Anatomie strachu

Benjamin Black

(2012)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Dublin, padesátá léta 20. stoletíKdyž Quirka kontaktuje Billy Hunt, přítel ze studií, protože si jeho mladá a krásná žena Deirdra údajně vzala život, zavětří Quirke, patolog a bývalý pijan, problémy už zdálky. Je to však muž, který se problémům nevyhýbá, a proto se pustí do vyšetřování na vlastní pěst. Deirdra, majitelka salonu krásy "Stříbrná labuť", byla totiž zavražděna a jako pachatelé připadají v úvahu především její milenec Leslie White a podivný psychiatr dr. Kreuz...

Benjamin Black (1945)

Benjamin Black je pseudonym uznávaného autora Johna Banvilla, který se narodil ve Wexfordu na jihovýchodě Irska v roce 1945. Jeho romány získaly mnohá ocenění, včetně prestižní The Man Booker Prize v roce 2005 za román Moře (The Sea, č. 2006). Mimořádnou pozornost vzbudila také jeho Kniha doličná (The Book of Evidence, č. 1999). Pro české čtenáře je zajímavá jeho publikace Prague Pitures: A Portrait of the City z roku 2003, která vznikla na základě autorových návštěv Prahy. Pod pseudonymem Benjamin Black píše Banville detektivky – Anatomie strachu (The Silver Swan) je po knize Kdo je bez viny (Christine Falls, č. 2008) druhým v češtině vycházejícím románem. Zatím poslední detektivní román, do češtiny doposud nepřeložený, autor vydal v roce 2010 pod názvem Elegy for April

ČÁST PRVNÍ

.

1

To jméno Quirkovi nic neříkalo. Zdálo se mu povědomé, ale nedokázal si k němu přiřadit žádnou konkrétní tvář. Tu a tam se mu to stávalo, že se bez varování vynořil někdo z jeho minulosti – z jeho pijácké minulosti –, nějaký člověk, na něhož už dávno zapomněl, a chtěl si od něj půjčit nebo měl pro něj nějaký zaručený tip, případně chtěl jen poklábosit, protože byl osamělý, anebo se chtěl přesvědčit, že je Quirke ještě naživu a že ho to pití nezabilo. Většinou je odbyl a zabručel, že má spoustu práce, nebo něco podobného. S tímhle člověkem to mělo být jednoduché, bylo to jen jméno a telefonní číslo, které mu předala sestra z recepce, takže mohl papírek šikovně ztratit nebo zkrátka zahodit. Něco ho na něm však upoutalo. Cítil z něj jakousi naléhavost a úzkost, které si nedokázal vysvětlit a které ho znepokojovaly.

Billy Hunt.

Co jen v něm to jméno probouzelo? Ztracenou vzpomínku, nebo snad – a to bylo mnohem víc zneklidňující – jakousi předtuchu?

Odložil papírek na kraj stolu a snažil se na něj nemyslet. Byla přesně polovina léta, den byl horký a dusný. Sotva dýchatelný vzduch v ulicích byl ztěžklý jemným oparem nafialovělého kouře a Quirke byl vděčný za chládek a ticho své sklepní pracovny bez oken na patologickém oddělení. Přehodil si sako přes opěradlo židle, sundal si kravatu, aniž by ji rozvázal, rozepnul si první dva knoflíčky u košile a posadil se za zaneřáděný kovový stůl. Měl rád tu známou vůni téhle místnosti, kombinaci vyčpělého cigaretového kouře, čajových lístků, papíru, formaldehydu a ještě jedné přísady, pižmové a tělesné vůně, která byla jeho osobním příspěvkem.

Zapálil si cigaretu a jeho pohled se znovu zatoulal k papírku se vzkazem od Billyho Hunta. Bylo na něm jen jméno a telefonní číslo, která spojovatelka naškrábala tužkou, a věta „Zavolejte, prosím“. Pocit naléhavosti a úpěnlivosti v něm ještě zesílil. Zavolejte, prosím.

Přistihl se, jak z jakéhosi neznámého důvodu vzpomíná na tu chvíli před půl rokem v hospodě u McGonagla, kdy zmámený alkoholem uprostřed vřavy vánočního veselí zahlédl na dně prázdné sklenky od whisky svoji tvář, zarudlou, baňatou a rozmazanou, a s nevysvětlitelnou jistotou si náhle uvědomil, že tohle byl jeho poslední panák. Od té doby byl střízlivý. Žasl nad tím stejně jako všichni, kdo ho znali. Měl dojem, že to nebylo jeho rozhodnutí, že ho kdosi udělal za něj. I přes svoje vzdělání a roky strávené na pitevně ve skrytu duše věřil, že tělo má své vlastní vědomí a že zná sebe i své potřeby stejně dobře, možná dokonce ještě lépe, než si představuje mysl. Verdikt, který té noci vynesly jeho útroby, jeho zvětšená játra a srdeční komory, byl bezpodmínečný a nesporný. Skoro dva roky se soustavně řítil do propasti alkoholu, spadl skoro stejně hluboko jako před dvaceti lety, když mu zemřela žena, a tenhle pád byl najednou přerušen…

Po očku hleděl na papírek na kraji stolu, zvedl sluchátko a vytočil číslo. Kdesi daleko na druhém konci drátu se ozvalo zařinčení.

Ze zvědavosti pak převrátil dnem vzhůru ještě jinou sklenku od whisky – tentokrát však ne svoji aby zjistil, jestli je skutečně možné zahlédnout na dně svou tvář, ale žádný odraz se neobjevil.

Slyšet hlas Billyho Hunta mu nijak nepomohlo; nebyl mu povědomý o nic víc než jeho jméno. Mluvil nezajímavě a monotónně, samohlásky vyslovoval široce a souhlásky tupě. Očividně pocházel z venkova. Hlas se mu lehce chvěl a mírně kolísal, jako by hrozilo, že každou chvíli propukne v smích nebo něco jiného. Některá slova odbýval, drmolil. Že by byl opilý?

„Aha, ty si na mě nepamatuješ, viď?“ řekl.

„Jistěže pamatuju,“ zalhal Quirke.

„Billy Hunt. Říkával jsi mi Honimír. Chodili jsme spolu na univerzitu. Byl jsem v prvním ročníku, když jsi končil. Říkal jsem si, že si mě nejspíš nebudeš pamatovat. Patřil jsem do jiné party. Byl jsem blázen do sportu – hurling, fotbal a podobně – a ty ses držel té umělecké bandy, pořád jsi měl nos zavrtaný v knihách a každý večer jsi chodil do divadla do Abbey nebo do Gateu. Já medicíny nechal – neměl jsem na to žaludek.“

Quirke nechal uplynout chvíli ticha a pak se zeptal: „A co teď děláš?“

Billy Hunt ze sebe vydal těžké, rozechvělé povzdechnutí. „Na tom nesejde,“ řekl spíše unaveně než netrpělivě. „Momentálně jde spíš o tvoji práci.“

V Quirkově paměti, která pracovala na plné obrátky, se konečně začala zjevovat tvář. Velké široké čelo, očividně zlomený nos, kštice nepoddajných zrzavých vlasů, pihy. Syn obchodníka se smíšeným zbožím odněkud z jihu, z Wicklow, Wexfordu nebo Waterfordu, z jednoho z těch krajů začínajících na dvojité vé. Dobrák, ale když ho provokovali, začal se prát, odtud ta rozdrcená nosní přepážka. Billy Hunt. No jistě.

„O moji práci?“ zeptal se. „Jak to?“

Následovala další pauza.

„Volám kvůli své ženě,“ řekl Billy Hunt. Quirke uslyšel, jak v jeho rozbité nosní dutině zahvízdal prudce nasátý vzduch. „Vzala si život.“

Sešli se v kavárně Bewley’s na Grafton Street. Bylo zrovna poledne, a tak bylo narváno. Těžká a vydatná vůně kávových zrn, která se pražila ve velké nádobě hned za dveřmi, způsobila, že se Quirkovi na chvíli zvedl žaludek. Bylo zvláštní, z jakých věcí se mu teď dělalo špatně, čekal, že když přestane pít, otupí mu to smysly a pomůže mu to smířit se se světem a jeho vůněmi, ale opak byl pravdou, takže měl obqas pocit, že je chodícím uzlíčkem nervů, na nějž ze všech stran útočí odporné pachy, chutě a doteky. Vnitřek kavárny mu po prudkém světle venku připadal temný. Prošla kolem něj dívka, která mířila ven, měla na sobě bílé šaty a v ruce držela slaměný klobouk se širokou krempou. Ucítil hřejivý závan její navoněné kůže, který se táhl za ní. Představoval si, že se otáčí a následuje ji, chytá ji za loket a vede ji ven do tetelivého horka letního dne. Neměl ani trochu náladu na Billyho Hunta a jeho mrtvou ženu.

Uviděl ho hned; seděl v jednom z postranních boxů na červené plyšové sedačce, nepřirozeně narovnaný jako pravítko, a před sebou na stolku z šedého mramoru měl šálek kávy s mlékem, které se ani nedotkl. Zprvu si Quirka nevšiml, což mu poskytlo příležitost chvíli otálet a prohlédnout si ho, tu jeho vyčerpanou bledou tvář s výraznými pihami, skelný a zoufalý strnulý pohled, velkou baňatou ruku, která si hrála se lžičkou. Za těch více než dvacet let, které uplynuly od doby, kdy se s ním Quirke znal, se změnil překvapivě málo. Tedy ne že by se s ním doopravdy znal. V Quirkových poměrně matných vzpomínkách byl Billy jakýmsi přerostlým školákem, střídavě veselým a bojovným a někdy obojím zároveň, klusajícím na hřiště v širokých trenýrkách a pruhovaném fotbalovém dresu, s fotbalovým míčem nebo svazkem hurlingových pálek pod paží, holými sukovitými, světle růžovými koleny a hořícími tvářemi s krvavými oděrkami od stále ještě nezvyklého ranního holení. Byl hlučný, jak jinak, hlasitě vyřvával vtipy určené kolegům sportovcům a zpoza bezbarvých řas vrhal nevlídné pohledy směrem ke Quirkovi a umělecké bandě. Teď tu seděl vykrmený léty, s pleší na temeni hlavy, která vypadala jako mnišská tonzura, a tlustým rudým krkem, přetékajícím přes límec pytlovitého tvídového saka.

Vydával známý pach, horký, syrový a slaný, který Quirke okamžitě poznal. Byl to pach truchlících pozůstalých. Seděl za stolkem a podpíral si hlavu, vypadal jako dmoucí se hromádka neštěstí, zármutku a potlačeného hněvu.

„Nemám tušení, proč to udělala,“ řekl Quirkovi bezmocně.

Quirke pokýval hlavou. „Nechala po sobě něco?“ Billy na něj nechápavě upřel zrak. „Myslím dopis. Nebo nějaký vzkaz.“

„Ne, kdepak, nic.“ Křivě, takřka bojácně se pousmál. „Kéž by.“

Toho rána se skupina policistů vydala ve člunu na moře a našla nahé tělo ubohé Deirdry Huntové na skaliskách u břehu ostrova Dalkey, na straně obrácené k pevnině.

„Zavolali mi, abych ji identifikoval,“ řekl Billy, stále ještě s oním zvláštním, bolestným úsměvem, který úsměvem nebyl. Zdálo se, že má v očích opět jakési pomatené zděšení způsobené tím, co uviděl na nemocničním vozíku a na co nejspíš nezapomene až do smrti, pomyslel si chmurně Quirke. „Přivezli ji ke Svatému Vincentovi. Vůbec si nebyla podobná. Myslím, že bych ji vůbec nepoznal, nebýt jejích vlasů. Byla na ně moc pyšná.“ Omluvně pokrčil rameny.

Quirke si vzpomněl na jednu velice obézní ženu, která skočila do Liffey. Když jí otevřel hrudník a začal jí štípat žebra, vysoukalo se z ní s přejedenou malátností celé hejno průsvitných, mnohonohých tvorů, podobajících se krevetám.

Servírka v černobílém stejnokroji s čepcem, jaký nosily služky, si přišla zapsat Quirkovu objednávku. Zaútočily na něj vůně smažených a vařených jídel. Poprosil ji o čaj. Billy Hunt se ztratil ve svých myšlenkách a nepřítomně se šťoural lžičkou mezi rachotícími kostkami cukru v cukřence.

„Není to lehké,“ řekl Quirke, když servírka odešla. „Myslím identifikovat tělo. To s člověkem vždycky zamává.“

Billy sklopil zrak a začal mu cukat spodní ret. Dětinsky ho sevřel mezi zuby.

„Máš děti, Billy?“ otázal se Quirke.

Billy stále hleděl na stůl a pak zavrtěl hlavou. „Ne,“ zamumlal. „Nemám. Deirdra je nechtěla.“

„A co děláš? Čím se vlastně živíš?“

„Jsem obchodní cestující. Prodávám léky. Kvůli práci bývám často mimo domov, jezdím po celé zemi a taky do zahraničí – občas jezdím do Švýcarska, když máme schůzi na ředitelství. To, že jsem byl často pryč, mělo nejspíš částečně na svědomí naše problémy – a taky to, že nechtěla děti.“ A už je to tady, pomyslel si Quirke, problémy. Ale Billy jen dodal: „Asi si připadala osamělá. Nikdy si ale nestěžovala.“ Najednou vzhlédl ke Quirkovi jakoby vyzývavě. „Nikdy si nestěžovala – ani jednou!“

Pak pokračoval ve vyprávění o tom, jaká byla, co dělala. Utrápený výraz v jeho obličeji se čím dál víc prohluboval a Billy se rozhlížel ze strany na stranu s podivnou, potlačovanou naléhavostí, jako by hledal cosi, co mu však stále unikalo. Servírka přinesla Quirkovi čaj. Začal ho pít bez mléka a opařil si jazyk. Vytáhl pouzdro na cigarety. „Tak mi prozraď, kvůli čemu jsi se mnou chtěl mluvit,“ řekl.

Billy opět sklopil bledé řasy a zadíval se na cukřenku. Kropenatý příliv barvy se rozlil zpoza jeho límce a pomalu mu zaplavil celou tvář až po čelo a ještě dál. Quirke si uvědomil, že se červená. Mlčky přikývl a zhluboka se nadechl.

„Chtěl jsem tě požádat o laskavost.“

Quirke čekal. Místnost se soustavně plnila lidmi jdoucími na oběd a ruch přerostl v různorodý hluk. Servírky se proplétaly mezi stoly s hnědými tácy naloženými talíři s jídlem – párky s bramborovou kaší, smaženou rybou s hranolky, kouřícími šálky s čajem a sklenicemi s pomerančovou limonádou. Quirke natáhl dlaň s otevřeným cigaretovým pouzdrem k Billymu a Billy si jednu cigaretu bezmyšlenkovitě vzal. Quirkův zapalovač cvakl a vyšlehl z něj plamen. Billy se nahnul dopředu, cigaretu si přidržoval mezi rty třesoucími se prsty. Pak se opřel do sedačky, jako by byl vyčerpaný.

„Pořád o tobě čtu v novinách,“ řekl. „O případech, na kterých se podílíš.“ Quirke nervózně poposedl. „Třeba o té holce, co umřela, a té ženské, co ji zavraždili – jak že se jmenovaly?“

„Které myslíš?“ zeptal se Quirke bezvýrazně.

„Tu ženskou ze Stoney Batteru. Loni nebo předloni, nebo kdy to bylo. Nějaká Dolly.“ Mračil se, jak se snažil vybavit si její jméno. „Co se tenkrát stalo? Psalo se o tom ve všech novinách a najednou jako když utne, nikde ani slovo.“

„Noviny snadno ztratí zájem.“

Billy se najednou zarazil. „Proboha,“ řekl tiše se strnulým pohledem. „Vsadím se, že budou psát i o Deirdře.“

„Možná bych mohl promluvit s koronerem,“ řekl Quirke tónem, který nezněl příliš přesvědčivě.

