi nadané, pilné, milované Halle. O děvčeti, které bylo miláčkem všech a které bylo na nejlepší cestě do nejvyšších pozic.

Závody v pokrytectví.

Ale tak už to asi v politice chodí.

Lilja Rós se chtěla postarat o pohřeb. Byla jí nejbližší přítelkyní, Halla jinak nikoho neměla. Jenže Lilja Rós byla zcela bezradná. Nevěděla, co se v takovém případě má dělat. Proto zavolala záchrannou službu. Mě. Ještě téhož dne jsem jela k ní. Několik telefonátů a všechno bylo zařízeno: kněz, kostel, sbor, květiny, hrob, smuteční oznámení.

Pozoruhodné bylo, že jí nikdo nenabídl pomoc. Ani z úřadu vlády, ani ze strany.

„Kněz se s tebou chce setkat,“ řekla jsem jí, když

bylo všechno zajištěno. „Potřebuje osobní informace o Halle. Kvůli proslovu, víš.“

„Člověče, tys to tedy zařídila rychle,“ řekla. „Já se v něčem takovém vůbec nevyznám.“

Odpoledne v den pohřbu jsme seděly v obývacím pokoji a vzpamatovávaly se z obřadu. Lilja Rós mě poprosila, abych ji po smuteční hostině odvezla domů, a hned šla do kuchyně, aby uvařila kávu.

„Není něco takového nekřesťansky drahé?“ zeptala se.

„Určitě to bude stát přes 100 tisíc.“

„Ale já tolik peněz v hotovosti nemám.“

„O to si nedělej starosti. V pozůstalosti dozajista bude dost peněz na to, aby pokryly náklady na pohřeb.“

„V pozůstalosti? Och Bože!“ Lilja Rós se rozplakala.

„Zanechala po sobě Halla závěť?“ otázala jsem se Lilji Rós, když se jí podařilo zastavit příval slz.

„Závět?“

„Ano, víš o tom něco?“

„Halla se o tom nikdy nezmínila.“

„Jsi si tím zcela jistá?“

Přikývla a zadívala se jinam.

„Tys tedy nenašla žádnou závět , když jsi tu uklízela?“ zeptala jsem se znovu.

„Ne Ale ani jsem ji nehledala.“

„To se ještě ukáže. Jestli nesepsala závěť, budou dědit nějací vzdálení příbuzní.“

„Myslíš dům? O tom jsem nikdy neuvažovala.“

„ Myslíš, že měla tady v domě nějaké důležité osobní dokumenty?“

„Nevím. Ale samozřejmě měla bezpečnostní schránku v bance.“

„Bezpečnostní schránku? Kde?“

„V Landsbanki.“

„Cože? Víš, kde je klíč k té schránce?“

„Halla měla všechny klíče na jednom svazku.“

„Pak mají klíč.“

„Kdo?“

„Zlatí chlapci.“

„Co?“

„Kriminálka.“

Bezpečnostní schránka v bance! Čekalo tam na nás řešení? Modrá taška? Byl jen jeden způsob, jak to zjistit.

Šla jsem na chodbu a zavolala Raggimu. Vysvětlila jsem mu situaci. Vysmál se mi. O té bezpečnostní schránce už věděli!

„Hned v pondělí jsme šli se správcem pozůstalosti do Landsbanki a vybrali jsme tu schránku,“ řekl Raggi.

„A?“

„A co?“

„Co bylo v té schránce?“

„Do toho ti vůbec nic není.“

„Skutečně? Ale možná do toho něco je Lilje Rós.“

„Nemíchej se do jejích záležitostí.“

Spokojeně jsem se usmála. „Miláčku! Ptám se právě jejím jménem!“

„Tomu nevěřím!“

„Ne? Nechceš si s ní o tom promluvit?“

Vyrazila jsem mu dech.

„Chce s tebou mluvit,“ řekla jsem a podala Lilje Rós sluchátko. Vzala si ho a poslouchala. Občas řekla „ano“ a pohlédla na mě. Potom mi sluchátko vrátila.

„Jak jsi to vlastně udělala?“ otázal se Raggi.

„Co?“

„že ses takto vetřela k poctivým lidem.“

„To má být pochvala, brouku?“

„Odkázal jsem ji na správce pozůstalosti,“ dodal. „U

něho už zjistí, co musí vědět.“

„Pche, ty jsi podlý!“

„To už patří k mému džobu, Stello.“

O den později jsem s Liljou Rós jela ke správci pozůstalosti. Byl to mladý muž, právě vyšel z univerzity. Vlídný jako ostýchavý teenager.

„To, co je pro Lilju Rós nejdůležitější, je tato závěť, která byla na začátku týdne nalezena v bezpečnostní schránce v Landsbanki,“ řekl. „Podle ní je v souladu se zákonem jedinou dědičkou zemřelé.“

Natáhla jsem po ní ruku.

„Smím se podívat?“

Závěť byla jednoduchá a krátká: Lilja Rós nedostala pouze dům, ale i veškerý ostatní majetek, včetně vkladních knížek a spousty státních dluhopisů.

„Jaká je přibližně výše majetku?“

„Zatím jsem neměl čas spočítat to přesně. Ale zdá se mi, že to dělá několik milionů.“

„Několik milionů?“ otázala se Lilja Rós.

„Zemřelá byla očividně zámožná.“

Mladý muž vysvětlil Lilje Rós, jak v té věci pokračovat dál. Nejprve musela zveřejnit oznámení v právním věstníku a pak čekat na uplynutí tříměsíční lhůty, po kterou mohli lidé vznést své nároky. Teprve potom mohla být závěť vykonána.

Zavezla jsem Lilju Rós domů.

„Vůbec jsem nevěděla, že Halla byla tak bohatá,“

řekla. Působila naprosto zaskočeně.

„Co myslíš, čím si tak vydělala?“

„Opravdu nemám tušení.“

Byla vyčerpaná stresem a nocemi, kdy nespala.

Lehla si na pohovku a hned usnula.

Ideální chvíle na to, abych si prohlédla dům.

V Hallině pracovně bylo opět všechno na svém místě. Lilja Rós znovu pečlivě roztřídila knihy, časopisy a zprávy do polic a uklidila psací stůl u okna.

Posadila jsem se ke stolu a pokusila se vytáhnout šuplíky.

Všechny byly zamknuté.

Pohlédla jsem na temnou obrazovku počítače.

Možná skrýval tajemství. Sklonila jsem se k vypínači, zapnula počítač, otevřela textový editor a podívala se na dlouhý seznam souborů na harddisku. Všechno, jak se zdálo, tak či onak souviselo s politikou.

Nazdařbůh jsem otevřela jeden soubor. Byla to zpráva o setkání předsedy strany se zástupci jeho volebního okrsku.

Otevřela jsem další soubor. I tento zcela náhodně.

Poznámky o setkání premiéra s jeho norskými kolegy.

Nic zajímavého.

Zase jsem počítač vypnula, zavřela dveře pracovny a nahlédla do ložnic. To růžové Cosi bylo neskutečné.

Posadila jsem se na měkkou postel a pozorovala se v jednom ze zrcadel.

Bylo něco za ním?

Vstala jsem a šla k němu.

Opatrně jsem prsty šmátrala kolem okrajů. Zatlačila jsem na něj. Snažila jsem se jím pohnout. Odsunout ho. Odstrčit stranou.

Bezúspěšně. Vůbec se nepohnulo.

Samozřejmě! Něco takového se přece stává jen v detektivkách!

23

„Okamžitě sem přijď!“

Raggi nečekal na mou odpověď a hned zavěsil.

Sakra, ten ale umí člověka vystresovat!

Muselo se stát něco důležitého! Byla jsem zvědavá co. Od vraždy v úřadu vlády uplynulo deset dnů a konečně se oteplilo. Před víkendem přestalo sněžit, a tak silničáři vyjeli uklízet cesty.

Zlatí chlapci o víkendu jeli na poloostrov Snaefellsnes. Teď měli špatnou náladu. Něco bylo jinak, než jak si představovali. A to nemohli přenést přes srdce, hošánci.

Raggi mě rovnou vzal stranou, když jsem přišla na kriminálku. Odvedl mě do své kanceláře. Byl jenom v košili. Potil se a páchlo mu z úst.

„Musíme Saemiho pustit,“ řekl.

Takže o to šlo!

„To znamená, že mluvil pravdu?“ zeptala jsem se.

„Našli jsme toho pumpaře. Při konfrontaci ze skupiny lidí vybral Saemiho.“

„A?“

„Ten mladík tvrdí, že u něho pozdě večer dotyčného dne tankoval. Ostatní obyvatelé Saemiho neviděli, ale říkají, že ten mladík šel v inkriminovanou dobu ven prodat nějakému motoristovi benzín.“

„Což tedy potvrzuje, že Saemi vůbec nebyl ve městě, když došlo k vraždě. Pořád přece trval na své verzi.“

„Skutečně to vypadá tak, že to je pravda.“

„Ty si nejsi jistý?“

„Celou dobu jsem byl přesvědčen o tom, že Saemi je vinen. Ale svědkové jsou si stoprocentně jistí. Jejich výpovědi se shodují, pokud jde o čas a program v televizi, když tam přijel Saemi. A ten chlapec ho poznal při konfrontaci.“

„Takže ten případ je vyřešený?“

„Každopádně je jasné, že Saemi nemohl být tak krátce po činu tak daleko na západě,“ řekl a pohladil si břicho. Náhle se rozletěly dveře. Stál v nich rozzuřený policejní viceprezident.

„Co tu, sakra, děláš, Ragnare?“ zařval. „Okamžitě pojď se mnou!“

Když se naše pohledy setkaly, věnovala jsem mu extra milý úsměv.

Ztratil nad sebou kontrolu a zařval: „Přestaň se tak ksichtit!“

„Vždycky je příjemné bavit se s gentlemanem,“

odpověděla jsem a usmála se ještě víc.

„Jinak se taky může stát, že odtud poletíš jako namydlený blesk!“ řval.

„Mnohokrát děkuju za květiny,“ řekla jsem a pohlédla na Raggiho.

„Nech toho, Stello.“

Viceprezident zase zmizel.

„Počkej tady, než se vrátím,“ řekl Raggi a šel za svým nadřízeným.

Raggiho kancelář byla malá. Několik polic. Skříň na spisy. Počítač. Šanony na psacím stole. Kancelářská židle na kolečkách. Posadila jsem se na židli a pohlédla na spisy. Rychle jsem našla objekt svého zájmu.

Otevřela jsem šanon, vzala výpověď pumpaře a začala číst.

Ten statek ležel přímo u okružní silnice, jižně od hranice okresu Snaefellsnes. Toho večera se ta rodina dívala na televizi. Derrick byl právě v akci, řešil jednu vraždu, když někdo zatroubil na silnici. Poslali ven toho hocha, aby zákazníka obsloužil. Dokázal to auto i řidiče popsat. Popis seděl na Saemiho.

Mladík Saemimu natankoval plnou nádrž. Při tom se bavili o anglické fotbalové lize. Oba fandí Liverpoolu.

Řidič měl v autě čepici Liverpoolu, kterou tomu mladíkovi věnoval, než jel dál.

On tomu mladíkovi věnoval čepici?

Zvláštní. Jak to, že to Saemi nezmínil ve své výpovědi? Čepice se přece nerozdávají každý den. Na to si přece musel vzpomenout.

Strčila jsem kopii do šanonu, pak jsem vstala, otevřela dveře a vyšla na chodbu.

Raggi se vracel.

„Bude teď propuštěn,“ řekl ustaraně. „Nic jiného nepřichází do úvahy.“

Šli jsme společně chodbou ke vchodu. Tam byl zakrátko přiveden i Saemi. Usmíval se od ucha k uchu.

„Pojď, odvezu tě domů,“ řekla jsem, když byly vyřízené formality a Saemi dostal zpátky své osobní věci.

„Ta popelnice je tvoje?“ řekl překvapeně, když

uviděl mé obstarožní auto.

„Chceš jít raději pěšky?“

„Jenom jsem si říkal, že vy advokáti máte dost prachů na to, abyste si mohli dovolit něco lepšího.“

„Nedělej si o mě starosti.“

„Chceš se mnou dnes večer slavit?“

„Jsem zaneprázdněná.“

„O.K. Ale já se dnes v noci pořádně povyrážím a budu si užívat života!“ Rozpřáhl ruce. „Reykjavík here I come!“

Když jsem zastavila před jeho domem, rychle vyskočil ven, ale ještě jednou strčil hlavu do dveří.

„Nezkusíme to spolu někdy jindy?“ zeptal se.

„Ano, možná, jestli si dnes v noci nezlomíš svou ozdobu!“

„Neměj obavy,“ odvětil s úsměvem. „Ta je vždy k dispozici!“

24

Noviny šílely.

Případ Halla explodoval. žádné řešení. žádný vrah.

žádné opěrné body. Bezradná policie. To, co bylo považováno za jednoduchý, ba vlastně už vyřešený případ, bylo najednou komplikované a neprůhledné. A nebezpečné. V neposlední řadě pro politiky.

Neměla se teď, když byl Saemi náhle mimo hru, upřít pozornost na Halliny politické souputníky a kolegy? Kde jinde se měl hledat motiv vraždy? Byli do případu zapleteni vysoce postavení lidé? Nebyl motiv vraždy přece jen politický, a nikoli osobní, jak zprvu tvrdili vyšetřovatelé?

V prvních dnech po Saemiho propuštění si masmédia dovolila tyto naléhavé otázky klást jen v náznacích. Ale zemí se šířila šeptanda. Brzy jako by všichni věděli všechno o úřadu vlády. Hlavně o osobních záležitostech. Kdo s kým spí. Kdo je alkoholik nebo homosexuál.

Ale vrah?

Padalo mnoho jmen, všude, kde se scházeli lidé: na pracovištích, v kroužcích šití, v kantýnách, na večírcích. I jména osob v nejvyšších úřadech. Ale samozřejmě nikdo nevěděl nic přesného.

A zlatí chlapci? Čekali.

Na co? Na nový německý zázrak? Tak jako před několika lety při tom zdlouhavém případu, u kterého se místní kriminálka nemohla pohnout z místa? Tehdy přijel jeden německý kriminální komisař, který případ bleskově vyřešil.

S Raggim nebyla žádná řeč. Vždycky nadával, když

jsem ho zastihla na telefonu. „Proč, k čertu, tě ten případ ještě zajímá? Do toho ti už nic není,“ řekl.

„Jsem prostě zvědavá, jak víš.“

„Pak uspokojuj svou zvědavost jinde! Nech mě na pokoji!“ Tím náš rozhovor skončil.

Samozřejmě měl pravdu. Do toho případu už mi nic nebylo. Mého člověka propustili z vyšetřovací vazby.

Zase jsem byla volná. Zase jsem se mohla starat o své věci. Inkasovat korunky a užívat si života.

Jenom ta zatracená zima. Sice už přestalo sněžit, ale zato mrzlo, až praštělo. Pořád byl třeskutý mráz.

Pak už jsem to nevydržela. Vykašlala jsem se na zimu, na vraždu a na fámy a objednala si let na Floridu a bungalov. Vyrazila jsem k letišti. Chtěla jsem pryč.

Pryč. Tam, kde je slunce, moře a dohněda opálení hoši.

LÉTO

25

Vylila jsem malou láhev do vypouklé sklenice a pozorovala to tekuté zlato, jak se houpe ve svém akváriu. Potom jsem zavřela oči, dopřála si velký doušek a nechala alkohol protékat hrdlem, až mi do očí vhrkly slzy štěstí.

Hmm! Jaký slastný pocit!

„Good?“

Byli jsme ve výšce třiatřicet tisíc stop. Týpek vedle mě si hned rozložil na svůj stolík laptop a diář a vrhl se do svého byznysu. Určitě jen chtěl být milý.

Já jsem letěla domů z Floridy, kde jsem trávila dovolenou. Pět týdnů v ráji! Z toho třicet dnů s Juanem. A třicet nocí.

Juan! Juan! Byl dobře trénovaný a velký. My Black Beauty. Ten věděl, jak zacházet se svou ozdobou!

Ách!

Pomalu, pomalu, jen žádné mokré sny nad oblaky!

Snaž se i ty být milá, Stello!

„Yes, very good,“ odpověděla jsem a přátelsky se usmála.

Pět týdnů, v nichž jsem nemusela myslet na jiný led než na ten, který mi ve floridském horku chladil Jackieho. Nemusela jsem se starat o dlužníky. A už

vůbec ne o lumpy na naší ledové kře. Lepší už to být nemohlo.

„Islandské noviny?“

Vzala jsem si Morgunbladid, který mi podávala stevardka. Na zadní straně mě uhodil do očí titulek:

VRAŽDA NA ÚŘADU VLÁDY: Další vloupání do Hallina domu

Znovu se tedy někdo vloupal do toho červeného domu. Lupič tak jako poprvé obrátil celý dům vzhůru nohama.

Chudák Lilja Rós. Zase musela všechno uklidit!

Podle té zprávy zlatí chlapci neměli po ruce žádné vysvětlení. Může to být náhoda, řekl policejní viceprezident. Nemusí to mít nic společného s vraždou. Ani na oknech, ani na dveřích nebyly nalezeny stopy násilí, což samozřejmě znamenalo, že někdo nepovolaný měl klíč. Z článku vyplývalo, že uloupen byl pouze počítač z pracovny v prvním patře.

Případ se samozřejmě ale ještě vyšetřuje.

Ještě vyšetřuje! Všichni vědí, co to znamená.

Ale vražda samotná?

Viceprezident tvrdil, že na řešení tohoto případu pracují ze všech sil. Objevily se důležité důkazy, které nyní analyzují. Nikdo přece nemůže čekat, že takový případ bude objasněn během několika dnů nebo týdnů.

Nebo měsíců. Fámy o tom, že někteří vlivní lidé se pokoušeli

vyšetřování

sabotovat,

jsou

zcela

nepodložené. Takové pověsti jsou nezodpovědné a nebezpečné a jejich autoři by se měli stydět.

Bla bla bla. Miláčci tedy nemají ještě vůbec nic.

Uvnitř novin jsem narazila na další článek na téma vražda na úřadu vlády. Pod ním byla detailní zpráva o diskusi v parlamentu mimo program jednání. Několik poslanců opozice ostře kritizovalo to, jak pomalu probíhá vyšetřování policie. Současně vyzývali k objasnění pověstí, že do vyšetřování neoprávněně intervenuje premiér.

Ten všechna tato obvinění odmítl a interpretoval je jako pokus o politicky nezodpovědný hon na čarodějnice.

Odložila jsem noviny a pokoušela se zapomenout na případ Halla. Nic mi do toho nebylo.

V následujících měsících už jsem o tom nechtěla přemýšlet. Ne, díky! Chtěla jsem jen inkasovat peníze od dlužníků.

26

Na mém psacím stole bylo všechno uklizené.

Najala jsem jednoho učedníka z venkovské právnické fakulty, který se měl každý den stavit v mé kanceláři, zatímco jsem si užívala slunce. Měl přebírat poštu, otevírat dopisy, poslouchat záznamník a odpovídat na to nejnutnější.

Byl jakousi pojistkou proti nehodám.

Dopisy, které jsem v posledních pěti týdnech dostala, ležely spolu s poznámkami toho mladíka v jedné složce na psacím stole. Také zprávy ze záznamníku, které byly důležité. Ty pocházely hlavně od dlužníků. Dozajista zajásali, když slyšeli, že jsem v zahraničí.

Teď jejich oslavy skončily.

Na stole ležely také zprávy od Lilji Rós. Prosila mě, abych co možná nejrychleji zavolala na sever. Nejdřív jsem se o to nestarala.

Potřebovala jsem jen dva týdny na to, abych se aklimatizovala. Zase jsem musela šetřit. Sníh díky dešti z města zmizel. Západ a sever ale byl ještě stále zasněžený.

To mě ale nezajímalo. V těch dnech jsem zařadila nejvyšší rychlostní stupeň na jednosměrné silnici s názvem mamon. Skoro jsem se nedívala na televizi.

Noviny jsem vždycky jen přeletěla; prostě jsem se jen podívala na titulky, komiksy a inzeráty. Myslela jsem jen na jediné: jak co nejrychleji zinkasovat korunky a pak je prostřednictvím svého makléře výhodně uložit.

Na všechno ostatní jsem zapomněla, dokud mě jednoho dne nenavštívila Lilja Rós a nepřerušila mou jízdu k mamonu. Čekala na mě před zamčenými dveřmi mého domu. Bezmocný výraz jejího obličeje se neminul účinkem.

„Nechceš jít dovnitř?“ zeptala jsem se.

Posadila se na židli, která stála naproti mně u psacího stolu.

„Vlastně potřebuju advokáta,“ řekla.

„Nač?“

„Nemám páru o tom, jak to funguje.“

„Myslíš dědictví?“

„Ano.“

„Už se ti ohlásil správce dědictví?“

„Nikdo se mi neohlásil. Kromě toho se zase někdo vloupal do domu a všechno je tam vzhůru nohama.

Musí se proti tomu něco udělat, jenom nevím co. Do konce školního roku jsem totiž vázaná na severu.“

„Nejdřív musíš samozřejmě zjistit, jak je rozdělena pozůstalost.

Zda se přihlásili příbuzní. Jestli nikdo nevznese nárok na dědictví, jsi podle závěti univerzální dědička.

To by samozřejmě všechno velmi zjednodušilo.“

„Nemůžeš se o to za mě postarat? A občas se podívat do domu?“

Chvíli jsem přemýšlela.

„Samozřejmě zaplatím,“ dodala. „Jsem úplně bezradná.“

„O.K.“

Lilja Rós podepsala plnou moc, kterou mě pověřovala, abych se starala o její záležitosti v hlavním městě.

„Vezmu to útokem už zítra,“ řekla jsem. „Jak tě můžu na severu zastihnout?“

„Jestli to bude velmi naléhavé, bude nejlepší pager,“

odpověděla.

Napsala jsem si její číslo.

Lilja Rós se zdála být nadmíru šťastná, že to tak dopadlo. Dojatě mi poděkovala a jela na venkov cvičit svaly. Sobě a jiným.

Následujícího dne jsem šla kolem kanceláře správce pozůstalosti. Ta záležitost se zdála být jasná. Nikdo se nepřihlásil na výzvu v právním věstníku a nevznesl nároky na dědictví. Přišlo několik pohledávek, ale to byly maličkosti.

Správce pozůstalosti mi ukázal seznam různých částí pozůstalosti. Hodnota domu byla vyčíslena na více než deset milionů korun, přičemž však polovina byla zatížena hypotékou. Vkladní knížky a cenné papíry to však vyvážily. Hodnota pozůstalosti minus dluhy činila dobrých dvacet milionů.

Z toho se pak samozřejmě musela odečíst dědická daň. Kruci. Lilja Rós byla najednou bohatá.

27

U kriminálky bylo dusno.

Zlatí chlapci doslova páchli stresem. Tekl po nich jako pot. Raggi se ani nepokoušel tvářit, že je uvolněný, když jsem přišla do kanceláře. Na stole ležela papírová krabice.

„Tady je to zatracené svinstvo,“ zavrčel.

„Jakmile.“

Na všech stranách krabice byl velkými písmeny napsán název výrobce. „To je přece neuvěřitelné!“

zvolala jsem pobaveně. „Nikdy bych si nebyla pomyslela, že jednoho dne začnete s Kellogg’s!“

„Stello!“

„Chci říct, že přiměřeně úspěchu…“

Raggi se nafoukl.

„A proč to nezkusíte s Coco Puffs?“ dobírala jsem si ho.

„Ušetři si ty nejapné vtipy.“

„Raggi, zlato, panuje tu stres, co?“

Posunul ke mně list papíru. „Tady je seznam s obsahem té krabice,“ řekl rozzuřeně. „Podepiš to tady dole.“

V té krabici byly Halliny věci, které zlatí chlapci našli na místě činu, v Hallině domě a v její bezpečnostní

schránce

v

Landsbanki.

Nyní

předpokládali, že už pro vyšetřování nemají žádný význam.

Dávala jsem si načas, abych věci v krabici porovnala s Raggiho seznamem. Kabelka. Různé kosmetické potřeby. Nějaké šperky. Krabička s disketami. Peněženka. Šeková knížka. Permanentka do bazénu. Mince a bankovky. Různé účtenky. Los.

Pager. Svazek klíčů.

„Zdá se, že všechno je na svém místě,“ řekla jsem.

„Samozřejmě.“

Podepsala jsem ten papír a podala ho Raggimu.

„Udělej mi kopii, zlato.“

Raggi nejdřív zavrtěl hlavou, ale potom šel na chodbu a vrátil se s kopií.

„Tady,“ procedil mezi zuby.

„Člověče, ty jsi nervózní.“

„My jsme si neváleli šunky v teple.“

„Jako někteří.“

„Ano, jako někteří.“

„To je přece nesmysl.“ Znuděně jsem si zívla, abych ho ještě víc vytočila.

„Umím si to představit. Je neuvěřitelné, že Florida po té pohromě ještě existuje.“

Sladce jsem se usmála. „Otázkou spíš je, zda na Floridě ještě všechno stojí!“

Raggi mávl rukou. Potom se posadil na stůl a pokusil se o úsměv. „O.K., Stello.“

„Opravdu jste se nedostali z místa?“ zeptala jsem se.

Opřel se o opěradlo židle. „Co myslíš?“

„Ech, já už ten případ nesleduju. Nic mi do toho není.“

„Všem do toho něco je. Všichni jsou povinni pomoct při objasňování vraždy.“

„Potřeboval bys povzbudit, Raggi. Pojď se se mnou najíst.“

„Jsem zavalený.

„Zvu tě.“

„…prací.“

„Půjdeme do hotelu Holt.“

O pět minut později jsem jela s krabicí v kufru auta a Raggim na sedadle spolujezdce do centra.

Po předkrmu se trochu uklidnil. Steak a červené udělaly své a on začal mluvit.

„Ti nás uštvou,“ řekl.

„Kdo?“

„Všichni. Politikové, klevetníci, šílenci a nenažranci z tisku.“

Byla jsem ztělesněný soucit.

„Pověsti, které kolují po městě, jsou absolutně neuvěřitelné,“ vyprávěl dál. „A reportéři se nás ptají kvůli každé fámě, kterou si nějaká babka vymyslela při pletení.“

„Například?“

„Dnes ráno se objevila fáma, která překonává všechno!“ Raggi se rozesmál.

„Ano?“

„Premiér byl v posledních dvou dnech doma. Kvůli nějakému hloupému nachlazení, takže nic zvláštního.

Dneska ráno volal jeden pisálek a ptal se, jestli ho máme ve vyšetřovací vazbě. Samotného premiéra!“

„Neříkej…?“

„Myslím, že lidé pomalu začínají přicházet o rozum.

Opozice jen přilévá olej do ohně, když se pokouší vytlouct z toho politický kapitál, aby se pomstila vládě.

A my jsme ti, kdo se dostal mezi kladivo a kovadlinu.“

„Ale vážně, je premiér podezřelejší než ostatní?“

Raggimu zaskočilo.

„Já si jen myslím, že všichni, kdo měli úzké vztahy s Hallou, musejí být podezřelí.“

„Co chceš říct tím ,úzké vztahy’, Stello?“

„Však víš, taková krátká soulož po skončení porady.“

„Nikdo nám nedosvědčil, že by spolu měli takové vztahy.“

„Na to asi nebudou prodávat vstupenky.“

„Kromě toho je jisté, že premiér byl celý večer na jedné poradě. Na to máme mnoho svědků.“

„Takže je přece jenom podezřelý?“

„Vůbec ne. Ale samozřejmě jsme vyslechli všechny, kdo byli s Hallou v pravidelném kontaktu, a ptali se jich, co dělali v pátek večer.“

„Aha? A kde byl Haukur?“

„Ten asistent?“

„Právě ten.“

„Ten byl mezi lidmi.“

„Mezi lidmi?“

„Ano, nejdřív na jednom veřejném přijetí a pak na thorrablótu3.“

„Dva bankety v jeden den. Není divu, že kyne jako těsto.“

„Nebo lépe řečeno byl na cestě na thorrablót.“

„Co, na cestě?“

„Byl pozvaný na jeden thorrablót na severu a večer tam letěl.“

„Ten ale má štěstí.“

Raggi vzhlédl. „Ty ho nemůžeš vystát?“

„No ano, to je pravda. Jenom jsme spolu byli na univerzitě.“

3 Thorrablót, islcmdský sv{tek ohlašující polovinu zimy.

Opět se věnoval svému steaku. „Mluví se o tom, že Haukur si ještě pořád dělá naděje, že jednoho dne získá na

severu

poslanecké

křeslo.