Billyho však netrápilo to, co se bude psát v novinách. Znovu se nahnul dopředu s náhlou dychtivostí a natáhl ruku, jako by se Quirka chystal popadnout za zápěstí nebo záklopu. „Nechci, aby se do ní řezalo,“ vyrazil ze sebe tlumeným, chraplavým hlasem.

„Řezalo?“

„Pitva, post-mortem, nebo jak tomu říkáte – nechci, aby jí to dělali.“

Quirke chvíli mlčel a pak řekl: „Je to jen pouhá formalita, Billy. Nařizuje to zákon.“

Billy vrtěl hlavou se zavřenýma očima a ústy zkroucenými do bolestné grimasy. „Já nechci. Nechci, aby do ní řezali jako –jako do nějaké zdechliny.“ Zakryl si oči dlaní. Zapomenutá cigareta hořela naprázdno v prstech jeho druhé ruky. „Nesnesu to pomyšlení. Stačilo ji dnes ráno takhle vidět.“ Sundal si dlaň z očí a zahleděl se před sebe s výrazem strnulého úžasu. „Ta představa, že leží na pitevním stole, pod reflektory, že na ni berou skalpel… Kdybys ji býval znal, kdybys věděl, jaká byla, jak byla – jak byla živá.“ Opět se začal rozhlížet, jako by hledal něco, na co by mohl zaměřit pozornost, střípek každodenní reality, který by mu pomohl překonat bolest. „Nesnesu to pomyšlení, Quirku,“ zachraptěl a jeho hlas byl jen trochu hlasitější než šepot. „Přísahám bohu, že to nesnesu.“

Quirke usrkl ze svého teď už vlažného šálku čaje. Tříslovina ho štípala do opařeného jazyka. Nevěděl, co na to říct. Jen zřídka přišel do kontaktu s příbuznými zemřelých, ačkoliv čas od času ho vyhledali, aby ho, stejně jako teď Billy, požádali o laskavost. Někteří z nich jen chtěli, aby jim schoval nějakou památku na zemřelého, snubní prsten či pramen vlasů. Jedna republikánská vdova ho kdysi poprosila, zda by pro ni nemohl vyndat střepinu kulky z občanské války, kterou měl její zesnulý manžel těsně vedle srdce celých třicet let. Jiní měli mnohem závažnější a podivnější požadavky – chtěli přijatelné vysvětlení každé odřeniny na tělíčku mrtvého kojence, příčinu náhlého skonu starého, nemocného rodiče nebo po něm chtěli, aby zamaskoval sebevraždu někoho z jejich blízkých. Ještě nikdy ho však nikdo nepožádal o to, co po něm chtěl Billy Hunt.

„Tak dobře, Billy,“ řekl. „Uvidím, co se s tím dá dělat.“

Billy se dotkl jeho ruky, byl to ten nejletmější dotyk pouhými konečky prstů, jimiž jako by proudila silná, šumivá elektřina. „Viď, že mě nezklameš, Quirku…,“ řekl a hlas se mu chvěl, takže to znělo spíš jako konstatování než jako naléhavá prosba. „Už kvůli tomu, co jsme spolu prožili. Už kvůli…“ Billy vydal tichý zvuk, který zněl napůl jako vzlyknutí a napůl jako smích, „… už kvůli Deirdře.“

Quirke se zvedl. Zalovil v kapse, vytáhl půlkorunu a položil ji na stůl vedle svého šálku. Billy už se zase rozhlížel, roztržitě jako člověk, který hledá po kapsách cosi, co někam založil. Vytáhl kovový zapalovač a bezmyšlenkovitě ho začal otvírat a zase zavírat. Na místě, kde měl pleš, a mezi prameny jeho řídkých světlých vlasů byly vidět lesknoucí se korálky potu. „Mimochodem, to není její skutečné jméno,“ řekl najednou. Quirke nechápal, co tím myslí. „Tedy je to její jméno, jenže ona si říkala jinak. Laura – Laura Swanová. Podle labutě. Bylo to takové její umělecké jméno. Měla salon krásy, který se jmenuje Stříbrná labuť. Odtud to jméno – Laura Swanová.“

Quirke čekal, jestli Billy ještě něco nedodá, ale jeho společník mlčel. A tak se otočil a odkráčel pryč.

Odpoledne převezli tělo na jeho žádost od Svatého Vincenta do Nemocnice Svaté rodiny v centru Dublinu, kde už na něj Quirke čekal. V důsledku nedávných vynucených škrtů v rozpočtu Svaté rodiny, které byly zuřivě, leč bezvýsledně napadány, zůstal Quirkovi místo dvou asistentů jen jeden. Připadl mu úkol vybrat si mezi mladým Wilkinsem, vlažným protestantem, a židem Sinclairem. Rozhodl se pro Sinclaira, ačkoliv k tomu neměl žádný konkrétní důvod, neboť oba mladíci měli stejné schopnosti – či v jistých oblastech spíše neschopnosti.

Ale Sinclaira měl rád, líbila se mu jeho samostatnost, uličnický humor a lehce mrzoutské chování. Když se ho Quirke kdysi zeptal, odkud pochází jeho rodina, Sinclair se mu zahleděl do očí a aniž by hnul brvou, řekl bez okolků: „Z Corku.“ Ani slůvkem mu nepoděkoval za to, že si vybral jeho, což bylo Quirkovi také sympatické.

Přemýšlel o tom, nakolik může Sinclairovi důvěřovat v záležitosti Deirdry Huntové a přání jejího manžela, aby se s tělem nic nedělalo. Sinclair však nebyl tím typem člověka, který by dělal potíže. Když mu Quirke oznámil, že pitvu provede sám – vnější ohledání bude stačit – a že si Sinclair může klidně zajít do kantýny na šálek čaje a cigaretu, zaváhal mladík snad jen na zlomek vteřiny. Pak si svlékl zelený plášť a zul gumové boty a ležérním krokem se vydal směrem z márnice, s rukama v kapsách a za tichého pohvizdování. Quirke se obrátil zpátky a odhrnul igelit.

Usoudil, že Deirdra Huntová – nebo Laura Swanová či jak si vlastně říkala – musela být pohledná mladá žena. Možná by se dalo říct i krásná. Byla mnohem mladší než Billy Hunt. Její tělo, které nebylo ve vodě dost dlouho na to, aby se začalo nějak závažněji rozkládat, bylo vskutku pěkně rostlé. Byla podsaditá, měla svaly, ale jejímu tělu nechyběla jemnost – měla křivky a hezky tvarované boky a lýtka. Její tvář neměla zdaleka tak jemné rysy, jaké by mít mohla – Quirke zjistil, že její jméno za svobodna bylo Wardová, což napovídalo, že v sobě měla krev irských cikánů –, ale měla hladké a vysoké čelo a závoj vlasů barvy mědi, který se od něj táhl, musel být, když ještě žila, opravdu působivý. Představoval si ji, jak leží natažená na vlhkých kamenech a dlouhý závoj vlasů má omotaný kolem krku jako hustý chomáč lesknoucích se mořských řas. Přemýšlel, co asi dohnalo tuhle krásnou a zdravou mladou ženu k tomu, že se uprostřed letní noci vrhla v přístavu v Sandycove do černých vod Dublinského zálivu, přičemž svědky jejího činu byly jen třpytící se hvězdy a zmenšující se stín obranné věže Martello, která se nad ní tyčila? Jak se dozvěděl od Billyho Hunta, její šaty byly složené na úhledné hromádce u zídky mola. To byl jediný důkaz toho, že si vzala život – tedy kromě jejího auta, na něž podle Quirka musela být taky náležitě hrdá, a které i přesto opustila a nechala ho úhledně zaparkované pod liliovníkem na Sandycove Avenue. Auto a vlasy: dvojí zdroj její pýchy. Co však tuhle pýchu dokázalo pokořit?

A pak si všiml drobného vpichu na vnitřní straně její levé paže, bílé jako křída.

2

Ve škole jí samozřejmě říkali Rézi. Nevadilo jí to, věděla, že na ni jen žárlí – všichni, kromě těch, kteří byli příliš hloupí na to, aby žárlili, a z toho důvodu si s nimi nemusela lámat hlavu. Její vlasy nebyly doopravdy zrzavé, ne zrzavé jako rez, jako vlasy některých jiných děvčat z její školy – obzvlášť těch, jejichž rodiče nebyli rodilí Dubliňané jako ti její, ale pocházeli z venkova, měly zářivou barvu načervenalého zlata jako milion drátků z měkkého, ohebného kovu, které odrážely světlo přicházející ze všech stran a zářily, i když byla skoro tma. Neměla tušení, po kom je podědila, rozhodně ne po žádném ze svých rodičů, a když jednou zaslechla tetičku Irene říkat něco o „cikánských vlasech“ a zlomyslně se pochechtávat, jak to měla ve zvyku, nevšímala si toho. Už když byla malá, zakázala její matka, aby se Deirdřiny vlasy stříhaly, přestože vždycky tvrdila, že je po otcově straně rodiny, světlovlasých a blonďatých Wardových, a ona s „touhle cháskou“, jak jim říkala, když to otec neslyšel, nechtěla mít nic společného. Její bratři se bavili tím, že ji za vlasy tahali, vždycky popadli dlouhý, tlustý pramen, omotali si ho kolem dlaně a pak s ním škubli, až zavřeštěla. Pořád to ale bylo lepší, než když její táta přejížděl dlaní po celé jejich délce, bořil do nich prsty a hladil ji po páteři. Nejraději nosila smaragdově zelené oblečení, dokonce už jako dítě věděla, že tenhle odstín se nejlépe hodí k jejímu typu a dává mu vyniknout. Takhle zrzavé vlasy a výrazné modré oči, přesněji řečeno modrofialové, to nebylo příliš obvyklé, dokonce ani mezi Wardovými. Všichni navíc obdivovali její pleť, byla průsvitná jako ten kámen, co se mu, pokud se neplete, říká alabastr, takže měl člověk pocit, že se skrz něj může podívat dovnitř do jejích krémových hlubin.

Ačkoliv si byla dobře vědoma toho, jak je krásná, nikdy nebyla nafoukaná. Samozřejmě věděla, že pro Bytovky je jí škoda a jenom čekala na příležitost, až se odsud bude moci dostat a začít opravdově žít. Bytovky… Určitě kdysi musely být nové, ale nějak si to nedokázala představit. Jaký vtipálek z městské rady se asi rozhodl nazvat je „moderními činžáky“? Zdi a podlahy měly tenké jako papír – když šli sousedé nad nimi a někdy i vedle nich na záchod, bylo všechno slyšet – a na holých chodbách se neustále povalovaly dětské kočárky a rozbitá kola, děti po nich běhaly jako utržené ze řetězu, potloukaly se tu toulavé kočky a v temných zákoutích se osahávaly zamilované párečky. Neplatila tu žádná pravidla – a i kdyby, kdo by dohlížel na jejich dodržování? – a nájemníci si dělali, co chtěli. Gogginovi ze čtvrtého patra měli v obýváku ustájeného koně, urostlého grošáka. V noci a brzy ráno bylo slyšet jeho kopyta na betonových schodech, když Tommy Goggin a jeho usoplená sestra vedly to boží hovado dolů vyvenčit a projet se na něm po kousku nezastavěného pozemku za továrnou na sušenky. Nejhorší ze všeho, dokonce ještě horší než zima v přízemních bytech a trubky, které neustále praskaly, a všudypřítomná špína, však byl zápach, který se neustále držel na schodech a chodbách, v zimě v létě, nahnědlý, vyčpělý, beznadějný puch pomočených matrací, přelouhovaného čaje a ucpaných záchodů – pach, který byl ztělesněním toho, co znamená být chudý, pach, na který si nikdy nedokázala zvyknout.

Hrávala si se svými vrstevníky na štěrkem vysypaném plácku před Bytovkami, kde stály houpačky se zpřetrhanými řetízky, dřevěné houpačky, které byly hustě popsané sprostými nápisy, a drátěný plot, který měl zabránit tomu, aby jim míč spadl na silnici. Kluci ji štípali a pošťuchovali a ti starší z nich se jí snažili sáhnout pod sukni, zatímco děvčata ji za jejími zády pomlouvala a kula proti ní pikle. Nic z toho jí však nevadilo. Její otec přišel jednou na Vánoce domů opilý a přinesl jí pod stromeček červené kolo – nejspíš kradené, jak se škodolibým smíchem poznamenal její bratr Mikey – a ona na něm pak celé dny jezdila po hřišti, dokonce i v dešti, dokud jí ho za týden na Silvestra neukradli a ona je už nikdy neviděla. Ze vzteku z toho, že přišla o kolo, se porvala s Tommym Gogginem a vyrazila mu přední zub. „Je to zkrátka divoška, tahle mladá dáma,“ poznamenala tetička Irene s rukama založenýma na velkých povislých prsou a vážně pokývala hlavou. Přesto však byly chvíle, kdy Deirdra za letních večerů stávala u otevřeného okna v takzvaném salonu – ve skutečnosti to byl jediný pokoj v bytě, kromě dvou zatuchlých ložnic, z nichž jednu musela sdílet s rodiči –, vychutnávala si lahodnou teplou vůni z továrny na sušenky a poslouchala kosa zpívajícího z plných plic na drátě stejně černém jako on sám, který vypadal, jako by ho někdo nakreslil jemným perem, namočeným v inkoustu na červenou záři, pomalu uhasínající na obloze za hřištěm na irský fotbal. V takových chvílích se v ní cosi vzedmulo, cosi tajného a záhadného, co v sobě skrývalo všechny nádherné a nejasné přísliby budoucnosti.

Když jí bylo šestnáct, začala pracovat v lékárně. Mezi úhlednými balíčky s léky, lahvičkami s voňavkami a luxusními mýdly se jí líbilo. Lékárník, pan Plunkett, byl ženatý muž, ale přesto se ji snažil přesvědčit, aby se s ním vyspala. Samozřejmě odmítla, ale občas, aby se ho na chvíli zbavila a také proto, že se bála, aby ji nevyhodil, když se mu nepodvolí, ho neochotně následovala do zadní místnosti, kde byly uskladněny léky, a on vždycky zamkl dveře a Deirdra ho nechala sahat jí pod šaty.

Byl pro ni starý, bylo mu čtyřicet nebo možná i víc, a jeho dech páchnul po cigaretách a zkažených zubech, ale mohlo to být i horší, říkala si, když nepřítomně hleděla přes jeho rameno na vysoké police, zatímco jí osahával a hnětl břicho pod páskem sukně a tiskl palec k jejím zarytě necitlivým bradavkám. Po této události vždycky přistihla paní Plunkettovou, která se starala o účetnictví, jak ji pozoruje přimhouřenýma očima a pátrá vým pohledem. Kdyby starého Plunketta někdy napadlo, že se jí zbaví, nezaváhala by ani na vteřinku a dala by mu na srozuměnou, že by si mohla jít popovídat s jeho paninkou, a hned by mu sklaplo.

A pak se jednoho dne objevil Billy Hunt s kufříkem plným vzorků, a i když nebyl její typ – jeho vlasy i kůže měly skoro stejnou barvu jako její a ona dobře věděla, že ženská by si nikdy neměla nic začínat s chlapem, který má stejný typ pleti jako ona –, usmála se na něj a dala mu najevo, že dává pozor, zatímco na pana Plunketta zkouší své obchodnické řeči. Když potom přišel za ní a začal si s ní povídat, poslouchala ho se soustředěným výrazem a předstírala, že se směje jeho hloupým, školáckým vtipům, a dokonce se jí i dařilo červenat se při těch odvážnějších. Když přišel příště, pozval ji do kina a ona souhlasila dostatečně nahlas, aby to slyšel i pan Plunkett, který se jen zamračil.

Billy byl o dost starší než ona, vlastně skoro o šestnáct let – že by na ní bylo něco, co je obzvláště přitažlivé pro starší muže? ptala se smutně sama sebe – a nebyl hezký ani chytrý, ale měl jakési neohrabané kouzlo, které ji nepochopitelně oslovovalo a časem jí pomohlo přesvědčit samu sebe, že je do něj zamilovaná. Chodili spolu teprve pár měsíců, když jednou večer, když ji doprovázel domů – to už bydlela sama v pronajatém pokojíčku nad řeznictvím v Kevin Street –, začal koktat a zničehonic ji popadl za ruku a vtiskl jí do dlaně malou hranatou krabičku. Tak ji zaskočil, že si ani neuvědomila, co krabička znamená, dokud ji neotevřela.

Tehdy mu poprvé dovolila jít s ní nahoru do pokoje. Seděli vedle sebe na posteli a on jí zasypal polibky celou tvář – pořád koktal a smál se, nemohl uvěřit tomu, že řekla ano – a povídali si o všech jeho plánech do budoucna a ona mu skoro uvěřila, ruku držela nataženou před sebou s prsty ohnutými dozadu a obdivovala tenký zlatý kroužek s malinkým třpytícím se diamantem. Billy pocházel z Waterfordu a jeho rodina tam měla hospodu, kterou mu jeho táta nejspíš odkáže, ale říkal, že se zpátky nevrátí, ačkoliv si všimla, že když o Waterfordu mluví, používá slovo doma. Vyprávěl jí o Ženevě, kam dvakrát do roka jezdil na schůzi ředitelství, jak tomu říkal, sjížděli se tam všichni šéfové z celého světa, byly jich stovky. Byl tak hrdý, že ho zvou z takové dálky, jeho, obyčejného prodejce! Popisoval jí jezero, hory a město – „tak čisté, to bys nevěřila!“ – a slíbil jí, že ji jednou vezme s sebou. Ubohý Billy a ty jeho úžasné nápady, ty jeho velkolepé plány!

A tak roky ubíhaly a zdálo se, že už se nic nezmění, dokud jednoho dne nepřišel do lékárny doktor. I když se jmenoval Kreutz, což znělo německy, byla přesvědčená, že to musí být Ind. Byl vysoký a hubený, tak hubený, že bylo těžké uvěřit tomu, že se mu do těla vejdou životně důležité orgány, a měl krásně protáhlou, úzkou tvář. Okamžitěji připomněla tvář svatého z jedné z knih o zahraničních misiích, které měli ve škole. Měl na sobě nádherný oblek z tmavě modré látky, mohlo to být hedvábí, až na to, že látka vypadala těžší, protože velice elegantně splývala po jeho svažujících se kostnatých ramenech a téměř neexistujících bocích. Ještě nikdy nebyla takhle blízko člověku jiné barvy pleti a musela se donutit přestat na něj zírat, zvlášť na jeho ruce, které byly neuvěřitelně štíhlé a tmavé a kolem jejich hran, kde začínala bledá, popelavě růžová kůže dlaní, se táhl ještě tmavší, sametový pruh. Deirdra měla pocit, že i jeho vůně je tmavá, tmavá a kořeněná – zachytila ji, když vešel dovnitř. Byla si jistá, že to není kolínská ani voda po holení, ale vůně, kterou vydává sama jeho kůže. Přistihla se, že touží si na tu kůži sáhnout, přejet po ní konečky prstů, jen aby zjistila, jaká je na omak. Vlasy měl velice rovné, hebké a černé, černé s fialovým nádechem, sčesané dozadu v hladkých vlnách – i na ty si chtěla sáhnout.

Přišel, aby se zeptal na jakýsi bylinný přípravek, o němž pan Plunkett v životě neslyšel. Hlas měl jemný a tichý, a přesto hluboký, a zdálo se, že spíš zpívá než mluví. „To je ovšem velmi zajímavé,“ řekl, když mu pan Plunkett oznámil, že nemá onu věc, kvůli níž přišel, „velice, velice zajímavé.“ A přesto se nezdálo, že by ho to rozčililo. Řekl, že už byl v několika lékárnách a nikde mu nedokázali poradit. Pan Plunkett účastně přikývl, ale zjevně nevěděl, co by ještě řekl. Muž však dál stál a mračil se, ale nezdálo se, že je otrávený, jen zdvořile rozpačitý, jako by čekal ještě na něco, co mělo podle něj následovat. I poté, co se od něj lékárník záměrně odvrátil, se nezdálo, že by se muž měl k odchodu. Tenhle jeho podivný zvyk setrvávat na různých místech a s různými lidmi, i když už se zdálo, že se nemůže nic dalšího stát, měla brzy poznat velice dobře. Vždycky působil uvolněně a klidně, a přitom to vypadalo, jako by v duchu cosi očekával, jako by byl přesvědčen, že situace ještě není vyčerpaná, a vyčkával, jestli přeci jen nepřijde ještě něco dalšího. Nikdy ho neslyšela se smát, za celou tu dobu, co ho znala, a dokonce se ani neusmíval, tedy alespoň ne jako ostatní lidé, ačkoliv se často zdálo, že se nad něčím tiše, neškodně baví – nebo přesněji řečeno nad vším.

Tehdy poprvé se na ni ani jednou nepodíval, aspoň ne přímo, ale cítila, že ji vnímá: takový z toho totiž měla pocit, že ji jakýmsi způsobem vstřebává. Většinou byli muži, kteří do lékárny chodili, příliš ostýchaví, než aby se na ni dívali, atak stáli otočení trochu stranou, ošívali se a culili se jako blázni, se špičkou jazyka mezi zuby. Ale doktor Kreutz nebyl ostýchavý, kdepak – ještě nikdy neviděla tak sebevědomého, tak sebejistého člověka. Byl se sebou spokojený, tak by ho nejspíš popsala, velice spokojený – nebo spíš velice, velice spokojený, neboť další z jeho zvyků byl opakovat stejné slovo dvakrát po sobě, a to tak rychle, že dvě slova splynula v jediné, skutečněskutečně, velicevelice, přičemž je pronášel svým tichým, pobaveným, zpěvavým hlasem.

Vytáhl z náprsní kapsy malý zápisník, který byl vázaný v kůži, a vytrhl z něj list papíru. Trval na tom, že panu Plunkettovi napíše svoji adresu, kdyby ona věc, kterou shání, náhodou dorazila – bylo to obyčejné aloe vera, ale ona tehdy slyšela, že říká aló jako nějaký Francouz v kresleném vtipu, který se snaží říct haló, a pak konečně zamířil k východu. Ve dveřích musel sklonit svoji tmavou, úzkou hlavu; jako nějaký poutník, pomyslela si, nebo jeden z těch svatých mužů, kteří se nábožně klaní při vstupu do chrámu. Jaké měl vytříbené chování! Když odešel, pan Plunkett si zamumlal pod vousy cosi o „přičmoudlých“ a hodil papírek s adresou do odpadkového koše. Chvíli počkala a pak, když se lékárník nedíval, papírek z koše vylovila.

Doktor Kreutz měl konzultační místnost – tak říkal své ordinaci – ve starém domě na Adelaide Road, ve sklepním bytě. Když ji viděla poprvé, byla zklamaná. Nevěděla, co přesně čekala, ale rozhodně ne tuhle nuznou, omšelou místnost s jediným oknem, z jehož horní části byl výhled na tenký pruh uschlé trávy a kousek černého železného plotu. Den poté, co se objevil v lékárně, tedy ve středu, kdy zavírali dřív, takže měla volné odpoledne, řekla Billymu, že se staví za matkou, jela autobusem k mostu na Leeson Street a odtamtud se vydala pěšky po Adelaide Road a držela se na opačné straně ulice, pod stromy před Nemocnicí pro oční a ušní choroby. Prošla kolem domu a donutila sejít až k začátku Harcourt Street, než se otočila a zamířila zpátky, tentokrát po pravé straně. Když procházela kolem domu, podívala se na něj a přečetla si měděnou ceduli na dřevěném podkladě, připevněnou na zábradlí.

DR. HAKÍM KREUTZ

DUCHOVNÍ LÉČITEL

Oknem, které patřilo k ordinaci, nebylo nic vidět, v okenních tabulkách se na chvíli objevil nejasný, rozpitý odraz její hlavy a ramen. V duchu si vynadala, že se chová jako blázen, když se za říjnového odpoledne takhle plíží po ulicích a marní svoje volné odpoledne. Co když doktor zrovna půjde ven, uvidí ji tady a vzpomene si na ni? A jen co na to pomyslela, uviděla ho, jak kráčí směrem k ní od Leeson Street. Tentokrát měl na sobě jakousi zlatohnědou halenu s vysokým kulatým límcem, volné hedvábné kalhoty a sandály, které sestávaly pouze z podrážek vystřižených z kůže a několika dlouhých řemínků, které měl omotané kolem nohy až do výšky kotníků: všimla si, že jeho nohy jsou jako jeho ruce, dlouhé, štíhlé a zlatohnědé jako látka, ze které byla halena. Nesl si síťovanou tašku, v níž měl tři červená jablka a bochník chleba značky Procea – napadlo ji, jak je zvláštní, že i když je celá rozechvělá, všímá si takových detailů. Zvažovala, jestli se nemá otočit a rychle zmizet, jako by si právě uvědomila, že na něco zapomněla, ale nakonec kráčela dál, i když se jí kolena třásla tak, že málem nedokázala jít rovně. Holka, vzpamatuj se, proboha! říkala si, ale k ničemu to nebylo, cítila, jak jí do tváří proudí krev, do těch alabastrově bílých tváří, které i ten nejmenší stud zbarvil do růžova. Všiml si jí – a poznal ji. Přemýšlela, naprosto nesmyslně, kolik mu asi je – hádala, že je asi stejně starý jako pan Plunkett, ale byli jako nebe a dudy. Nohy ji nesly dál. Jak krásně a uvolněně dovedl kráčet, při každém dlouhém, bezstarostném kroku se nahnul trochu na jednu stranu a pak zase na druhou, ramena mu klesala a stoupala v rytmu chůze a hlava se mu na dlouhé stopce krku jemně pohupovala dopředu a dozadu jako hlava nějakého úchvatného exotického brodivého ptáka.

Byla tak rozčilená, že si později nemohla vybavit, jak ji vlastně přiměl zastavit a dát se s ním do řeči. Pamatovala si, že foukal studený vítr, který v poryvech útočil z oblohy a proháněl javorové listy po chodníku, takže vypadaly jako velké, seschlé ruce. Zdálo se, že mu ta zima nevadí, i když měl na sobě jen tenký kaftan a byl v podstatě bosý. Postarší chlap se zarudlým obličejem, který kolem nich projel v autě, zpomalil a zíral na ně, na bledou mladou dívku a tmavého muže, kteří tam spolu stáli, ona se culila jako nějaký blázen a on byl klidný, jako by se znali odjakživa.

Čtyřicet, říkala si, vsadím se, že je mu nejmíň čtyřicet, dokonce víc než Billymu. Ale co na tom záleží, kolik mu je?

Ptal se jí, jak se jmenuje. „Deirdra,“ špitla a její hlas byl jen o málo hlasitější než pouhé vydechnutí. A on její jméno zopakoval, vyzkoušel si, jak zní, jako by to byly první dvě slabiky nějaké písně, nebo dokonce žalmu. Deirdra.

3

Quirke už dávno ztratil i tu špetku víry v katolické hodnoty, kterou se do něj mniši v sirotčinci, oficiálně nazvaném Carricklejská průmyslová škola, kde protrpěl své rané dětství, snažili tak dlouho natlouct. Ale i teď, v dosti pokročilém středním věku, měl své domácí bůžky, své nedotknutelné totemy, k nimž patřilo také to, co zbylo z muže, kterého po většinu svého života považoval za dobrého, ba přímo skvělého člověka. Garreta Griffina neboli Soudce, jak mu všichni říkali, přestože už dlouho nebyl v postavení, kdy by mohl vynášet jakékoliv soudy, předchozího roku, ve věku třiasedmdesáti let ranila mrtvice, která ho zcela paralyzovala, kromě svalů úst a očí a šlach na krku. Nemohl mluvit, ale zdálo se, že vnímá. Žil ve vězení v podobě velkého bílého pokoje ve třetím poschodí Kláštera představení sv. Ludvíka v Rathfarnhamu, dalekém předměstí Dublinu, a z jeho dvou oken – na každé vnější zdi jeho rohového pokoje bylo jedno – byl výhled na dvě odlišné podoby Dublinských hor. Jedna část hor byla skalnatá a holá a druhá zelená a posetá hlodašovými keři. Právě k těmto hebkým kopcům se neustále obracely jeho oči, v nichž se zračilo zoufalství, smutek a hněv. Quirke žasnul nad tím, kolik z jeho osobnosti, z toho, co z této živoucí bytosti zbylo, bylo nyní soustředěno právě v očích. Jako by se veškerá síla jeho osobnosti shromáždila v těchto posledních tečkách, které planuly divokým a beznadějným ohněm.

Quirke starého pána navštěvoval každé pondělí a čtvrtek, v úterý a v pátek chodila vždy Phoebe, Quirkova dcera, a v neděli byl na řadě Griffinův syn Malachiáš. Středy a soboty měl Soudce na to, aby mohl o samotě rozjímat nad celodenní hrou světla a stínu na kopcích a s tichou a – pokud šlo brát v úvahu také výraz jeho očí – vzteklou nelibostí snášet péči osmdesátileté sestry Agáty, jeptišky, která ho dostala na starost. Ve svém předchozím životě, když ještě žil ve světě, udělal pro jeptišky z Kláštera představení řadu tichých laskavostí, a když ho postihlo ono neštěstí, jako první mu nabídly, že si ho vezmou k sobě. Vzhledem k tomu, že utrpěl tak těžkou mrtvici, se předpokládalo, že přežije nanejvýš tak týden, maximálně dva, ale týdny plynuly a ani po několika měsících se nezdálo, že by jeho vůle přežít nějak ochabovala. V prvních dvou poschodích budovy byla dívčí škola a každý den se v určitou dobu – o velké přestávce, během oběda a ve čtyři hodiny, kdy končila výuka – donesla halasná směsice hlasů školaček až do třetího poschodí. Když je zaslechl, vkradl se Soudci do očí napjatý a soustředěný výraz, který nebylo snadné rozluštit. Bylo to snad rozhořčení, nostalgie, bolestná vzpomínka – nebo pouhá rozpačitost? Možná starý pán nevěděl, kde je nebo co slyší: možná jeho mysl – a soudě podle jeho očí nebylo pochyb o tom, že se za nimi skrývá mysl, která alespoň na nějaké úrovni funguje – uvízla ve stavu neustálého údivu, ve stavu bezradné nejistoty. Quirke nevěděl, co si o tom všem má myslet. Jedna jeho část, ona zklamaná, rozhořčená část, toužila po tom, aby stařík trpěl, ovšem druhá část, ta, která byla pořád ještě dítětem, kterým kdysi býval, litovala, že ho mrtvice nezabila rovnou a neušetřila mu toto poslední ponížení.

Quirke trávil své návštěvy tím, že starému pánovi předčítal z novin. Bylo právě pondělí uprostřed léta a v novinách se nic zajímavého nepsalo. Při obřadech v Maynoothu a u Všech svatých bylo vysvěceno osmdesát kněží – Další černokabátníci, pomyslel si Quirke, přesne to potřebujeme. A tady máme fotku pana Toma Benta, ředitele Talbotovy autoopravny ve Wexfordu, jak předává starostovi města klíčky od nového hasičského auta. V obchodním domě Macy’s na George’s Street právě probíhá letní výprodej. Nalistoval stranu se zprávami ze zahraničí. Ten starý hlupák Ike jako obvykle trápí Rusy. „Německý národ nemůže na samostatnost čekat věčně,“ nechal se slyšet kancléř Adenauer předchozího večera, kdy promluvil před shromážděním v Dtisseldorfu u příležitosti voleb v Severním Porýní-Vestfálsku. Pak Quirkovi padl zrak na odstavec na první straně s titulkem:

NALEZENO TĚLO DÍVKY

Tělo Mary Ellen Quigleyové (16), která pracovala v továrně na košile a od 17. června se nevrátila do svého domova v Derry, nalezl včera v řece Foyle rybář, když vytahoval sítě. Předběžné šetření proběhne dnes.