Je

opravdu

nepochopitelné, jak se někteří můžou přetrhnout, jen aby se stali poslanci.“

„Jak nepochopitelné? Pak by se přece dostal na výplatní listinu státu. Dělal by si, co by se mu zachtělo.

Jezdil by všude možně. Nesčetné oficiální bankety.“

„Nepřeháníš to trochu, Stello? Ale když už jsme u banketů: tam se jí opravdu luxusně.“

„A co koks?“

„Co s koksem?“

„Jenom se nedělej. Já vím, že jste v Hallině bytě našli kokain.“

Raggi se na mě usmál. „To máš špatné informace, Stello. Nenašli jsme žádný kokain.“

„Tomu nevěřím.“

Nahnul se nad stůl. „Ale nalezli jsme spoustu dopingových prostředků.“

„Dopingových prostředků?“

Přikývl.

„Odkud se tam vzaly?“

„Nemáme tušení. Nejdřív jsme si mysleli, že patří Lilje Rós, protože provozuje kulturistiku. Ale ta to popřela. Tvrdí, že nikdy žádné dopingové tablety neviděla.“

„A ty to nepovažuješ za příliš věrohodné?“

„Musím přiznat, že mě nepřesvědčila. Samozřejmě víme, že mnoho z těchto prostředků kulturisté používají.“

„Ale co potom ty historky o kokainových večírcích u Hally? Už jste tento aspekt případu objasnili?“

„Vyšetřujeme ve všech směrech. Opravdu ve všech.“

„A?“

„Myslím, že například o Halliných bývalých milencích by bylo možné psát celé romány.“

„Byla jenom volná a nezávislá.“

„Hmm.“

„A kokainové párty?“

„Samozřejmě jsme zkoumali i možné napojení na obchod s drogami. Ale neexistují žádné důkazy. Vůbec žádné. Jen pár… jak to říct… indicií.“

„V nějakém určitém směru?“

„Vlastně ne. Pouze eventuálně ke tvému příteli.“

„K mému příteli? Jakému?“

„Myslím tím Saemiho.“

„To není můj přítel.“

„Víš, co právě dělá?“

„ Ne, je mi to jedno.“

„Je znovu poslíčkem u Porno-Valdiho.“

„Ještě pořád máte Saemiho v hledáčku?“

„Ne, vlastně ne.“

Zkoumavě jsem na něj pohlédla. „Pak je to Sigvaldi!

Už jste si na něho konečně posvítili?“ zeptala jsem se.

„Konečně? Co tím myslíš?“

„Ty přece sám víš, o čem lidé mluví. že Sigvaldi má z politických důvodů volnou ruku „To je jenom jeden z mnoha klepů v současné hysterii. Probrali jsme Sigvaldiho obchody tak jako všechny jiné, pokud existovalo důvodné podezření.

Ale nic jsme mu zatím nemohli dokázat. Zdá se, že lidé na to zapomínají.“ Raggi odložil příbor a opět se opřel o stůl. „Se Saemim je to stejné. Samozřejmě vím, že to nemohl spáchat. Svědkové to potvrdili. Ale přesto mám neuvěřitelně silný pocit, že je v tom případu nějak namočený.“

„Pocit? Pocity nic nedokazují.“

„To říkáš ty.“

„Fakta říkají něco jiného.“

„To vím sám. Ale přes všechna fakta prostě mám ten pocit.“

Přišel k nám vrchní.

„Kávu a koňak,“ řekla jsem.

Raggi se opřel o opěradlo. „Je to od tebe hezké , má milá, tolik jídla!“ řekl se spokojeným výrazem ve tváři.

„Ty tedy umíš jednoho naladit!“

28

Vystrašená myš.

To byla má první asociace, když jsem si prohlédla svou novou mandantku.

Birna byla malá a štíhlá, s tmavými, rovnými vlasy, které jí sahaly až po bradu, s bledými rty a nenalíčeným obličejem.

Posadila jsem se naproti ní ke stolu v místnosti určené k rozhovorům a rychle očima přelétla papíry, které mi před několika minutami dali zlatí hoši. Bylo jí devatenáct. Právě přiletěla z Brazílie, kde pobývala jen tři dny. Na cestě domů měla mezipřistání v Kodani. V

Keflavíku ji na letišti zatkli se dvěma kilogramy kokainu v cestovní tašce. Všechno popřela. Tvrdila, že neví, jak se ten kokain do její cestovní tašky dostal.

Zlatí chlapci si mysleli, že je kurýrem někoho jiného, a chtěli ji přimět, aby uvedla jména lidí v pozadí. žádali dva měsíce vyšetřovací vazby.

Birna stále trvala na své původní výpovědi, že nic neví.

To pro ni nevěštilo nic dobrého.

„Vypadá to špatně,“ řekla jsem.

„Ale to opravdu není moje,“ opáčila okamžitě.

„Někdo mi to musel strčit do tašky.“

„Snad si nemyslíš, že ti to někdo spolkne?“

„Ale je to pravda!“

„Ano? Cos vlastně dělala v Brazílii?“

„Jenom jsem tam navštívila svého přítele.“

„Letíš přes půl světa, abys navštívila přítele, a potom jsi u něho jen tři dny, jestli ti správně rozumím?

Jak je to možné?“

Odpověděla hned. „Podvedl mě. Měl jinou v Riu a mě nechal samotnou v hotelu. Tak jsem letěla zpátky domů.“

Nedůvěryhodné?

Samozřejmě. Ale možná to bylo tak neuvěřitelné, že to byla pravda. Dějí se různé věci.

„Myslíš, že ty drogy ti strčil do tašky tvůj přítel?“

zeptala jsem se.

„Ne, tomu nevěřím,“ odpověděla a zavrtěla hlavou.

„Z těchto podkladů vyplývá, že se zdráháš uvést jeho jméno. Proč?“

Birna utrápeně zasténala. „To je jeden zlý sen.“

Upřeně jsem na ni hleděla a čekala na odpověď.

„Já prostě nevěřím, že to udělal,“ řekla konečně.

„Kromě toho ho nechci přivést do těžkostí.“

„Jeho přivést do těžkostí?“ zeptala jsem se nechápavě. „Tvůj přítel tě podvedl!“

Pohlédla na své ruce, které si mnula v klíně.

„Ty jsi v kaši, ne on!“

Birna neodpověděla.

„Mohlo by ti pomoct, kdybys jim řekla, jak se ten tvůj Romeo jmenuje.“

Zavrtěla hlavou. Její sklíčený výraz mi neskutečně šel na nervy.

„Musíš se podívat pravdě do očí,“ řekla jsem ostře.

„Chytili tě se dvěma kily drog. To znamená nejméně čtyři roky v lochu. A strávit několik let za katrem, to opravdu není žádná slast, to ti řeknu!“

Hleděla na mě svýma velkýma hnědýma očima. Po tvářích se jí koulely slzy.

„Jediný možný způsob, jak dostat mírný trest, je mluvit,“ poznamenala jsem. „Ale pak musíš říct to, co víš o těch, komu ty drogy patří.“

Skryla tvář do dlaní a rozplakala se.

Nechala jsem ji, ať se vypláče. Pak jsem k ní posunula papírový kapesníček, když se trochu vzpamatovala a už tolik nevzlykala. Utřela si oči a nos.

„Takže, připravíme se k protiúderu. Jsi připravená?“

Opět zavrtěla hlavou.

„O.K. Potom to bude vypadat následovně: vyfasuješ vyšetřovací vazbu a pak budeš odsouzena k dlouholetému trestu odnětí svobody.“

Zvedla jsem se a nacpala papíry do aktovky.

„Uvidíme se zítra odpoledne, až tě povedou k soudci.

Příští týden pak přijdu na návštěvu. Radím ti, abys využila čas a dobře si to rozmyslela.“

Birna mi připadala neuvěřitelně bezmocná, když

kráčela mezi dvěma statnými strážci, kteří ji odváděli chodbou do její cely.

V posledních letech jsem zastupovala několik mandantů v podobné situaci. Birna byla jen další hloupá oběť. Vždycky mě rozzuří, když potkám mladé dívky, které mají ještě celý život před sebou a nepromluví! Lehkomyslně obětují několik let svého života za sprosté ničemy, kteří těží z jejich mlčení, aby si mohli v klidu užívat.

„Čert není nikdy bez práce.“

To říkávala máma.

29

„Není to její dům?“

„Koho?“

„Ech, však ty víš, té, co ji odkrouhli na úřadu vlády.“

„A co?“

„Ale nic. Jenom jsem se chtěl zeptat.“

Ten týpek se s uraženým výrazem v obličeji zase otočil a dál vyměňoval zámek ve vchodových dveřích Hallina domu. Nebo lépe řečeno domu Lilji Rós. Patřil teď přece jí.

Tvrdila, že se rozhodla dům neprodat, ačkoli mínila většinu času strávit na severu. Nechtěla ho ani pronajímat. To byla samozřejmě její věc. Zřejmě si mohla dovolit vlastnit dům, který po většinu času skoro nevyužila. žádný problém pro milionáře.

Považovala jsem za nutné nechat vyměnit zámek a hned jsem to zařídila. Nebyl důvod čekat, až ten ničema udeří potřetí a nenechá tam kámen na kameni.

Lilja Rós už uklidila nepořádek po druhém vloupání. Uvnitř bylo všechno na svém místě, jako v nějakém prospektu.

Čekala jsem na chodbě, dokud ten týpek nenamontoval nový zámek. Potom jsem zamkla vchodové dveře zevnitř, šla nahoru do prvního poschodí a položila krabici od ovesných vloček, kterou mi dali zlatí chlapci, na psací stůl. Černé kožené sako jsem pověsila přes židli a posadila jsem se k psacímu stolu, u něhož Halla strávila tolik hodin. Před počítačem, který jí teď ukradli.

Proč to vloupání? Co chtěl ten lupič? Určitě ne jenom ten počítač. To by si ho vzal už napoprvé.

Bylo tam něco, co chtěl mít za každou cenu. To bylo jisté. Možná to tam ještě pořád bylo. Ale o co šlo? A kde to bylo?

Samé otázky!

Jeden z klíčů na svazku pasoval do zámků šuplíků v psacím stole. Otevřela jsem jeden šuplík po druhém a prohrabala je. Ale nenašla jsem v nich nic neobvyklého. Jenom nejrůznější papíry. Poznámky, dopisy a zprávy. Přelétla jsem očima několik podkladů. Všechno to souviselo jen s její prací, jak se zdálo.

V šuplících bylo i mnoho disket, které byly roztříděné do plastikových krabiček. Na mnoha z nich byly evidentně počítačové hry. Jiné byly opatřené nálepkami, na kterých byly hezkým rukopisem napsány poznámky k obsahu. Vypadalo to, jako by se jednalo pouze o politiku. Hodnocení, projevy, zprávy, dopisy, zápisky. Nepochybně nudné žvásty pro někoho, kdo se nezajímá o politiku.

Pak už jsem toho měla plné zuby. Zase jsem ty šuplíky zavřela a šla jsem chodbou do ložnice. Do té růžové. Připadalo mi to tam stejně neuvěřitelné jako poprvé. Bylo vůbec možné v tom stylovém blouznění usnout?

Posadila jsem se na měkkou postel, položila hlavu na jeden velký polštář a prohlédla se v zrcadle, které viselo nad postelí na stropě.

Ta místnost mi ze všeho nejvíc připomínala kulisy v divadle. Na jevišti. Byla Halla režisérkou? Nebo jen jednou z hereček?

Hmm.

Ta matrace byla opravdu dobrá. Tak neskutečně měkká. Určitě z Ameriky! Zavřela jsem oči a chvíli jsem klímala. Potom jsem se náhle posadila. Diskety!

Ty diskety byly uschovány v bezpečnostní schránce.

Proč?

Rychle jsem vstala, vběhla do pracovny a prohrabávala krabici od ovesných vloček tak dlouho, dokud jsem nenašla všechny diskety z bezpečnostní schránky.

Bylo jich osm.

To jediné, co na nich bylo napsáno, byla čísla. Jedno číslo na každé disketě. Číslovány byly od jedné do osmi. Ale nic jiného, co by nějak odkazovala na to, co na nich bylo uloženo.

Pozoruhodné.

Zlatí chlapci si ty diskety určitě prohlédli. Na to nemohli zapomenout. Možná na nich byly jen triviální politické kecy.

Možná.

Ale proč byly ty diskety uschovány v bezpečnostní schránce, když na nich nebylo nic důležitého?

Tady něco nehrálo!

Hodila jsem přes sebe sako, strčila diskety do tašky a seběhla ze schodů dolů.

30

„Zatracené svinstvo!“

Vyskočila jsem a třískla myší, až na psacím stole několikrát poskočila.

Nejraději bych počítači rozbila hubu, ale včas se mi podařilo uklidnit. Navíc počítače nemají hubu.

Každopádně zatím ne.

Ať už jsem udělala cokoli, vždycky to bylo špatně.

Na obrazovce se ukazovaly jenom jakési hlouposti.

Naprosto nesrozumitelné nesmysly.

Vlastně s počítačem skoro neumím zacházet. Prostě na to nemám talent. Považuju ho za lepší psací stroj, který mi usnadňuje psaní dopisů a účetnictví.

Poté, co jsem přišla domů s disketami z bankovní bezpečnostní schránky, jsem hned šla do své kanceláře, zapnula počítač, nastartovala textový editor, strčila disketu, kterou Halla označila číslem jedna, do disketové jednotky a otevřela soubor, který na ní byl uložen.

Jak jednoduché.

To, co se však potom objevilo na obrazovce, ovšem bylo všechno, jen ne jednoduché. Naopak. Šlo o písmena, čísla a znaky v nesmyslné změti.

Vyměnila jsem disketu a zkusila štěstí znovu. Ale výsledek byl podobný: na všech disketách byl’tento nesrozumitelný chaos.

Uf!

Šla jsem k registratuře, otevřela nejspodnější šuplík, sáhla po rozpité láhvi Jacka Danielse a pořádně si lokla.

Ech!

Potom jsem si vzala láhev k psacímu stolu, posadila se před počítač a pohlédla na obrazovku.

Co to, ksakru, vlastně je?

„Někdy kvůli stromům člověk nevidí les.“

To říkávala máma.

Možná měla pravdu, jako už tolikrát. Možná to prostě s počítačem neumím.

To se dá rychle zjistit.

Dopřála jsem si ještě jeden doušek. Potom jsem postavila láhev na zem, sáhla po telefonu a zavolala bratrance Sindriho. Něco takového mu určitě udělá radost, říkala jsem si.

Zakrátko už Sindri seděl před počítačem.

„Kde je problém?“ zeptal se.

Podala jsem mu disketu s číslem jedna.

„Vidíš tuhle disketu?“

„No samozřejmě.“

„Tak mi řekni, co na ní je.“

„To přece nemůže být tak těžké!“

Sindri strčil disketu do jednotky a umně zaklikal myší.

Fortissimo!

„Je na tom velký soubor,“ řekl.

„Aha?“

„Uložený v PGP, jak vidím.“

Opět klikal myší. Potom s tím přestal a zvedl oči, aby na mě pohlédl, protože jsem stála nad ním.

„Nemáš tu ten program?“

„Jaký program?“

„PGP samozřejmě.“

„K čemu ho potřebuješ?“

„Abych rozšifroval ten soubor.“

„Rozšifroval? On je zašifrovaný?“

„Je to tu napsané,“ řekl a ukázal na obrazovku.

„Ciphertext. A za tím: PGP.“

„Aha.“

Nedůvěřivě na mě pohlédl.

„Ta disketa ti přece patří, ne?“ zeptal se váhavě.

„Je u mě v úschově na přání majitelky.“

„Aha.“

„Musím vidět, co je na ní uložené.“

„Na to zaprvé potřebuješ PGP. A zadruhé…“

Uf! Už jsem měla dost té zkratky, která mi tak lezla krkem. „Sakra, co to vlastně je?“

Sindri zaujal učitelský postoj. „To je anglická zkratka a znamená Pretty Good Privacy,“ poučoval.

„Je to skvělý program k šifrování a dešifrování textů.“

„Nepovídej.“

„Funguje jako zámek, kterým se něco uzamkne a uzavře. Aby se zabránilo tomu, že by si tvé texty přečetl někdo nepovolaný.“

„O.K. A kde ten program seženu?“

„Vlastně všude. Můžeš si ho objednat na nejrůznějších

internetových adresách. Ale to samozřejmě nestačí.“

„Proč ne?“

„Protože potřebuješ ještě správný kryptografický klíč k tomu souboru.“

„A ten seženu kde?“

„No, u toho, kdo ten soubor zašifroval.“ Rozpačitě se usmál.

„A když správný klíč nemám?“ zeptala jsem se.

„Pak ten dokument nemůžeš dešifrovat.“

„Není vůbec žádná šance?“

„No way.“

„Nemohl bys mi ten klíč najít?“

Chvíli přemýšlel. „Kde je počítač, na kterém byl ten dokument původně zašifrován?“

„Byl ukraden.“

„Ach tak.“ Sindri pokrčil rameny. „Pak jsi nahraná.“

„Kruci!“

Můj počítač dál vrčel do ticha, jako by se nechumelilo. Jemu byly mé problémy samozřejmě lhostejné.

„Skutečně není žádná možnost ten klíč sehnat?“

zeptala jsem se znovu. „Vůbec žádná?“

Sindri zavrtěl hlavou.

„Co všichni ti počítačoví maniaci? Děti, které se nahackují do počítače a rozpoutají světovou válku?“

„To je jenom ve filmu.“

„K čertu s počítači!“

Musela přece existovat nějaká možnost! Vždycky je nějaká. Chodila jsem po pokoji sem a tam. Potom jsem se zarazila. Lilja Rós! Možná ví o nějakém klíči.

Našla jsem číslo jejího pageru, zavolala jí a zanechala jí zprávu, aby mi zatelefonovala zpátky.

Zareagovala během dvou minut. Vysvětlila jsem jí svůj problém.

Následovalo dlouhé mlčení ve sluchátku.

„Jsi tam ještě?“ zeptala jsem se netrpělivě.

„Ano,“ odpověděla.

„Takže co teď, víš o něčem?“

„Já… já ti nemůžu pomoct.“

„Jsi si jistá?“

„Ano. Nech to být.“

Zavěsila jsem.

Nechat to být?

To mě ještě nezná, jestli si myslí, že se tak rychle vzdám!

Nikdy!

31

„Nééé!“

Můj žaludek se pokoušel poslat svůj obsah do krku.

„Pomóóóc!“

Byla jsem schoulená v sedačce. Krčila jsem se, jak to jen šlo a jak to dovolovaly bezpečnostní pásy.

„Hahaha!“

Ten jízlivý smích se ozval ze sedadla vedle mě. „To jsi tak vystrašená?“

Poctivě jsem se snažila zase uklidnit. Dýchat normálně. Uvolnit svaly. Přestat křečovitě svírat bezpečnostní pásy.

„To přece vůbec nic nebylo! Jenom malý let střemhlav,“ řekl Saemi a ironicky se usmál, zatímco dál řídil letadlo.

Samozřejmě se musel předvádět. Ukázat, jak je skvělý chlap.

Zatracený machismus!

Po ranním dešti byla obloha jasná. Bylo vidět několik lodí, malých skvrn v rozlehlé zátoce Faxaflói.

Město, které leželo pod námi a před námi, připomínalo dětskou stavebnici.

„Samozřejmě že nemám strach,“ odvětila jsem na jeho otázku. „Jenom jsi mě tím loopingem překvapil.“

„Buď bez obav. Toto je stoprocentně spolehlivý stroj, věř mi!“

Saemi se pro mě předtím stavil na Laekjargata. Měl mercedes. Sice starý, ale pořád mercedes.

Nabídl mi, abych nastoupila a jela si s ním zalátat.

O půl hodiny později už jsme byli nad hlavním městem.

„Létání a takové fáro. Jak jsi tak zbohatl?“ zeptala jsem se.

„Obchody jdou.“

„Jaké obchody?“

„Vyřizování, člověče!“

Ale ale… „Jaká vyřizování, člověče?“

Saemi se hlasitě rozesmál. „Proč se vždycky hned rozčilíš?“

Ólalá, jen klid, Stello.

„Vyřizuju věci pro lidi,“ vysvětloval. „Létám na venkov. Vyřizuju svým klientům různé věci, které nutně potřebují.“

„Asi to nebudou maličkosti, když máš na letadlo a mercedes.“

„Jsem spolumajitel tohoto letadla. Patří mi sice jen malá část, ale létám často. Mám spoustu práce.“

„Kdo jsou další vlastníci?“

„Několik přátel.“

„Jakých přátel?“

„Několik,“ opakoval.

„Porno-Valdi, co?“

Náhle byl nedůvěřivý. „Jak jsi na to přišla?“

„Bylo mi řečeno, že pro něho pracuješ, že pro něho vyřizuješ různé maličkosti.“

„Kdo ti to řekl?“

„Mám své zdroje.“

„Valdi se ukázal jako dobrý přítel,“ řekl Saemi po krátkém přemýšlení. „To není žádné tajemství.“

„Doufám, že nemáš na palubě žádné drogy.“

„Jak jsi na to, prosím tě, přišla?“

„Kolují jisté pověsti.“

„Například?“

„žes začal prodávat drogy. A že za tím stojí tvůj přítel Valdi.“

„To je naprostý nesmysl.“

„Opravdu?“

„A vůbec, nikdo za tím nestojí.“

„Ne?“

„Ne, v této branži existují různí malí králové. Ne jeden, ke kterému se sbíhají všechny nitky. To jsou jenom žvásty.“

Saemi nad přístavem navedl letadlo k řídící věži, do příletového koridoru před přistáním.

„V zimě jsem tě neviděla na pohřbu,“ řekla jsem.

Neodpověděl.

„Zlatí chlapci mimochodem ještě pořád nemají žádnou horkou stopu.“

„Na tom já nemůžu nic změnit.“

„Ti jsou vždycky naprosto bezradní, těm musí opilí kriminálníci zaklepat na dveře, aby je chytili.“

Saemi se rozesmál a pak se zeptal: „A ty, Stello? Už

jsi ten případ vyřešila?“

„Jak jsi na to přišel?“

„Prostě tak. Bylo mi totiž řečeno, že ještě pořád do toho šťouráš, i když ti do toho už nic není.“

„Kdo to řekl?“

„To je přece úplně jedno. Už máš nějakou soukromou teorii?“

„Kdo ví!“

Letadlo se nejprve odrazilo, když se dotklo země, ale pak měkce přistálo.

„Kdo je tedy pachatel?“ zeptal se Saemi.

„To nevím. Zatím ne. Ale existují lidé, kteří by mohli mít dobrý důvod, jak se mi zdá.“

„Jaký důvod?“

„Jenom se nedělej. Určitě víš všechno o Halliných tricích.“

Saemi na mě vrhl vážný pohled. „Co víš o těch takzvaných tricích?“

„Víc, než si myslíš.“

„Jak jsi přišla na ty informace?“

„Mám své kontakty.“

„Má někdo… ehm… v ruce nějaký materiál?“

„Jaký materiál?“

„No, však ty víš, prostě materiál…“

Přátelsky jsem se usmála. „Kdo ví?“

Další otázky vzdal.

„Kam tě mám zavézt?“ zeptal se, když jsme zase byli u auta.

„Domů.“

Nastartoval.

„Halla měla hodně želízek v ohni,“ řekl Saemi.

„Možná si nakonec vytáhla to příliš horké.“

„Ty o nějakém víš?“

„Ne. To bych samozřejmě hned řekl.“

„Samozřejmě.“

„Ty mi nevěříš?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože jsi sám až po uši zapletený do obchodů a laskavostí, jak tomu říkáš. Ty přece nemáš žádný zájem na tom, abys upoutával pozornost vrchnosti na Halliny triky. A ještě menší zájem máš na tom, udělat zlatým chlapcům laskavost.“

„To není pravda,“ odpověděl. „Kdybych věděl něco, co by s tou věcí pohnulo, řekl bych to. Ale já bohužel o ničem nevím.“

Přijeli jsme ke mně domů.

„Ještě pořád sis se mnou nevyšla,“ řekl. „Co dneska večer?“

„Jsem zaneprázdněná,“ odpověděla jsem a vystoupila z auta.

„O.K. Až budeš mít chuť, řekni mi.“ Saemi se samolibě usmál a několikrát zatroubil.

Opravdový macho!

32

Postel! Království za postel!

Byla jsem totálně vyřízená. Rychle jsem pohlédla na hodiny. Skoro tři. Ovšem v noci. Celý den a skoro půl noci jsem bezvýsledně prohledávala Halliny papíry.

Nebylo v nich nic jiného než žvásty o politice. žádné heslo k tajemství.

Protáhla jsem se, potom jsem vstala od psacího stolu a šla přes chodbu do růžového kabinetu hrůzy. Vyzula jsem se a hodila blůzu na podlahu. Černé kalhoty také.

Lehla jsem si na záda do měkké postele.

Hmm! Vzala jsem si polštář pod paži a přitlačila ho k sobě. Potom jsem se otočila na bok a přitáhla koleno.

Spát. Jen spát.

Přísahala jsem si, že půjdu spát teprve tehdy, až se z té slepé uličky dostanu ven.

Podařilo se mi přemluvit Sindriho, aby se svým laptopem přišel k Halle a překontroloval diskety v jejích šuplících. Měl zjistit, zda na některé z nich není kopie toho zatraceného programu. Pretty Good Policy.

PGP.

Sindri strkal do svého laptopu jednu disketu po druhé a se stoickým klidem a trpělivostí zkoumal jejich obsah.

„Bingo!“ zvolal konečně.

„Cos našel?“ zeptala jsem se a přiběhla k němu.

„Tady je přinejmenším kopie toho programu,“

odpověděl. „Podíváme se na kroužek na klíče.“

„Kroužek na klíče?“

„To je část programu sloužící pro ukládání různých tajných klíčů.“

Vmžiku se na obrazovce objevily první řádky písmen.

„Podívej!“ řekl. „Tady je klíč na její jméno!“

„Ty jsi génius!“ zvolala jsem a políbila ho na temeno hlavy.

Sindri vložil do počítače novou disketu, divoce klikal myší a pak pohlédl na mě. „Teď už potřebuju jen heslo,“ řekl.

„Heslo?“

„Ano, bez něho ten dokument nedešifrujeme.“

„Ale já nemám žádné heslo.“

„Pak ho musíš najít. Jinak se dál nedostaneš.“

Další svinstvo!

„O.K. Jak takové heslo vypadá?“

„Vlastně to může být cokoli,“ odpověděl Sindri a počítal s pomocí svých prstů. „Písmeno nebo více písmen. Číslice nebo více číslic. Kombinace písmen a číslic. Nějaké slovo nebo celá věta. Cokoli.“

„To je přece šílené,“ řekla jsem a zvedla rezignovaně ruce.

Sindri se rozpačitě usmál. „Někdy si lidé vyberou něco, co často vidí, ale co je tak všední, že by nikoho nenapadlo dát to do souvislosti s nějakým heslem,“

vysvětloval. „Například název nějaké knihy.“

„Aby to nezapomněli, nebo tak?“

„Přesně.“

„Něco, co je zároveň očividné a naprosto absurdní?“

„Ano. Ale samozřejmě nejpravděpodobnější je, že si své heslo někam napsala, do kalendáře nebo na nějaký papír,“ řekla Sindri. „Nikdo totiž nemůže otevřít zašifrovaný dokument, pokud se ztratí heslo, ani ten, kdo ten dokument vytvořil.“

„To je tedy svinstvo!“

Vypadal uraženě, jako bych ho osobně obvinila z toho nejtěžšího zločinu.

„Neber to tak vážně,“ řekla jsem a poklepala mu na rameno. „Prostě jsem na tom jenom špatně.“

Sindri se pokoušel usmát a hleděl na mě pohledem, který mě dojímal a znervózňoval zároveň.