Odložil noviny. Potřeboval si zapálit. Sestra Agáta však nedovolovala, aby se v pokojích nemocných kouřilo. Pro Quirka to byla další z řady nepříjemností, ale na druhou stranu mu to poskytovalo výmluvu, proč nejméně dvakrát do hodiny přecházet po vydlážděných chodbách, kde se vše rozléhalo, a nervózně potahovat z cigarety jako nastávající otec v nějaké komedii.

Proč sem ještě pořád každý týden chodil? Zajisté by mu nikdo neměl za zlé, kdyby se úplně distancoval a nechal starého pána napospas jeho zlobné samotě. Soudce byl velký utajený hříšník a byl to právě Quirke, kdo vynesl jeho hříchy na světlo. Jedna mladá dívka zemřela a další žena byla zavražděna – a to všechno měl na svědomí právě starý pán. Quirka nejvíc udivoval závoj mlčení, který celou záležitost zahaloval; ve svém rozhořčení byl sám, bezbranný, nevěrohodný, bez povšimnutí jako blázen, který cosi vyřvává na nároží. Tak proč se každý týden svědomitě vracel do tohoto holého pokoje ve stínu hor? Měl své vlastní hříchy, za něž nesl zodpovědnost, jak by mohla potvrdit jeho dcera – dcera, kterou tak dlouho zapíral. Bylo to jen malé odčinění jeho hříchů, když sem dvakrát do týdne přišel a předčítal umírajícímu starci soudní zápisy a úmrtní oznámení.

Jeho myšlenky se znovu vrátily k Deirdře Huntové. O tom, že by nebyla provedena pitva, nemohla být řeč, zejména poté, co na její ruce náhodou objevil onen vpich po jehle. Byla to jeho profesionální povinnost. Ale to nebyl ten pravý důvod, proč vzal do ruky skalpel. Jako vždycky byl prostě zvědavý, i když dobře věděl, že na jeho zvědavosti není nic prostého. Otevřel tělo, prohmatal orgány, změřil objem krve a teď, v přítomnosti mlčenlivého Soudce, to měl všechno znovu před očima, zkoumal to ze všech možných úhlů, které ho napadaly, ale pořád to nedávalo smysl.

Otočil se. „Co myslíš, Garrete?“ zeptal se. „Že by jen další ztracená existence?“

Soudce, který měl záda podepřená polštáři a zkřivená ústa, na Quirka upřel pohled. Quirke si povzdechl. V pokoji byl horký a zatuchlý vzduch, a i když si sundal sako, pořád se potil a cítil, že pod pažemi a mezi lopatkami má mokrá kola. Napadlo ho, jako už tolikrát, jestli si Soudce takových věcí všímá: horka, chladu, běžných každodenních starostí. Má bolesti? Byla to hrozná představa – být neustále v bolestech a nemoci ani zakřičet, aby vám od nich pomohli, nemoci poprosit o soucit.

Znovu si povzdychl. Vzpomněl si na varovné hryznutí úzkosti, když mu sestra z recepce předala lístek od Billyho Hunta se vzkazem, ať mu zavolá. Jak věděl, že něco je špatně? Jaká intuice, jaký šestý smysl ho předem varovaly? A co znamená ten strach, který teď cítí? Rozmotání pavučiny Soudcových tajemství předcházela pitva, kterou provedl na těle jiné mladé ženy; copak se chtěl znova zaplést do něčeho podobného? Neměl by nechat smrt Deirdry Huntové prostě být a jejího manžela nechat v milosrdné nevědomosti? Copak na tom záleží, že se nějaká žena utopila? Její starosti už jsou ty tam, proč by se k nim měly přidávat ještě starosti jejího manžela? Ale i když si teď kladl tyto otázky, uvědomoval si Quirke své staré známé nutkání přijít věcem na kloub, ponořit se do temnoty toho, co zůstává skryté – zkrátka vědět.

Sestra Agáta se přihnala do pokoje, očividně rozčilená, že je ještě tam, když se jindy zjevně nemůže dočkat, až bude pryč. A měla pravdu – proč tu takhle otálel? Copak čekal, že mu starý pán poskytne nějaké mlčenlivě odhalení, nějaké velkolepé znamení, co má dělat nebo čeho se vyvarovat? Očekával snad pomoci Jeptiška byla malá, seschlá žena s bradkou a ostřížím zrakem. Mohla být v kterékoliv části pokoje, ale vždycky to zaonačila tak, aby ochranářsky stála mezi ním a svým bezmocným svěřencem, který byl upoután na lůžko. Neměla Quirka ráda a nijak se to nesnažila skrývat.

„Není to nádhera?“ začala, aniž by se na něj podívala. „Sluníčko nám ještě pořád svítí a přitom už je tak pozdě.“

Nebylo pozdě, bylo šest hodin. Naznačovala mu, že je čas odejít. Pozoroval ji, jak se o staříka stará, jak mu upravuje polštáře a uhlazuje tenkou přikrývku a její ohrnutý horní lem, který se mu táhl přes hrudník a vypadal jako široký kurtovací pás. Soudce se nikdy nezdál tak obrovský jako v tomhle pokoji, bezmocně upoutaný na svoje úzké kovové lůžko. Quirke si vzpomněl, jak kdysi dávno v Carricklejském sirotčinci zažil velikou bouřku a byl svědkem toho, jak vítr zlomil obří břízu. Když spadla, země se otřásla a tabulky v okně, z něhož napjatě pozoroval, co se venku děje, začaly rachotit. Chátrání starého pána bylo stejné, byl to konec něčeho, co tu bylo tak dlouho, že se to zdálo neochvějné. Kolik z této zkázy má na svědomí Quirke? A chystá se teď snad rozpoutat další bouřku, která svrhne z piedestalu pomník, který chtěl Billy Hunt vystavět své mrtvé manželce?

Vzal si sako, které si pověsil na opěradlo židle stojící vedle postele. „Sbohem, sestro,“ řekl. „Na viděnou ve čtvrtek.“

Ani tentokrát se na něj nepodívala a neodpověděla mu, jen tiše vydechla nosem, což mohlo být docela dobře opovržlivým odfrknutím. Ani od Soudce se nedočkal žádné reakce. Tvář měl odvrácenou, díval se, podle všeho pln mrazivého opovržení, směrem k horám.

Quirke snědl odporný oběd v čínské restauraci v Baggot Street a poté šel pěšky zpátky do svého bytu a celou cestu se snažil jazykem očistit povlak tuku, který se mu usadil na předních zubech. Poslední dobou, bez anestetických účinků alkoholu, pro něj byly nejhorší večery, obzvlášť teď uprostřed léta, se všemi těmi nekonečnými bílými nocemi. Jeho přátelé, nebo alespoň těch pár známých, které míval, byli hospodské typy a při oněch ojedinělých příležitostech, kdy je potkal, bylo jasné, že jsou z něj a jeho znovu nalezené střízlivosti nervózní. Přemýšlel o tom, že by šel do kina, ale pak si představil, jak sedí sám v mihotavé temnotě mezi samými mileneckými páry, a najednou mu pusté ticho jeho bytu za sluncem zalitého letního večera nepřipadalo zas tak hrozné. Jakmile dorazil k oprýskanému georgiánskému domu na Upper Mount Street, který byl jeho domovem, neslyšně za sebou zavřel vchodové dveře a tiše se vydal chodbou a pak nahoru po schodech. Pokaždé si tu připadal jako nezvaný host, v tom tichu a mezi těmi visícími stíny.

V jeho bytě ve třetím poschodí vládla obvyklá zamlklá tajnůstkářská atmosféra, jako by se tu dělo cosi hanebného, ovšem jakmile v zámku zachrastil jeho klíč, okamžitě to skončilo. Chvíli stál uprostřed obývacího pokoje, v ruce pořád ještě svíral klíč a rozhlížel se po svých věcech: po nábytku bez ducha, pedantsky úhledných knihovničkách, dřevěném modelu lidské postavy pro umělce, který stál na malém stolku u okna, s rukama dramaticky rozhozenýma nad hlavou. Na krbové římse stála váza s růžemi. Květiny mu dala jedna žena – jak nepravděpodobně to zní, uvědomil si vdaná, znuděná a blond, s níž se asi jeden či dva nepříliš zajímavé týdny scházel, a neměl to srdce je vyhodit, i když už byly zvadlé a jejich vysušené okvětní lístky vydávaly slabý, sladce zatuchlý zápach, který mu k jeho znepokojení připomínal jeho pracoviště. Zapnul rádio a pokusil se naladit Třetí program BBC, ale signál byl zoufale slabý, jako tomu z nějakého důvodu bývalo za hezkého počasí vždycky. Zapálil si cigaretu, postavil se k oknu a pozoroval širokou, prázdnou ulici pod sebou s šikmými a lehce zlověstnými stíny. Na děvky, které měly tady v horní části Mount Street – asi mají rády, když jsou nahoře – svoje stanoviště, bylo ještě brzo, i když i ty nejošklivější a nejstarší z nich šly za takovýchhle dusných nocí na dračku. Ucítil první záchvěv zoufalství, které ho za letních soumraků často přepadalo. Najednou se ozvalo tiché, jemné žuchnutí a Quirke se s leknutím otočil: jeden těžký květ se oddělil od zvadlé růže a jako útržek zaprášeného, tmavě rudého sametu se zvlněnými okraji spadl na krbový rošt. Quirke cosi zavrčel, popadl sako a vyrazil ke dveřím.

Malachiáš Griffin, o kterého se starala stařičká služebná, stále ještě přežíval ve starém domě v Rathgaru, kde se Sárou žili patnáct let. Uvažoval o tom, že ho prodá, teď, když je Sára po smrti, a jednou to skutečně udělá, jen zatím nedokázal snést pomyšlení na to, že bude muset jednat s realitními agenty, zvažovat různé nabídky, objednat stěhováky a nakonec se také přestěhovat. Snažil se představit si, jak naposledy zavře vchodové dveře, až náklaďák se stěhováky odjede, jak půjde po úzké pěšině s trávníkem po obou stranách ke staré bráně, celé hrbaté od více než století nátěrů těžké černé barvy, jak naposledy ucítí vůni ptačího zobu, naposledy vkročí na chodník, naposledy zahne směrem k říčnímu kanálu a nepředstavitelné budoucnosti. Kdepak, raději zatím zůstane tady, bude v tichosti čekat a pozorovat, jak z kalendáře opadávají dny. Nic jiného mu nezbývá, jen každé ráno vstát, jít do práce, vrátit se domů, jít spát: zkrátka existovat. Tak tak, nic jiného mu nezbývá.

Pes uslyšel kroky blížící se ke vchodovým dveřím, takže ještě než zazvonil zvonek, začal vrčet a kňučet. Mal podřimoval v křesle v salonu, a když zazvonil zvonek, s leknutím se probudil. Kdo by to mohl být, v tuhle noční hodinu? Francouzská okna vedoucí do rozlehlé zahrady za domem, kde se objevil stříbrozelený soumrak, byla otevřená. Nastražil uši, jestli neuslyší služebnou Maggie, ale v poslední době se tvrdohlavě zdržovala ve svém bytě v suterénu a odmítala otevírat dveře návštěvám. Nejdřív nechtěl jít otevřít ani on – existoval snad někdo, koho by toužil vidět? –, ale nakonec se s povzdechem zvedl, odložil noviny a odkráčel do chodby. Pes se rozeběhl za ním, přikrčil se – s pokrčenýma předníma nohama a zdviženou zadnicí – a zhluboka zavrčel.

„Quirku,“ řekl Mal s pramalým překvapením a ještě menším nadšením. „Co děláš tak pozdě venku?“

Quirke na to nic neřekl a Mal uhnul a podržel mu dveře. Pes couvl a sledoval Quirka s intenzivním nepřátelstvím. Klouzal chodbou na roztažených tlapách a zvuk, který vyluzoval ze chřtánu, zněl jako chrastění chřestýše.

Mal vedl Quirka do salonu. Když Quirke vešel dovnitř, zavřel psovi dveře před nosem. Postavil se do otevřeného okna a s rukama v kapsách si prohlížel zahradu. Jeho mohutná klí– novitá postava zabrala skoro celý okenní rám. Působil nemístně, jak tam tak stál ve svém černém obleku jako nějaký posel noci. Mal ho vždycky vnímal jako obrovité, nebezpečné, bezradné dítě, lačné a destruktivní. „Nesnáším tuhle roční dobu, tyhle nekonečné večery,“ řekl Quirke. Prohlížel si pivoňky a růže a snad až přespříliš žalostnou smuteční vrbu, které zasadila Sára, když se sem s Malém nastěhovali. Zahrada byla zanedbaná. To Sára o ni pečovala.

Pes slabě drápal na dveře a kňučel.

„Dáš si něco k pití?“ zeptal se ho Mal a pak rychle dodal: „Čaj, nebo…“ Zaváhal.

„Díky… nedám.“

Ti dva uzavřeli jakési příměří, když Sára zemřela. Občas spolu večeřeli v klubu na St. Stephen’s Green, kde Mal po svém otci převzal členství, a jednou spolu šli na dostihy v Leopard stownu, ale tenhle výlet se moc nevydařil: Quirke prohrál dvacet liber a byl celý rozmrzelý, protože Mal toho o koních moc nevěděl a omezil se na sázky v hodnotě pár šilinků, a přesto z toho vyšel s bilancí o pět liber lepší než Quirke.

Teď Mal nervózně přemítal o tom, co je asi důvodem Quirkovy návštěvy. Quirke do domu nechodil, pokud nebyl pozván, a Mal ho moc často nezval. V duchu si povzdechl. Doufal, že se do něj Quirke zase nepustí kvůli rozpočtu – Mal byl primářem porodnice v Nemocnici Svaté rodiny a předsedou nemocniční správní rady. Ale najednou ho Quirke zaskočil otázkou, zda by s ním nešel na procházku. Mal by nikdy neřekl, že Quirke je ten typ člověka, který chodí na procházky. Nicméně souhlasil s konstatováním, že se stejně zrovna chystal na večerní procházku se psem, a odešel se přezout z pantoflů do vycházkových bot.

Quirke zůstal sám, napospas bzučícímu tichu soumračné zahrady, a měl nepříjemný pocit, že věci tam venku, růže, pivoňky s těžkými hlavami a bujný sehnutý strom si o něm povídají, tiše a s nedůvěrou. V duchu viděl Sáru v jejím středomořském slamáku s širokou střechou, tvídové sukni a zahradnických rukavicích, jak jde po trávníku směrem k němu, usmívá se a zvedá zápěstí, aby si z čela odhrnula pramínek vlasů.

Na stole, kam je Mal hodil, ležely dnešní noviny, tiskařská čerň se ve večerním světle přicházejícím ze zahrady děsivě leskla jako zašlý bílý kov. Quirkovi znovu padl zrak na titulek:

NALEZENO TĚLO DÍVKY

Mal se vrátil, oblečený do svých rozpraskaných jezdeckých kalhot a zmačkaného šedého plátěného saka. Už se neoblékal jako dřív, přestal o sebe pečovat. Nechal sám sebe zpustnout, stejně jako zahradu. Sešel i po fyzické stránce, jeho rysy ztratily ostrost, jako by se na ně rovnoměrně snesla jemná vrstva prachu. Vlasy měl vysušené – vypadaly skoro křehce – a nad spánky začal znatelně šedivět. Jen skla jeho kovových brýlí byla pořád stejně lesklá a upřená, třebaže oči skrývající se za nimi se zdály nevýrazné, jako by byly unavené a vyčerpané z toho neustálého namáhavého dívání se skrze ta neúprosně nablýskaná skleněná kola.

„Tak co,“ řekl, „půjdeme?“

Procházeli se ve večerním tichu podél kanálu. Potkali jen niálo lidí a ještě méně aut. Došli až na Leeson Street a pak až dolů k mostu Huband Bridge. Tady se Quirke kdysi dávno procházel se Sárou Griffinovou jednoho nedělního rána během mlhavého podzimu. Zvažoval, zda teď nemá Malovi o té procházce říct, zda mu nemá vyprávět o tom, co si povídali, jak ho Sára prosila, aby Malovi pomohl – „Je to dobrý člověk, Quirku“ –, a jak Quirke špatně pochopil, o co ho vlastně žádá – co mu nedokázala říct přímo.

Mal si cosi tiše pobrukoval, což byl další ze zvyků, které si vypěstoval po Sářině smrti.

„Jak to zvládáš?“ zeptal se Quirke.

„Co?“

„Myslím domácnost, když jsi na to sám – jak ti to jde?“

„Aha, ále, docela dobře. Maggie se o mě stará.“

„Ale jak jsi na tom psychicky?“

Mal se zamyslel. „No, v některých ohledech se to zlepšuje a v jiných zhoršuje. Noci jsou zlé, ale dny ubíhají rychle. A taky mám Brandy.“ Quirke vyvalil oči a Mal se trpce usmál a ukázal na psa. „Myslím jeho.“

„Aha. Takže tak se jmenuje.“

Quirke se zahleděl na zvíře, které splašeně pobíhalo sem a tam v měkké šedi soumraku svým horlivým, toporným krokem jako mechanická hračka a mrzutě očichávalo trávu. Byl to zakrslý, ježatý tvor barvy mokré pytloviny. Dala mu ho Phoebe – tomuhle člověku, o kterém si ještě před dvěma lety myslela, že je jejím otcem –, aby mu dělal společnost. Bylo jasné, že pán a pes se nemají rádi, že pes nemůže pána vystát a pán si podle všeho neví rady s jeho neústupnými psími požadavky. Bylo to zvláštní, ale od té doby, co měl Mal psa, vypadal ještě starší a ztrápenější, popudlivější a sklíčenější. „Dělá mi společnost. Do jisté míry,“ řekl Mal, jako by Quirkovi četl myšlenky.

Quirke najednou zatoužil po skleničce, po jedné jediné: krátké, rychlé, spalující a zhoubné. Jenže by samozřejmě neskončil jen u jedné. Copak někdy, za starých časů, vypil jen jednu skleničku? Cítil, jak v něm narůstá ukňouraný, bezmocný, drásavý hněv opilce, který se ocitl na suchu.

Pouliční lampy prosvítaly mezi sotva se hýbajícími listy na stromech, které lemovaly chodník, a sálal z nich pronikavý bílý jas, který ještě prohluboval okolní temnotu. Muži se zastavili a posadili se na černě natřenou železnou lavičku. Stíny listů se třepotaly na chodníku u jejich nohou. Rozmrzelý pes netrpělivě pobíhal sem a tam. Quirke si zapálil cigaretu. Plamen zapalovače vytvořil rudou kouli, která byla na okamžik zastíněna miskami jeho dlaní.

„Dnes ráno mi zavolal jeden chlapík,“ řekl. „Chodil na univerzitu ve stejné době jako my. Billy Hunt – pamatuješ si na něj? Vysoký, zrzavý. Hrál fotbal nebo hurling, už nevím, co z toho. Nechal školy po prvních zkouškách.“ Mal pozoroval psa a nic neříkal. Poslouchá ho vůbec? „Jeho žena se utopila. Skočila z mola v Sandycove. Našli ji včera. Vyplavilo ji to na skály na ostrově Dalkey. Byla mladá, něco přes dvacet.“ Na chvíli zmlkl a pokuřoval. Pak pokračoval: „Billy mě požádal, abych dohlédl na to, aby ji nepitvali. Řekl mi, že nesnese pomyšlení na to, že by do ní řezali.“

Odmlčel se a podíval se vedle sebe na Malův dlouhý, zkosený profil v lampou osvíceném šeru. Kanál páchl stojatou vodou a hnijícími rostlinami. Pes přišel k nim, položil si přední tlapy na lavičku, vzal do zubů svoje vodítko a pokusil se ho Malovi vytrhnout z rukou. Mal ho znechuceně odstrčil.

„Jak jsi říkal, že se jmenuje?“ zeptal se.

„Hunt. Billy Hunt.“

Mal zavrtěl hlavou. „Ne, toho si nepamatuju. Co se stalo té jeho ženě – myslím, proč to udělala?“

„To je právě otázka.“

„Jak to?“ Quirke mlčel a teď byla řada na Malovi, aby se na něj zahleděl. „Figurují v tom snad nějaké – jak to říkají u policie? – nějaké podezřelé okolnosti‘?“

Quirke mlčel i nadále, ale za chvíli řekl: „Jmenovala se Deirdra. Deirdra Huntová. Říkala si Laura Swanová. Velice umělecké jméno.“

„Byla herečka?“

„Ne, myslím, že ona sama se považovala za kosmetičku.“ Upustil špaček z cigarety na zem a zašlápl ho podpatkem. Pes už se zase sápal po vodítku a kňučel.

„Měli bychom jít,“ řekl Mal a zvedl se. Připnul psovi vodítko k obojku, mezerou v zábradlí vyšli na Herbert Pláce a zahnuli směrem tam, odkud přišli. Vysoké nájemní domy na druhé straně ulice se nejasně rýsovaly v lesknoucí se temnotě. Lidé staví do čtverce, příroda dokola, pomyslel si Quirke.

„Laura Swanová,“ zopakoval Mal. „Přijde mi to nějak povědomé, nevím proč.“

„Měla salon v Anne Street, nad nějakým obchodem. Očividně si vedla dobře. Bohaté paničky z Foxrocku si k ní chodily nechat holit nohy, barvit kníry a tak podobně. Falešná opálení, krémy na vyhlazení vrásek. Billy, její manžel, dělá obchodního cestujícího pro jednu farmaceutickou firmu, nejspíš ji zásoboval materiálem za kupní cenu nebo zadarmo. Člověk by si řekl: naprosto neškodní lidé.“

„Ale?“

Quirke s rukama v kapsách zakroutil svými velkými rameny velikosti bowlingových koulí. Mal si všiml, že mu beze všech pochybností roste břicho. Oba stárnou. Quirkův výraz pod krempou černého klobouku byl naprosto nerozluštitelný.

„Něco je špatně,“ řekl. „Něco mi na tom smrdí.“

„Myslíš, že ji strčil?“

„Ne. Nikdo ji nestrčil. Tedy aspoň myslím. Ale ani se neutopila.“

Celou cestu k domu na Rathgar Road nepromluvili. Zastavili se u brány. Ve všech oknech bylo zhasnuto. Směsice vůní ze zahrady se na chvíli zdála být závanem z minulosti, z minulosti, která nebyla ani tak jejich minulostí, jako spíš místem, kde stále ještě přebývají jejich mladší já, v dávno minulé a přitom nestárnoucí přítomnosti. Mal pustil psa z vodítka, zvíře vyrazilo po chodníčku ke kamenným schodům a začalo zběsile drápat na vchodové dveře. Packy se mu při tom kmitaly v rozmazané kruhové čmouze a Quirkovi to připomnělo veverku běhající v kolotoči. Vydali se pomalu za ním, jejich podpatky křupaly na prašném štěrku. Procházka byla u konce, ale ani jeden nevěděl, jak se rozloučit.

„Jak se má můj otec?“ zeptal se Mal. „Byl jsi za ním dneska?“

„Jako vždycky. Neví, jak umřít. Přežívá silou vůle. Člověk ho musí obdivovat.“

„A co ty?“

„Co já?“

„Ty ho obdivuješ?“

Došli k žulovým schodům a znovu se zastavili. Ve světle lampy nad zahradou poletoval netopýr. Quirkovi se zdálo, že slyší drobné, svižné a pravidelné třepotání jeho křídel.

„Nenávidí mě,“ konstatoval. „Vidím mu to na očích. V tom jeho zlostném pohledu.“

„Pokusil ses ho zničit,“ řekl Mal opatrně.

„Zničil se sám.“

Na to už Mal nic neřekl. Pes pořád ještě škrábal na dveře. „Zatracené zvíře,“ vzdychl Mal. „Když je vevnitř, tak vyje a chce ven. A když je venku, nemůže se dočkat, až bude zase doma.“ Stáli tam, Mal zasmušile pozoroval psa a Quirke se rozhlížel po nepolapitelném netopýrovi. „To děvče, ta Deirdra Huntová – chystáš se zase do něčeho namočit, Quirku?“ zeptal se Mal.

Quirke si smutně povzdechl a špičkou boty rozhrnul štěrk.

„Nedivil bych se, kdyby k tomu došlo,“ odvětil.

4

Zdálo se mu nemožné spát za těchhle nocí, které mu připadaly jako kraťounká chvíle mezi jasem večera a září rána. Už ve čtyři hodiny denní světlo prostrkovalo své zákeřné prsty mezi závěsy v jeho ložnici. Zkoušel nosit spací masku, ale z té tmy byl dezorientovaný a gumičky, kterými se maska připevňovala, zanechávaly na jeho spáncích hrozivý otisk ve tvaru vodorovného písmene V, který tam vydržel celé hodiny. A tak tam ležel, bezradný jako brouk, který se překulil na záda, a snažil se nemyslet na všechny ty věci, na které nechtěl myslet, a do pokoje proudil úsvit, který připomínal zářivý šedý prach. Toho rána, stejně jako každé ráno v poslední době, přemítal nad záhadou Billyho Hunta a smrti jeho mladé ženy, přestože to nejspíš byla právě jedna z věcí, nad nimiž by přemítat neměl.

Kdyby nebyl hloupý, nechal by Billyho Hunta a jeho problémy už dávno plavat. Měl je nechat plavat hned na začátku. První chybu udělal už tehdy, když mu zavolal zpátky. Druhou, když souhlasil, že se s ním sejde. Cítil snad k Billymu soucit? Vžíval se do jeho situace, protože oba přišli o mladé manželky? Quirkovi to nepřipadalo příliš pravděpodobné. Delia zemřela už dávno a navíc – i když se za to styděl, copak se mu ve skrytu duše neulevilo, když odešla? Ačkoliv si vzal Delii, ve skutečnosti nechtěl ji, ale její sestru Sáru, o kterou přišel kvůli vlastní lehkomyslnosti. A ze všech lidí na světě ji musel získat právě Malachiáš Griffin. Na Billym Huntovi, na jeho zármutku a jeho upocené bezútěšnosti však bylo cosi, co Quirka zasáhlo a na co nemohl přestat myslet. „Něco mi na tom smrdí,“ řekl Malovi a dobře věděl, že zachytil závan z hlubin. A nemyslel tím zápach, který vyšel z nafouknutých útrob té mladé ženy. Tenhle byl slabší a zároveň mnohem dráždivější.

Nevěděl, co dělat dál. Tedy za předpokladu, že by se s tím vůbec něco dělat mělo, a pokud ano, že by to měl udělat on. Mohl by si znovu promluvit s Billym Huntem, zjistit, co dalšího ví o skonu své ženy, vlastně spíš co neví. Ale na co by se ho měl zeptat? Jak by ty otázky formuloval? Kdo jí vrazil do ruky tu jehlu, Billy, kdo do ní napumpoval drogy – nebyls to náhodou ty? Nevěřil, že ji zabil Billy. Na to byl moc velký mamlas, příliš nešikovný. Vrahové bývají rozhodně z jiného těsta než ubohý, pajdavý, pihovatý a ztrápený Billy Hunt.

Začalo ho bolet koleno schované pod přikrývkou. Bylo to levé koleno, jehož čéšku mu rozdrtili dva hromotlukové, kteří ho napadli a shodili ze schodů vedoucích ke vchodu pro služebnictvo u jednoho opuštěného domu na Mount Street za jedné deštivé noci před pár lety. Přesně takové věci se člověku dějí, když šťourá do něčeho, do čeho šťourat nemá, pomyslel si Quirke.

Otočil se na bok a s dlaní pod hlavou na vyhřátém polštáři zíral na těžké závěsy, sahající až na podlahu, které se nad ním v pološeru tyčily jako obrovské sloupovité kusy tmavého kamene. Co má dělat? Vody, do nichž se potopilo tělo Deirdry Huntové, byly hluboké a kalné. Pitva té druhé mladé ženy před dvěma lety rozvířila bahno a špínu, v jejichž sedlině se pořád ještě brodí. Hrozí mu teď také nebezpečí, že se vymáchá ve splaškách? Zdravý rozum mu radil, ať nic nedělá, ať zůstane hezky na souši. Quirke ale dobře věděl, že se ponoří do hlubin – a to hlavou napřed. Něco v něm toužilo po temnotě, která se tam dole ukrývá.

O půl osmé toho rána už byl Quirke na policejní stanici v Pearse Street a ptal se po detektivovi inspektoru Hackettovi. Venku už bylo horko a paprsky slunce se odrážely od střech automobilů projíždějících venku v zakouřeném, petrolejově modrém vzduchu, jako by to byly meče, kterými kdosi mává. Uvnitř byla policejní stanice plná žlutohnědých stínů a poletujících částeček prachu. Byla tu cítit vůně ořezaných tužek a lejster, které se pekly na slunci. Quirkovi to připomnělo jeho školní léta v Carricklejském sirotčinci. Policisté v uniformách a někteří i v civilu přicházeli a odcházeli, pohybovali se pomálu, byli ostražití a rozvážní. Jeden či dva z nich mu věnovali přísný pohled, podle něhož poznal, že vědí, kdo je. Všiml si, jak se diví, co tady dělá, jak je možné, že si Quirke, to patologické eso z Nemocnice Svaté rodiny, ošoupává své přepychové kožené botky v těchhle omšelých končinách. Tou dobou už se sám sebe ptal na totéž.

Hackett se s ním přišel přivítat. Byl bez saka, jen v košili a širokých šlích. Quirke poznal jeho objemné modré kalhoty s ošoupaným leskem na zadku a kolenou, tvořící polovinu obleku, který byl nejspíš ještě pořád jeho jediným. Jeho velký hranatý obličej, s ránou úst a ostražitýma očima, se také lesknul, zejména na tvářích a na bradě. Napomádované černé vlasy měl pečlivě sčesané z čela do bujné chocholky. Quirke si nebyl jistý, jestli Hacketta už někdy viděl bez klobouku. Naposledy s ním mluvil před dvěma lety a trochu ho překvapilo, když si uvědomil, jak rád vidí toho všemi mastmi mazaného starého pardála s tou jeho hranatou hlavou, hubou jako kapr a ošoupaným oblekem.

„Pane Quirku!“ vyhrkl detektiv žoviálně, ale palce nechal zaháknuté za šlemi a nepodal mu ruku. „Jste to vy?“

„Inspektore.“

„Copak vás sem přivádí v tuhle ranní hodinu?“

„Vzpomněl jsem si, že jste býval ranní ptáče.“

„A pořád jsem – vstávám se slepicemi.“

Policista, který měl službu u přepážky, přihlouplý obr s ušima jako plácačky, je pozoroval s neskrývanou zvědavostí.

„Pojďte,“ vyzval Quirka Hackett. „Půjdeme nahoru do kanceláře a všechno mi povíte.“ Nadzvedl pro Quirka dřevěnou přepážku a zároveň nohou otevřel dveře z matného skla za svými zády, které vedly ke schodišti. Stěny schodiště byly vymalované šedozelenou barvou a hnědý lak na zábradlí byl na omak lepkavý. Z budov institucí běhal Quirkovi jakožto sirotkovi mráz po zádech.

Inspektorova kancelář vypadala stejně, jak si ji Quirke pamatoval. Trojúhelníková a přecpaná, s ušmudlaným oknem na nejkratší stěně, u níž stál Hackettův stůl, mohutný a hranatý jako řeznický špalek. Bylo tam tak málo místa, že jakmile tam Quirke se svými masivními rameny a velkou blonďatou hlavou vkročil, zdálo se, že se zdi budou muset vydout ven.