Můj milý bratranec si pozoruhodně dlouhou dobu namlouval, že jsem ženou jeho snů. Ještě pořád žil v naději, že bude moci navštívit vlhký ráj.

Možná. Ale ne teď.

Poslala jsem ho domů a dál jsem pátrala v Halliných papírech. Během toho jsem se neustále ptala, proč to vlastně dělám. Podvědomě jsem odpověď znala.

Prostě jen z paličatosti. Vstoupila jsem do tohoto bahna a teď jsem se z něho musela dostat ven. Prostě jsem se nemínila vzdát. Taková už holt jsem. Spokojím se jen s fakty.

Na měkké posteli v růžové ložnici se mé vědomí vznášelo mezi bděním a spánkem. Před mým vnitřním zrakem putovaly nesouvislé obrazy jako zrychlené filmy s různými tématy. Halla. Saemi. Lilja Rós.

Raggi. Premiér. Gunnleifur. Haukur. Porno-Valdi.

Modrá taška. Drogy. Počítač. Diskety. Tajemství.

Heslo. Letadlo. Mercedes.

Drobné střípky mozaiky. Bez souvislosti.

Ale přesto tam nějaká souvislost byla. Musela tam nějaká být. Proč jsem na ni nemohla přijít?

Halla byla mrtvá. žila ze svých tajemství a dobře je střežila. Pravděpodobně je uložila na pevný disk ve svém počítači a na diskety, které byly v bezpečnostní schránce v bance.

Dvojité jištění.

Ale proč potom mluvila o modré tašce jako o své pojistce?

Pokud ta tajemství byla na disketách v bezpečnostní schránce, pak určitě nebyla v modré tašce.

Tady chyběla souvislost.

Zašifrované dokumenty na disketách a modrá taška.

Všechno spolu úzce souviselo. Muselo tomu tak být.

Ale jak?

Odkazovaly ty diskety nějak na modrou tašku?

Možná.

Ale bylo to několik disket. Sindri říkal, že na nich jsou velké dokumenty. Mnohem víc textu než pouhý odkaz na jiný úkryt skrývající tajemství.

Přitiskla jsem k sobě rukama a nohama měkký polštář a nechala mlýn ve své hlavě dál pracovat.

Diskety. Modrá taška. Souvislost.

Odkaz?

Na co? Na místo, kde byla modrá taška? To sotva.

Vlastnila jsem diskety, ale ne modrou tašku. Co kdyby to bylo naopak?

Kdybych měla modrou tašku, ale ne diskety? Bylo heslo k zašifrovaným dokumentům v nějaké tašce?

Počkat!

A kdyby to bylo opačně… Ano, opačně!

Okamžitě jsem se probrala. Posadila jsem se na posteli. Možná ta modrá taška není normální taška.

Určitě to je úkryt, ale ne z vepřové kůže nebo z králičí kožešiny. Z plastu?

Je to možné?

Odhodila jsem polštář, vylezla z postele, šla přes chodbu do Halliny pracovny, rozsvítila a posadila se na židli.

Uf!

Byla mi zima. Na nahých stehnech jsem měla husí kůži. Zapnula jsem počítač, otevřela textový editor a strčila disketu do počítače.

A teď? Sakra! Nedávala jsem pozor, jak to dělal Sindri. Neměla jsem tušení, jak mám s tím programem pracovat. PGP.

Teď jsem měla už jen jedinou možnost: zavolat Sindrimu.

Podle mých hodinek bylo pět. Už bylo skoro ráno.

Rozhodla jsem se, že Sindri nesmí vyspávat.

Natáhla jsem se k telefonu a zvedla sluchátko.

33

Nechala jsem to zvonit a zvonit a zvonit.

Konečně někdo odpověděl ospalým hlasem.

„Sindri?“ zeptala jsem se.

„Ne!“

Po chvíli přišel k telefonu. Cosi mumlal a sliboval, že ke mně zase přijede.

Hned?

Hned.

O půl hodiny později znovu seděl před počítačem a poslouchal mé úvahy o tom, že „modrá taška“ musí být to správné heslo k Halliným zašifrovaným dokumentům.

„Jestli jsou klíčem slova ,modrá taška’, pak je už jen otázka, jak se píšou,“ řekl Sindri. „Mohli bychom vyzkoušet několik verzí a podívat se, která je správná.“

Pokusil se několikrát dešifrovat dokument na některé z disket, ale počítač mu vždycky dal stejnou hloupou odpověď. „Nevyšlo to,“ řekl.

Sakra!

„Nenapadá tě nic?“

„Ne,“ přiznala jsem deprimované.

„Pak teď půjdu znovu spát.“

Doprovodila jsem Sindriho ke dveřím a políbila ho na tvář. Potom jsem šla do kuchyně, uvařila si kávu a vzala si plný hrnek do pracovny. Posadila jsem se k počítači a usrkla kávy. Natáhla jsem se pro Jackieho, nalila si ho do kávy a znovu usrkla. To byl rozdíl!

Nic člověka nepostaví na nohy lépe než pořádná káva s Jackiem.

Opřela jsem se o opěradlo židle a dala dlaně kolem horkého hrnku. Nejdřív jsem hleděla na strop a potom po stěnách.

Ne, bohužel ne. Nic mě nenapadalo.

Pak jsem pohlédla na hezkou barevnou fotku, která visela přímo naproti na stěně. Musela jsem obdivovat tu neuvěřitelně modrou vodu v jeskyni. Přečetla jsem si slova pod fotografií: Grotta azzura.

Modrá jeskyně.

Co mi to v zimě říkala Lilja Rós o Itálii? že tam spolu často trávívaly léto a že Halla byla nadšená vším, co bylo italské. Dokonce se naučila italsky.

Italsky?

Modrá jeskyně? Grotta azzura.

Narovnala jsem se.

Neříkal Sindri, že mnozí si jako heslo zvolí to, co často vidí? To by mohlo být napsáno stejně tak dobře italsky jako islandsky.

Postavila jsem šálek na psací stůl, přitáhla k sobě Sindriho laptop a pokusila se dokument na disketě číslo jedna odšifrovat novým heslem. Grotta azzura.

Počítač mi odpověděl okamžitě. Anglicky, jako obvykle: „Error. Password incorrect.“

Kruci!

Též mé pokusy ta dvě italská slova různě variovat na tom nic nezměnily: dostávala jsem pořád tu samou odpověď.

Sakra!

Znovu jsem si vzala hrnek a opřela se o opěradlo židle. Napila jsem se kávy s Jackiem a přemýšlela dál.

Počkat!

Proč jsem najednou použila jako možné heslo modrou jeskyni místo modré tašky?

Já jsem ale husa!

Nahlas jsem si nadávala, zatímco jsem z police vytahovala anglicko-italský slovník. Potom jsem hledala italský výraz pro tašku.

Sacco?

To tedy nebylo těžké.

Opět jsem se posadila k počítači a pokusila se znovu dešifrovat text na první disketě. Když mě program poprosil o heslo, napsala jsem „sacco azzura“ a napjatě čekala na výsledek.

Počítač okamžitě odpověděl: „Error: Password incorrect.“

Napsala jsem obě slova různými způsoby, ale výsledek byl pořád stejný. Ne, děkuji.

Uf!

Možná byl výběr slova špatný. Nikdy jsem se neučila italsky. Vůbec jsem o této řeči neměla tušení.

Kromě té trochy, co znají všichni: O sole mio!

Mio?

Má modrá taška? Sacco azzura mio?

Proč ne?

Člověk to přece může zkusit, za pokus nic nedá.

Když mě počítač poprosil o heslo, odpověděla jsem a nedělala si velké naděje, co se reakce počítače týče.

Poměrně dlouho jsem nevěřícně hleděla na obrazovku, když se tam objevila anglická slova: „Password correct. Just a moment…“

Neuvěřitelné! Já jsem našla klíč!

Krátce nato se na obrazovce objevila nová otázka: „Output data already exists. Overwrite (y/n)?“

V euforii jsem vyskočila, sáhla po šálku, vypila studenou kávu s Jackiem a naprosto nemelodicky zapěla: „O sole mio!“

34

Hajzlové!

Vždycky jsem věděla, že politici jsou samolibí egoisté, kterým jde jen o to, co možná nejčastěji být před nějakou kamerou. Ale to, že mnozí jsou zcela vyložení kriminálníci, kteří porušují zákony stejně tak často, jak se zpíjejí na ministerských večírcích francouzským červeným, jsem nevěděla. Každopádně ne, dokud jsem si nepřečetla Halliny deníky.

Myslím, že už nikdy nepůjdu volit!

Halla prohlédla několik politiků až do morku kostí a stejně tak odhalila i jejich finanční sponzory a pomocníky.

Pochybné existence!

Celé roky si psala ty deníky, od prvního dne, kdy začala pracovat pro stranu. Zaznamenávala si všechno možné. Co se stalo na poradách, kterých se zúčastnila.

Rozhovory, které vedla s kolegy a přáteli. Historky, které slyšela o politicích, finančních spekulantech a úřednících, kterým byla představena.

Halla popisovala lidi, se kterými se setkala, nemilosrdně; zmiňovala četné velmi osobní detaily, jejich zvyklosti, zlozvyky, zájmy, volební strategii a to, co udělali pro své politické přátele a známé.

Pokoušela se také o politický pasiáns: kteří poslanci byli na cestě vzhůru a kterým by se lidé měli vyhýbat jako čert kříži. A nic nepřikrašlovala.

Kromě deníků založila šestnáct spisů o vlivných osobnostech v politice a hospodářství. V nich se nezmiňovala pouze o svých vlastních kontaktech, nýbrž analyzovala také slabosti každého jednotlivce a jeho největší pochybení. Popisovala úplatnost a zneužívání moci, ale také násilnictví, problémy s alkoholem a nevěru vůči jejich vlastním ženám. To bylo počteníčko!

Šílené!

Tyto informace byly nepochybně zbraněmi v politické kariéře. V Hallině politické kariéře.

Když jsem pročetla poslední spis na poslední disketě, byla jsem ztuhlá a promrzlá. Pohlédla jsem na hodiny. Nemohla jsem uvěřit tomu, že už jsou čtyři.

Od časného rána jsem bez přestávky seděla nad deníky a spisy a pročítala je od začátku až do konce.

Úplně jsem ztratila pojem o čase.

Ale teď jsem byla hotová.

Vstala jsem, vypnula počítač, vzala diskety s sebou do růžové ložnice a položila je do šuplíku nočního stolku, než jsem zalezla pod deku. Přemýšlela jsem, co mám s těmi disketami, přesněji řečeno s informacemi, které se na nich nacházely, dělat Dokonce i člověk teprve vstupující do politiky mohl rychle poznat, že Halliny záznamy mohly rozpoutat politické zemětřesení. Přitom bylo úplně jedno, jestli mnohé její zprávy nebyly pouze drby. Některé věci se očividně dozvěděla osobně. Byla sama svědkem oněch událostí nebo hovořila se jmenovitě uvedenými očitými svědky. Další věci slyšela od některých kolegů.

Samozřejmě jsem nic nevěděla o pravdivosti těchto zpráv. Ale i kdyby jen zlomek toho, co Halla napsala ve svých denících, odpovídal skutečnosti, musely ty diskety být pro v politice a finančním světě vysoce postavené lidi hrozbou. Pro lidi, kteří vlastně měli sedět za katrem, a ne na úřadu vlády nebo v bankách.

Nebylo divu, že někteří z nich měli z Halliných tajemství pořádný vítr. Z modré tašky!

Občas je hrozba silnější než všechno ostatní. Měl někdo z těchto lidí takový strach, že se neštítil vraždy?

Například Haukur? Nebo Porno-Valdi?

Možná.

Na disketách ovšem byla pouze Hallina tvrzení, ne přímé důkazy. Nic, co by obstálo před soudem.

Jenže odkazovalo se tam i na jiný důkazní materiál.

Byla tam řeč o videu, které je v úschově u LR.

LR?

Jasná věc.

Otočila jsem se na bok a přetáhla si deku přes hlavu.

Ta dvě písmena mohla znamenat jedině Lilja Rós.

To přece bylo nabíledni. Ta bodrá žena toho tedy věděla víc, než přiznala. Tichá voda břehy bere!

Byla jsem odhodlána skřípnout ji. Ale to bude muset počkat. Teď jsem měla na programu něco jiného: počítání oveček.

35

Slunce?

Roztáhla jsem tlusté bílé závěsy.

Zářivý sluneční svit.

Přišlo už konečně léto? Je to možné?

Ne! Tomu nevěřím. Ten třpytivý jas musí být klam.

To je jenom zubaté slunce.

Od chvíle, kdy jsem se dnes ráno probudila, jsem dělala domácí úlohy. Teď už jsem věděla, co mám dělat.

Trochu zatopit jistým týpkům!

A učinit určitá opatření. Udělat kopii tohoto explozivního materiálu a uschovat ji na bezpečném místě. Originály také uschovat, například v bezpečnostní schránce. To by mohlo být bezpečné místo.

Nejdřív jsem si ale vytiskla spisy o dvou mužích: o Haukurovi a Sigvaldim. Ráda bych ty papíry ukázala Raggimu. Uvidíme, zda bude mít zájem.

A když ne?

O.K. Pak jsem aspoň svým dílem přispěla ke spravedlnosti. Není důvod se kvůli tomu vzrušovat.

Beztak jsou to všechno kriminálníci. Sigvaldi a Haukur jsou možná ještě horší než ostatní. Pokud by Halliny spisy byly pravdivé, tak by oba byli už několik let spojenci, samozřejmě pod Sigvaldiho vedením. S

Hallinými informacemi v rukou by zlatí chlapci mohli ta zkorumpovaná dvojčata skřípnout, pokud by ovšem vůbec měli zájem rozdat si to s tak vlivnými lumpy.

Bylo mi vlastně něco do toho? Možná ani ne. Jsem už příliš stará na prosazování spravedlnosti ve světě.To je jejich věc, ne moje. Já jsem jenom advokátka.

Trvalo to půl hodiny, než jsem ty diskety zkopírovala. Nejdřív jsem nevěděla, na co je zkopírovat. Nechtěla jsem přepsat jiné Halliny texty, přestože jsem měla dojem, že v nich jde jen o nedůležitou politiku. Nakonec jsem našla několik disket s počítačovými hrami a okopírovala ty texty na ně.

Halla je snad tam, kde je teď, nebude postrádat. V

nebi nejsou počítačové hry!

Nebo že by přece jen? Malí andělé, kteří střílejí ďáblíky? Proč ne? I na onom světě jsou určitě mazaní obchodníci.

Diskety ,s kopiemi jsem vrátila na místo, kde byly předtím: do malé krabičky, ve které byly diskety s hrami. Tu jsem strčila do jednoho šuplíku a spisy o Haukurovi a Sigvaldim a originální diskety jsem si dala do aktovky.

Potom jsem si šla dát sprchu, oblékla se a šla ven na slunce. Na zubaté slunce.

Muž v informační přepážce v bance s vážným výrazem v obličeji nejprve nechtěl dovolit hříšné ženě vstoupit do svatyně. Musel změknout.

Hallina bezpečnostní schránka v chrámu mamonu byla prázdná. Položila jsem diskety na vyleštěnou ocel, zavřela schránku a zamkla ji. Hříšně jsem se usmála na toho vážného týpka a šla ven na slunce.

Slunce? Kde je?

Já jsem to věděla! Už zase se schovalo za mraky.

„9. července přijde léto. A zůstane jen krátce.“

To říkávala máma.

36

Raggimu se podařilo zachovat si po celou dobu tvář pokerového hráče, když četl Halliny spisy o Haukurovi a Sigvaldim. Z jeho obličeje se nedalo vyčíst, co si myslí.

Profík.

Krátce poté, co Halla začala pracovat ve straně, začala se sbíráním informací o těch dvou, které zakládala do spisů. Haukur byl tou dobou šéfem oddělení v kanceláři a Sigvaldi cosi jako stranický poslíček se zvláštními pravomocemi od předsedy strany.

V Haukurově spisu šlo nejprve pouze o neškodné fámy o vnitrostranických půtkách. Mimo jiné se jednalo o to, jak Haukur pomohl jmenovitě zmíněným přátelům a spojencům k lepším pozicím a jak těm, kteří nezískali přízeň předsedy, zablokoval cestu nahoru. Hovořil s klíčovými figurami. Našeptával do správných uší. Halla tuto kliku nazývala „staří dobří pletichán“.

Haukur sloužil předsedovi s maximální oddaností.

Byl to skutečný nohsled. Přesto byl často rozhněvaný.

V rozhovorech s Hallou si často stěžoval, jak je předseda nevděčný a že jsou problémy kvůli jeho záletům.

Později to bylo vážné. Sigvaldi a Haukur uzavřeli dohody s několika obchodníky o finanční podpoře strany a předsedy. Halla zjistila, že v mnoha případech putovala nezanedbatelná procenta i do jejich kapes.

Po jednom divokém večírku tekla i na Hallino konto: Haukur k sobě do kanceláře propašoval jednoho hocha a Halla je přistihla, jak si to rozdávají.

Duchapřítomně to natočila na videokameru, která jakoby náhodou byla po ruce.

138

Z deníků ovšem vyplývalo, že to tak naaranžoval Sigvaldi. To on obstaral toho nezletilého chlapce a kameru.

Halla a Sigvaldi během svých prvních let ve straně očividně spolupracovali. Byli to spojenci a rivalové zároveň. To, co psala o Sigvaldim, nebylo tak přímé jako popisy ostatních politických kolegů. Jako by se držela zpátky, když šlo o něj, dokonce i ve svých tajných denících.

Ona násilnická scéna v růžové ložnici, okolo které stále kolovaly pověsti, se odehrála mnohem později, když se Haukur stal asistentem předsedy a Sigvaldi si otevřel vlastní podnik a získal milou přezdívku Porno-Valdi.

Halla si na večírky domů zvala uzavřenou společnost, ti lidé byli namol a pod vlivem drog.

Haukur se příliš opil a zfetoval, takže začal tak řádit, že Halla ho na chvíli zavřela do ložnice, aby se uklidnil.

Když tam o hodinu později přišla, nalezla krvavé bojiště. Na podlaze leželo omráčené mladé děvče, které bylo děsivě zřízené. Haukur spal na zemi vedle ní a měl zakrvácené ruce a boty.

Halle přispěchal na pomoc Sigvaldi. Odvezl to děvče s jedním spolupracovníkem na pohotovost.

Tvrdil, že ji našli při noční procházce v centru. Haukur z toho vyvázl. Sigvaldi ho ovšem od té doby měl v kapse, čehož v následujících letech hojně využíval.

Halla ovšem tvrdila, že Sigvaldi k těm událostem v růžové ložnici přispěl mnohem víc, než si toho večera myslela.

Zmiňovala v této souvislosti videokazety, které byly uchovávány na bezpečném místě.

Pozorovala jsem Raggiho, jak pomalu v tichu mé kanceláře čte ty papíry.

Potom konečně vzhlédl. „Kdes to vzala?“ zeptal se.

„To už jsem ti přece řekla.“

„Tak mi to řekni znovu.“

„Vytiskla jsem to z jedné diskety, která patřila Halle. Byla v té krabici s jejími věcmi, kterou jste mi dali. S těmi, co jste je vzali z bezpečnostní schránky.

Je to jasné?“

„Kde je ta disketa teď?“

„V bezpečnostní schránce. Dnes ráno jsem ji tam zanesla.“

„Mluví se zde o videu, které dokumentuje dva zločiny. Víš, kde ty záznamy jsou?“

„Nemám tušení.“

„Není na nějakém jiném místě na té disketě zmíněno, kde jsou ty obrázky?“ vyzvídal Raggi, který měl ještě pořád tvář pokerového hráče.

„Asi jsem to přehlédla.“

Raggi zasténal. „No dobrá, to se, doufám, ukáže později,“ řekl, složil ty papíry a strčil si je do kapsy saka. „Takže teď půjdeme pro tvé diskety.“

„Vlastně patří Lilje Rós.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám. Ta disketa patří Lilje Rós. Je částí jejího dědictví. Neměli bychom nejdřív požádat o její svolení?“

„V těch textech jsou tvrzení o kriminálních činech.

Nepotřebuju žádné svolení k tomu, abych zajistil důkazní předměty.“

„Opravdu jí nemám zavolat?“

Raggi na mě chvíli mlčky hleděl. „Tak jí zavolej,“

řekl pak uvolněně.

Zvedla jsem sluchátko a vytočila číslo.

žádná odpověď. „Není doma,“ řekla jsem a zavolala do školy.

Ani tam nebyla.

Zavěsila jsem. „Nikdo tam není. Zkusím to ještě na jejím pageru.“

Vyťukala jsem číslo a poslala jí zprávu. Potom jsme mlčky čekali.

Minuty plynuly a Lilja Rós se neozývala. Raggi byl stále zamračenější.

„Určitě přece máš klíč od té bezpečnostní schránky,“ řekl po nějaké době.

„Ano, mám ho, ale jen jako její advokátka.“

„No a?“

„Nemůžu tu disketu vydat bez souhlasu majitele. To je přece jasné.“

„Pohybuješ se na tenkém ledě.“

„Jak to?“

„Ty přece víš sama nejlépe, jaký trest je za to, když

někdo policii zatají důkazní materiál.“

„Já nic nezatajuju,“ odsekla jsem. „Právě naopak!

Copak jsem se s vámi nespojila? Neukázala jsem vám z vlastní iniciativy Halliny spisy?“

Raggi mlčel.

„Všechno jste to měli celé měsíce! Není to přece moje vina, že jste se nepodívali, co jste měli v rukou!

A teď, když tě na to upozorním, mi jenom vyhrožuješ.“

„ Pak se s Liljou Rós zkontaktujeme sami,“ řekl Raggi a vstal. „Nebo zvolíme jinou cestu.“

Spontánně jsem se zasmála.

Rozzuřen vyšel na chodbu. Šla jsem za ním, u dveří jsem zůstala stát a pohlédla na něho: „Jistí lidé by mi poděkovali.“

Raggi si vzal sako z věšáku a rychle se oblékl.

„Každopádně ti, kteří jsou slušně vychovaní.“

Vyšel ven, ale na chodníku se otočil a s kyselým obličejem řekl: „Díky.“

Věděla jsem to! I starší lidi je možné ledacos naučit.

37

Myšička byla na dně.

To mě nepřekvapilo. První dny ve vězení jsou vždycky nejhorší, obzvlášť na samotce. Později vězňové vždycky někde seženou pilulky, které pobyt za mřížemi učiní snesitelnějším; přes den na uklidnění a večer na spaní. A čas od času propašovaný koks, aby si trochu zpříjemnili své tristní bytí.

Než jsem jela na venkov, do vězení za Birnou, ptala jsem se Raggiho na to, jak to s ní vypadá. Chtěla jsem zjistit, co mají zlatí chlapci za lubem.

„Vyfasuje dlouhou vazbu, to je přece jasné,“ řekl.

„A jestli poví něco, co by vám pomohlo?“

„Je to přece hloupá husa. Co ta by mohla vědět?“

„Dozajista pár jmen.“

Raggi pokrčil rameny. „Víš přece, jak to chodí,“

poznamenal. „Musíme získat spolehlivé informace, aby to u soudu mělo nějaký vliv na rozsudek.“

Spolehlivé informace.

„Já to tady nevydržím,“ zašeptala Birna u stolu v místnosti pro návštěvy.

„Na to jsi měla myslet předtím, než jsi udělala tu hloupost.“

Na okamžik se zdálo, že se rozpláče. Pak se však vzpamatovala. „Nemůžeš něco udělat?“ zeptala se.

„Mají v rukou důkazní materiál. Celá dvě kila.“

Prosebně na mě hleděla svýma velkýma hnědýma očima.

„Možná by mohlo zmírnit rozsudek, kdybys jim uvedla jména,“ dodala jsem. „Kdybys jim mohla prozradit, kdo tě využil. Komu patří ten kokain.“

Očividně čas, který dosud strávila ve vazbě, využila k tomu, aby přemýšlela o své situaci.

„Já nevím, jak se jmenují,“ řekla.

„Ale musíš přece vědět, kdo ti nabídl tu cestu do Brazílie.“

„No, to bylo tak. Jedno děvče se mě zeptalo, jestli si za několik dnů nechci vydělat spoustu peněz.“

„Kdy to bylo?“

„Před několika měsíci.“

„O kolik peněz šlo?“

„O tři sta tisíc.“

„A tys jenom tak souhlasila?“

Přikývla.

„Co ti řekla potom? Cos musela udělat, abys dostala ty peníze?“

„Tehdy mi ještě neřekla nic. Jenom že mi někdo zavolá.“

„A potom?“

„Někdo mi zavolal.“

„Kdy?“

„Tak před třemi týdny.“

„Kdo to byl?“

Birna zavrtěla hlavou. „Já ten hlas neznám. Ale mluvil anglicky.“

„Co ti řekl, že máš udělat?“

„Měla jsem letět do Brazílie, tři noci zůstat v jednom hotelu, pak letět zpátky do Kodaně a odtud přímo domů.“

„Jinak nic?“

„Ne.“

„Neřekl nic o kokainu?“

„Po celou dobu jsem o něm nevěděla. Poprvé jsem ho uviděla, až když mi ho ukázala policie.“

„Jak se potom dostal do tvé tašky?“

Pokrčila rameny. „Někdo ho tam musel strčit v hotelu.“

„Musela jsi ale přece mít podezření, o co jde.“

„Snažila jsem se o tom nepřemýšlet,“ odpověděla tiše. „Moc jsem ty peníze potřebovala.“

„Hotel v Riu sis rezervovala sama?“

„Ne, ten pokoj už pro mě byl rezervovaný.“

„Kdo se o to postaral?“

„Nevím.“

„A ten přítel?“

„Toho jsem si vymyslela, abych vůbec měla co říct,“ odpověděla chvějícím se hlasem.

„O.K.“

Na chvíli v té malé místnosti zavládlo ticho.

„Pokračujme,“ řekla jsem potom. „Cos měla udělat, až by ses vrátila domů?“

Olízla si bledé rty.

„Někomu zavolat.“

„Komu?“

„Bylo to číslo pageru. Měla jsem tam zavolat ve středu odpoledne, týden po návratu, a poslat zprávu.“

„Jakou zprávu?“

„Bylo to několik čísel.“

„A potom?“

„Potom mi měl někdo zavolat zpátky.“

„A ty nevíš kdo?“

Zavrtěla hlavou.

„A co peníze?“

„V Kodani jsem dostala jen peníze na cestu. A na hotel.“

„A těch tři sta tisíc?“

„Ty jsem měla dostat tady.“

„Až by se ten materiál dostal do správných rukou, nebo tak?“

„Je to možné.“

„O.K.“ Krátce jsem přemýšlela. „Zdá se mi, že máš dvě informace, které můžeš prodat poldům,“ řekla jsem a změřila si ji pohledem. „Jednak jméno tvé přítelkyně a jednak číslo toho pageru a zprávu, kterou jsi měla poslat. Je to tak?“

Přikývla.

„Souhlasíš?“

„Nebudu potom muset do vězení?“

„To budeš, ale možná ti to zkrátí.“

„To není jisté?“

„Ne, je to možné, ale ne jisté. Ale jestli neřekneš vůbec nic, můžeš se vsadit, že budeš za katrem dlouho.“

Chvíli tam nehybně seděla, aby se potom zeptala: „Máš nějaký papír?“

Podala jsem jí papír a tužku a ona napsala jméno své přítelkyně v Kodani, číslo pageru a číselnou zprávu, kterou měla poslat. Potom mi ten papír posunula přes stůl.

38

Přímo za mnou zahoukala siréna!

Jela jsem domů. Klidně jsem jela směrem na východ po malé vedlejší silnici podél moře a občas jsem pohlédla na horu Esja, kterou večerní slunce odělo do temně růžové.

Strašlivě jsem se vyděsila. Sjela jsem na kraj silnice a zpomalila. Instinktivní reakce poctivého občana!

Kolem mě projelo policejní auto a náhle odbočilo přede mě, takže jsem musela prudce zabrzdit.

Sakra, byla jsem si jistá, že jsem nejela příliš rychle!

Z auta přede mnou vystoupili dva dopravní policisté v černých uniformách, narovnali si čepice a vydali se ke mně.

Stáhla jsem okénko a usmála se na ně. „Stalo se něco?“

Šlo o dva dobře vypadající chlapce. Určitě kolem třiceti. Jeden vypadal velmi skandinávsky, jako Viking, druhý byl zrzek. Z obou díky jejich uniformám vyzařovala autorita.

Vikingovi byly černé policejní kalhoty těsné. A jak!

Měl je o dvě čísla menší, než je mít měl. Vypadaly jako černá svěrací kazajka pro boky a břicho. Bezděky jsem pohlédla na svaly, které se při každém kroku pohybovaly, a začala vypočítávat své šance. Prostě jsem si to nemohla odpustit.

Pak přišel ke dveřím, pootevřel je a drze řekl: „Vypni motor.“

„Co?“

„Vypni prosím motor.“

„Proč?“

„Prostě ho vypni!“ opakoval nevrle. Působil chladně a povýšeně.

„O.K.,“ odpověděla jsem a otočila klíčem.

Otevřel dveře ještě víc. „Vystup si, prosím.“

„O co jde?“

„Jenom si klidně vystup.“

„Já znám svá práva.“

„O tom nepochybuju.“

Pak promluvil zrzek: „Dostali jsme zprávu, žes pila alkohol, než jsi vyjela autem. Chceme jen, abys dýchala do trubičky.“

„Já že jsem pila? Co je to za nesmysl?“

„Ty se zdráháš foukat?“

„Ne, ne.“

„Tak pojď do našeho vozu.“

Vzdala jsem to. Nic jiného mi ani nezbývalo.

Oba policisté se mnou šli k jejich autu. Viking otevřel dveře vzadu a nechal mě nasednout. Sám se posadil ke mně. Ten druhý si sedl na místo řidiče.

„Bude to rychlé,“ řekl Viking, vytáhl z černé tašky přístroj s trubičkou a podal mi ho.

Zrzek nastartoval auto a vyjel.

„Poslyš!“ vykřikla jsem. „Kam jedeš?“

Neodpověděl a dál jel na východ. Viking se tvářil, jako by se nic nedělo.

„Vezmi si tu trubičku do úst a párkrát do ní vydechni,“ vysvětloval mi klidně.

„Co je s mým autem?“

„To samo od sebe neujede.“

„Ale není zamknuté! A mám v něm svou tašku!“

„Začni foukat.“

Foukala jsem a foukala. Potom jsem mu ten přístroj vrátila.

Viking si ho prohlédl.

„Ty jsi úplně střízlivá!“ konstatoval s úsměvem.

Vyhlédla jsem z okna.

Policejní vůz jel po Ártůnsbrekka, tříproudové dálnici vedoucí z města.

„Co kdyby ses obrátil?“ zeptala jsem se.

„Jen trpělivost, to nespěchá,“ řekl Viking a uvelebil se v sedadle. Zatracení hajzlíci!

„Okamžitě se otoč!“ zařvala jsem.

Řidič se jen zasmál a přidal plyn.

„Jinak vám ukážu!“

Viking se šklebil tak jako předtím. „Ty nám ukážeš?

Proč?“

„Proč? Nezákonné zadržení. Nebo dokonce únos!“

„Ale ale, ty malá šelmičko, tys přece sama prosila, abys mohla jet s námi, že ano?“

„Jasně,“ přisvědčil zrzek.

„Bylas z nás tak nadšená,“ dodal Viking. „Málem ses na nás vrhla!“

„Hajzlové!“

Přestože ten vůz jel plnou rychlostí, pokusila jsem se otevřít dveře.

Viking však byl rychlejší, vzal mě svou prackou kolem krku a přitáhl mě k sobě.

„To bolí!“

„Tak nám přestaň dělat problémy,“ odpověděl a stiskl mi krk tak silně, že jsem se nemohla hýbat.

Potom mi začal druhou rukou rozepínat knoflíky blůzy. Zajel rukou pod ni a prsty se dotkl ňader.

Mačkal je a štípal. Pak vzal jednu bradavku mezi prsty a zmáčkl ji.

„Líbí se ti to?“

„Sadisto!“

Pustil ji, ale jen proto, aby vzal druhou bradavku a ze všech sil ji stiskl.

„No?“ zeptal se.

Potlačila jsem bolest. Hlavně mu neudělat radost a nekřičet.

„To stačí,“ řekl řidič.

Viking přestal s mučením, ale ještě stále mě držel pod krkem. „Ale co, beztak na ní nic není. Má prsa jako knoflíky,“ zabručel.

„Ty pse!“ vykřikla jsem a zapnula si blůzu. „Za to zaplatíš!“

Rozesmál se a pustil mi krk. Odstrčila jsem jeho pracku a pokusila se masírovat si krk, zatímco jsem hleděla z okna.

Kam mě to vlastně vezli?

Tam byla Esja. Jeli kolem Mosfellsbaer a po Vesturlandsweg.

Náhle zrzek zpomalil, odbočil z okružní silnice doleva a vydal se po úzké cestě k moři.

Nebyl to Álfsnes?

Ještě jsem tam nikdy nebyla, navíc tam nebylo k vidění nic víc než země a kameny. A potom samozřejmě odpad a jiné svinstvo, které bagry na tomto odlehlém místě zahrabávaly do země. Co tu ti ksindlové vlastně chtěli? Ti byli schopní všeho.

Zrzek rychle jel k jednomu velkému kráteru, kde se buldozery musely opravdu vyřádit.

Nikde nikdo.

Samozřejmě. Ti šílenci v černých uniformách pochopitelně nechtěli žádné svědky svých brutálních činů.

Když rádoby Niki Lauda policejní vůz konečně zastavil, rychle jsem sáhla na kliku dveří, otevřela je a vyskočila ven. Utíkala jsem pryč a ohlédla se teprve po několika metrech.

Oba zůstali sedět v autě. Usmívali se.

„Ale ale, kotě, copak jsi sem nechtěla jet?“ zavolal Viking otevřenými dveřmi. Usmál se na svého kolegu.

„Určitě se tu bude cítit dobře,“ poznamenal.

Oba se rozesmáli.

Pak Viking zavřel dveře auta. Zrzek přidal plyn tak, že kola policejního vozu rozryla zem.

Stála jsem sama samotinká uprostřed velkého kráteru na opuštěné skládce odpadu, zanechaná tam dvěma brutálními poldy.

To je ale svinstvo!

„Měli by vám uříznout koule!“ zavolala jsem za nimi vztekle a do úst se mi dostal zvířený prach.

Odporný prach skládky. Fuj!

Byla jsem si tím vinna sama.

„Mluvit do větru je k ničemu.“

To říkávala máma.

39

Celý dům byl vzhůru nohama.

Rozbili okno na zadní straně a vlezli dovnitř.

Vykopli dveře do mé kanceláře. Vyházeli papíry ze skříně. Vytahali šuplíky. Všechno bylo zpřeházené .

Totéž v poschodí; šaty vyházené ze skříní, knihy z polic, mé věci rozházené všude možně. Posadila jsem se na zem, vyhrabala telefon a zavolala nejdřív policii a pak Raggiho.

Byly skoro dvě hodiny v noci. Trvalo mi tři hodiny, než jsem se z té skládky dostala domů.

Tři hodiny!

Zlostí jsem byla bez sebe.

Samozřejmě tam jako obvykle nejel nikdo, kdo by mě svezl, takže jsem musela celou cestu ze skládky na okružní silnici absolvovat pěšky. Teprve potom jsem mohla stopovat.

Mnozí ale projeli kolem, aniž by zastavili. I takoví, kteří seděli v autě sami. Zatracení zbabělci! Určitě si mysleli, že jsem zfetovaná. Nebo blázen.

Pak se mi podařilo stopnout jednoho motorkáře.

Nejdřív se mi jen vysmál. Myslel si, že to je vtip. Ale potom mě vzal s sebou a vysadil mě u mého auta, které pořád stálo tam, kde jsem zastavila. Klíče byly dokonce v zapalování. Rychle jsem jela domů.

Čekání mě znervózňovalo. Když poldové konečně přijeli, pohlédli na tu spoušť, vzali si mé doklady a vysvětlili mi, že mám počkat na zlaté chlapce. Takové vloupání bylo podle všeho pro obyčejné policisty příliš složité.

Raggi se objevil s celým mužstvem. Pokoušeli se najít prázdné místo na podlaze, kam by se mohli postavit, a potom se rozhlédli.

„Bylo něco ukradeno?“ zeptal se Raggi.

„Ukradeno?“ Rozesmála jsem se, rozzuřena tou idiotskou otázkou. „Jak jsi na to přišel?“

Raggi zachoval klid. „Chci říct, zda víš, že něco chybí. Například peníze, kreditní karta, šeky? A co nějaké dlužní úpisy?“

„Jak to mám vědět?! Mám co dělat, abych zůstala klidná. Pojď se mnou do kuchyně. Něco ti musím říct,“

vyhrkla jsem a šla do kuchyně.

„Dělejte fotky, chlapci!“ instruoval Raggi své muže a šel za mnou.

„Zavři dveře!“

Zavřel dveře kuchyně a posadil se naproti ke stolu.

Potom jsem spustila tirádu o tom, co se stalo večer a v noci. Byla jsem pořádně naštvaná.

Neřekl jediné slovo, když jsem mluvila. Pak se pomalu zeptal: „Chceš tím říct, že tě dva policisté pod falešnou záminkou zajali, odvezli z města a vysadili na skládce, aby se sem jejich kumpáni mohli nerušené vloupat?“

„To je přece jasné!“

„A proč?“

„To je přece taky jasné.“

„Aha? Vysvětlila bys mi to tedy, prosím tě?“

„Ale jistě.“ Opřela jsem se o stůl. „To jediné, co musíš umět, je sečíst dvě a dvě. Pak ti vyjde, že součet je menší než pět a větší než tři.“

Nic neřekl. Jen na mě lhostejně hleděl.

„Zaprvé: k Halle se dvakrát vloupali. Zadruhé: lupič očividně nenašel to, co hledal. Zatřetí: včera jsem ti řekla, že mám Halliny tajné deníky. Začtvrté: dnes večer se někdo vloupal ke mně, tak jako k Halle, když

se nějací svinští poldové postarali o to, aby nikdo nebyl doma.“ Rozčileně jsem na něho pohlédla.

„Výsledek je čtyři. Bingo!“

„Hraju v tomto spiknutí století nějakou roli i já?“

zeptal se nasupený Raggi.

„Možná,“ odvětila jsem a podívala se mu do očí.

„Jestli jsi o našem včerejším rozhovoru nikomu neřekl, tak jsi v tom namočený.“

Mlčel.

„Tomu ale nevěřím. Určitě jsi ty informace o Haukurovi a Sigvaldim dal i někomu jinému.“

Raggiho tvář se podobala masce.

„Sám víš dozajista nejlépe, s kým jsi mluvil. A nesnaž se mě přesvědčit, že to vloupání byla náhoda.“

„Takže ty trváš na tom fantastickém příběhu?“

zeptal se Raggi po delším mlčení.

„Fantastickém příběhu? Co chceš říct tím ,fantastickém’?“

„Chci jen vědět, jestli to dáme do protokolu.“

„Samozřejmě!“

„Máš čísla těch policistů?“

„Neměli žádná čísla.“

„Každý policista má své číslo.“

„Ti dva žádná neměli.“

„Nebo jejich jména?“

„To jsou mi ale blbé otázky! Myslíš, že se mi osobně představili nebo co?“

„Pamatuješ si státní poznávací značku jejich auta?“

„Ne.“

„Ani to ne?“

„Neměla jsem důvod dívat se na tu značku, než jsem vlezla do auta. A když odjížděli, nebylo nic vidět kvůli prachu.“

„Přesto chceš trvat na tom, že se to stalo?“

„Sakra! Vždycky jsem věděla, že nedokážete unést pravdu! Pořád se jí vysmíváte, ale musíte ji přímo zabít?!“

Raggi vstal, něco řekl svým lidem na chodbě a pak se zase vrátil do kuchyně.

„Rozmysli si to do zítřka,“ řekl. „A přijď ke mně kolem desáté, abychom sepsali protokol.“

„Ty už jedeš?“

„Kolem desáté,“ opakoval a zmizel i se svými zlatými chlapci.

Vyčerpána jsem seděla v kuchyni, abych pak šla do své kanceláře, kde to vypadalo jako po výbuchu bomby. Úplně vyřízená jsem se posadila na zem mezi dlužní úpisy a účetní knihy. Už jsem ani neměla sílu zuřit. Lehla jsem si na záda a dala si několik tlustých knihy pod hlavu. Snažila jsem se odletět do říše snů.

„S nosem v knížkách děti dobře usnou.“

To říkávala máma.

40

Policejní viceprezident byl jako Elliot Ness4.

Vtrhl do místnosti, kde jsem seděla, jako první. Za ním se tam nahrnuli zlatí chlapci, jeden po druhém, a postavili se do řady před můj psací stůl.

Ani nezaklepali.

„Máme povolení k domovní prohlídce,“ řekl viceprezident s vážnou tváří a podal mi papír.

K domovní prohlídce u mě?

Vzala jsem si to povolení a přečetla si ho. Všechno bylo v pořádku.

„Můžeš nám ovšem ulehčit práci, když nám je dáš hned,“ dodal viceprezident.

„Co vám mám dát?“

„Ty diskety, které jsi vzala z bezpečnostní schránky.“

„Jaké diskety?“

4 Agent amerického ministerstva financí neúnavně pron{sledující slavného chicagského gangstera Al Capona, jehož nakonec dostal v roce 1931 do vězení za daňové úniky.

„Jenom se nedělej. Myslím tím samozřejmě Halliny diskety.“

„Ty, které jste mi nedávno vrátili?“

„Dnes ráno jsi je vzala z bezpečnostní schránky v bance. Musíme je mít.“

„Co je to za nesmysl? Před dvěma dny jsem je sama do té skříňky strčila a pak jsem se jich už ani nedotkla.“

Viceprezident se na mě zamračil.

„Tímto tě chci varovat, že odepírání spolupráce s policií s sebou nese vážné důsledky,“ řekl. „Uvědom si, že pracujeme na případu vraždy.“

„Nechápu, kde je problém,“ odpověděla jsem, vstala a chytila se hrany stolu. „Předevčírem jsem ty diskety položila do bezpečnostní schránky a ještě téhož dne jsem o tom informovala Raggiho. Musejí tam přece ještě být.“

„Ne, dnes ráno jsi je vyzvedla, jak samozřejmě víš.

Máme svědka, který tvrdí, že sis tam pro ně byla.“

„Já?“

„Ano, ty.“

„Jakého svědka?“

„Bankovního úředníka, který tě obsluhoval. To není žádné tajemství.“

„Co je to za nesmysl! To si vymyslel!“

„Ach tak?“ zvolal viceprezident a vztekle si odfrkl.

„Vymyslel! Možná tak, jako ty tu historku s těmi dvěma policisty. A ten výlet na skládku? Co?“

Byli prostě nenapravitelní. Zase jsem se posadila a lhostejně pokrčila rameny. „Dělejte si, co chcete.

Jenom zase všechno nerozházejte. Právě jsem uklidila ten nepořádek po vloupání.“

Pustili se do toho. Strkali nos do každého šuplíku.

Všechno prohrabali.

Včera ráno jsem jela k Raggimu, aby zaprotokoloval mou výpověď. Všechno jsem mu popsala do detailu: cestu na skládku. Oba policisty, kteří mě unesli. Auto.

Dokonce jsem jim dala i jméno a telefonní číslo toho hocha, který mě vzal do města.

Viděla jsem na něm, že mi nevěří. A teď toto!

Nešla jsem do banky od té doby, co jsem dala diskety do bezpečnostní schránky. Přesto viceprezident tvrdil, že má svědka, který tvrdí, že jsem si ty diskety zase vzala. Samozřejmě jsem věděla, že to je lež.

Pokud nelhal viceprezident, pak svědek.

Co to vlastně bylo za hru? Snažili se zlatí chlapci objasnit vraždu, nebo se spolčili s politiky a chtěli něco ututlat? To už se nedalo nikomu věřit? Ani Raggimu?

Zlatí chlapci hledali a hledali, ale samozřejmě nic nenašli.

Ty diskety u mě nebyly.

A nebyly ani v bezpečnostní schránce, pokud se zlatým chlapcům dalo věřit. Když jsem to nebyla já, musel je z té schránky vzít někdo jiný.

Ale kdo?

Zlatí chlapci asi sotva. Pak by to všechno nehodili na mě. Ale kdo potom?

Musel to být někdo, kdo měl přístup k bezpečnostním schránkám, kdo mohl toho bankovního úředníka přinutit k tomu, aby falešně vypovídal.

Někdo, kdo mohl využít policii k tomu, aby za něho udělala špinavou práci. Normální lumpové něčeho takového schopni nebyli.

Nakonec se zlatí chlapci shromáždili na chodbě. S

prázdnýma rukama. Viceprezident ovšem ještě neskončil. Vytáhl z kapsy další papír a ukázal mi ho: povolení k domovní prohlídce v Hallině domě.

Přečetla jsem si ten papír. Všechno v pořádku.

Samozřejmě!

Chtěl klíče.

To určitě!

„Půjdu s vámi a odemknu vám,“ řekla jsem.

Nabídl mi, že mě sveze. Taková nabídka se nedá odmítnout.

Seděla jsem na pohovce v obývacím pokoji, zatímco všechno prohledávali. Když skončili, nesli si odtud jednu krabici.

„Co je v té krabici?“ zeptala jsem se.

„Do toho ti nic není,“ odpověděl viceprezident.

Zuřil.

„Neriskuj,“ dodal. „Máme podepsané svědectví, žes dnes ráno byla u té bezpečnostní schránky. Tvá pozice advokátky visí na vlásku. Můžeš nám být vděčná, že jsme tě hned nezatkli.“

Nic jsem neřekla. Beztak to nemělo smysl. Jenom jsem hleděla na zlaté chlapce a čekala, až zmizí. Pak jsem za nimi zavřela dveře a slyšela, jak odjíždějí.

Potom jsem šla nahoru, do Halliny pracovny, a otevřela šuplík.

Vzali skoro všechny Halliny diskety. Ale ne krabičku s počítačovými hrami. Ta byla na svém místě.

Otevřela jsem krabičku a prošla všechny diskety.

Počítačové hry s kopiemi Halliných deníků tam ještě všechny byly: Marathon. Sim Tower. Lemmings.

Indiána Jones. Links Pro. Alone in the Dark. King of Solitaire.

Měla jsem štěstí!

Vrátila jsem je na jejich místo a zamkla šuplík.

Posadila jsem se k psacímu stolu a začala přemýšlet.

Teď šlo o to, jednat s rozvahou. Naplánovat několik tahů do budoucna a mít se na pozoru před nášlapnými minami. To zaprvé.

Potom jsem musel zorganizovat protiúder. Nasadit všechny zbraně a lidi, které jsem měla k dispozici.

Raggi? Gunnleifur? Nebo tisk? Byl nejvyšší čas těm padouchům, kteří mi takto znepříjemňovali život, dát ránu pod pás. Dostat je pod tlak.

„Člověk by měl nechat jiné, aby za něho tahali kaštany z ohně.“

To říkávala máma.

41

Po čelním skle stékaly kapky deště.

Podle meteorologů mělo celý večer lít jako z konve.

Ještě se však nerozpršelo. Většinou jen kapalo.

Seděla jsem sama ve své staré japonské káře a čekala na dohled od Raggiho bytu. Večer jsem mu volala, ale nikdo to nezvedl. Ještě nepřišel domů. Zlatí chlapci drtili jednu noční šichtu za druhou. Určitě to bylo nutné.

Považovala jsem za důležité promluvit si s Raggim mezi čtyřma očima. Musela jsem si nejdřív vyjasnit, kdo tu koho kryje, než přihraju několik výživných kapitol z Halliných deníků Gunnleifurovi. Nebo tisku.

Raggi bydlel v činžovním domě. Ve druhém poschodí v pětipokojovém bytě, který byl až na státní půjčku bez dluhů. Dnes dopoledne jsem se podívala na jeho zápis v katastru nemovitostí. Vypadalo to, že všechno je normální.

Už jsem mu nevěřila. Každopádně ne úplně.

Nevěř nikomu.

Přesto jsem to chtěla ještě jednou zkusit. Možná bude O.K., říkala jsem si.

Možná.

Konečně jsem uviděla Raggiho auto. Blížilo se k domu.

Raggi pomalu přijel na parkoviště před domem. Byl v autě sám.

Nastartovala jsem motor a přijela na parkoviště za Raggiho auto. Raggi právě vystupoval.

„Smím tě pozvat na malou vyjížďku?“ zeptala jsem se otevřeným okýnkem.

Raggi se bleskově otočil. „Co tu, k čertu, děláš?“

„Nabízím ti okružní jízdu městem.“

„Chce se mi spát.“

„Slibuju ti, že tě nevysadím na skládce.“

Raggi zamkl své auto a přišel ke mně. Sotva pletl nohama. „Vlastně s tebou ani nesmím mluvit, do takové fáze se případ dostal,“ řekl.

„Copak mám mor?“

„Někteří si myslí, že ano.“

„Nech toho, musíme spolu mluvit.“

„Nemůžu ti nic říct.“

„Ale já ti možná mám co říct.“

„Pak přijď do mé kanceláře,“ řekl Raggi a utřel si pár dešťových kapek z pleše. „Teď se mi chce spát.“

Opravdu vypadal unaveně.

„Raggi, musím s tebou mluvit. Naléhavě.“

Mlčky na mě hleděl. Potom si povzdechl, obešel auto, otevřel dvířka u spolujezdce, nasedl a zavřel.

Vyjela jsem zpátečkou z parkoviště a pak jsem zamířila do západní části města. Projela jsem jí až do Seltjarnarnes. Zastavila jsem u kamenného náspu u moře, kde nebylo vidět žádné další auto.

Raggi po celou dobu neřekl jediné slovo.

„Co se, k čertu, vlastně děje?“ zeptala jsem se.

Rozezleně na mě pohlédl a odpověděl mi otázkou: „Nechceš to vysvětlit ty mně?“

„Já?“

„Nedělej ze sebe neviňátko „Co jsem udělala?“

„Jenom mi pověz, co je to za hru. Pak ti možná pomůžu.“

„Všechno, co jsem ti řekla, je pravda. Každé slovo.

Já nehraju žádnou hru.“

„Zkus se na ten případ dívat z naší perspektivy, Stello. Přišla jsi ke mně s dokumenty, ve kterých byli dva celostátně známí lidé obviněni ze závažných zločinů. Tvrdíš, že ty spisy jsou vytištěné z disket, které po sobě zanechala Halla. V principu jsme ochotni tomu věřit,

pokud získáme důkazy potvrzující správnost tvých výpovědí. Ale ty se zdráháš nám ty tajuplné diskety předat. Tvrdíš, že jsou v bezpečnostní schránce v bance. Potom se ukáže, že ta schránka je prázdná.

Bankovní úředník zarputile tvrdí, že u té skříňky jsi byla jen ty. Nikdo jiný. A jako třešničku na dortu nám ještě naservíruješ to neuvěřitelné dobrodružství, ve kterém tě unesou dva policisté, které, jak se zdá, nikdo nezná. Co si o tom máme myslet?“

„A co si o tom myslíte?“

„To je přece úplně jasné. Myslíme si, že nás zřejmě chceš oklamat. že žádná disketa neexistuje. že ty nebo někdo, s kým ses spolčila, napsal ty spisy, aby nás poštval na vážené občany. Abys rozvířila politický prach. Jako by už v tomto případu nebyl rozvířený dost.“

„Pak jsem se vloupala sama k sobě a všechno doma zničila?“

„Proč ne? Takové případy se už staly.“

„A proč bych to dělala?“

„Čert ví.“

„O.K., pak vím všechno o vašich fantaziích.

Nechceš slyšet i pravdu?“

„V posledních dnech jsem musel vyslechnout tolik slaboduchých nesmyslů, že další story snesu.“

„Náhodou jsem našla diskety, na které Halla uložila své deníky a spisy o nechutných tajemstvích starších a novějších spolupracovníků. Dostala jsem je od vás.“

Raggi kroutil hlavou.

„Vytiskla jsem dva Halliny spisy, jak víš. O

Haukurovi a Sigvaldim. Strčila jsem ty diskety do Halliny bezpečnostní schránky. Nebo lépe řečeno do schránky

Lilji Rós. Dala jsem ti výtisky. Řekla jsem ti, kde jsou ty diskety. A tím začal celý cirkus.“

Raggi na mě kysele hleděl.

„Hned potom mě unesli. Samozřejmě nemůžu dokázat, že pachatelé byli policisté, ale jeli v policejním voze a měli uniformy. Zatímco jsem byla na té skládce, vloupali se do mého domu a kanceláře.

Potom ukradli i ty diskety z bankovní bezpečnostní schránky, ke které jsem měla přístup jen já. A bankovní úředník byl nějakým způsobem přinucen učinit křivou výpověď, že jsem si ty diskety vzala já.“

Raggi mlčky poslouchal.

„A to nejhorší na té věci je, že jsem kromě tebe nikomu neřekla, kde ty diskety jsou. Pokud někdo jiný věděl o tom, kde jsou, tak se to dozvěděl od tebe.“

„Referoval jsem jenom svým nadřízeným, že existují nové informace související s případem, na kterém právě pracujeme. Nikomu jinému.“

„Pak to předali dál.“

„To nevím.“

„Taková jsou každopádně fakta v tomto případu.

Umím si to vysvětlit jen takto: vlivní politikové se obávají informací, které Halla nashromáždila. Vaši lidé někomu vyprávěli o těch disketách. Za výletem na skládku, zmizením disket z banky, vloupáním, celým tím rodeem, které následovalo, když jsi ty informace předal dál, stojí oni.“

„A kdo jsou ti tajuplní politikové?“

„To nevím. Ale samozřejmě je možné vycházet z toho, že své špinavé prsty v tom mají Haukur a Sigvaldi.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Mám takový pocit.“

Raggi zasténal. „ženský instinkt nebo něco takového?“

„Sám jsi přece četl, co Halla napsala o Haukurovi.

Ten je schopný všeho.“

„Kdo to říká? Co když jsou v těch papírech samé výmysly, které si někdo vycucal z prstu? Neexistují žádné důkazy pro to, co tam stojí. Vůbec žádné.“

„Snad si nemyslíš, že vás vodím za nos?“

„Proč bys neměla?“

„Víš přece, že ti říkám pravdu. A samozřejmě víš také to, že na nejvyšších místech vládne korupce.“

Raggi mlčky hleděl předním oknem ven. Černé kameny na pláži a tmavě šedá oblaka bylo přes mokré sklo vidět jen nezřetelně.

Pak řekl: „I kdyby ty diskety existovaly a nacházely se v našich rukou, nemohli bychom si s nimi nic počít.“

„Proč?“

„Protože to na ně mohl uložit kdokoli. Nedá se dokázat, kdo to napsal nebo kdy to napsal. Jako důkazní materiál nestojí za nic. A ty to víš.“

„Ale tvrzení o Haukurovi vás přece musejí přimět, abyste ho vyslechli.“

„Ale proč? Všechno jsou to přece anonymní obvinění.“

„Co to děvče, které zbil? Její jméno je ve spisu, který jsem ti dala.“

„Nic neví.“

„Vy jste ji vyslechli?“

„Tvrdila, že ta historka je výmysl,“ odpověděl Raggi. „Její výpověď je samozřejmě další důvod, proč ti nikdo nechce věřit.“

„K čertu!“

Raggi mi sevřel ruku. „Poslouchej, Stello, je jenom jedna věc, o které si dokážu představit, že by mohla naše lidi přesvědčit.“

„Co?“

„Ty videozáznamy, o kterých je řeč ve tvých spisech. Pokud existují.“

„Já o nich nic nevím.“

„Co Lilja Rós?“

„Tvrdí, že ani ona o nich nic neví.“

„To řekla i nám,“ odpověděl Raggi a pustil mou ruku. „Ale možná ví víc, než chce přiznat. Nemáš s ní náhodou celkem dobré vztahy?“

„Myslím, že ano.“

„Pak bys ty vztahy měla využít. Budeš teď potřebovat pomoc.“ Raggi unaveně zasténal.