„Posaďte se, jen se posaďte, pane Quirku,“ pobídl ho inspektor se smíchem. „Jsem z vás nervózní, jak tady tak stojíte jako funebrák.“ Horký vzduch byl cítit potem a plísní a zdi a strop na sobě měly fleky žlučovitého odstínu cigaretové hnědi, nahromaděné za ta léta kouření. Inspektor se musel za svůj stůl nasoukat bokem. S heknutím usedl a nabídl Quirkovi otevřenou krabičku playersek, z níž cigarety čouhaly jako miniaturní píšťaly varhan. „Dejte si.“ Za oknem za jeho zády, které na sobě mělo závoj špíny a starých pavučin, viděl Quirke nezřetelnou směsici střech a hlavic komínů, které se pekly v letním slunci. „Jak se vůbec máte?“ zeptal se policista. „Nepřibral jste trochu?“

„Přestal jsem s pitím.“

„No to mě podržte!“ Inspektor našpulil rty a tiše hvízdl. „No, je fakt, že co se týče hlídání štíhlé linie, je na chlast spolehnutí.“

Quirke si z kapsy vyndal stříbrnou pentelku a začal si s ní hrát. Hackett se opřel do své rozvrzané židle, vypustil směrem ke stropu sloup kouře a po očku pozoroval Quirka s laskavým zábleskem v oku. Jeho tmavohnědý pohled však zůstával pořád stejně pronikavý. Naposledy se viděli jednoho rána před dvěma lety, kdy za ním Quirke přišel do kanceláře s důkazy o Soudcových hanebných tajemstvích a seznamem lidí, kteří se provinili společně s ním. Později, po telefonu, mu Hackett oznámil: „Zalezli do děr, pane Quirku, a my dvě ubohé kočky můžeme mňoukat sebevíc, ale k ničemu nám to nebude.“ Oba dobře věděli, že dnes o téhle záležitosti nepadne ani zmínka. Proč taky? Byla to dávná historie, skončená a vyřízená, všechny mrtvoly už byly pohřbeny – tedy skoro všechny, napadlo Quirka.

„Jaký to máme krásný den,“ řekl Hackett. „Vzhledem k tomu, jak minulý týden pršelo, jsem se bál, že se léta vůbec nedočkáme.“ Oči se mu blýskaly čím dál víc. „Předpokládám, že vyrazíte někam k moři, když jste pánem svého času. Nebo na dostihy – mám dojem, že jste na koníčky míval čuch. Nebo si vás s někým pletu?“

„Pletete,“ řekl ponuře Quirke a vzpomněl si na onen katastrofální den s Malém v Leopardstownu.

Chvíli v tichosti pokuřovali a pak se inspektor konečně vesele zeptal: „Povězte mi, pane Quirku, je tohle jen taková zdvořilostní návštěva, nebo jste se mnou přišel probrat něco pracovního?“

Quirke seděl šikmo ke stolu s nohou přes nohu a studoval zaprášenou černou špici své boty. Odkašlal si. „Chtěl jsem vás požádat…“ Zaváhal. „Chtěl jsem vás požádat o radu.“

Hackettův výraz, jenž prozrazoval přívětivý, vlídný zájem, se nijak nezměnil. „Skutečně?“

Quirke opět zaváhal. „Je tu jedna žena…“

Inspektorovo těžké černé obočí se zvídavě vyšplhalo nahoru o dobrý centimetr. „Skutečně?“ zopakoval nevzrušeným hlasem.

Quirke si připnul pentelku zpátky ke kapse, natáhl se a típl napůl vykouřenou cigaretu do už tak přetékajícího bakelitového popelníku na rohu stolu.

„Jmenuje se Deirdra Huntová,“ řekl. „Tedy jmenovala.“

Inspektorova obočí byla stále zvednutá, ale tentokrát zvedl také oči, chvíli si prohlížel strop a předstíral, že urputně přemýšlí. „Že by to byla tatáž Deirdra Huntová, kterou jsme před pár dny vylovili z vody u ostrova Dalkey?“ A pak, dřív než Quirke stihl odpovědět, se policista začal smát svým obvyklým kuřáckým smíchem, nejdřív zlehka a pak čím dál silněji a zběsileji. S funěním a sípáním se prudce předklonil a radostně pleskl rukou do stolu. Quirke čekal. Po chvíli se detektiv opřel zpátky do židle a těžce oddechoval. Skoro láskyplně se na Quirka zahleděl. „Páni, pane Quirku, vám zkrátka ty mrtvé mladé holky nedají spát.“

„Byla známá taky pod jménem Laura Swanová,“ řekl Quirke důrazně.

To vyvolalo nový záchvat šťastného sípání.

„Ále, neříkejte!“

„Měla salon krásy v Anne Street.“

„Tak tak, moje ženuška se tam loni o Vánocích vypravila, aby si taky trochu vyhodila z kopýtka.“

Quirke se odmlčel, mírně konsternován. Nikdy ho nenapadlo, že by mohla existovat nějaká paní Hackettová. Snažil se představit si ji, mohutnou a hranatou jako její manžel, s kropenatýma rukama, silnými kotníky a poprsím, jaké mívaj í lodě na přídi. Zajisté velice netypická zákaznice pro krášlící dovednosti Laury Swanové. A jestli má Hackett manželku, znamená to, proboha, že má taky děti, malý hackettí potěr, s miniaturními kloboučky, v modrých oblecích a s širokými šlemi jako tatínek…

Inspektor, který už se vzpamatoval ze svého veselí a utřel si oči, se začal probírat v papírech rozházených na stole, pak zvedl jakési lejstro a začal ho rozvážně studovat. „Zdá se, že toho o té nešťastné ženské víte nějak hodně,“ řekl. „Jakpak to?“

„Znám jejího manžela – tedy znával jsem ho. Chodili jsme spolu na vysokou. Tedy, studoval tam ve stejnou dobu jako já, jen byl v jiném ročníku. Je o něco mladší.“

„Taky doktor?“

„Ne. Medicíny nechal.“

„Aha.“ Hackett ještě pořád studoval ono lejstro, přidržoval si ho blízko u obličeje, mžoural na něj a předstíral, že si velice pozorně čte, co je tam napsáno. Mrknul přes okraj papíru na Quirka. „Pardon,“ řekl omluvně. „Zapomněl jsem si brejle.“ Nechal papír spadnout zpátky k záplavě jeho kolegů a opět se opřel do židle. Quirke sklopil zrak a uviděl, že dokument, který inspektor studoval, je jen rozpis služeb. „Tak, pane Quirku, co byste ode mě chtěl slyšet o zesnulé paní Huntové – nebo snad chcete něco říct vy mně?“

Quirke se zahleděl za jeho záda, na okno a zamlžený výhled za ním. V nezvyklém slunci vypadaly střechy a kouřem zčernalé komíny placaté a neskutečné jako umělý horizont v nějakém filmovém muzikálu.

„Pitval jsem ji.“

„To jsem si myslel. No a?“

„Její manžel mi zavolal, zničehonic.“

„A proč?“

„Chtěl mě požádat, abych ji nepitval.“

„A pročpak?“

„Řekl mi, že nesnese pomyšlení na to, že bychom do ní řezali.“

„To je docela podivná žádost, není-liž pravda?“

„Lidem se podobné myšlenky honí hlavou, když někdo z jejich blízkých zemře násilnou smrtí. Slyšel jsem, že tak vytěsňují zármutek či vinu.“

„Vinu?“ zopakoval inspektor.

Quirke mu pohlédl zpříma do očí. „Ten, kdo přežije, vždycky cítí jistý díl viny.“

„To jste taky někde slyšel?“

„Ano, to jsem slyšel.“

Hackettova plochá, hranatá tvář vypadala ve své toporné neochvějnosti jako nějaká primitivní maska.

„Nejspíš máte pravdu,“ řekl a zamáčkl dokouřenou cigaretu do popelníku. Jeden její konec pořád ještě hořel a linul se z něj tenký, čilý proužek kouře, který se třepotal směrem vzhůru. „Tak co jste tomu truchlícímu vdovci pověděl?“

„Řekl jsem mu, že uvidím, co se s tím dá dělat.“

„Ale pustil jste se do toho – provedl jste pitvu.“

„Jak jsem řekl. Samozřejmě.“

„Jistě,“ zamumlal detektiv suše. „A co jste objevil?“

„Nic,“ odpověděl Quirke. „Utopila se.“

Inspektor ho sledoval s hlubokým, až neochvějným klidem. „Hm, utopila,“ zopakoval.

„Ano,“ řekl Quirke. „Chtěl jsem se zeptat…“ – opět si musel odkašlat – „chtěl jsem se zeptat, jestli byste se nemohl primlu– vit u koronera.“ Vytáhl své pouzdro na cigarety a nabídl přes stůl inspektorovi.

„U koronera?“ řekl Hackett s jemným a nevinným překvapením. „Proč zrovna u koronera?“ Quirke neodpověděl. Detektiv si vzal cigaretu a sehnul se k plamenu Quirkova zapalovače. Na tváři měl teď nepřítomný výraz, jako by najednou přestal sledovat, o čem si povídají. Quirke ten výraz dobře znal. „Copak si s ním, pane Quirku…“ Inspektor se opět bezstarostně opřel a vyfoukl rozšířenými nosními dírkami dva sloupce kouře. „Copak si s ním nemůžete promluvit vy sám?“

„Víte, v případech, jako je tento…“

„Jaký případ máte na mysli?“ vyhrkl inspektor.

„Myslím sebevraždu.“

„Takže to byla sebevražda, říkáte?“

„Ano. Tedy to bych samozřejmě neříkal. Myslím koronerovi.“

„Ale ten by si to stejně domyslel.“

„Nejspíš ano. Ale nechal by si to pro sebe…“

„… kdyby se u něj někdo přimluvil.“

Quirke sklopil zrak. „Vzhledem k tomu, že za mnou přišel její manžel, Billy Hunt – víte, cítím jistou zodpovědnost,“ řekl.

„Chcete ušetřit jeho city.“

„Ano, tak nějak.“

„Tak nějak?“

„Sám bych to formuloval trochu jinak.“

V místnosti zavládlo ticho. Detektiv Quirka pozoroval s dětinsky zvědavým výrazem. Měl rozšířené zorničky a oči se mu leskly horlivostí. „Říkáte tedy, že to skutečně byla sebevražda?“ otázal se, jako by se chtěl zbavit nějakých drobných pochybností.

„Předpokládám, že ano.“

„Vy to musíte vědět – vzhledem k tomu, že jste ji pitval…“

Quirke se vyhnul jeho pohledu. Za chvíli řekl: „Nežádám vás o nic výjimečného. Většina sebevražd se ututlá, to víte stejně dobře jako já.“

„Ale stejně, pane Quirku. Myslím, že se nestává moc často, aby manžel přišel za patologem a požádal ho, aby nepitval jeho ženu. Je možné, že se pan – jak že se jmenuje? – Swan? Ne, Hunt – je možné, že se bál, co byste mohl objevit, kdybyste jeho paninku rozřezal?“

Quirke otázku opět nechal bez odpovědi a Hackett se zase zadíval do prázdna. Odsunul se i se židlí od stolu, až narazil na parapet, zvedl nohy v těžkých černých okovaných botách a položil je na stoh papírů na stole. Pak propletl své krátké tlusté prsty a položil si ruce na pupek. Quirke si všiml, nikoli poprvé, jeho masitých, hrubých rukou, rukou venkovana, které jsou uzpůsobeny na práci s rýčem, na důkladné a neúnavné kopání. Vzpomněl si na Billyho Hunta, jak seděl u stolu v Bewley’s – ztrápený a roztržitý – a vrtal se lžičkou v cukřence.

„Omlouvám se,“ řekl Quirke a sebral svoje cigaretové pouzdro a zapalovač. „Nechci marnit váš čas. Máte pravdu – promluvím si s koronerem sám.“

„Nebo si můžete počkat na předběžné šetření a neškodně tam zalhat,“ podotkl inspektor a spokojeně se usmál.

Quirke se zvedl. „Jistě, to je taky možnost.“

„Abyste ušetřil city svého kamaráda.“

„Jistě.“

„Protože jste nedokázal udělat to, co po vás chtěl – nebo spíš to, co po vás nechtěl.“

„Ano,“ přitakal znovu strnule Quirke.

Inspektor se na něj zadíval pohledem, v němž se zračilo jen naprosto nepatrné smítko zájmu, jako když návštěvník zoologické zahrady stojí před klecí s nepříliš zajímavým zvířetem, které kdysi dávno bývalo nelítostnou a zákeřně neohroženou divokou šelmou.

„Tak tedy sbohem, pane Quirku,“ řekl. „Nebudu se zvedat – ven jistě trefíte.“

U Trinity College prodával otrhaný kamelot v příliš velké tvídové čepici Independent. Quirke si jeden výtisk koupil a za chůze přelétal očima články. Hledal něco o dívce pracující v továrně na košile, která se utopila v řece Foyle, ale tentokrát o ní nic nepsali.

Z Pearse Street se vydal do své podzemní kanceláře v nemocnici a pět minut strávil sezením u stolu a ťukáním prsty o diář. Pak konečně zvedl sluchátko. Billy Hunt telefon zvedl hned po prvním zazvonění. „Ahoj, Billy,“ řekl Quirke. „Nemusíš se bát, zařídil jsem to. Pitva nebude.“ Billyho hlas byl zastřený a nezřetelný, jako by plakal, a možná to tak skutečně bylo. Poděkoval Quirkovi a řekl mu, že je mu zavázaný a že doufá, že se od něj Quirke nechá někdy v blízké době pozvat na skleničku. „Já nepiju, Billy,“ opáčil Quirke a Billy, který ho neposlouchal, dodal jen: „Jistě, jistě“ a zavěsil.

Quirke položil sluchátko a chvíli jen tak seděl se zadrženým dechem. Pak dlouze, unaveně vydechl. Zavřel oči a palcem a ukazováčkem si promnul kůži u kořene nosu. Copak na tom záleží, co se stalo té noci, kdy Deirdra Huntová zemřela? Copak záleží na tom, jestli se Billy Hunt vrátil domů a našel svoji ženu předávkovanou, naložil její nahé mrtvé tělo do auta a v Sandycove ho nechal sklouznout do půlnočních vln? Copak na tom všem záleží? Už je stejně mrtvá a Quirke věděl lépe než většina lidí, že mrtvola je jen mrtvola.

Jenže na tom záleželo, což Quirke věděl taky moc dobře.

5

Každé úterý, když se jeho dcera vrátila z kláštera, kam chodila navštěvovat dědečka, měl Quirke ve zvyku vzít ji za odměnu na oběd do restaurace hotelu Russell na St. Stephen’s Green. Phoebe prohlašovala, že to tam má ráda. Prý z toho tam čiší zašlá sláva a zároveň je to tam, jak se s chladným smíchem vyjádřila, docela hogo fogo. Jídlo bylo znamenité, čehož si však phoebe sotva všimla, a víno ještě lepší – byla to jediná příležitost během týdne, kdy si Quirke dopřál mírný a krátký oddech od své abstinence, k níž se druhý den zase klidně vrátil. Byla to pro něj záhada, protože jindy byl přesvědčený, že byť jen jediný doušek by ho katapultoval zpátky na cestu k zatracení, nebo aspoň ke zničeným játrům. Přítomnost jeho dcery z nějakého důvodu fungovala jako ochranný štít, Phoebe byla jako kouzelný talisman, který ho chránil před zhoubnými excesy. Dnes večer pili hnědočervený klaret, kterým se Quirke poprvé opil kdysi před lety na víkendovém výletě do Bordeaux s jednou ženou. Měl dojem, že v temných hroznových hlubinách ještě pořád cítí chuť jejích úst. Právě to si Quirke pamatoval o svých ženách –jejich chutě, jejich vůně, horkost jejich kůže pod dotekem jeho dlaně –, když už jejich jména, a dokonce i jejich tváře byly dávno zapomenuty.