„Kdybychom měli ty videozáznamy, na který je jednoznačně vidět, jak Haukur mlátí to děvče, měli bychom konečně v ruce něco hmatatelného.“

„Takže mi věříš?“

„Chci ti ještě dát šanci, to je všechno. A to jenom já.

Moji nadřízení se na to dívají úplně jinak. Ti tě chtějí skřípnout.“

Motor auta okamžitě naskočil.

„Mysli na to, že Lilja Rós je tvou jedinou nadějí,“

dodal. „Zmáčkni ji.“

„O.K.“

Obrátila jsem auto a zapnula světla.

Neskutečné! Přestalo pršet.

42

Sakra! To je v pytli!

Pomyslela jsem na Birnu, když moderátor zpráv na druhém programu informoval o zadržení kurýra, který měl v zavazadlech dvě kila kokainu.

Někudy musely prosáknout informace k tisku. Tím zřejmě někdo zničil Birniny vyhlídky na mírnější trest.

Vzala si k srdci mou radu a řekla zlatým chlapcům všechno, co věděla o lidech v pozadí. I číslo pageru.

Zlatí chlapci okamžitě začali plánovat, jak by mohli nalákat majitele těch drog do pasti. Rozhodli se, že všechno naaranžují tak, jako by se Birně povedlo s tím materiálem v pořádku dorazit. Poslali ji domů, kde ji dnem i nocí hlídali dva kolegové. Nechali ji, aby zavolala na pager. Ještě pořád čekali na odpověď.

Chtěli sledovat jejich setkání a chytit ty lotry při činu.

Tento plán, který vypadal jako z nějaké americké gangsterky, však už teď pravděpodobně patřil minulosti. S jistotou se dalo vycházet z toho, že muž v pozadí tak jako ostatní sleduje zprávy v televizi a v rozhlase. Je neuvěřitelné, že úřední šiml nikdy neumí držet jazyk za zuby.

Ještě jsem byla rozčilená, když zazvonil telefon.

Byl to Sigvaldi. „Musíme se o něčem pobavit,“ řekl.

„O čem, ksakru?“

„Smím tě pozvat na skleničku?“

Nad ostražitostí rychle převážila zvědavost. „Proč ne?“ řekla jsem.

„Pošlu ti auto. Je u tebe za dvacet minut.

Souhlasíš?“

„O.K.“

Byl to mercedes.

Nechala jsem ho na sebe čekat deset minut, jen abych dala najevo, kdo je tu pánem.

„Hi, baby!“ Řidič se otočil, když jsem se posadila na zadní sedadlo. Byl to supermacho osobně. Saemi.

Jeho grimasa mi šla na nervy. „Ještě pořád ten samý poslíček?“

„Ještě pořád ta samá kráva?“ otázal se stejným tónem a rozesmál se, když viděl, že mám špatnou náladu.

Musela jsem se vzchopit. Hlavně jsem si nesměla nechat zkazit náladu, i kdyby se mi něco nelíbilo.

Saemi rychle jel do centra a zastavil na parkovišti za Eldóradém. Pustil mě dovnitř zadními dveřmi a přivedl mě kolem baru do Sigvaldiho pracovny. Nikdo tam nebyl.

Saemi mi vzal mé kožené sako a pověsil ho na ramínko do skříně přímo vedle dveří. Nalil mi sklenici a podal mi ji.

„Jdu teď říct, že jsi tady,“ řekl.

Jackie nikdy nezklame.

Chodila jsem po kanceláři a cítila, jak silný alkohol účinkuje. Posadila jsem se do černého šéfovského křesla s vysokým opěradlem, položila ruce na měkké područky a opřela se o opěradlo.

To pravé křeslo pro zvednutí ega.

Potom přišel Sigvaldi. Vždycky byl celý v černém.

„Uvelebila ses na mé židli, jak vidím,“ řekl.

Usmíval se, ale ne očima.

Nehnula jsem se. Nechal mě přece čekat!

Saemi mi dolil, pak šel ven a zavřel za sebou dveře.

Sigvaldi se posadil na stůl, sklonil se ke mně a přiťukl si se mnou. Jeho pohled byl ostrý a pronikavý.

„Ledacos se o tobě vypráví,“ řekl.

„Jak milé. Povíš mi něco?“

„Tvrdí se, že se ráda procházíš po skládkách.“

„Aha.“

„A že tě má policie pod lupou.“

„Copak to je něco nového?“

„Tvrdí se dokonce, že jsi v takové kaši, že budeš brzy muset svou kancelář přestěhovat do kriminálu.“

„Ty něčemu takovému věříš?“

„Myslím, že bys neměla strkat nos do věcí, do kterých ti nic není,“ odpověděl a sklonil se ke mně.

„Opravdu?“

„Tato práce byla vždycky navýsost nejistá, pokud ne přímo zdraví škodlivá.“

„Má to být výhrůžka?“

„Výhrůžka? Jak jsi na to přišla?“

„O jistých lidech se říká, že jsou schopni všeho.“

„A většinou mají tyto pověsti pravdivé jádro. Proto je vždycky nejlepší postupovat opatrně.“

„Já nejsem nikdy opatrná. Je to tak nudné.“

Chvíli na mě mlčky hleděl, aby potom dodal: „Přesto ti chci doporučit, aby ses v nejbližší době starala raději o svou právničinu a nepokoušela se dělat práci policie.“

„Copak to dělám?“

„Přestaň si hrát na schovávanou! Vím, že ses pokusila poštvat na mě policii!“

„Na tebe? Jak bych to měla udělat?“

„Tvé akce jsou v tomto případu nepochopitelné a hloupé. Přestaň na mě házet špínu. Radím ti dobře.“

„Jestli žádná špína není, tak ji na tebe ani nemůžu házet, ne?“

„Bylo mi řečeno, že jsi pěkně mazaná,“ řekl Sigvaldi. „Mysli ale na to, že ne všechny návštěvy skládky musejí skončit tak hladce.“

„Co tím chceš říct?“

„Nic zvláštního. Chci ti jenom připomenout, že někdy je nejlepší nechat ostatní na pokoji.“

„Už mi zase vyhrožuješ?“

„Já nevyhrožuju nikomu, právě naopak. To není můj styl. Jenom jsem ti dal dobrou radu.“

„To ti nepomůže. Nikdy se neřídím dobrými radami druhých.“

„Tak to teď udělej.“

„A když ne?“

Sigvaldi vstal a lokl si Jacka. „Samozřejmě chápu, že jsi v poslední době poměrně stresovaná,“ řekl.

„Nejdřív jsi jela v ne právě sympatické společnosti na skládku. Potom se k tobě vloupali nějací ničemové a řádili u tebe jako hurikán. Určitě si děláš starosti, co se stane příště.“

„Byli to snad tvoji ničemové?“

Usmál se.

„Tvoji nebo Haukurovi,“ dodala jsem, když na to nic neřekl. „Ale to vyjde nastejno. Máš ho přece v hrsti, ne?“

„Kam tím míříš?“

Neměla jsem chuť dál chodit kolem horké kaše.

„Halla si nedávala pozor na jazyk.“

Sigvaldi zbledl. „Takže je to přece jen pravda,“

vyhrkl.

„Co?“ zeptala jsem se s vítězoslavným úsměvem.

„že máš Halliny deníky.“

„Kdo to říká?“

„Máš diskety? Nebo vytištěný text?“

Jízlivý úsměv byl mou jedinou odpovědí.

Chvíli na mě hleděl, jako by se rozhodoval. Pak se najednou zeptal: „Jsou ty diskety na prodej?“

Spontánně jsem se rozesmála.

Sigvaldi zbledl zlostí.

„Já se nenechám nikým vydírat,“ řekl výhružným tónem. „A už vůbec ne nějakou ženskou, která je závislá na alkoholu.“

Postavila jsem svou sklenici na stůl a vstala.

„Většina lidí si myslí, že je lepší mít mě za přítele než za nepřítele,“ dodal. „Mysli na to.“

„Mé sako je tamhle ve skříni,“ řekla jsem.

Chvíli na mě zamračeně hleděl, pak šel ke dveřím a otevřel je. „Saemi, odvez ji domů!“ zavolal.

Dávala jsem si načas, když jsem se oblékala. Klidně jsem si zapínala knoflíky a při tom s úsměvem hleděla na Sigvaldiho.

„Varuju tě,“ opakoval. „Bude pro tebe nejlepší, když o mně přestaneš šířit lži.“

„Mimochodem, napadlo mě, že by se mohlo najít několik novinářů, kteří by se na to rádi podívali. Je tam přece dost materiálu o násilí, drogách a podplácení na několik týdnů.“

„Ty pomluvy nikdo neotiskne.“

„Jsi si naprosto jistý?“

„Ano.“

„Já ne. Právě naopak. Myslím, že někteří reportéři by o to měli velký zájem.“

„To, co je tam o mně, je od začátku až do konce vylhané a zcela určitě to nepsala Halla.“

„Tys ty papíry viděl?“

„Jsem dobře informovaný.“

„To očividně byla i Halla. Jakou sumu jste té dívce vlastně zaplatili za to, že mlčela?“

„Jaké dívce?“

„Té, kterou zmlátil Haukur.“

„Říkám ti to naposledy: Přestaň se míchat do mých věcí.“

„A když ne?“

„Někteří lidé se chovají tak, že si koledují o neštěstí.“

„Nebo o vraždu? Jako Halla?“

„To jsem neřekl.“

Když jsem odcházela, ještě jednou jsem se na něj ve dveřích ohlédla. „Valdi? Zlato?“

„Ano?“ odpověděl se zábleskem naděje v očích.

„Naser si!“

Zaskočilo mu. V ruce držel prázdnou sklenici a hleděl na mě.

Saemi se nejdřív smál, když jsme jeli po Hverfisgata. „Ty jsi neuvěřitelná! Takto mluvit s Valdim!“ řekl.

„Nenechám se od nikoho vydírat.“

Bleskově jsme zase byli doma.

„Kdy mě pozveš k sobě?“

„Teď ne.“

„Nechceš se trochu uvolnit? Mám na to několik skvělých masážních technik.“

„Hahaha! Starý pardál vybalil své triky!“ odmítla jsem s jedovatým úsměvem.

Když jsem zavřela dveře prázdného domu, zalitovala jsem, že jsem odmítla jeho nabídku. Nemá ale smysl plakat nad rozlitým mlékem.

„Je pozdě říkat amen, když už mše dávno skončila.“

To říkávala máma.

43

Časně ráno jsem zazvonila na zvonek.

Gunnleifur užasl, když mě uviděl. Rychle mě zavedl do své knihovny, zavřel dveře, nabídl mi místo a sám se posadil do velkého křesla. Pak na mě nerozhodně hleděl.

„Musím přiznat, že jsem tvou návštěvou zcela překvapený,“ řekl. „Abych byl upřímný, nemyslel jsem si, že se ještě někdy uvidíme.“

Odmlčel se. Čekal. Měl se na pozoru.

Teď jsem byla na tahu já. „Když jsme spolu mluvili naposled, šlo ti hlavně o korupci ve straně,“ řekla jsem.

„Ano, přesně tak.“

„Chceš v tom něco podniknout?“

„Například?“

„Vyčistit stůl. Vyměnit lidi.“

„Proč se mě na to ptáš právě teď?“

„Musím vědět, zda jsi ochotný v té věci jednat, když

dostaneš ty správné informace.“

„Ach tak.“ Gunnleifur se opřel o stůl. „Správné informace, říkáš.“

„Jak zní tvá odpověď?“

„To samozřejmě závisí na tom, jak důležité jsou ty důkazy,“ řekl. „Pokud bych dostal do rukou důkazní materiál proti určitým lidem, důkazy o machinacích, které jsou neslučitelné s činností předsedy strany, pak bych okamžitě jednal. Ale samozřejmě nejdřív uvnitř strany.“

„Předpokládejme, že existují dokumenty o těžkých zločinech některých lidí z okolí předsedy strany. Co bys s nimi udělal?“

„Proti komu jsou ta obvinění namířena?“

„Je to důležité?“

Odpověděl otázkou. „Od koho pocházejí ty dokumenty?“

„Předpokládejme, že Halla vypracovala takovéto podklady.“

„Halla?“ Gunnleifur nedokázal dál skrývat své rozrušení. „Tys našla její materiály? Modrou tašku?“

„Možná.“

„To jsou opravdu nečekané novinky!“ zvolal a promnul si ruce. „Nevěděl jsem, že ještě pořád pracuješ na tomto případu.“

„život je plný překvapení, že ano?“

„Co tedy máš v ruce?“

„Můžu ti dát spisy o dvou přátelích.“

„Dvou přátelích?“

„Sigvaldim a Haukurovi.“

„Haukur. Aha.“

„…když mi slíbíš, že je oba vystavíš tlaku.“

„Tlaku? Proč?“

„Mám své důvody.“

„Opravdu?“

„Sigvaldi mě šikanuje. Je načase konečně mu ukázat, zač je toho loket. A Haukur je kriminálník.“

„Ano, přesně. Chápu. Ty spisy, máš je tady?“

„Ano.“

„Smím se na ně podívat?“

„Kvůli tomu jsem tady.“

Položila jsem aktovku na stůl, otevřela ji, vytáhla z ní velkou hnědou obálku a podala ji Gunnleifurovi.

Vytáhl papíry z obálky: kopie spisů o Haukurovi a Sigvaldim.

Gunnleifur lačně četl jednu stranu po druhé a často řekl „ano“ nebo „přesně“. Úplně na mě zapomněl.

„Pozoruhodné dokumenty,“ řekl pak, setřídil strany, srovnal je a položil na hnědou obálku. „Nepochybně velmi pozoruhodné dokumenty.“

„Stačí to?“

„Vypadá to dobře.“

„Oba jsou samozřejmě kriminálníci.“

„Ach ano, přesně. Ještě na jedno se chci zeptat: Je tam řeč o videozáznamech, na kterých jsou dotyčné scény.“

„Dosud se nenašly.“

„Ach tak?“

„Hledám je.“

„Ach ano.“

Gunnleifur strčil papíry zpátky do obálky. „Pověz mi, napsala Halla takové spisy i o jiných lidech?“

„Myslím, že ano. Psala hodně.“

„Máš texty i o ostatních?“

„Možná.“

„Ach.“

„Vedla záznamy o všech možných lidech. I o tobě.“

Zašklebil se. „Já se nemám čeho obávat,“ řekl klidně.

„Jinak bych tu ani nebyla,“ odpověděla jsem. „Což

ale neznamená, že jsi anděl.“

„Ne? Opravdu?“

„Každopádně nemám informace o tom, že bys byl kriminálník.“

„Ach ano.“ Krátce zaváhal, ale pak se přesto zeptal: „Napsala něco i o předsedovi?“

„To je velmi pravděpodobné.“

„Ten spis by byl velmi užitečný.“

„Toto je první dávka,“ řekla jsem a vstala. „Možná později dostaneš další a větší sousto. To závisí na tom, co uděláš s tímto.“

„Opravdu?“

Musela jsem ho trochu napínat. „Ano, určitě.“

Usmál se. Zcela nečekaně. Podívejme. Ten chlápek má přece jen smysl pro humor.

„Já už cestu ven najdu,“ řekla jsem, zapnula aktovku a šla ven. Už jsem byla na chodbě, když se uráčil vstát. Chvatně jsem opustila dům a zavřela za sebou dveře.

Ech!

Bylo mi neuvěřitelně dobře, když jsem se přede dveřmi nadechla čerstvého vzduchu. Nedám jim šanci.

Ukážu jim, zač je toho loket. To je ono.

„Moc je ta nejlepší droga.“

To říkávala máma.

44

Vzala jsem láhev Jackieho na večeři k Lilje Rós. Už

jsem věděla, že Halla má v baru jen vodku, gin a skotskou.

Upravila se. Své světlé vlasy si načesala, nalíčila se a vzala si nové, světle modré letní šaty.

Na večeři bylo typické islandské jídlo: jehněčí stehno s karamelizovanými bramborami. Určitě tisíc kalorií v každém soustu! Červené bylo pitelné.

Kalifornské burgundské pro chudé.

Měla jsem chuť na svého Jackieho dávno předtím, než jsme byly hotové s jídlem. Ale odolala jsem. Večer byl ještě dlouhý a láhev ne tak velká.

Po jídle jsme šly do obývacího pokoje a posadily se na měkkou pohovku. Poprosila jsem Lilju Rós, aby i ona pila Jackieho civilizovaným způsobem, totiž aby ho s ničím nemíchala. Protestovala, ale pak se mi podvolila a vypila jednu sklenici. A potom ještě jednu.

To ji uvolnilo. Její ostražitost polevila.

Samozřejmě věděla, že jsem se dostala k Halliným deníkům, ale prostě nemohla pochopit, jak se mi podařilo najít to správné heslo. Neustále opakovala, že o tom nic nevěděla.

„Halla ti nikdy neukázala, co napsala?“

„Ten deník byl soukromý,“ odpověděla Lilja Rós.

„Halla ho nikomu neukázala, ani mně ne.“

„Ale tys o tom deníku věděla.“

„Samozřejmě.“

„Nebyla jsi zvědavá?“

„Politika mě nikdy nezajímala.“

„Ale je přece úplně normální, když je člověk trochu zvědavý.“

„Halla mi často ukazovala, co napsala. Šlo při tom o finanční záležitosti, volby a tak. To mi nepřišlo moc zajímavé.“

„Chybí mi to, co napsala v posledním roce. Nevíš, kam to uložila?“

„Ne.“

„Takže tě nepoprosila, abys uschovala kopie jejích deníků?“

Lilja Rós zavrtěla hlavou a usmála se. Měla provinilý výraz. Jako by lhala a styděla se za to.

„Hallin příběh ukazuje, že vědění je moc, že ano?“

„Dostala se v krátkém čase poměrně vysoko, jestli je to to, co máš na mysli,“ odpověděla Lilja Rós.

„Hmm…“

„Nebylo to pro ni snadné. Přes všechny řeči o rovnoprávnosti nemají ženy v politice ani zdaleka takové možnosti jako muži. Muži rozhodují.“

„Takže Halla svou pozici vylepšovala tím, že špiclovala muže a pak využívala dotyčné informace pro svou kariéru?“

„Jenom je porážela jejich vlastními zbraněmi.“

„Zdá se mi, že při tom zašla trochu příliš daleko.“

„Halla často říkala, že ženy se v politice musejí prosazovat důrazněji než muži, už jen proto, aby ospravedlnily svou přítomnost v politice. Byla prostě chytřejší než oni a dobře pracovala na všem, co si předsevzala.

„To je vidět.“

„Samozřejmě dobře sledovala, co ti lidé dělají, a nemilosrdně jejich poklesky využívala, jakmile se naskytla příležitost. To dělají v politice všichni.“

„Ale ty videozáznamy s Haukurem? Jak na nich bije to děvče? Kde jsou?“

Lilja Rós se rozesmála. „Občas jsi stejná jako Halla,“ řekla.

„Já?“

„Nemyslím to, jak vypadáš. Ale to, že pořád myslíš jen na práci! Copak ty se nikdy ani trochu neuvolníš?“

„Samozřejmě, že se umím uvolnit. Byla jsem pět týdnů na Floridě.“

„Tak se uvolni i teď a přestaň se mě vyptávat na ty nepříjemné věci.“

Natáhla jsem se k Jackiemu a nalila nám oběma.

„Připijme si,“ řekla jsem.

Jack na Lilju Rós účinkoval. Dál jsem z ní tahala informace. „Ty jsi jediný člověk, který mi řekl, jaká Halla doopravdy byla. Tys ji znala nejlépe.“

Lilja Rós si povzdechla: „Ano, já jsem ji znala nejlépe.“ Lehla si na bok a opřela hlavu o opěradlo pohovky. „Halla byla často ve městě tak osamělá.

Mnohdy mě poprosila, abych přijela a trávila s ní víkend, prostě jen proto, aby měla společnost.“

„Ale já jsem si myslela, že měla spoustu přátel.“

„Myslíš muže?“

„Hmm…“

„To bylo jen tělesné. Často to byla součást její práce. Nebo jednorázovky. Dovnitř, ven a hotovo!“

Zasmála se. „Halla neměla tady ve městě nikoho opravdu blízkého. žádné přátele.“

„Tys věděla, že měla tolik známostí?“

„Samozřejmě. Mnohokrát mi všechno vyprávěla do nejmenších podrobností a utahovala si z těch chlápků.

Použila je, když na ně měla chuť. Jinak pro ni byli naprosto bezvýznamní.“

Lilja Rós zvedla nohy a položila mi je do klína. Pak se natáhla a zavřela oči.

„A ty videozáznamy? Kde jsou?“

„Jaké videozáznamy?“

„Například video, na kterém Haukur mlátí tu dívku.“

Otevřela oči. „Proč se vlastně pořád ptáš na ty videokazety?“

„Pro mě je velmi důležité, aby se našly. Kromě toho jsou ty videozáznamy možná klíčem k vyřešení případu. K objasnění Halliny smrti.“

Chvíli na mě mlčky hleděla. „Ne, tomu nevěřím,“

řekla potom.

„Proč ne?“

„Samozřejmě, že Haukur je vychytralý a zkorumpovaný, ale nikdy by se neodvážil Halle něco udělat.“

„Jsi si jistá?“

„Ano, právě proto, že se ptáš.“

„To moc nechápu.“

„Haukur velice dobře věděl, že by pro něho mělo ty nejhorší důsledky, kdyby Halle něco udělal. To bylo její pojistkou.“

Možná.

Nepolevovala jsem. „Přesto ty videokazety musím sehnat. Jestli je nenajdu, nenechají mě zlatí chlapci na pokoji.“

Přitáhla k sobě nohy a zvedla sklenici. „Na ex?“

Obrátily jsme do sebe obsah sklenek.

„Mám spoustu kazet s Hallou a se mnou,“ řekla.

„Chceš to vidět?“

„O.K.“

Televize byla na druhém konci obývacího pokoje.

Lilja Rós vytáhla z jedné skříně několik videokazet.

„To jsou všechno videa vás dvou?“

„Neměj obavy, nemusíš vidět všechno,“ odvětila, rozesmála se a strčila jednu kazetu do přehrávače.

Posadily jsme se před televizi.

Všechno to byly normální amatérské nahrávky. Byli na nich vidět Halla, Lilja Rós a další lidé, které jsem neznala. Některé sekvence byly natočeny v bytě, jiné na dovolené. A pak tam byly i záběry s Hallou na jejím pracovišti.

Bylo zvláštní vidět najednou Hallu živou v televizi.

Vidět, jak mluví, jak se směje, jak se tváří. Opravdu to byla atraktivní žena. Ale přesto působila úplně jinak než na fotkách, které jsem viděla.

Teď právě měla proslov. Uměla to. Rozesmála ty lidi. Poděkovala za dárek, který dostala od kolegů.

Držela ho v jedné ruce. Vypadalo to jako moderní umění. Soška odlitá z kovu. Malá bronzová socha.

„To jsem natočila na Halliny pětadvacáté narozeniny,“ řekla Lilja Rós. „To ještě pracovala v ústředí strany.“

„Ten proslov je opravdu dobrý. Řečnila hodně?“

„Halla byla dobrá. Vždycky se s elánem pustila do všeho, co si předsevzala.“ Strčila do videa další kazetu.

„Tady musí být záběry s ní a s premiérem.“

Rychle tu část našla. „Toto jsem natočila v její kanceláři na úřadu vlády v den, kdy tam začala.“ Hlas se jí chvěl hrdostí.

Byla tam Halla s premiérem. A s Haukurem.

Všichni s těmi nejkrásnějšími možnými úsměvy. Halla se posadila na psací stůl a muži stáli vedle ní, líbali ji na tváře a pak hleděli do kamery.

Potom se objevily další sekvence s Hallou, na kterých seděla sama u psacího stolu a pročítala nějaké papíry, psala na počítači nebo telefonovala.

„To jenom tak předstírá,“ řekla Lilja Rós. „Hrála to dobře, ne?“

„Ano, vypadá to opravdově.“

Teď stála Halla u psacího stolu. Chvíli hleděla do kamery a říkala něco, čemu nebylo rozumět. Pak vzala květináč a postavila ho na roh stolu, za telefon. Vedle bronzové sochy, daru k narozeninám.

Vzala jsem Jackieho a sklenice a oběma nám nalila.

Pak jsme dál hleděly na video, dokud jsem neměla dost a nezačala zívat.

„Teď půjdu domů a lehnu si.“

„Můžeš přece spát v Hallině posteli,“ řekla Lilja Rós, přilezla po kolenou k přehrávači a vypnula ho.

„Ne, raději pojedu domů.“

„Proč, je tu přece místa dost.“

„O.K., tak budu spát v růžovém kabinetu hrůzy.“

„V růžovém kabinetu hrůzy?“ opakovala a smála se z plna hrdla. „To zní skvěle!“

„Ty tam nikdy nespíš?“

„Proboha ne, to by mě ani ve snu nenapadlo!“

Vstala jsem, podala jí ruku a zvedla ji na nohy.

V láhvi byla ještě trocha Jackieho. Proto jsem vzala sklenici a láhev s sebou, řekla Lilje Rós dobrou noc, vyšla po schodech nahoru a šla do růžové ložnice.

Když jsem tam dorazila, nalila jsem si ten zbytek do sklenice, lokla si, postavila láhev na zem a sklenici na noční stolek, stáhla z postele přehoz, odhrnula peřinu a posadila se na postel.

Byla jsem skoro namol. A sakra! Viděla jsem to na sobě, když jsem se podívala do velkého zrcadla na stěně. Viděla jsem sebe, jak sedím na růžové posteli.

Skoro namol.

Znovu jsem vstala, šla k druhému zrcadlu a prohlédla si svou tvář. Prsty jsem si prohrábla vlasy.

Nebylo pochyb, já Miss World nikdy nebudu. Já ne.

Ale knoflíky?

Rozepnula jsem si blůzu, vykasala ji z kalhot a nechala ji spadnout na zem.

Vzala jsem obě ňadra do dlaní a jezdila ukazováčky po bradavkách tak dlouho, až mi odpověděly. Potom jsem zvedla ruce a zkřížila je za krkem, takže se mi zvedla ňadra.

Zatracená lež!

Má prsa možná nebyla velká. Vlastně byla opravdu celkem malá. Ale pevná. Svůdná. Juan se jich nemohl nabažit. V žádném případě to nebyly knoflíky!

Juan!

Teď bych ho potřebovala.

Zvlhla jsem, jen co jsem na něho pomyslela! Znovu jsem se pohladila po prsou. Přitiskla jsem je k sobě tak, jak to dělal on. Druhou rukou jsem si přejela po břiše.

Rozepnula jsem si opasek a zip. Stáhla jsem si kalhoty přes boky a nechala je spadnout na zem. Pak jsem se natáhla před zrcadlem.

Prsty jsem se lehce hladila nad pupkem. Po podbřišku. Až k měkkému, horkému, vlhkému ráji.

To bude jedna z těch nocí.

Už jsem se ve své fantazii dostala s Juanem daleko, když se vedle mě ozval nějaký zvuk.

Někdo dýchal. Někde v ložnici.

Zatajila jsem dech. Na okamžik jsem strnula jako socha, potom jsem vydechla, šla pozpátku k posteli a naslouchala.

Co jsem to slyšela?

Něčí dech?

Ano, někdo dýchal. Někde blízko mě.

Halla do svého růžového kabinetu hrůzy asi nepřišla. Každopádně ne, když jsem tam byla já.

Nevěřím na duchy. Ani uprostřed noci.

Co to tedy potom bylo?

Zrcadlo, je možné, aby někdo byl za tím velkým zrcadlem?

Vypadalo to tak.

Náhle ve mně vzplál vztek, tak jako vystříkne gejzír v Haukadaluru, když se do něho hodí mýdlo. Hněv mnou lomcoval. Sakra! Byl jen jeden způsob, jak zjistit pravdu.

Sklonila jsem se pro prázdnou láhev, chytila ji, narovnala se, přišla blíž ke stěně a pak vší silou mrštila láhví od Jacka Danielse do zrcadla.

Rozbilo se na tisíc kousků.

Sedm let neštěstí! A určitě ještě něco navíc, protože bylo tak velké.

45

Lilja Rós křičela zděšením.

Za rozbitým zrcadlem byla úzká, podlouhlá místnost, jakási úzká chodba. Tam seděla na malé židli, držela si hlavu v dlaních a panicky křičela, i když

už na ni střepy nepadaly.