Phoebe na sobě měla úzké černé šaty s límečkem z bílé krajky. Quirkovi připadala znepokojivě hubená a pokaždé, když se s ní viděl, se zdála ještě hubenější než minule. Tmavé vlasy měla ostříhané nakrátko a měla na nich trvalou, která tvořila pevné, kovově lesklé vlnky – Phoebin jediný ústupek módě. Neměla ráda podpatky a skoro se nelíčila. Jeptišky, které poskytly azyl jejímu dědečkovi, z ní jistě mají radost, pomyslel si. Během posledních dvou let si vypěstovala chladnou, nedůtklivou a zahořklou povahu. Bylo jí třiadvacet, ale klidně by jí mohlo být i čtyřicet. Její ironický, skeptický pohled Quirka uváděl do rozpaků. Phoebe vyrůstala v domnění, že je dcerou Mala a Sáry, nikoliv Quirka a jeho ženy Delie, a on ji při tom celý život nechal, dokud ho krizové události před dvěma lety nepřinutily říct jí pravdu. Když se narodila, zdálo se být nejlepším – nebo alespoň nejjednodušším – řešením to, že si dítě vezme k sobě Sára, vzhledem k tomu, že Delia byla po smrti, Sára s Malém nemohli mít vlastní děti a Quirke tvora, kterého mu osud za tak tragických okolností nadělil, nechtěl. Soudce všechno zařídil. Problém byl, tedy kromě jiného, že se před Sárou choval, jako by Deliino dítě zemřelo a Phoebe byla Sářina vlastní dcera. A teď Phoebe všechno ví a Sára je po smrti a Mal zůstal sám a Quirke je zkrátka Quirke. A bojí se své dcery.

V restauraci bylo skoro prázdno a dva číšníci, kteří měli službu, stáli po obou stranách dveří vedoucích do kuchyně nehybně jako kariatidy. Místnost byla slabě osvětlená shora jako boxerský ring a podivně růžové zdi těžkému vzduchu propůjčovaly narůžovělý, omšelý nádech.

„Tuhle jsem se viděl s Malem,“ nadhodil Quirke.

Phoebe se na něj nepodívala. „Vážně? A jak se můj někdejší papínek má?“

„Dost špatně.“

„Tím myslíš, že je mu smutno, nebo že je na tom špatně?“

„Obojí. Ten pes nebyl dobrý nápad.“

„Brandy? Myslela jsem, že toho chudáčka má rád – aspoň to tvrdil.“

„Něco mi říká, že tvůj…“ Zarazil se. Chystal se ze zvyku říct tvůj otec. „Něco mi říká, že Mal není zrovna milovník psů.“ Nalil Phoebe i sobě trochu vína. Jedna láhev musela vydržet na celý oběd – to byla jeho zásada.

„Měl by se znovu oženit,“ prohlásila Phoebe.

Quirke na ni pohlédl. Zdálo se mu, že se Mal dostal do stavu, který mu vyhovuje nejvíc. Jako by se narodil proto, aby byl vdovcem.

„No a co ty?“ nadhodil Quirke.

„Co co já?“

„Nějaká romantika na obzoru?“

Podívala se na něj s jedním obočím zdviženým, bez náznaku úsměvu, s bledými, našpulenými ústy. „To má být vtip?“

Zarazil se nad její chladností. Přeci jen byla Deliinou dcerou a každým dnem se jí podobala víc a víc. Delia byla tou nejtvrdší ženou, jakou kdy Quirke potkal, byla ledová skrz naskrz. Právě to na té zmučené a mučivé ženě miloval nejvíc.

„Ne,“ řekl. „Myslím to vážně.“

„Mým životním posláním je má práce,“ odsekla Phoebe s předstíranou vážností. „Copak to nevíš?“

Začala pracovat v obchodě s klobouky na Grafton Street. Podle Quirka tam plýtvala svým talentem, ale nijak jí to nevymlouval, protože věděl, že by jen vystrčila bradu, tu půvabnou, rovnou bradu, která byla další z věcí, které zdědila po Delii, a dělala by, že ho neslyší.

Položila nůž a vidličku vedle sebe na talíř – steaku se skoro ani nedotkla – a vytáhla úzké zlaté cigaretové pouzdro a válcovitý zlatý zapalovač, který nebyl o moc tlustší než tužka. Quirke u ní tyhle dvě věci viděl poprvé. Ucítil bodnutí u srdce. Musela si je koupit sama, protože kdo jiný by jí je koupil. Představil si ji v obchodě, jak studuje skleněné vitríny a prodavačka ji pozoruje se zlomyslným soucitem. Děvče, které si kupuje dárky samo pro sebe. Prohlížel si její zápěstí, její vystouplé lícní kosti a propadlé hrdlo. Všechno na ní vypadalo, jako by se záměrně snažila vyhladovět, jako by si vzala do hlavy, že se bude soustavně zušlechťovat, dokud z ní nezůstane jen obrys tenký jako vlas, načrtnutý několika černými a stříbrnými liniemi.

„Dnes jsem měla legrační zážitek,“ řekla. „Vlastně ne legrační, vůbec ne legrační, spíš podivný. Nemůžu na to přestat myslet.“ Se zamračením si vybrala cigaretu. Všiml si, že pořád kouří značku Passing Cloud. Pokradmu, nenápadně si ji začal prohlížet. Čím déle se na ni díval, tím víc si ji představoval jako stařenu, jak sedí v nějaké oprýskané hotelové jídelně jako je tato, v černých šatech, smířená, unavená, vyschlá a beznadějně osamělá. Zapálila si cigaretu, vyfoukla tenký sloupec kouře, opřela se lokty o stůl a začala zapalovač převracet v prstech. „Volala jsem jedné ženské, která má obchod za rohem od nás. Objednala mi něco z Ameriky – Kiehlovu růžovou vodu, u nás ji člověk nesežene. Nebyla v obchodě, a tak jsem jí zavolala domů. Dala mi svoje číslo a řekla mi, že jí můžu zavolat kdykoliv, kdybych něco potřebovala. Čekala jsem na tu zásilku a bylo mi divné, že ještě nepřišla, a přemýšlela jsem, co se s ní stalo. Telefon vzal její manžel – tedy aspoň myslím, že to byl její manžel. Jeho hlas zněl strašně divně. Řekl mi, že není dostupná. Přesně tak to řekl:, Není dostupná.“ Pak zavěsil. Přišlo mi, že je snad opilý nebo co. Vzbudilo to ve mně ještě větší zvědavost, a tak jsem zavolala jejímu obchodnímu partnerovi, chlapíkovi, co s ní ten podnik vede. Ten taky nebyl doma, ale zvedla to jeho manželka. Vysvětlila jsem jí, že se s tou ženou snažím spojit a že jsem mluvila s jejím manželem, nebo kdo to vlastně byl, jak byl divný a že mi řekl, že není dostupná. To tu ženu rozesmálo – nebyl to veselý smích, spíš zlostné ušklíbnutí – a řekla: ‚No to by tedy bylo poprvé, co by ta děvka nebyla dostupná.‘ A z toho tónu, jakým řekla ‚dostupná‘, mi bylo jasné, co tím myslí. Docela mě to vyděsilo, to ti řeknu. Řekla jsem: ‚Promiňte, asi volám nevhod.‘ Pak jsem chtěla zavěsit. Ale ona nejspíš čekala, až jí někdo zavolá a až si bude moct postěžovat na toho ‚bídáka‘, jak nazvala svého manžela. Začala mi vyprávět ty nejneuvěřitelnější věci. Myslím, že byla trochu hysterická – tedy vlastně docela dost. Řekla mi, že našla hromadu oplzlých fotek – nevím, co tím přesně myslela – a dopisy, které ta žena psala jejímu manželovi a které byly očividně taky pěkně oplzlé. Řekla mi, že ji ten bídák s tou ženskou zjevně podváděl přímo před nosem. Mlela o tom celou věčnost. Myslím, že chvílemi i brečela, ale spíš vzteky. Rozhodně byla hysterická. Ale kdo by po takovém zjištění nebyl…“

Zatímco mluvila, ucítil Quirke, jak se v něm cosi vzdouvá a nabírá na síle, jako když se pomalu napíná tětiva, chvěje se při tom a vibruje. Phoebe si pořád hrála se zapalovačem.

„Ta ženská,“ promluvil Quirke. „Jak se jmenuje?“

Podívala se na něj. „Která?“

„Ta, co nebyla dostupná.“

Věděl, co mu odpoví, ještě před tím, než to řekla.

„Nějaká Deirdra, ale její umělecké jméno bylo Laura Swanová – proč?“

Vyšli z hotelu, přešli silnici k parku St. Stephen’s Green a vydali se podél plotu směrem na Grafton Street. Ve vzduchu byl cítit houstnoucí soumrak, ale obloha nad jejich hlavami byla pořád ještě světlá jako jasná bílomodrá kupole s jedinou hvězdou zářící nad střechami.

„Co děláš po večerech, když už teď nechodíš nasávat?“ zeptala se ho Phoebe.

Neodpověděl. Ale čím vlastně v poslední době trávil čas? Bál se, že se z něj stane noční chodec, jeden z těch samotářů, kteří večer chodí po ulicích a drží se blízko u zdi, postávají u vchodů do obchodů nebo posedávají v autech se zapnutým motorem, rozmazaní a bez tváří, hýčkají si své temné smutky; člověk je zahlédne jen díky plameni zápalky nebo světlu z přístrojové desky. „To ty bys potřeboval nějakou romantiku,“ podotkla Phoebe.

Šli do hotelu Shelbourne, jejich oblíbeného podniku, seděli v salonu a popíjeli kávu. Když ještě chodila do školy, brával ji sem odpoledne na čaj, malinké sendviče, čokoládové karamelky a vdolky s marmeládou a šlehačkou. Zdálo se, že už je to celá věčnost – a taky že byla. Ten večer v salonu nikdo nebyl, až na trojici politiků v modrých oblecích z nedalekých vládních budov, kteří kuli pikle v rohu u prázdného krbu. Když se smrákalo, bylo světlo v téhle místnosti vždycky zvláštní, jako by se ze dvou obrovských, děsivě nehybných lustrů snášel spíše zrnitý stín než záře. Co se týče Quirka, přemýšlel o tom, co po večerech Phoebe dělá. Žila sama v třípokojovém bytě v Harcourt Street. Milence neměla, tím si byl jistý, ale co přátele, lidi, se kterými se vídá? Zval ji někdo do společnosti, chodily za ní návštěvy? O svém životě před ním nemluvila.

Už zase kouřila, seděla vzpřímeně na malé pozlacené židli, s nohou přes nohu. Krajka lemovala nejen výstřih jejích šatů, ale také rukávy. Propůjčovalo jí to trochu starodávný vzhled: klidně by mohla být guvernantkou za starých časů, pomyslel si. Nebo placenou společnicí nějaké bohaté dámy. „Proč tě tak zajímá Laura Swanová?“ zeptala se.

Quirke zvedl obočí. „Mě?“

„Všimla jsem si, jak ses tvářil, když jsem zmínila její jméno.

Ty ji znáš?“

„Ne. Ne, neznám. Znal jsem jejího manžela, tedy trošku, kdysi dávno.“

„A jaký je? Po telefonu zněl jeho hlas trochu šíleně.“

Quirke zaváhal. „Měl úmrtí v rodině,“ řekl. Na chvíli opět zavládlo ticho. „Jeho žena je totiž po smrti.“

Phoebe na něj zírala s cigaretou na půl cesty k ústům. „Kdože?“

„Jeho žena. Deirdra – Deirdra Huntová. Ta, která si říkala Laura Swanová.“

V očích se jí cosi zalesklo – jakási dětská nejistota – a pak se v nich objevil skoro polekaný záblesk. Chvíli mlčela a pak se zeptala: „Jak to? Myslím, jak se to stalo?“

„Její tělo našli jednoho rána, bylo to minulý týden, vyplavené na skaliskách u ostrova Dalkey. Je mi to líto – znala jsi ji dobře? Byly jste kamarádky?“ Phoebe se teď mračila a zírala před sebe s prázdným výrazem. „Je mi to líto,“ zopakoval Quirke a Phoebe sebou trhla, nebo jí možná jen přejel mráz po zádech.

„Znala jsem ji,“ odvětila. „Ale neřekla bych, že nějak zvlášť dobře. Někdy se u nás zastavila na kus řeči, když šla kolem, a já jsem si u ní v obchodě na Anne Street kupovala kosmetiku. Ten podnik se jmenuje Stříbrná labuť.“ Odmlčela se. „Tak utopená. Chudinka.“ Najednou ji něco napadlo a rychle se otočila na Quirka. „Byla to sebevražda?“

„To musí určit koroner,“ řekl opatrně Quirke.

Všimla si jeho odměřeného tónu. „Ale ty si to nemyslíš, že?“ zeptala se Phoebe. Quirke na to neřekl nic, jen zvedl rameno a zase ho nechal klesnout. Phoebe se nenechala odbýt. „Viděl jsi její tělo? – Pitval jsi ji?“ Přikývl. „A na co jsi přišel?“

Zadíval se směrem do rohu, kde seděli tři politikové, ale nevnímal je. „Jaká byla?“ zeptal se.

Phoebe se zamyslela. „Já nevím. Byla prostě… normální. Hezká, ale normální. Tedy aspoň na pohled na ní nebylo nic zvláštního. Byla hrozně vážná, jen málokdy se usmála. Ale vždycky byla zdvořilá a ochotná. Měla jsem pocit, že má něco s tím chlapíkem, co s ním vede podnik.“

„A kdo to je?“

„Leslie White. Myslím, že je Angličan. Vysoký, hubený, hrozně bledý – skoro bych řekla, že nemá žádnou barvu – a má hrozně zvláštní, stříbřitě bílé vlasy. To jméno k němu sedí, řekla bych. A nosí stříbrnou kravatu.“ Ohrnula nos.

„A jak se s ním znáš?“ zeptal se a pozorněji sledoval.

„Jednou mi dal svoji navštívenku, když jsem byla u nich v obchodě.“ Začala kreslit prstem do vzduchu písmena. „Leslie White – obchodní ředitel – Stříbrná labuť. Bývá tam tak střídavě. Je to takový ten typ, co člověku nahání husí kůži. Moc by mě nepřekvapilo, kdyby ji strčil z mola.“ Vrhla na Quirka přísný pohled. „Strčil ji někdo?“

Znovu od ní odvrátil pohled. To, že Phoebe Deirdru Huntovou a toho Whitea znala, ho znepokojovalo. Jako by se ho najednou dotklo něco, co mělo zůstat v bezpečné vzdálenosti, jako by ho to pohladilo svým chapadlem. Hodiny na krbové římse na opačné straně místnosti začaly odbíjet. Byl to šeptavý a zlověstný zvuk, a jakmile ho tři politikové uslyšeli, zvedli se a společně spěchali z místnosti, stále ještě v jednom chumlu jako houf zloduchů z nějakého melodramatu.

„Nevím,“ odpověděl Quirke. „Nevím, co se jí stalo. Ale rozhodně se neutopila.“

Lhal před koronerovým soudním tribunálem, přesně jak očekával inspektor Hackett i on sám. Nesnažil se namlouvat si, že to dělá proto, aby šetřil city Billyho Hunta nebo nepošpinil reputaci jeho ženy. Zkrátka a dobře zajišťoval místo činu, stejně jako by ho zajistil Hackett, za účelem dalšího vyšetřování. Bylo to prosté.

Když se soud dopoledne sešel, vzduch v místnosti už byl těžký a zatuchlý. Vládlo tu obvyklé hemžení, z kterého člověku třeštila hlava. Úředníci pobíhali sem a tam s lejstry, porota se nabručeně usazovala a lidi od tisku si ve své ohrádce po jedné straně soudní síně vyprávěli vtipy. Quirke si všiml, že přítomní novináři jsou většinou zelenáči – zdálo se, že jejich redaktoři neočekávají žádný trhák. Pokud to byla sebevražda, nebude se o tom psát – tak znělo neoficiální pravidlo, které noviny ctily. Na veřejné galerii bylo vidět obvyklou hrstku čumilů a zvrhlíků. Billy Hunt seděl na jednom konci přední řady obklopen dvěma ženami, jednou starou a jednou mladou, a během přelíčení měl hlavu v dlaních. Na druhém konci řady seděl manželský pár, který Quirke odhadl na rodiče Deirdry Huntové – pobledlá, nezdravě vypadající žena něco přes padesát, s odbarvenými vlasy a malý, prošedivělý chlapík se zlobnýma očima, který měl na sobě hnědý oblek, jehož vesta těsně obepínala soudkovitý trup.