Vedle židle stála na stativu videokamera.

Křik pomalu utichl.

Sňala si ruce z tváře a pohlédla na mě. V jejích očích se zračil strach.

„Já jsem nic neudělala, já jsem opravdu nic neudělala!“ naříkala.

Byla pokrytá střepy. Měla je ve vlasech a ve tváří, na světle modrém pyžamu a byly samozřejmě i na podlaze kolem ní.

„Opravdu,“ vzlykala, „ani jsem se té kamery nedotkla.“

„Cos tu potom, k čertu, dělala?“

„Jenom… jenom… jenom jsem se dívala.“

Stále vypadala vyděšeně a dýchala rychle a rozrušeně.

Pohlédla jsem na kameru a pak jsem se znovu otočila k Lilje Rós.

„Tys byla Hallina kameramanka?“ zeptala jsem se.

„I když pořád tvrdíš, že o tom videu nic nevíš?“

„Jen… jen někdy,“ odpověděla a ztěžka polkla.

„Hezká dělba práce.“

„Ale většinou to bylo úplně neškodné.“

„Úplně neškodné!“

„Ty víš, jak to myslím.“

„Mně je úplně jedno, co filmuješ, pokud to nejsem já!“

„Já jsem tě opravdu netočila. V kameře ani není kazeta. Podívej.“

Otevřela jsem videokameru. Opravdu v ní nebyla kazeta.

„O.K.,“ řekla jsem a všimla si, že má zlost pomalu polevuje. „Nejsem přece cenzor.“

Znovu jsem se posadila na postel.

Podívala se na střepy na zemi. „Bosá se odtud nedostanu,“ řekla po chvíli a pousmála se.

To měla pravdu. Všude ležely nebezpečné střepy.

Vstala jsem, stáhla z postele tlustý růžový přehoz a rozprostřela jej na střepy na zemi.

„Tak, teď můžeš přejít po té dece.“

Vstala za židle a opatrně šla po špičkách.

„Počkej!“ zvolala jsem.

Vyděšeně na mě pohlédla.

„Pořádně se otřep!“

Při každém pohybu jí padaly střepy z modrého pyžama.

„Okamžik!“ Rychle jsem zaběhla do koupelny pro hřeben. „Máš střepy ve vlasech. Vyčešu ti je.“

Omakala jsem chodidly deku před sebou a ucítila střepy. Jako by to byly malé kamínky.

„Předkloň se!“

Vyčesala jsem jí střepy z vlasů. Padaly na deku.

„Vlasy jsou O.K.,“ řekla jsem potom. „Teď je na řadě pyžamo.“

Shodila kabátek i kalhoty na zem.

Byla jeden sval. Nikde nebyl vidět ani gram tuku.

Kolem krku měla stříbrný náhrdelník s červeným srdcem a modrými kameny mezi ňadry.

„Teď můžeš jít.“ Chytila jsem ji za ruku a opatrně ji převedla přes deku. Posadila se na postel.

Povedlo se!

Ve sklenici na nočním stolku zbyla trocha Jackieho.

Trochu jsem upila a zbytek podala Lilje Rós.

Vypila to na ex.

„Takže ses jenom dívala, co?“

Zrudla.

„Vždyť jsi to přece řekla.“

„Ano,“ zašeptala.

„To jsi často dělávala i dřív, že?“

Přikývla.

„Bavilo tě to?“

„Někdy.“

„Byla to přece zajímavá show, ne?“

Lilja Rós zvedla hlavu. Ještě stále se červenala. Pak pomalu sklopila zrak.

Úplně jsem zapomněla, že jsem nahá.

Natáhla ruku. Prsty se jí chvěly, když se mě dotkla jejich špičkami.

To muselo přijít.

Vlastně jsem ani nebyla překvapená. V hloubi duše jsem s tím počítala. Jenom jsem se zdráhala o tom přemýšlet.

Když jsem si lehla do postele, zavřela jsem oči a dovolila jí, aby dělala, co chce. Snažila jsem se myslet na Juana.

Noc byla ještě dlouhá.

„Och Bože, och můj Bože!“ sténala o něco později, přitisknutá ke mně, jako by v nejvlastnějším smyslu slova byla na cestě do nebe, a sevřela mě svými trénovanými stehny tak pevně, že jsem si připadala jako ve svěráku.

„Hallo! Hallo!“ volala.

Já jsem přesto pokračovala.

„Lepší špatný milenec než prázdná postel.“

To říkávala máma.

46

Venkovská zábava!

Uvolněná nálada veselé taneční zábavy bylo to pravé zakončení divokého dne.

Bylo to totální šílenství.

Lilja Rós mě a mou opici vzbudila v poledne černou kávou. Na tácu ležel i její přívěšek. Velké srdce s modrými kameny. Tázavě jsem na ni pohlédla.

„Věnovala mi ho před časem Halla,“ řekla. „Teď ho chci dát tobě.“

Vzala jsem si ten přívěšek a chtěla si ho pověsit kolem krku. Lilja mě však zadržela.

„Je to medailon, který se dá otevřít,“ řekla.

„Jak?“

Ukázala na malinké tlačítko pod jedním kamenem.

Když jsem na něj zatlačila, medailon se otevřel.

V malém pouzdře se nacházel klíč. Byl to klíč ke štěstí?

„Už jsem slyšela o tom, že štěstí nosí podkovy. Ale nevím o tom, že by ho nosily i klíče.“

Lilja Rós medailon zase zavřela .

„To je opravdový klíč.“ Usmála se. „Můžu ti i říct, od jakého zámku.“

Teď mi to došlo.

„Myslím, že to vím,“ odpověděla jsem. „Je to klíč od bezpečnostní schránky v bance.“

„Přesně tak.“

„Kde ta bezpečnostní schránka je?“

„Na severu.“

„Jsou v ní ty videokazety?“

Vzala náhrdelník a pověsila mi ho na krk.

„Pojeď se mnou na sever,“ řekla, „a uvidíš sama.“

Taková nabídka se nedala odmítnout.

Takže jsme jely na sever.

Sehnala auto z půjčovny. S pohonem na všechna čtyři kola. Chtěla mi trochu ukázat venkov.

Když jsme byly v Borgarfjorduru, otevřela jsem láhev Jackieho. Klidně stačilo, když byla střízlivá jen jedna z nás. Lilja Rós se dobrovolně přihlásila, že se toho ujme.

V Blonduós bydlela sama v malém řadovém domě.

Nejdřív jsme si udělaly pohodlí a nacpaly se a pak jsme se vydaly na pravou venkovskou taneční zábavu.

Kolem půlnoci jsme dorazily do místního kulturního domu. Praskal ve švech a všichni byli namol. Lilja Rós tam znala hodně lidí.

V mžiku se kolem mě shromáždil celý fanclub opilých chlápků. Někteří byli svalovci, kteří tak jako Lilja měli jako svůj jediný koníček kulturistiku.

Tančila jsem s nimi. S některými jsem flirtovala.

Dva vypadali docela dobře. Vypadalo to slibně. Jeden z nich se mě zeptal, jestli se s ním nechci venku projít.

Samozřejmě jsem chtěla.

Venku bylo světlo, ale zataženo. Letní noc na venkově. Všude zněl řev motorů, výkřiky a volání, rozčilený křik a kletby, smích a pláč.

Ten svalovec mě zklamal. Podle všeho mu šlo jen o to, aby měl co největší svaly. Všechny se mu pod mýma rukama vlnily, byly velké a pevné, všechny až

na ten, o který šlo. Ten byl zanedbaný. Ten by se neměl účastnit islandského mistrovství.

Zábava už se skoro chýlila ke konci, když mě na tanečním parketu kdosi hrubě chytil za ruku a otočil.

„Ach ne,“ řekl známý hlas, „není to naše návštěvnice skládky?“

Viking a zrzek se na mě sebevědomě zubili. Bez uniforem. Jeden z nich se postavil přede mě, druhý za mě a oba mě chytili.

„Musíme se trochu pobavit,“ řekl Viking.

„Zatracení idioti!“ zvolala jsem. „Nechte mě na pokoji!“

Odvedli mě ze sálu, přestože jsem se bránila, jak jsem mohla, a zapírala se nohama.

„Vidím, že jsi opravdu nadšená z toho, že se zase vidíme!“ řekl s úsměvem Viking. „Jako toulavá fena.“

„Moc vtipné!“

Byli jsme už venku. Odvlekli mě k parkovišti vedle kulturního domu. Tam mi Viking náhle zkroutil ruku za záda a přitlačil mě k jednomu autu, zatímco zrzek otevřel dveře u druhého vozu.

Byl to mercedes.

„Jenom tě vezmeme na malou projížďku. Minule se ti to líbilo!“ řekl Viking.

Právě se mě pokoušeli nacpat na zadní sedadlo mercedesu, když na mě Lilja Rós zavolala: „Stello, kam jedeš?“

Prudce jsem udělala krok vzad a pootočila se.

„Ti zatracení idioti mě chtějí unést!“ zavolala jsem na ni.

Viking mě znovu postrčil k autu. Potom mě natlačil na zadní sedadlo a už skoro sám nasedl, když se u dveří objevil stín.

„Co se to tu děje?“ zeptal se ten svalovec.

„Pomoz mi ven!“ vykřikla jsem.

„Vždycky dělá divadlo,“ řekl Viking a rozesmál se.

„Ach tak?“

Svalovec na něho chvíli hleděl, potom ho náhle vzal za rameno a vytáhl ho na parkoviště tak snadno, jako by to byl pytel odpadků. Potom mi podal ruku a pomohl mi z auta. Objevilo se tam několik zvědavců, kteří se chtěli podívat na rvačku. Lilja Rós stála v první řadě.

„Radím ti, aby ses do toho nemíchal,“ řekl Viking.

„My jsme totiž od policie.“

„Pak mi ukaž svůj průkaz,“ odpověděl svalovec.

„Lže, jako když tiskne! Jsou to ničemové z Reykjavíku!“ zvolala jsem.

Zvědavci přišli blíž.

„Půjde s námi,“ řekl Viking s autoritou v hlase.

„To si nemyslím,“ opáčil svalovec, objal mě a prošel se mnou kolem Vikinga.

Zrzek se posadil za volant.

„Pojď, mizíme!“ zavolal.

Viking byl, jak se zdálo, jiného názoru. Šel za mnou, dokud mu svalovec nezastoupil cestu. Stáli naproti sobě, přikrčení a připravení pustit se do sebe.

„Říkal jsem ti, že mizíme,“ volal zrzek.

Upřeně jsem hleděla na Vikinga. A pak jsem dostala nápad. Prostě jsem nedokázala odolat tomu pokušení.

„Ech, teď mě napadlo, že jsem vám chtěla poděkovat za ten výlet!“ řekla jsem a usmála se.

„Není zač,“ odpověděl Viking a zazubil se. „Věděl jsem, že se ti to líbilo.“

Udělala jsem krok směrem k němu. Vlídně jsem se usmála a potom ho vší silou kopla. Přímo mezi nohy.

Uplynulo několik sekund, než vykřikl. Pak klesl na kolena, chvíli se držel za nejcitlivější místo a zase vykřikl.

„Není zač, hošánku,“ křikla jsem na něho. „Věděla jsem, že se ti to líbilo!“

„Bravo!“ ozval se jeden z diváků. Kdosi další začal tleskat. Ostatní se přidali.

Lilja Rós mě odvedla s sebou.

„Pojď už, Stello, prosím tě,“ řekla. Pohlédla na svalovce. „Ty také. To bude jistější.“

Přišly jsme k půjčenému vozu a nasedly. Lilja nastartovala, šlápla na plyn a zakrátko jsme byly na okružní silnici.

Byla jsem neskutečně šťastná.

„To jsem ještě nikdy neudělala. Ale už mnohokrát jsem na to měla chuť.“

„Bylo to tak skvělé, jak sis to představovala?“

zeptala se Lilja Rós.

„Skvělé? Byl to jedinečný pocit! Ráj na zemi!“

47

Už jsem nedokázala usnout.

Přestože jsme se teprve po čtvrté ráno poddaly únavě, už o tři hodiny později jsem se probudila a posadila se v posteli.

Chvíli jsem se převalovala pod dekou sem a tam a neúspěšně se pokoušela usnout, ale pak jsem si oblékla bílý župan, který mi půjčila Lilja Rós. Potom jsem sešla po dřevěných schodech dolů, postavila vodu na kávu, přinesla si křeslo do obývacího pokoje a pokusila se zbavit mozek noční mlhy a kocoviny.

Když jsem vypila velký hrnek kávy, začala jsem se toulat po domě.

Včera večer jsem neměla možnost si ho prohlédnout. V přízemí byl obývací pokoj a kuchyně, prádelna a místnost, kterou Lilja Rós používala k přípravě výuky.

Do tohoto pokoje svítilo ranní slunce. Všechno tam bylo uklizené tak jako všude jinde v domě. Každá věc byla na svém místě.

Lilja však zapomněla vypnout počítač na psacím stole. Myš jako by čekala na to, až s ní začnu klikat.

Na židli u psacího stolu byl potah, který mě šimral, když

jsem se posadila a podívala se, co má Lilja Rós na harddisku.

Na obrazovce se objevil dlouhý sloupec souborů.

Jedna složka okamžitě vzbudila můj zájem. Jmenovala se prostě HALLA

Váhala jsem.

Samozřejmě jsem u toho počítače neměla co pohledávat a už vůbec jsem se neměla hrabat v jeho obsahu. Ale má zvědavost byla silnější než všechno ostatní, jako už tolikrát.

„Zakázané ovoce nejlíp chutná.“

To říkávala máma.

Ve složce Halla byla spousta dokumentů. Všechny byly označené číselnými kódy; nejprve čtyři číslice, pak dvě a ještě dvě. A nakonec tři písmena: PGP.

„To je prosté, Watsone,“ řekla jsem sobě samé spokojeně. To musejí být kopie Halliných deníků, roztříděné podle roků, měsíců a dnů. Posílala je tedy i sem. Samozřejmě přes telefonní linku. Aby byly u Lilji Rós v bezpečné úschově.

Pochopitelně jsem hned poznala ta tři písmena na konci. Bylo to potvrzení toho, že celý text byl zašifrován stejným způsobem jako diskety ve městě.

Přeletěla jsem názvy dokumentů. Čísla roků ukazovala, že jde o tytéž texty, které jsem četla na jihu.

Ale pozor!

Ne úplně. Objevila se tam data z posledního roku.

Ta na disketách z bezpečnostní schránky v bance chyběla.

Teď už jsem neváhala. Okamžitě jsem si vzpomněla na Sindriho výklad. Našla jsem program Pretty Good Privacy a spustila ho. Otevřela jsem poslední dokument, který Halla poslala na sever. Vyťukala jsem heslo v italštině.

Bingo!

Potřebovala jsem přibližně dvě hodiny na to, abych pročetla deník posledního roku Hallina života. Když

jsem s tím byla hotová, šla jsem zpátky do kuchyně a uvařila si kávu. Posadila jsem se k oknu, duchem nepřítomná jsem sledovala děti hrající si na ulici a pokoušela se strávit nové informace.

Dostala jsem se vlastně dál?

Možná ano, možná ne.

Nepochybné každopádně bylo to, že Halla měla v posledních měsících vážné obavy kvůli svým kšeftům se Sigvaldim. Především proto, že si myslel, že policie si na něho chce posvítit kvůli podezření z pašování drog. Valdi chtěl, aby Halla využila svůj politický vliv k sabotování vyšetřování. To by samozřejmě obrátilo pozornost policie na ni. Proto se vymluvila, aby ve Valdiho záležitosti nemusela nic podnikat. Sigvaldi byl rozčilený a vyhrožoval jí vším možným, pokud bude nečinná.

Přešel nakonec k činu?

Možná.

A pak tu ještě byla historka s pagerem, jak ji nazvala Halla.

To byla opravdu pozoruhodná záležitost. Halla měla pager pořád u sebe. Jednoho dne dostala zprávu, které nerozuměla. Přesto odesílateli zavolala. Odpověděl jí nějaký muž. Řekl jí, že si může vyzvednout svůj „balík“ na centrálním autobusovém nádraží. Doklad, který měla použít, už byl ve schránce na dopisy.

Pak zavěsil.

Následujícího dne jela na autobusové nádraží, aby ten balík vyzvedla. Z nějakého důvodu váhala, když

vešla do čekárny. Celá ta věc se jí zdála divná. Nejdřív se posadila jako cestující, který čeká na odjezd autobusu. Pozorovala výdej balíků. Přesvědčila se o tom, že tam pracuje několik lidí. Měla však podezření, že ji někdo chce vlákat do pasti. Proto čekárnu zase opustila, aniž by si balík vyzvedla.

Lilja Rós byla toho dne ve městě. Okamžitě se jí nabídla, že ten balík vyzvedne. Halla byla proti.

Považovala to za nebezpečné. Předpokládala, že Porno-Valdi se jí chce pomstít. Přesto nakonec souhlasila.

Odpoledne jela Lilja Rós sama na autobusové nádraží. Když Halla přišla domů, navečeřely se a společně ten balík otevřely. Našly v něm jenom kuchařku. Nic víc. žádnou zprávu, žádné vysvětlení.

Možná jí to jenom mělo nahnat strach. Chtěl Porno-Valdi předvést své svaly? Chápala jsem to stejně tak málo jako Halla.

Šla jsem nahoru, posadila se na postel a poklepala Lilje na rameno. „Už je poledne,“ řekla jsem. Když

jenom zabručela, dodala jsem: „Venku je nádherně!“

Požitkářsky se protáhla, posadila se a svěsila nohy z postele. „Už ses sprchovala?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Tak pojď.“

Odpoledne mi chtěla za každou cenu ukázat, kde na venkově jako teenager bydlela. U Hally.

Cesta, která vedla k tomu domu, byla špatně udržovaná. Tu a tam ležely uprostřed úzké polní cesty velké kameny. Na jiných místech byly hluboké výmoly.

Lilja Rós pomalu přijela ke statku.

Ten starý dům byl zpustlý. Stěny se bortily. Omítka se odlupovala ve velkém. Vchodové dveře již nevisely v pantech.

Vylezly jsme z auta a vešly do domu. Všechno tam bylo zpustlé a plné koňského a ovčího trusu.

Lilja Rós šla přede mnou. Ukázala mi místnost, ve které s Hallou spávaly přes letní prázdniny. Byla malá a prázdná.

Ten polorozbořený dům byl zahalen smutkem. Tady lidé dřeli a trpěli. Milovali se a hádali. Před dlouhou, dlouhou dobou. K čemu?

Šla jsem ven.

Lilja Rós mě zakrátko následovala se slzami v očích. Automaticky jsem pohlédla jinam, než se vzpamatovala. Dívala jsem se na malou louku, kterou už roky kromě zvířat hledajících potravu nikdo nepoužíval.

Bylo to opuštěné místo. Opuštěné lidmi i Bohem.

Pokud se vůbec někdy odvážil tak daleko na sever.

I já jsem ve svém životě měla místo, které jsem opustila. Starý hotel na okružní silnici v Ostfjordenu, kde jsem vyrůstala. Nejdřív jsem bydlela s mámou a tátou. Pak jen s tátou, když máma odešla. Už jsem tam nebyla roky, od té doby, co jsem začala studovat ve městě. Při myšlence na to mi přeběhl mráz po zádech.

Lilja Rós celou cestu k okružní silnici mlčela.

„Je to zvláštní, po tolika letech přijet zpátky,“ řekla potom. „Všechno se mi tu zdá být menší, než si pamatuju.“

„To je jenom důkaz toho, že nikdo by neměl stavět na tom, že jeho vzpomínky jsou skutečnost.“

„Všechno je teď tak malé a zpustlé. A opuštěné.“

„Vzpomínky jsou většinou lepší než skutečnost.“

„To je hrozná představa.“

„Vůbec ne.“

Zastavila a vyhlédla z okna. „Myslím, že je lepší dívat se na ten statek z dálky,“ řekla.

„Ber to jako zásadu: Když máš na nějaké místo hezké vzpomínky, nikdy se tam nevracej.“

„Možná máš pravdu.“

„Naopak je to samozřejmě něco jiného: když máš špatné vzpomínky na nějaké místo, pak se nevyplatí vracet se tam.“

„Proč?“

„Protože to tam určitě nebude lepší!“

Lilja Rós se rozesmála. „Podle tvého pesimistického pravidla by člověk nikdy neměl nikam jezdit dvakrát.“

„To by bylo rozumné. Chránilo by to před zklamáními.“

Navečer jsme přijely zpátky do Blónduós. Lilja Rós právě sjížděla k parkovišti před jednou benzínkou, když jsem uviděla Vikinga. Stál u čerpacího stojanu a tankoval do svého mercedesu.

„Neodbočuj! Jeď dál!“ vykřikla jsem. Krátce na mě pohlédla, ale pak zase sjela na okružní silnici a přímo kolem Vikinga jela dál.

„Jsou tady,“ řekla jsem.

„Kdo?“

„Ti dva idioti z Reykjavíku.“

Rychle přejela po mostě přes řeku Blandu a vjela do vesnice. „Asi dnes v noci jeli z toho kulturního domu za námi,“ řekla.

„Možná. Spíš bych řekla, že jsou nám v patách celou dobu.“

„Myslíš z Reykjavíku?“

„Ano.“

Nechala jsem si tu věc projít hlavou, zatímco Lilja Rós zaparkovala před svým domem. To nemohla být náhoda, že se ti dva parchanti objevili tady. Byli nám v patách.

Ale proč?

Nepochybně proto, aby nás sledovali. Aby viděli, co děláme na severu. S kým se setkáváme. Zda nám někdo něco dal. To bylo jasné.

Teď šlo o to, setřást je. Vrátit se do Reykjavíku, aniž

by si toho všimli, a když, tak aby si toho všimli pozdě.

S naší kořistí, kvůli které jsme sem jely.

Rychle jsme šly dovnitř. Následovala jsem Lilju Rós do kuchyně, kde začala připravovat večeři.

„Nechci jet domů až zítra,“ řekla jsem.

„Ale musíme přece do banky!“

„Ano, jasně. Jak dobře znáš jejího šéfa?“

„Tady vlastně každý zná každého.“

„Tak s ním promluv. Musíme se k té bezpečnostní schránce dostat ještě dnes večer.“

„V neděli večer? Kvůli nám banku neotevře.“

„Pak ho musíš překecat.“

Posadily jsme se, pily kávu a kuly plán.

Když Lilje Rós dodal kofein odvahu, zavolala šéfovi pobočky. Musela jsem uznat, že dokázala být velmi přesvědčivá. Tvrdila, že zcela nečekaně musí ještě dnes v noci do města. že si musí vzít jednu věc, která leží v té bezpečnostní schránce. Vzbuzovalo to soucit.

Pak dostala to, co chtěla. Šéf pobočky jí slíbil, že se s ní večer v deset v bance setká.

48

Bylo deset hodin.

Už několik minut jsme čekaly před bankou, když

černým džípem přijel vedoucí pobočky.

Šel s námi přímo k bezpečnostním schránkám, kde jsem vytáhla klíč z medailonu, odemkla skříňku a z plna hrdla se rozesmála.

V té schránce byla taška. Modrá.

Modrá taška!

Takže přece jen existovala. Prohlédla jsem si její obsah, zatímco Lilja Rós zamykala schránku.

V tašce bylo několik videokazet. Nic jiného. Potom jsem tu tašku zase zapnula, vzala si klíč a zase ho dala do medailonu.

Lilja Rós vedoucímu pobočky děkovala po celou cestu k silnici.

Když jsme byly u Lilji Rós doma, prohlédla jsem si ty videokazety. Všechny byly nepopsané.

„Pojď, podíváme se na ně,“ řekla jsem.

Lilja zrozpačitěla. „Ale já nemám videorekordér,“

odpověděla.

„Opravdu ne?“

Neuvěřitelné!

Mám v rukou ty záznamy a nemůžu se na ně podívat. Sakra!

„O.K.“ Pokoušela jsem se zůstat klidná. „Potom s tím asi musíme počkat, než zase budeme ve městě.“

„A vlastně ani nemám chuť se na ně dívat.“

„Už jsi je viděla, že?“

„Pár úryvků.“

„A zbytek jsi točila sama?“

Svěsila hlavu.

„Co na nich vlastně je? Myslím kromě Haukurova hvězdného výstupu.“

„Ech, záznamy z Halliných večírků.“

„A?“

„Scény z ložnice.“

„S Hallou?“

„Ne, hlavně s jinými lidmi.“

„I s tebou?“

„Ne.“

„O.K.“

Krátce přemýšlela, aby pak dodala: „Každopádně o tom nevím.“

„No, to se ještě ukáže.“

Začaly jsme balit naše věci. Šlo to rychle, protože jsme vlastně ani neměly čas je vybalit. Pak šla Lilja Rós do pracovny a něco tam dělala, zatímco já jsem uvařila kávu.

O něco později zase přišla do kuchyně. „Tys byla na počítači?“ zeptala se.

Nemělo smysl lhát. „Ano,“ odpověděla jsem.

„Proč ses mě nezeptala, jestli ti to dovolím?“

„Protože jsi spala.“

Tvářila se divně. Hleděla na mě se směsicí vzteku a strachu v očích.

„Nechtěla jsem tě budit. Spala jsi dneska ráno tak tvrdě,“ dodala jsem.

„Ach tak?“

„Nemohla jsem spát. A neměla jsem nic jiného na práci.“

„Objevila jsi v denících něco nového?“

„V jakých denících?“

„Samozřejmě v Halliných. Četla sis je přece dnes ráno.“

„Odkud to víš?“

„Počítač ukládá kopie toho, co bylo na obrazovce naposledy. Každých pět minut.“

„Aha…“

„Našla jsem nové kopie Halliných deníků, které napsala v posledních měsících, než zemřela. Uložily se dnes ráno, když jsi je četla.“

„Ach tak.“

Ještě stále na mě upřeně hleděla.

„Ne,“ odpověděla jsem konečně na její otázku.

„Nenašla jsem nic nového, co by bylo důležité, kromě toho, co napsala o Sigvaldiho výhrůžkách. A té historky s pagerem.“

„S pagerem?“

„Ano, nevzpomínáš si? Ta záležitost s balíkem, který jsi vyzvedla na autobusovém nádraží.“

„Ach, to.“

„Nepřipadalo ti to divné?“

„Ano.“

„Nezjistila jsi, kdo poslal ten balík?“

„Ne.“

Lilja Rós se posadila ke kuchyňskému stolu, u kterého jsme čekaly do dvou hodin v noci. Pak jsme chtěly jet zpátky do města.

„Co uděláme s těmi chlápky?“ zeptala se Lilja: „Na chvíli je vyřadíme, než odjedeme.“

„Jak?“

Vstala jsem a otevřela šuplík s příbory. „To uvidíš,“

odpověděla jsem a spokojeně se usmála, když jsem uviděla ostrý nůž na maso.

Objevily jsme jejich mercedes na parkovišti před hotelem.

Jejich mercedes?

Ačkoli málokdy dávám pozor na to, jak vypadají japonské káry, vlastně nikdy nepřehlédnu mercedes.

Dokonce jsem poznala, že jsem v něm už seděla. Bylo to auto, ve kterém mě Saemi vezl do Eldóradá, na setkání s Porno-Valdim.

Jasná věc.

Napsala jsem si státní poznávací značku. Chtěla jsem se ve městě podívat, na koho je ten vůz přihlášený. Sázela bych na Sigvaldiho.

Všichni ve vesnici okolo druhé v noci tvrdě spali.

žádný pohyb v hotelu, nikdo na parkovišti.

Lilja čekala v autě z půjčovny, zatímco já jsem se podívala na zoubek tomu mercedesu. Nejdřív jsem vypustila vzduch z kol, z jednoho po druhém. Pak jsem ten skvělý kuchyňský nůž zarazila až po rukojeť do prázdných kol.

Skvělé!

Takto nás ti neohrabaní ksindlové v příštích hodinách nemohli sledovat. To bylo jisté. I když to byl mercedes.

49

Lilja Rós byla velmi unavená, když jsme zrána přijely do města. Většinu cesty řídila, a proto šla hned do postele, když jsme postavily zavazadla do chodby.

Já jsem nešla spát. Musela jsem se nejdřív podívat na to video!

Nejdřív jsem se však vrhla na ledničku. Usmažila jsem si několik vajec, opekla toastový chleba a neodolala jsem ani jogurtu a jablečné šťávě. To všechno jsem přinesla do obývacího pokoje, kde jsem se uvelebila před televizí.

Měla jsem před sebou několik hodin v kině.

Nejednalo se ovšem o filmy z rubriky „pro celou rodinu“. Většinou se odehrávaly v ložnici. Očividně se tam během večírků stahovaly mraky lidí, aby se tam vyřádili v dobré společnosti. Aby se tam váleli v posteli.

Několik tváří jsem znala, když tedy pominu Hallu a premiéra. Ti dva spolu byli v jedné hezké pasáži.

Pak jsem ty záznamy začala přetáčet dopředu.

Mezitím tam byly scény, které byly natočeny někde jinde v domě. V obývacím pokoji nebo na chodbách.

Dokonce i na záchodě. Byly tam záběry večírků, na kterých se lidé svlékali. Tančili, pili, kouřili, cosi šňupali.

Šňupali?

Zastavila jsem kazetu a přetočila ji zpátky. A pomalu dopředu.

Ano, šňupali. Ale ne normální šňupací tabák.

Prohlédla jsem si tu sekvenci lépe. Několik lidí tam sedělo v obývacím pokoji a cosi šňupalo. Jeden po druhém. Buďto nevěděli, že jsou natáčeni, nebojím to bylo jedno. Musel to být koks.

Ne, co to vidím? Je to možné?

Přetočila jsem záznam zase zpátky, pustila ho a zastavila.

Na obrazovce byla zřetelně vidět Lilja Rós. Právě šňupala onen bílý prášek.

Ta vždycky umí překvapit. Co mě to jenom napadlo na začátku léta? Ano: myš, která se plíží pryč!

Lilja Rós byla na více záběrech. Na jednom si užívala s Hallou v růžovém kabinetu hrůzy. Držely se za ruce a válely se po posteli, když tu je cosi vyrušilo.

Halla od sebe odstrčila Lilju Rós, vzala z nočního stolku pager, podívala se na něj, hodila ho Lilje Rós a pak se natáhla po dalším pageru, který vypadal úplně stejně. Pohlédla na něj a pak začala telefonovat. Když

skončila, zase si lehla na záda a usmála se na Lilju Rós, která svůj pager odhodila stranou a zase se sklonila k Halle.

Vtom jsem za sebou uslyšela hlasitý dech.

Byla to Lilja Rós. Přišla do obývacího pokoje, aniž

bych si jí všimla, a se slzami v očích hleděla na video.

„Posaď se ke mně,“ řekla jsem a přitáhla ji k sobě na pohovku. Dívaly jsme se spolu na video až do konce.

„Co to bylo s těmi pagery?“ zeptala jsem se, když se zase vzpamatovala.

„Obě jsme měly stejný přístroj,“ odpověděla.

„Někdy jsme nevěděly, které z nás volají. Ale většinou to bylo pro ni.“

Haukurův hvězdný výstup byl na poslední videokazetě. Videokamera už nějakou dobu běžela, když úplně namol dovrávoral do ložnice.

Posadil se se sklenicí v ruce na postel. Právě se napil, když dovnitř přišla nějaká dívka. Sedla si vedle něho. Neustále ho líbala. Svlékla mu sako a rozvázala kravatu.

Když ji Haukur odstrčil a lehl si na postel, dívka se rychle začala svlékat, až před ním stála nahá. Otáčela se a jezdila si dlaněmi po těle jako zkušená striptérka.

Potom si klekla nad Haukura, rozepnula mu kalhoty a snažila se ho olizováním vzrušit. Vtom ji Haukur odkopl z postele. Když spadla z postele, udeřila se hlavou o zem. Oba nehybně leželi.

To bylo všechno.

Přetočila jsem to dopředu. Pak jsem to zase pustila pomalu. Konečně nějaký pohyb. Do pokoje přišlo několik lidí. Někdo se sklonil k tomu děvčeti. Připadal mi povědomý. Teď se díval na Haukura. Potom se otočil.

Byla jsem nepříjemně překvapená. Byl to Saemi.

Mluvil s někým, kdo stál tak daleko od postele, že ho kamera nezabírala. Vypadalo to, jako by se hádali.

Saemi zavrtěl hlavou. Naslouchal tomu neviditelnému.

Nejdřív pohlédl na dívku, pak na toho, koho kamera nezabírala. Vyzul si boty a hodil je ke dveřím. Obul si Haukurovy boty a přišel k děvčeti. Znovu pohlédl na toho neviditelného. Něco řekl. Čekal.

Náhle Saemi začal děvče, které leželo v bezvědomí na podlaze, kopat. Kopal do něj dlouho, až byly ty černé boty od krve. Kopal ho do hrudi, do břicha, do tváře. Těmi kopanci ho převrátil.

Konečně s tím přestal a zachmuřen vzhlédl. Pak si vyzul boty, obul je Haukurovi na nohy a stáhl ho z postele, načež ho přitáhl k té zakrvácené dívce. Oba je překročil a zmizel ze záběru.

O něco později se třikrát nebo čtyřikrát zablesklo, jako by tam někdo fotil. Potom byla kamera vypnuta.

Chvíli jsme mlčky seděly před šedou obrazovkou.

Ta záležitost se odehrála úplně jinak, než jsem čekala. Haukur to děvče sice odkopl ze sebe na zem, ale jinak ho nijak nebil. To udělal Saemi. Za takový brutální útok by si určitě poseděl několik let za mřížemi. A to video byla jeho vstupenka. Zdálo se ovšem, že jedná na něčí pokyn. Na videu však nebylo vidět, kdo mu to přikázal.

„Už jsi to někdy viděla?“ zeptala jsem se.

„Ano,“ odpověděla Lilja Rós. „Proto jsem také věděla, že Saemi je schopný všeho.“

„Ale v pokoji byl určitě ještě někdo,“ dodala jsem.

„Víš kdo?“

„Halla mi to řekla.“

Tázavě jsem na ni pohlédla.

„Byl to Sigvaldi,“ odpověděla. „To on to celé zorganizoval.“

„To všechno musíš povědět zlatým chlapcům, až

jim dáme tu pásku.“

„Tuhle kazetu si můžou nechat,“ řekla Lilja odhodlaně. „Ty ostatní chci zničit.“

Pohlédla jsem na hodinky. Bylo poledne. „O.K.

Nejlepší bude, když teď rychle zavolám Raggimu,“

odpověděla jsem.

„Řekni mu o těch týpcích na severu. A dej mu jejich espézetku.“

„Neměj obavy, na to dozajista nezapomenu.“

Telefonovala jsem hned. Nejdřív jsem Raggimu pověděla o cestě na sever a o těch dvou chlápcích v mercedesu. Vyslechl to lhostejně. Přesto si napsal značku jejich auta a slíbil mi, že to překontroluje.

Když jsem mu vyprávěla o videu s těmi skandálními záběry, už lhostejný nebyl. Nechal mě čekat u telefonu a mezitím zavolal policejnímu viceprezidentovi.

„Ve dvě hodiny, Stello,“ řekl po chvíli. „Přijď sem s těmi videokazetami ve dvě.“

„Co všechno neudělám, abyste se rozhoupali…“

„Můžeš být jedovatá, jak chceš, když to video bude v pořádku,“ řekl Raggi rozčileně.

„V pořádku? To zasáhne toho ničemu přímo mezi oči!“

Nejenom toho ničemu, s tím jsem počítala.

50

Raggi nás vyzvedl na příjmu a odvedl nás nahoru do velké kanceláře, kde na nás čekali policejní prezidenti.

Prezident a viceprezident.

Vytáhla jsem videokazetu z aktovky a podala ji Raggimu. Hned ji strčil do videorekordéru.

Ti tři tam mlčky seděli a dívali se na záznam. Pak na sebe zachmuřeně a odhodlaně pohlédli.

Policejní prezident přišel k nám.

„Rád bych vám osobně poděkoval za to, že jste přinesly tento materiál.“

Znělo to slavnostně. Jako by nám prezident republiky propůjčoval rytířský kříž.

„Ragnare, sepiš protokol,“ poznamenal a pohlédl na svého podřízeného. „A ve čtyři se setkáme na poradě.“

Raggi šel s námi dolů do své kanceláře, kde jsem přihlížela, jak sepisuje protokol. Lilja Rós dodržela naši úmluvu. Domluvili jsme se na tom, co může říct.

Zaprvé: kde a kdy k tomu činu došlo. Zadruhé: Hallino tvrzení, že Sigvaldi byl při tom a přikázal Saemimu, aby to děvče zbil a vše vyfotil. Tyto fotky pak použil, aby Haukura přesvědčil o tom, že to děvče v opilosti zmlátil on.

Pročetla jsem si protokol, než ho Lilja Rós podepsala.

„Tentokrát z toho nevyvážné,“ řekl Raggi.

„Kdo?“

„Saemi samozřejmě!“

„Ten byl přece jen vykonavatel. Jak často ti to mám říkat?“

„Věděla jsi, že to auto je přihlášené na něho?“

„Jaké auto?“

„Ten mercedes, který jsem kontroloval.“

„Tomu nevěřím!“

„Počítač nelže.“

„Vždycky jsem si byla naprosto jistá, že ti ničemové jsou ve službách Haukura nebo Sigvaldiho.“

„Možná v tom jedou všichni tři,“ řekla Lilja Rós.

„Co se stane teď?“ zeptala jsem se rozrušeně.

„To se dozajista rozhodne na poradě,“ odpověděl Raggi. „Musíme být schopni všechno dokázat, než

přikročíme k činu.“

„Ale Saemiho přece určitě zadržíte!“

„To je přece jasné, ne?“

„Ano ano, na tom videu se přece jen tak neprochází.“

„A pak to pro tebe bude těžké.“

„Pro mě? Já se od toho případu budu držet dál.“

„To měl být vtip.“

„Ale lidé v pozadí se z toho samozřejmě jako vždy zase vykroutí.“

„Nebuď přece tak pesimistická, Stello.“

Lilja Rós už byla u dveří.

„Poslouchej, je něco nového v případu Birna?“ ještě jsem se krátce Raggiho otázala.

Zavrtěl hlavou. „Zatím jsme nedostali žádnou odpověď.“

„O.K.“

Zavezla jsem Lilju Rós do centra a potom jsem se vydala hledat Saemiho. Myslela jsem si, že s ním musím mluvit. Chtěla jsem si od něj vyžádat soukromé vysvětlení. Za hodinu jsem ho konečně našla na letišti.

Právě se chystal odletět na západ.

„Máš chuť na další let?“ zeptal se s úsměvem.

„Kde je tvůj mercedes?“

Jeho úsměv se změnil v grimasu.

„Půjčil jsem ho,“ odpověděl.

„Pracují ti dva hrubiáni pro tebe?“

„Jací hrubiáni?“

„Ti týpci, co mě nedávno unesli a o víkendu sledovali mě a Lilju Rós. Jezdili tvým mercedesem.“

„Nemám tušení, o čem mluvíš.“

„Nedělej se. Hra skončila.“

„Jaká hra? Fotbal?“ Úsměv ho rychle přešel. Zdálo se, že konečně pochopil, že se stalo něco vážného.

„Našla jsem modrou tašku,“ řekla jsem. „S videem, na kterém jsi v hlavní roli.“

Jeho snědé tváře zbledly. „Kde je to video?“

„Už ho nemám. Ten případ už mě nezajímá. Jenom chci vědět, na čí pokyn mě ti lumpové unesli. Ať jim to můžu vrátit.“

„Mají to video poldové?“

Přikývla jsem.

„Sakra!“

„Podle toho, jak si věci stojí, mi můžeš říct pravdu.“

„Chceš tím říct, že jsem vyřízený?“

„Vždycky jsem říkala, že jsi jen pěšák. A pěšáci jsou v šachu vždycky obětováni jako první.“

„Ale někdy dají mat králi.“

„Opravdu si myslíš, že jsi pro to ten pravý?“

„Ne, dokud má ještě věž a královnu.“ Saemi si dal ruce v bok a pohlédl na letištní plochu, kde právě přistávalo dopravní letadlo. „Sakra,“ opakoval.

„Odpovíš mi teď?“

„Myslíš si o sobě, že jsi tak neuvěřitelně chytrá,“

řekl a rozzuřeně na mě pohlédl. „Nauč se hrát šachy!“

Pak se pomalu vydal k malému letadlu.

51

Vyděsila jsem se.

Srdce mi bušilo tak divoce, že to v tichu bylo slyšet.

Kolem byla tma.

Promnula jsem si tvář, projela si prsty vlasy. Vrtěla jsem se v posteli. Snažila jsem se konečně probrat.

Měla jsem zlý sen. Noční můru! Sledovala jsem nějakého muže v temném městě. Šla jsem za ním, z jedné ulice do druhé. Neviděla jsem, kdo to je. Jenom jsem běžela za ním. Odstup mezi námi se nezmenšoval, ale já se nevzdávala. Stále jsem běžela .

Náhle jsme se dostali do dvora, který byl ze tří stran uzavřený. Vedla tam jen jedna cesta, ta, kterou jsem tam přišla.

Přiblížila jsem se k tomu muži. Skoro jsem už byla u něj, když se náhle otočil. Měl masku. Stejnou, jakou jsem kdysi viděla na masopustu. Něco držel v ruce.

Když jsem se zastavila, rozběhl se ke mně. Ten předmět držel ve zvednuté pravé ruce. Tak jsem konečně viděla, co to je. Socha! Ta malá bronzová socha, kterou Halla dostala k narozeninám. Držel ji v ruce jako obušek a běžel přímo ke mně. Viděla jsem, jak se ke mně blíží s napřaženou rukou. Lesknoucí se předmět mi mířil přímo na hlavu. Nebylo úniku.

Snažila jsem se křičet, ale nešlo to. Byla jsem jako ochromená. Zatmělo se mi před očima. V tom okamžiku jsem se zpocená a s bušícím srdcem probudila.

Pokoušela jsem se zorientovat v temnotě. Sklonila jsem se k noční lampičce a rozsvítila.

Ležela jsem sama ve své posteli. Za zataženými závěsy. Pohlédla jsem na budík. Ještě pořád byla noc.

Spala jsem přibližně tři hodiny.

Lehla jsem si na záda a zavřela oči. Všimla jsem si, že zase musím myslet na včerejší události.

Raggi mi volal v šest večer.

„Slyšela jsi něco o Saemim?“ zeptal se zpříma.

„Co tím myslíš?“

„Jeho letadlo zmizelo.“

„Jak zmizelo?“

„Věž v Ísafjórduru s ním přibližně před hodinou ztratila rádiový kontakt. Myslí si, že letadlo se zřítilo.“

Vybavil se mi Saemi. Jak byl rozčilený, když jsme se včera na letišti rozešli.

„Vyslal nouzový signál?“ zeptala jsem se.

„Ne, myslím, že ne. Ale do té oblasti teď musel dorazit stroj letové kontroly a několik helikoptér. Nad vysočinou na západě je však hustá mlha. Pátrání se tedy může protáhnout.“

Po skončení našeho rozhovoru jsem zůstala sedět ve své kanceláři a přemýšlela o těch nečekaných novinkách.

Náhoda, nebo záměr?

Opravdu si Saemi myslel, že už nemá naději? že se nemůže pustit do poslední bitvy s králem? Vzdal to vzhledem k přesile?

Možná.

Ale co mi to říkal na letišti? Král, který má ještě věž

a dámu, nemůže dostat mat od pěšáka? Bylo to nějak takhle.

Král byl samozřejmě Sigvaldi. To musel být on. Ale o jaké věži Saemi mluvil? Byl to Haukur?

A kdo byla dáma?

Halla byla bezpochyby cosi jako dáma. Jenže už

byla dávno mrtvá a pohřbená. A mě teď žádná jiná dáma nenapadala.

Nebo?

Vybavily se mi záběry Hally a Lilji Rós. Jejich hrátky v růžovém kabinetu hrůzy. Vždycky jsem si byla jistá tím, že mezi nimi to byla Halla, kdo měl hlavní slovo. Nic jiného jsem si nedokázala představit.

že bych se mýlila?

Zavřela jsem oči a představila si je. Ty jejich rozpustilé hrátky v posteli, kdy Lilja převzala roli té silnější. Záměna pagerů.

Pagery!

Něco na nich nehrálo. A už delší dobu. Něco, na co mě mé podvědomí už dlouho marně upozorňovalo.

Vždycky jsem to vytěsnila. Co to, k čertu, mohlo být?.

Náhle mi odpověď bleskla hlavou. Bezděky jsem praštila pěstí do stolu.

To číslo!

Vyskočila jsem, šla ke skříni, otevřela ji, vytáhla dva spisy a položila je na stůl. Zhluboka jsem se nadechla, než jsem se začala hrabat v papírech v první složce.

Číslo pageru, které mi dala Birna. Mně a zlatým chlapcům. Měla jsem ho přece poznat hned, když jsem ho uviděla poprvé. Teď jsem to věděla. Chybělo mi jen potvrzení.

Nyní jsem ho měla před sebou.

Napsala jsem si to číslo na žlutý papírek. Pak jsem odstrčila Birniny papíry stranou a otevřela druhou složku. Listovala jsem, dokud jsem nenalezla tu správnou stranu. Hned jsem uviděla číslo pageru, které jsem si poznamenala za jméno svého mandanta.

Napsala jsem ho na žlutý papírek pod první číslo.

Potom jsem odložila tužku.

„Já jsem ale husa!“ nadávala jsem sama sobě.

„Idiot!“

52

Ještě jsem byla celá zpocená, když jsem pomalu vylezla z postele. Asi bude nejlepší, když si vlezu do sprchy a spláchnu ze sebe ten noční děs.

Rychlými, malými krůčky jsem přicupitala po chodbě do koupelny. Postavila jsem se do sprchy a pustila si tak horkou vodu, až to bylo skoro nesnesitelné.

Potom jsem se posadila před velké zrcadlo u kosmetického stolku v ložnici a vzpomněla si na včerejší rozhovor s Liljou Rós.

Po večerních zprávách jsem jela k ní. Ještě stále jsem měla klíč od domu, a tak jsem si odemkla sama.

Nejdřív jsem nahlédla do obývacího pokoje, ale tam nebyla.

Její taška ležela u stolku s telefonem na chodbě. Po krátkém váhání jsem jí prohrabala věci. Hledala jsem tak dlouho, až jsem našla její pager. Zapnula jsem ho.

Byla na něm uložena čísla a zprávy posledních volajících. Prošla jsem ty zprávy, až mě do očí uhodil Birnin vzkaz. Konečné potvrzení toho, co jsem už

beztak věděla.

Náhle jsem si uvědomila, že budu muset na záchod, než půjdu nahoru a začnu se hádat s Liljou Rós.

U dveří jsem zkameněla.

Seděla na židli v koupelně a v ruce měla slámku. Na zrcátku, které leželo před ní na stolku, ještě zbylo trochu bílého prášku.

Obě jsme se vyděsily.

Lilja Rós se rychle vzpamatovala. Předklonila se a nasála poslední zbytky kokainu do jedné nosní dírky.

Potom uložila zrcátko a slámku do šuplíku.

Dělala jakoby nic.

Nedokázala jsem si to odpustit a řekla jsem: „Ty jsi na té zatracené droze závislá?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla okamžitě. „Beru to jen tehdy, když na to mám chuť.“

„A to je jak často?“

„No, občas.“

„Třeba každý den?“

„To má být výslech?“ zeptala se rozzlobeně. „Do toho ti vůbec nic není!“

„To tě vyřídí, jestli s tím nepřestaneš.“

„Jsem v nejlepší formě.“

„Jak dlouho, myslíš, že ti vydrží?“

Znovu se na mě obořila: „Nemám zapotřebí poslouchat takové kázání. Umím se o sebe postarat sama!“

„To říkají alkoholici také.“

V jejích očích se objevil zlověstný lesk. „To musíš ty sama vědět nejlépe!“

O.K., to by stačilo.

Nepřišla jsem se tam hádat kvůli její narkomanii.-

Jiná věc byla důležitější.

„Odkud máš ten kokain?“ zeptala jsem se.

Neodpověděla.

„To určitě dost stojí, ne?“

Odpověděla vyhýbavě. „Můžu si to dovolit.“

Pohlédla jsem na ni. Napadla mě jedna myšlenka.

Ano, ty si to můžeš dovolit. Teď už ano.

Jako by mi četla myšlenky. „Halla mi často pomáhala. Vždycky toho měla víc než dost.“

„Kde to sháněla?“

„Všude možně.“

„A ty?“ opakovala jsem svou otázku. „Odkud to máš ty?“

Odpověděla mi stejně mlhavě jako předtím.

„To se snad dováží samo nebo co?“

Uviděla pager v mé ruce a rychle si olízla rty. „Co myslíš?“ zeptala se.

„Jak vidím, dostala jsi zprávu.“

„Jakou zprávu?“

„Tady tuto.“ Zamávala jsem pagerem. „Ale asi sis netroufala odpovědět, co?“

Zhluboka se nadechla. „Ne poté, cos mi pověděla o zatčení Birny,“ odvětila.

„Já?“

„Ano, ty už o tom nevíš?“

„Nikdy jsem ti o tom případu nic neřekla.“

„Tak to jsi asi zapomněla. Je neuvěřitelné, jaký má alkohol vliv na paměť. Já si ještě zcela jasně vzpomínám. Kdyby se někdo ptal.“

„Někdo ptal?“ opakovala jsem.

„Ano, ale k tomu asi nedojde, že?“

Vstala, pomalu šla ke dveřím, vzala mi pager z ruky a vypnula ho. „Měly bychom na tu nepříjemnou věc zapomenout,“ řekla a usmála se. „Staly se z nás přece tak dobré přítelkyně.“

Na okamžik mi prostě a jednoduše chyběla slova.

Potom jsem měla co dělat, abych udržela zlost na uzdě.

Málem se mi to nepodařilo. „Tak dobré přítelkyně, žes mi bez váhání lhala, aby ses zachránila?“ řekla jsem klidně. Všimla jsem si ale, že se mi ruce chvějí vztekem.

„Nebuď tak dramatická,“ odpověděla.

Rychle jsem se otočila na podpatku a vydala se chodbou k východu.

„Stello!“ zavolala Lilja Rós, když jsem dorazila ke vchodovým dveřím.

„Co?“

„Ještě pořád jsi má advokátka. To znamená, že jsi povinna mlčet a nesmíš nic říct o tom, o čem spolu hovoříme, že ano?“ To je ale drzost!

53

Do boje! Za mě a za mamon!

Zanedbávala jsem nás dva už příliš dlouho. Proto jsem vstala brzy, odhodlána nehonit živé ani mrtvé duchy a namísto toho se koncentrovat na shánění peněz. Už žádné hrátky s padouchy! Korunky se ke mně ne-přikutálejí samy. Musím si je zasloužit. Musím být drsnější. O to tady jde.

„Ten, kdo váhá, si štěstí nezaslouží.“

To říkávala máma.

Při snídani jsem očima přeletěla jeden článek v Morgunbladid. Lidé ze záchranné služby o půlnoci na západě nalezli trosky letadla. Už nemohli nic dělat.

Byli si jistí, že Saemi byl na místě mrtvý. Game over.

Vyšetřování příčin neštěstí již bylo zahájeno, ale mohlo trvat dny, ne-li týdny, než budou výsledky.

Vyrazila jsem a celý den byla venku. Vrátila jsem se teprve kolem osmé večer. Úplně vyčerpaná, ale o pár korunek bohatší než ráno.

Zatímco jsem poslouchala záznamník, vysvlékla jsem se. Volala Lilja Rós. Dvakrát. Prosila mě, abych jí zavolala.

To určitě!

Ostatní volání byla od dlužníků. Chtěli se mnou mluvit, zda by se nedala posunout platební lhůta. Nebo nucená dražba. Nebo to či ono. Obvyklé body denního pořádku. Nic zvláštního.

Toho dne jsem nešla do sprchy, ale napustila jsem si vanu. S pěnou. Cítila jsem, jak mi horká voda oživuje tělo.

Zazvonil telefon.

Nešla jsem tam. Vychutnávala jsem si, jak voda rozpouští mou únavu. Přitom jsem přemýšlela o nejtěžších případech pohledávek, které na mě čekaly zítra. Naplánovala jsem si den. Nenechám se rozptýlit žádným dobrodružným nesmyslem.

Pak jsem vylezla z vany, pečlivě se utřela a lehla si do postele.

Znovu zazvonil telefon. Zvedla jsem sluchátko.

Byla to Lilja Rós.

„Ještě pořád se zlobíš?“ zeptala se.

„Co sis myslela?“

„Včera jsem to tak nemyslela.“

„Opravdu?“

„Ne,“ řekla smířlivým tónem. „To se mnou udělala ta droga. Musíš mi odpustit.“

„Co chceš teď dělat?“ zeptala jsem se po krátkém mlčení.

„Už mnohokrát jsem s tím chtěla přestat. Možná se mi to teď podaří,“ odpověděla.

„A co Birna?“

„Nevím. Můžu něco udělat?“

„Jinak bude odsouzena k několika letům vězení.“

„Copak je nevyfasuje tak jako tak?“

„To není jisté.“

Na chvíli jsem ve sluchátku slyšela její zrychlený dech. „Dnes v noci jsi mi chyběla,“ řekla potom.

„To už skončilo.“

„Ach, nebuď taková.“

„Už o tom nebudeme mluvit.“

„Neříkej to.“

„Ale ano, už to nepřichází v úvahu a basta.“

„Ale neudáš mě přece, ne?“

„Včera večer jsem roztrhala tvou plnou moc. S

tvými záležitostmi už nemám co do činění.“

Nějakou dobu mlčela. „Zastihl tě už dneska Ragnar?“

„Ne. Byla jsem pryč.“

„Odpoledne mi volal a poprosil mě, abych ti něco vyřídila, kdyby tě nezastihl sám.“

„Aha, takže co mi máš vyřídit?“

„Chce, abys identifikovala muže, kteří tě unesli.“

„Kdy?“

„Dnes večer pracují na jedné novostavbě v Kópavoguru. Prosí tě, abys tam přijela v jedenáct.“

„Dnes v noci v jedenáct?“

„Ano, dnes v noci. Bude tam, aby je zatkl, pokud jsou to ti praví.“ Lilja Rós mi dala adresu.

„Vlastně vůbec nemám chuť jít dnes večer ven,“

řekla jsem.

„Ragnar říkal, že je to důležité.“

„Stálo by za to vidět ty týpky v želízkách.“

Lilja Rós chtěla vykládat dál, ale já jsem na to neměla náladu.

„Teď na to nemám čas,“ odpověděla jsem.

„Stavíš se zítra? Prosím!“

„Ještě nevím.“

„Musím přemýšlet, co mám dělat. Musíš mi při tom pomoct!“

„O.K., tak zítra.“

Zavěsila jsem a posbírala své věci. Posadila jsem se na postel a přemýšlela.

Proč nebyla na záznamníku žádná zpráva od Raggiho, když jsem přijela domů? Copak by mi nezanechal zprávu? Když se se mnou chtěl tak naléhavě setkat v jedenáct v noci? Zvedla jsem sluchátko a zavolala Raggimu domů. žádná odpověď.

Pak jsem zavolala na kriminálku. „Je venku,“ řekla spojovatelka. „Ale pozdě v noci se ještě vrátí.“

„Před jedenáctou?“

Přesně to nevěděla.

Zavěsila jsem a oblékla se. Když bylo půl jedenácté, znovu jsem zavolala na kriminálku.

Ještě stále tam nebyl.

Zanechala jsem tam zprávu a zdůraznila, že Raggi ji musí dostat ještě před jedenáctou. Bez ohledu na to, co dělal. Pak jsem si oblékla kožené sako a pevné boty, vzala klíče od auta a aktovku a šla ven.

54

Ten činžovní dům se zdál být liduprázdný. Nebylo těžké ho najít. Tři patra se dvěma schodišti. Číslo domu bylo napsáno velkými číslicemi na straně přivrácené k ulici. Byla to hrubá stavba. Vlastně už víc než to. Už tam byla okna a na střeše vlnitý plech.

Před domem parkovala dvě auta. Poblíž domu však nebyla lidská duše.

Lhostejně jsem v autě čekala, až se ukáže Raggi. Už

bylo po jedenácté, ale nikdo nepřicházel.

Možná se schovali v tom domě a čekali tam.

Přestože se tam nikde nesvítilo? Bylo to možné.

Nejdřív jsem se pokusila dostat dovnitř bližším schodištěm. Dveře byly stlučené z hrubých dřevěných latí a zamknuté visacím zámkem. Šla jsem ke druhému schodišti. I zde byly dřevěné dveře. Nebyly však zamčené.

Prohlédla jsem si zámek. Visel na dveřích tam, kde měl být. Někdo ty dveře otevřel tak, že vytrhl ze zdi ukotvení zámku. No a?

To určitě někdo zapomněl klíče doma. Musel si pospíšit, a tak si otevřel takto.

Nic zvláštního.

Šla jsem dovnitř. Pomalu jsem tápala dopředu, abych nezakopla o nějakou desku na zemi. Rozhlížela jsem se kolem sebe.

Uvnitř ještě bylo všechno neuklizené. Bednění zmizela teprve přednedávnem. Zdi ještě nebyly omítnuté. Instalatéři právě začali.

Schody samotné byly také odlité z betonu. Ještě neměly zábradlí. Ze zdi trčely konce železných tyčí.

Tu a tam i ze schodů kolmo trčely železné tyče, ke kterým mělo být přivařeno zábradlí.

Prohlédla jsem všechny místnosti v přízemí.

Nikde nikdo.

Šla jsem po schodech nahoru, do prvního patra. Tam to vypadalo stejně. Prohlédla jsem oba byty, ale nikdo tam nebyl. Ještě jedno patro.

Stoupala jsem po schodech. Nahoře jsem se rozhlédla a podívala se do všech místností.

Pěkné svinstvo. Vůbec nikdo tam nepracoval.

Rychle jsem šla po schodech dolů. Po cestě jsem přeskakovala věci na podlaze v přízemí.

Náhle jsem se zastavila.

Sklep!

Tam jsem se ještě nepodívala!

Opatrně jsem kráčela po schodech dolů. Na okamžik jsem zůstala v šeré chodbě a pokoušela se zorientovat v temnotě.

Ve sklepě bylo jen několik oken a ta navíc byla malá. Světlo tam většinou pronikalo seshora.

Pokusila jsem se v temnotě něco rozeznat.

Náhle jsem uviděla hvězdičky! A to spoustu.

Pak se mi podlomila kolena a upadla jsem na zem.

Hrozně mě bolela hlava a rameno. Reflexivně jsem si dala ruku před obličej, zatímco jsem klesala do temné hlubiny.

Dostala jsem další ránu do ramene.

Před očima se mi všechno točilo. Křičela jsem strachy a bolestí a pokoušela se odtud odlézt po čtyřech. Nevěděla jsem kam. Jenom pryč. Pryč od těch ran. Pryč od bolesti.

Narazila jsem do čehosi hlavou. Tápala jsem rukama kolem sebe.

Bylo to betonové schodiště, které vedlo do přízemí.

Ten pohled mi dodal novou sílu. Po čtyřech jsem lezla po schodišti, ke světlu. Nějak jsem se dostala nahoru. Tam jsem vstala a chtěla vyběhnout ven.

Sakra!

Zakopla jsem o latě na zemi a upadla. Otočila jsem se na záda. Cítila jsem, že mi do očí teče něco vlhkého.

Otočila jsem se na bok. Opřela jsem se o loket a pokusila si hřbetem ruky otřít oči.

Moje ruce! Byly celé červené!

To přece byla krev! Má vlastní krev!

Potom jsem uslyšela, jak někdo stoupá po schodech ze sklepa. Jen s největším vypětím se mi podařilo posadit se. Viděla jsem, že ten útočník stojí několik schodů pode mnou. Měl na sobě tlustý kabát a čepici staženou přes hlavu.

Jako masku.

V tom šeru jsem ho viděla zcela zřetelně. Znovu jsem ho poznala. Byl to muž z mé noční můry.

Kráčel pomalu po schodech ke mně. Něco držel v ruce, na které měl rukavici.

železnou tyč?

Ne. Bylo to páčidlo.

Teď byl nahoře. Zůstal stát několik metrů ode mě.

Díval se na mě skrz masku. Pak vzal páčidlo do obou rukou, zvedl ho nad hlavu a rozběhl se ke mně. Plnou silou udeřil.

Odvalila jsem se pryč. Slyšela jsem, jak páčidlo narazilo do betonových schodů, právě tam, kde jsem seděla. Ta rána byla tak silná, že útočníkovi zbraň vyletěla z rukou.

Teď šlo o život.

Převalila jsem se zpátky a kopla ho do kolena.

Upadl.

Vstala jsem. Točila se mi hlava. Byla jsem dezorientovaná a napůl omráčená. Přesto jsem se pokoušela z toho domu dostat.

On byl ale rychlejší. Chytil mě za nohu a já upadla na zem.

Pak mi sevřel krk. Škrtil mě. Chytila jsem ho za ruce a pokusila se to sevření uvolnit, ale byl silnější než já.

Nemohla jsem dýchat. Cítila jsem, že se dusím.

Takové to tedy je, když se člověk dostane do spárů smrti.

Když už jsem si byla jistá, že je po všem, stisk povolil. Náhle! Zalapala jsem po dechu.

A potom jsem to uslyšela i já. Zvuk sirény, který toho muže vyrušil.

Využila jsem příležitosti, stáhla nohy a kopla ho tak tvrdě, jak to jen šlo. Přímo na solar plexus.

Útočník dopadl u schodiště na záda. Ležel přímo přede mnou a nemohl popadnout dech.

S vypětím všech sil jsem ho chytila za nohy a shodila dolů ze schodů.

Ze sklepa se ozval výkřik, při kterém tuhla krev v žilách. Mísil se se stále hlasitějším zvukem sirény před domem. Z dáli jsem slyšela volání lidí, kteří se sbíhali k domu.

„Tady je všude krev!“ zvolal jeden z nich.

Napůl omráčená jsem seděla na nejvrchnějším schodu, kdesi mezi bděním a spánkem. Potom tam někdo přišel a pohlédl na mě. Prohlédl si mou tvář a utřel mi krev.

„Jak jsi na tom?“

Byl to Raggi. Sklonil se ke mně, a aniž by čekal na odpověď, hned dodal: „Ten, co tě napadl, tu ještě pořád je?“

„Tam dole,“ zašeptala jsem a ukázala směrem ke sklepu.

Raggi se vydal po schodech dolů. Pak zavolal: „Přineste sem někdo baterku!“

Jeden milosrdný samaritán mi ošetřoval hlavu a krk.

Dal mi injekci.

Na okamžik jsem nevěděla, zda ještě žiju, nebo už

jsem mrtvá, až jsem zase pomalu přišla k sobě.

„Kdo to je?“ zeptala jsem se Raggiho, když vyšel po schodech.

„Bohužel jsem tvou zprávu dostal příliš pozdě,“

odpověděl, natáhl ruku a pomohl mi vstát.

„Okamžitě musí na záchranku,“ řekl milosrdný samaritán.

„Chceš ho vidět sama?“ zeptal se Raggi.

„No jasně.“

Opatrně mě podpíral, když mi pomáhal po schodech.

Útočník ještě pořad ležel na podlaze sklepa u schodů zalit světlem baterky. Přistál přesně tam, kde z podlahy trčely konce železných tyčí. Dopadl na jednu z nich a nabodl se na ni bokem. Její zakrváceny konec vylezl na druhé straně.

Zlatí chlapci mu rozepnuli kabát a strhli masku, takže jsem uviděla jeho obličej.

Byla to Lilja Rós.

PODZIM

55

Vlastně jsem už měla být mrtvá.

To každopádně říkali doktoři v nemocnici po první z mnoha operací. Rameno mi nepochybně zachránilo život. Ztlumilo první ránu, ale proto také bylo značně pochroumané.

Přestože zima už klepala na dveře, stále jsem se musela zotavovat z toho útoku. Celé měsíce jsem se nemohla starat o svou kancelář. Najala jsem pomocníka, abych vyřídila to nejdůležitější. Všechno ostatní muselo počkat.

Lékařům se povedlo dát mi rameno dohromady.

Přesto ještě dlouho trvalo, než zase bylo v pořádku.

Ačkoli jsem každý den cvičila, bylo možné, že už

nikdy nebude jako dřív.

Lilja Rós měla větší štěstí. Ta železná tyč, která jí při pádu probodla bok, neporanila žádný důležitý orgán. Určitě se rychle zotavila.

Teď sedím u televize a s klesajícím zájmem sleduju zprávy. Právě jsem přišla do obývacího pokoje. Ten den byl nejlepším dnem mého života od chvíle, kdy jsem málem umřela. Po ruce jsem měla sklenici Jackieho.

Předseda strany padl. První program právě ukazoval záběry ze sjezdu strany, kde došlo k výměně ve vedení. Oficiálně se tvrdilo, že premiér nekandidoval.

Samozřejmě to byla pravda. Věděl, že nemá šanci.

Realista.

Ten skandál mu zlomil vaz. Vražda Hally.

Předběžné zadržení Haukura. Ale především pověsti o jeho stycích s Porno-Valdim.

To ovšem neznamenalo, že by někdo z nich měl kvůli těmto věcem putovat za mříže. Zlatí chlapci sice mnohokrát vyslýchali Valdiho a Haukura a hledali u nich důkazní materiál, ale neměli úspěch. Když na to přišlo, nemělo to video příliš velkou váhu. Nebyl na něm samozřejmě nikdo jiný než Saemi, který zkopal to děvče. Teď byl mrtvý a nemohl proti nikomu vypovídat.

Příčiny toho leteckého neštěstí byly ještě stále neobjasněné. Vyšetřovací komise nenalezla žádné známky toho, že stroj měl poruchu, když se Saemi zřítil. Pravděpodobně selhání pilota, jak konstatovali nějací chytráci.

Selhání pilota?

Tomu jsem prostě nevěřila.

Na Saemiho se házelo všechno možné.

I ti dva idioti, kteří mě odvezli na skládku a pronásledovali mě a Lilju Rós na severu, vypověděli, že pracovali pro Saemiho.

Prokurátor je oba obžaloval. Já jsem si ale byla jistá, že dostanou jen zanedbatelné testy. Pravděpodobně pokutu, kterou za ně zaplatí Sigvaldi. Beztak to byli jeho pochopové, tak jako Saemi.

Zlatí chlapci to samozřejmě věděli. Mohli ale Sigvaldimu dokázat stejně tak málo jako předtím, a proto ho museli po několikahodinovém výslechu zase nechat běžet.

I Haukura museli pustit.

Jako politik však byl více vystaven veřejnému mínění než Valdi a byl přinucen odstoupit ze všech svých stranických funkcí.

A teď se něco podobného stalo předsedovi strany.

Sledovala jsem na obrazovce Gunnleifura. Bral oslavy na sjezdu s rozvahou. Dokonce se občas i usmál. Brzy se měl stát předsedou vlády. Zastaví to korupci?

Možná.

V tomto ohledu jsem každopádně byla optimistická, když jsem mu vytiskla a poslala Hallin spis o předsedovi strany. Případ Halla měl na sjezdu určitě velký vliv.

Dopřála jsem si velký doušek Jackieho.

Ááách!

Po několika locích jsem se už zase cítila jako člověk.

Lilja Rós byla ve vazbě.

Zlatí chlapci ji vyslýchali, ale ona jim neřekla skoro nic z toho, co chtěli slyšet. Samozřejmě nemohla popřít útok na mě, ale sváděla to na drogy. Kvůli opojení prý nevěděla, co dělá.

Zatracené lži!

Nalezli u ní doma kokain. Tady ve městě i na severu. Byla obžalována z pokusu o vraždu. A nepochybně ji čekala i žaloba za přechovávání drog.

Vražda Hally ještě stále ležela jako nevyřešený případ na stole zlatých chlapců. Snažili se dokázat, že to udělala Lilja Rós. Napadlo je to, když se mě pokusila zabít.

Zlatí chlapci rychle zjistili, že Lilja Rós na tom byla finančně poměrně špatně, než získala Hallino dědictví.

Všude měla velké dluhy.

Koks je drahý.

Přesto se jim ještě stále nepodařilo dokázat, že Lilja Rós toho dne, kdy byla zavražděna Halla, pobývala v Reykjavíku. Lilja sama všechna tato obvinění odmítala. Proto se zlatí chlapci nemohli pohnout z místa.

Nalila jsem si dalšího Jackieho. Lokla jsem si a převalovala ten mok na jazyku, dokud mi nevhrkly slzy do očí.

Ááách!

Samozřejmě jsem měla být ráda, že jsem po takovém záludném útoku zůstala naživu. Jenže já si nikdy nedám pokoj.

Přesto jsem měla co slavit, protože jsem teď měla mercedes. Bylo to neuvěřitelné, ale bylo to tak: brázdila jsem město stříbrošedou nóblkárou, která mi doslova spadla do náruče.

Měla jsem neskutečné štěstí. Možná se nade mnou ten nahoře slitoval, že ke mně byl tak drsný, a poslal mi jako bolestné mercedes.

Právě jsem zabíjela čas v jedné prodejně aut, když

jsem tu káru uviděla poprvé. To auto přijelo na parkoviště a vypadalo jako rytíř ve vyleštěném brnění.

Nedokázala jsem se tomu ubránit, hleděla jsem na něj jako na zjevení.

ženě, která z něj vystoupila, mohlo být tak kolem padesáti. Měla pečlivě udělaný make-up a oděna byla v drahých kožešinách. Okamžitě si všimla, jak na to auto hledím.

„Chceš ho koupit?“ řekla bez okolků.

„Určitě pro mě bude příliš drahé,“ odpověděla jsem.

„Kolik peněz máš v hotovosti?“

„Právě teď?“

„Ano.“

„Tak půl milionu, myslím.“

„To je skvělé,“ řekla a zamířila k prodejně. „Pojď!“

Nevěřila jsem svým uším.

Přišla k lehce prošedivělému dealerovi, který seděl za pultem, a zamávala mu před nosem technickým průkazem.

„Chtěla bych to auto prodat,“ řekla. „Mohl bys to pro mě, prosím, vyřídit?“

„Ale samozřejmě,“ odpověděl dealer a prohlédl si technický průkaz. „Už jste se domluvili na kupní ceně?“

„Pět set tisíc.“

„Prosím?“ Dealer nedokázal skrýt svůj údiv. „Je nějak poškozené?“

„Je v naprostém pořádku.“

Dealer vstal a šel k oknu. „Je to to stříbrošedé?“

otázal se.

„Ano.“

„Ale to je E 320. Ten by ti snadno vynesl několik milionů.“

„Chceš to teď zařídit nebo ne?“

Opět pohlédl na technický průkaz a potom se zeptal: „Směl bych, prosím, vidět průkaz totožnosti?“

Otevřela peněženku se všemi možnými kreditními kartami.

Dealer se posadil k počítači, vytáhl informace o mercedesu a srovnal je s technickým průkazem.

„Ehm, zdá se, že všechno je v pořádku,“ řekl a pohlédl na tu ženu. „Ale nechceš s tím rozhodnutím přece jen raději počkat?“

„Ne.“

„Nechceš, abychom to auto od tebe koupili my?

Řekněme za dva miliony? To by byla férová cena.“

„Férová?“ zvolala jsem rozhořčeně. „To auto stojí pět nebo šest milionů!“

„Já jsem ho prodala za pět set tisíc,“ odpověděla žena odhodlaně. „Jestli pro mě nechceš vyřídit papíry, tak půjdu jinam.“

Nakonec to vzdal.

Když jsme podepsaly kupní smlouvu, dala jsem jí šek a ona mně klíče od auta.

„Teď, prosím, zavolej taxi, můj drahý,“ řekla ta žena nechápavému dealerovi.

„Nemám tě odvézt?“ otázala jsem se.

„Ano, děkuju mnohokrát.“

To auto byl opravdový sen. Ale to mi bylo jasné už

předtím. Supermeďour s automatickou převodovkou.

Vůbec jsem nechápala, proč se ho chtěla zbavit.

Prostě jsem se na to musela zeptat.

„To auto je největší miláček mého muže,“ řekla.

„Nikdy mi ho nedovolil řídit.“

„Přesto bylo přihlášené na tvé jméno?“

„Ano, ale jen proto, aby ušetřil na daních. Toho klepne, až přijede domů.“ Při té představě se usmála.

„On je v zahraničí?“

„Vzal tu svou couru do Londýna,“ odpověděla a chladně se zasmála. „Takže jsem se rozhodla, že mu to oplatím. Chtěla jsem se postarat o to, aby to byla nejdražší soulož v islandských dějinách.“

O několik dnů později mi zavolal její muž a požadoval zrušení celé transakce. Hezky zuřil, když

jsem se mu vysmála a poprosila ho, aby vyřídil srdečné pozdravy své ženě.

Vypnula jsem televizi, šla s Jackiem v ruce k oknu a pokynula svému mercedesu.

„Neštěstí druhých se oplakává málokdy.“

To říkávala máma.

56

Přestože jsem si Jackiem posloužila velkoryse, stále jsem se třásla. Kromě toho to nebylo způsobeno chladem.

Zapnula jsem video, vložila do přehrávače kazetu a uvelebila se v křesle, Viděla jsem, jak se objevily na obrazovce. Obě přítelkyně.

Dnes jsem ji navštívila. Lilju Rós. Setkala jsem se s ní vůbec poprvé od toho útoku. Často prosila o to, aby se mnou mohla mluvit, ale já jsem tím nebyla nadšená.

A zlatí chlapci už vůbec ne. Teprve později změnili názor. Určitě si mysleli, že bych ji mohla přimět k tomu, aby řekla něco ohledně případu Halla. Nechala jsem se přemluvit pod podmínkou, že tam budeme jen my dvě a že to nebudou nahrávat.

Raggi to slíbil a odvezl mě do vězení.

Lilja Rós mě čekala v malé, útulné cele v prvním patře. Všechno perfektně uklizené, jak byla zvyklá.

Stála u zamřížovaného okna ve světle modrém cvičebním úboru a papučích.

„Díky, žes přišla,“ řekla.

Nevěděla jsem, co odpovědět.

„Nechceš se posadit?“

V cele byla židle a malý stůl hned u dveří. Posadila jsem se.

Lilja Rós si sedla na postel. „Chtěla jsem ti říct, že je mi líto, že jsem tě zranila.“

„Skutečně?“

„Je to opravdu hrozné. Dlouho jsem vůbec nemohla uvěřit tomu, že jsem tě napadla.“

„Opravdu?“

„ Nevěděla jsem, co dělám.“

„Věděla jsi to velice dobře.“

Zavrtěla hlavou. „Byla jsem v rauši.“

„Vážně sis myslela, že tě udám kvůli pašování kokainu?“ zeptala jsem se. „To byl ten důvod?“

„Nevěděla jsem, co mám dělat,“ opakovala.

Teď jsem toho měla dost. „Pozvala sis mě sem proto, abys mi vykládala tyhle báchorky?“

„Ne, doufala jsem, že mi odpustíš.“

„Proč?“

„Jsem na tom opravdu zle kvůli tomu, co jsem ti udělala.“

„Ten případ není v mých rukou.“

„Já vím. Samozřejmě dostanu svůj trest. Ale netížilo by mě to tolik, kdybys mi dokázala odpustit.“

Zdálo se, že mluví upřímně. Jako už tolikrát. Jenže já na ni byla alergická. Do konce života.

„Nesnaž se mě obalamutit,“ řekla jsem. „Velice dobře jsi věděla, co děláš.“

„To není pravda,“ opáčila. „Ta droga mě úplně ovládla, i když jsem dávala pozor, aby si toho nikdo nevšiml. Udělala ze mě jiného člověka. Uvědomila jsem si to teprve teď, když jsem z toho venku.“

Pohlédla mi do očí a znovu se zeptala: „Odpustíš mi?“

„Pro odpuštění nejsem kompetentní,“ odpověděla jsem. „Promluv si s knězem.“

„Boha jsem už o odpuštění poprosila.“

Už jsem ty flagelantské žvásty nemohla dál poslouchat a vstala jsem.

„Ty už chceš jít?“

„Nemám chuť poslouchat takové bláboly.“

„Zůstaň, prosím,“ řekla Lilja Rós.

Váhala jsem.

„Chtěla jsem tě poprosit, jestli bys pro mě neudělala maličkost.“

„Copak?“

„Já jsem ta videa nezničila. Však víš. Mohla bys to pro mě udělat?“

„Je mi to jedno.“

„Podle mě je to tak lepší.“

„No dobře.“

Dlouho jsme na sebe mlčky hleděly, až to bylo trapné.

„Ptali se mě na Hallu,“ řekla pak.

„To mě nepřekvapuje.“

„Vypadá to, že věří tomu, že… že jsem to udělala já.“

„Samozřejmě, však jsi to také byla ty.“

„Cítila jsem, že si to myslíš i ty,“ řekla pomalu.

„Já si to nemyslím, já to vím. To tys ji zabila. Přesně tak, jak jsi chtěla zabít mě.“

Zavrtěla hlavou. „To nemůžeš vědět.“

„Myslíš?“

„Zlatí chlapci to vědí také. Dříve či později se jim podaří dokázat ti to.“

„Byla to má nejlepší přítelkyně,“ řekla Lilja Rós.

„Neměla jsem důvod udělat jí něco takového.“

„Měla jsi dost důvodů.“

„Jakých?“

„Chceš, abych ti je všechny vyjmenovala?“

„Když si myslíš, že to víš lépe než já.“

„O.K. Víceméně jsi žila za Halliny peníze, ale přesto jsi byla v dluzích až po uši. Pořád jsi měla hluboko do kapsy. Takže ses to pokusila vyřešit tak, žes pašovala drogy.“

„Ty tomu opravdu věříš?“

„Tvé problémy s Hallou pravděpodobně začaly tehdy, když sis vyzvedla balík na autobusovém nádraží.“

„S tou knihou?“

„Halla dostala zprávu na pager,“ dodala jsem, aniž

bych reagovala na její komentář. „Problémem ale bylo, že si toho dne vzala omylem do práce tvůj pager. Sama jsi mi řekla, že jste si je často zaměnily. Jenže v tomto případě to mělo vážné následky.“

„A to?“

„Halla si všimla, že ta zpráva je pro tebe a ne pro ni.

Byla inteligentní a došlo jí, o co jde. Musela jsi jí to volky nevolky přiznat, že?“

Neodpověděla.

„Dokážu si představit, že Hallu to pěkně rozhodilo.

Náhle jsi pro ni byla nebezpečná. Už jsi nebyla jenom feťák, což možná ještě brala, ale organizovala jsi obchod s drogami. A to pro ni bylo příliš.“

Chladně jsem na ni hleděla. „Vyhrožovala ti, že s tebou ukončí veškeré kontakty? že tě vyhodí a už s tebou nikdy nebude chtít nic mít?“

Olízla si rty.

„Možná sis šlehla, než jsi ji zamordovala. To nevím.

Ale nepokoušej se mi namluvit, žes to neudělala. Vím to.“

Zrudla. „Mysli si, co chceš,“ řekla konečně. „Ale vysvětli mi tedy, jak jsem to udělala.“

„Jak?“

„Ano, vypadá to, že víš i to.“

„Myslím, že ano.“

„Nenech mě umřít zvědavostí.“

„Ten pátek jsi byla ve městě a jako vždy jsi bydlela u Hally. Samozřejmě ti pověděla o Saemim, který jí ráno dělal scény. Je možné, že příčinou té hádky jsi byla ty. Pohádali se kvůli drogám, které Saemi nechal u Hally. Nedivila bych se, kdybys je ukradla, ačkoli to Saemimu nechtěla přiznat. Možná to byla poslední kapka, kterou pohár její trpělivosti přetekl. Ne?“

„Vyprávěj dál!“

„ Večer se Halla musela stavit na úřadu vlády, aby tam vyřídila nějaké věci. Tys mohla jet s ní. Nebylo to nic zvláštního. Možná jste spolu potom ještě chtěly někam vyjet.“

Mlčela.

„Ale to není tak důležité. Halla ještě musela, z nějakého důvodu, do konferenčního sálu vlády. Tys tam šla za ní a napadla jsi ji tam. Stejným způsobem jako mě. Akorát že u ní se ti podařilo dotáhnout to do konce.“

Lilja Rós hleděla na své ruce, které měla složené v klíně. „Ještě jsi nezmínila žádnou zbraň,“ řekla tiše.

„Ach, na to jsem zapomněla?“

Přikývla.

„Už delší dobu jsem to tipovala na tu sochu. Na tu bronzovou sochu, kterou Halla dostala ke svým pětadvacetinám.“

Zbledla.

„Viděla jsem na videu, že Halla tu sošku měla na svém psacím stole na úřadu vlády. Po vraždě tam však už nebyla. Ta soška nebyla ani u ní doma. Možná jsi ji potom hodila do moře. Nebo jsi ji někam schovala. Ale to se určitě ještě ukáže.“

Lilja Rós pomalu přišla k oknu a vyhlédla ven. „Jak dlouho už máš podezření?“ zeptala se.

„V nemocnici jsem měla dost času na to, abych si to celé promyslela.“

„Ale nemůžeš nic dokázat.“

„To také není má práce.“

Nehybně stála před zamřížovaným oknem a hleděla ven, když mě dozorce pustil z cely.

U východu čekal Raggi. „Jak to proběhlo?“ otázal se.

„Vůbec nic.“

Když jsme se posadili do auta a vyjeli, Raggi se rozesmál.

„Čemu se směješ?“

„Vlastně se vůbec nezajímám o to, čemu znalci říkají ,krásné umění’,“ řekl. „Ale ani ve snu by mě nenapadlo, že moderní umění může být tak smrtící!“

Smál se, až se za břicho popadal.

Takže přece.

„Vy jste ten rozhovor odposlouchávali?“

„Dohodli jsme se přece na tom, že se nic nebude nahrávat. A to jsme také dodrželi.“

„Tys věděl, co tím myslím. Myslela jsem tím žádné odposlouchávání.“

„Sliby se mají plnit, Stello. Doslovně. Na tom stojí tvá práce advokátky.“

„Zavez mě domů.“

„Kromě toho skoro nic neřekla. Celou dobu jsi mluvila ty.“

Teď jsem konečně měla pocit, že Jackie se mi už

rozlil do celého těla. Vypila jsem sklenici a ještě chvíli se dívala na obě přítelkyně na obrazovce.

Halla a Lilja Rós.

Byly spolu na výletě. Halla stála u nějakého jezera.

Byl to krásný den, obloha byla modrá. Za ní byly vidět světle modré hory. Mávala jednou rukou. Do záběru přišla Lilja Rós. Teď obě stály vedle sebe.

Zastavila jsem video. Záběr s těmi dvěma trochu kmital. Držely se za ramena a smály se. Do tváří jim svítilo slunce a vlasy jim povíval vánek.

Dvě přítelkyně. Vražedkyně a oběť.

Vstala jsem, vypnula video, postavila sklenici v kuchyni do dřezu a pomalu prošla domem.

Sama.

To už bylo O.K. Jsem zvyklá starat se sama o sebe.

žádné vazby, které se příští ráno už nedají zrušit. Tak to chci. Tak to má být.

Chtěla by to i Halla? Kdybych ji bývala poznala?

Jak by vypadal náš vztah?

Stále jsem o tom přemýšlela. Měla v sobě něco, co mě zneklidňovalo, když jsem byla sama s Jackiem.

Něco, co ve mně probouzelo takový zvláštní pocit.

Smutek smíchaný se steskem po něčem, co už nikdy nebude. Možná že to, co řekla Lilja Rós, byla pravda.

že jsme si s Hallou byly podobné. Jako spřízněné duše.

Nemělo smysl o tom teď uvažovat. Halla patřila minulosti, stejně tak jako Lilja Rós. Stačí jen přerušit vazby. Odsunout to, co už skončilo. Zapomenout.

Šla jsem chodbou do kanceláře a posadila se za psací stůl. Tady je má práce. Kasírovat penízky. Bez nich je život studený. Všude.

Ještě stále jsem se třásla.

„Někdy je život studený, i když se člověk topí v penězích.“

To říkávala máma.