Koroner Sheedy měl na sobě svůj obvyklý prachově šedý oblek, modrý pulovr a úzkou pruhovanou kravatu. Vyslechl si výpověď policejního seržanta, jehož muži vyzvedli nahé tělo Deirdry Huntové ze skalisek u Dalkey, pak otočil svou úzkou bledou hlavu na Quirka a svým obvyklým mrazivým způsobem se ho otázal, zda během ohledávání ostatků zemřelé dospěl k závěru ohledně příčiny smrti.

„Ano,“ řekl Quirke trochu moc nahlas a trochu moc rázně, až měl pocit, že vidí, jak se špička Sheedyho bledého nosu zacukala. Dělal obecního koronera už dvacet let a dovedl rozpoznat náznaky váhání a uhýbání, které se jako rybky vlnily výpověďmi i těch nejnevinnějších svědků, kteří před ním kdy stanuli. Quirke rychle pokračoval. Informoval je, že provedl vnější ohledání těla, z něhož vyplynulo, že žena jednoduše utonula.

Ve skutečnosti tělo Deirdry Huntové otevřel a v jejích plicích nenašel žádnou pěnu, která by tam musela být, kdyby utonula. Místo toho našel silné stopy alkoholu v její krvi a zbytky velké a zajisté smrtelné dávky morfia.

Sheedy ho v tichosti vyslechl s rukama složenýma na sobě na stole před sebou a potom po krátké a – jak se Quirkovi zdálo – skeptické odmlce doporučil porotě, aby vynesla verdikt, že k smrti utonutím došlo nešťastnou náhodou. Billy Hunt sundal dlaně ze sklíčeného obličeje, zvedl se a odkráčel pryč, následován dvěma ženami, které mu dělaly doprovod a které Quirke, soudě podle toho, jak se mu podobaly, odhadl na jeho matku a sestru. Quirke se také chystal odejít, ale Sheedy si ho zavolal k sobě. Urovnával stoh dokumentů před sebou na stole a aniž by od nich odhlédl, zeptal se Quirka: „Jste si jistý, že jste mi nic nezatajil, pane Quirku?“ Quirke vystrčil bradu a ramena, ale nic neřekl. Sheedy si odfrkl a Quirke viděl, že se rozhodl nechat to být. Nikdo tu koneckonců nebyl bez viny. Sám Sheedy velmi pravděpodobně tušil, že se jedná o sebevraždu, ale ani slůvkem se o tom nezmínil. Sebevražda byla nepříjemná a znamenala zdlouhavé papírování. A kromě toho, verdikt felo de.se jen působil bolest pozůstalým, kteří museli ještě ke všemu myslet na to, jak se jejich zesnulý blízký škvaří ve speciální jámě v nejtemnějších hlubinách pekla, která je vyhrazena pro duše, které si samy vzaly život, jak jim neustále připomínali jejich kněží.

Když se Quirke otočil od stolu, všiml si inspektora Hacketta – že by tam byl celou dobu? –, jak stojí v uličce s kloboukem v ruce a vzdoruje přívalu čumilů a novinářů, kteří se drali k východu. Usmál se, mrkl na Quirka a plácl se kloboukem přes hruď na znamení jakéhosi komického pozdravu – jako když Stan Laurel mával koncem své kravaty –, napůl stydlivého a napůl vědoucího. Pak se otočil a začal se loudat za ostatními.

Když se Quirke dostal ven, vydal se poledním vedrem k řece a litoval, že má na sobě černý oblek a černý klobouk. Zastavil se, aby si zakouřil. Opřel se o žulovou zeď nábřeží. Byl právě odliv, modré bahno v korytě řeky páchlo a kolem hlavy mu kroužili a vřískali racci. Byl rád, že předběžné líčení je u konce, ale žádné břemeno z něj nespadlo. Byl to zvláštní pocit: jako by cosi vyhodil a následně zjistil, že nádoba, ve které to bylo, je pořád stejně těžká. Pořád ho zajímalo, jak a proč Deirdra Huntová zemřela. Předpokládal, že se předávkovala náhodou – ačkoliv u ní neobjevil žádný důkaz toho, že by byla závislá – a že někdo odvezl její tělo do Sandycove a hodil je do moře. Ale jestli to byl Billy Hunt, kdo se takhle zbavil své nepohodlné mrtvé ženy, proč měl pocit, že sebevražda utonutím je menší hanba než smrt následkem náhodného předávkování morfiem? Protože i kdyby si myslel, že si Quirke nevšimne onoho vpichu po jehle, nemohl vědět, že se domluví s koronerem a budou ignorovat zjevnou možnost, že se jeho žena utopila. Doufal snad Billy, že se tělo potopí a nikdy se nenajde? Nebo si myslel, že pokud se najde, nebude možné je identifikovat? To proto ji svlékl? Tedy pokud to udělal on… Lidé nemají nejmenší ponětí o složitostech soudního lékařství a koneckonců ani policejních metod. Vzhledem k tomu, že tělo našli tak neuvěřitelně rychle, jak si Billy mohl myslet, že Quirke, i kdyby neprováděl pitvu, nepřijde na to, co bylo skutečnou příčinou její smrti? Ale třeba to Billymu bylo jedno. Quirke věděl, jaké to je ztratit ženu, znal tu neuspořádanou směsici žalu a vzteku, zmatenosti a podivné, zahanbené euforie.

Cvrnkl špaček z cigarety přes zeď nábřeží. Popletený racek se za ním vrhl. Zdání zkrátka klame.

6

Nepřipadalo jí to divné, když ji onoho větrného středečního odpoledne doktor Kreutz pozval do domu, ale přesto stěží mohla uvěřit, že s ním ona, vdaná žena, jde malou brankou v černém železném plotu, jejíž panty zaskřípaly tak, že to znělo jako překvapené zajíknutí či pronikavý varovný výkřik. Vytáhl klíč, odemkl dveře do suterénu, podržel jí je doširoka otevřené, ustoupil a kývl na ni, ať jde první. Za dveřmi byla krátká tmavá chodba a za ní pokoj, konzultační místnost s nízkým stropem a taky tmavá. Vzduch byl příjemně provoněný nějakou bylinkou nebo kořením, byla to hezká vůně, dřevitá a přitom ostrá, ne jako ty laciné, nasládlé voňavky, které prodával pan Plunkett – Coty a Ponds a Večer v Paříži. Při té vůni musela myslet na poušť a stany a velbloudy, i když věděla, že nic z toho v Indii nemají – tedy ne že by toho o Indii nějak moc věděla, znala ji jen z obrázků a byla přesvědčená, že na těch je stejně všechno vymyšlené a skutečnosti se to vůbec nepodobá. V místnosti byla nízká, široká pohovka, která byla přikrytá červenou dekou, a malý nízký stolek. Na podlaze kolem stolku byly čtyři pestrobarevné polštáře, nejspíš na sezení místo židlí, nebo se na nich možná klečelo. Nebyl tam koberec a prkna podlahy byla natřena lesklým tmavočerveným lakem.

„Vítejte, vítejte,“ řekl jí doktor a gestem dlouhé, štíhlé ruky barvy roztavené čokolády ji vybídl, ať se posadí na pohovku. Ale ona si zatím nechtěla sedat, ještě ne.

Na stole stála mísa z tepané mědi a doktor do ní vyskládal tři rudá jablka ze své síťovky – připomnělo jí to pohádku o Sněhurce a její zlé maceše – a pak prošel průchodem bez dveří do další místnosti, kde ho slyšela nalévat vodu do konvice. Mlčky tam stála a cítila pomalé, tupé bušení vlastního srdce. Hlavou se jí nehonilo vůbec nic, alespoň nic, co by se dalo vyjádřit slovy. Byla to ta nejzvláštnější věc, jakou dosud zažila, už jen to, že tu byla, v téhle místnosti vonící exotickým parfémem, a to, že tu všechno vypadalo tak nějak jinak než cokoliv, na co byla zvyklá. Kdyby teď do dveří vkročil Billy, jen stěží by ho poznala. Nebála se a ani nebyla nervózní. Vlastně si nikdy v životě nepřipadala tak v bezpečí. Venku na ulici skučel vítr a na protější zdi jí před očima tančily nejasně se rýsující stíny listí. Uvědomila si, že se třese, že se třese rozčilením a jakýmsi zvláštním štěstím plným očekávání, které nějak souviselo se sytě červenou barvou deky na pohovce a polštáři na tmavě červené podlaze atěmi třemi neskutečně dokonalými lesklými jablky v měděné míse, na nichž se odrážel stejný flek světla, které sem dopadalo od okna. Vedlejší místnost byla malá kuchyňka se špatně natřenou kredencí, starým kamenným dřezem a sporákem značky Baby Belling. Doktor na něm uvařil vodu a udělal bylinkový čaj do zelené kovové konvice, která nebyla kulatá, ale měla tvar člunu, vlastně se trochu podobala Sindibádově lampě, měla dlouhé, oblé hrdlo a po celé ploše kovového těla vyryté zakroucené ornamenty. Tentokrát poslechla jeho výzvu, aby si sedla, a opatrně se usadila na pohovku, kolena pevně tiskla k sobě a semknuté ruce měla položené v klíně. Doktor se s obdivuhodnou elegancí a nenuceností, hbitě jako vývrtka nořící se do špuntu, poskládal tak, aby se mohl posadit najeden z polštářů u stolečku do tureckého sedu. Nalil skoro bezbarvý čaj do dvou malých elegantních malovaných šálků. Čekala, že jí nabídne mléko a cukr, ale pak si uvědomila, že tohle je samozřejmě jiný druh čaje, a přestože neřekla nic, čím by prozradila svoji neznalost, začervenala se a doufala, že si toho doktor nevšimne.

Začali si povídat a než si to vůbec stihla uvědomit, už mu o sobě vyprávěla všechno možné, dokonce i věci, které by nikdy nikomu neprozradila. Nejdřív mluvili o rodině a jejím životě v Bytovkách – vlastně jak se to vezme, protože Deirdra si dávala dobrý pozor, aby nezmínila jejich jméno nebo kde přesně se nacházejí, pro případ, že by věděl, jaké to tam je. To místo mělo strašnou pověst a lidé, kteří tam nikdy nemuseli žít, si o něm neustále vyprávěli vtipy. Podařilo se jí vytvořit dojem, že je to staré a honosné místo, honosné jako bytovky na Mespil Road, kolem kterých často chodila během svých víkendových procházek. Řekla mu také o tom, jak jí ukradli kolo, když byla malá, a o tom, jak Tommymu Gogginovi vyrazila zub, a takové věci se na Mespil Road rozhodně neděly. Dokonce se mu chystala říct o tom, co jí její otec dělal, když byla malá holčička, a pak ji nutil přísahat, že to bude jejich „malé tajemství“, ale naštěstí se včas zarazila, pohoršená sama sebou. Jak si může takhle povídat s naprosto neznámým člověkem? Ze vzpomínek na otce a z toho všeho ji začalo šimrat v žaludku a navzdory kořeněnému parfému a vůni čaje si byla jistá, že na vteřinu ucítila pach, kterým byl vždycky cítit její táta, pach uhlí, cigaret a potu. Otřásla se a přinutila se přestat na to myslet. Ale co tady vůbec dělá, ptala se sama sebe, když usrkávala hořkosladký čaj. Kdo si myslí, že je, když tady takhle sedí jednoho obyčejného podzimního odpoledne na červené dece v pokoji tohohle cizího chlapa? Jenže tohle odpoledne nebylo obyčejné a ona to dobře věděla. Vlastně věděla, že na ně bude až do smrti vzpomínat jako najeden z nejdůležitějších dnů svého života, dokonce důležitější než její svatební den.

Pak se zarazila, protože měla pocit, že toho o sobě prozatím řekla dost, a čekala, co jí na oplátku prozradí on o sobě a o svém životě. Ale řekl jí toho jen málo, nebo alespoň málo z toho dokázala zpracovat, všechno to znělo tak zvláštně. Řekl, že se narodil v Rakousku jako syn rakouského psychoanalytika a maharádžovy dcery, kterou tam poslali z Indie, aby se stala psychoanalytikovou žačkou, ale ona se do něj místo toho zamilovala. Jak ho tak poslouchala, navzdory všemu pocítila jakýsi nepatrný záchvěv pochybností. I když mluvil věcně a nezdálo se, že by mu nějak záleželo na tom, jestli mu věří, něco v tónu jeho hlasují znělo tak nějak… zkrátka tak nějak nepřirozeně. Navíc ho přistihla, jak ji pozoruje, a připadalo jí, že v jeho hnědočerných očích rozeznala kradmý pátravý pohled. Přemýšlela, jestli zkouší, jak je důvěřivá, nebo jestli si z ní dělá legraci. Nemohla však uvěřit, že by jí lhal, a i kdyby si z ní dělal legraci, nevadilo by jí to, což bylo zvláštní, protože jestli něco nemohla vystát, tak to, když byla terčem posměchu. Později měla zjistit, že se takhle chová ke všem a v každé situaci, že pro něj neexistuje nic, co by nemělo také humornou stránku, a naučil ji, nebo se o to alespoň snažil – Deirdra nikdy neměla moc velký smysl pro humor –, že být vážný je totéž jako být smutný a že Bůh chce, abychom byli pořád veselí.

Vysvětlil jí, že je súfí. Nevěděla, co to je ani jak se to píše. Nejdřív si myslela, že je to jméno kmene nebo – jak že se tomu říká? – nebo kasty, z níž pocházel, tedy z níž pocházela jeho indická matka. Ale mýlila se, zdálo se, že je to náboženství. Nebo něco takového. Vysvětlil jí, že ten název je variací arabského slova saaf, které znamená čistý. Súfismus je založený na tajném učení Proroka Mohameda – když to jméno vyslovil, sklonil hlavu a zamumlal cosi, nejspíš nějakou modlitbu, hrdelním hlasem, který zněl, jako by si odkašlával –, který žil skoro před čtrnácti sty lety a byl stejně velkým učitelem jako Ježíš. Řekl, že Prorok byl seslán Bohem jakožto „milost celému světu“ a vždycky s lidmi mluvil tak, aby mu rozuměli. Vzhledem k tomu, že většina lidí je prostých, formuloval své učení prostým jazykem, ale měl také další nauky, mystické a složité, které byly určeny jen těm nejmoudřejším z lidí, kteří byli zasvěcení. A právě na tomto učení založili súfíové své náboženství. První súfíové byli z Bagdádu – znala ten obraz, Zloděj z Bagdádu, ale řekla si, že to radši nebude zmiňovat – a jejich učení se rozšířilo do celého světa. Dnes už jsou súfíové všude, řekl, ve všech zemích.

Mluvil dlouho, tiše, vážně, nedíval se na ni, ale zasněně zíral před sebe a podle toho, jakým tónem mluvil – znělo to spíš, jako kdyby zpíval –, se zdálo, že možná mluví sám pro sebe nebo opakuje něco, co předtím říkal už mnohokrát, na různých místech. Připomínal jí kněze při kázání, ale nebyl jako kněz, tedy alespoň ne jako kněží, na které byla zvyklá, to ani v nejmenším. Ti měli smradlavé černé šaty a špatně oholené tváře a strašidelné, jedovaté oči. Doktor byl jednoduše krásný. Bylo to slovo, které by až do této chvíle nikdy nepoužila ve spojitosti s nějakým mužem. Řekl jí tolik věcí a zmínil tolik jmen – jakéhosi Alího Táliba a al-Ghazalího a Omara Chajjáma, o kterém aspoň slyšela, a pak ještě další, jejichž jména zněla skoro legračně, třeba al-Birúní a Rúmí a Sádí z Šírázu –, že se jí z toho za chvilku točila hlava. Poučil ji, že súfíové věří, že lidé se musí snažit očistit od nízkých lidských pudů a přiblížit se Bohu za pomoci místa, maqám, a stavu mystického poznání, hál. Vyslovoval tato i další exotická slova velice zřetelně a opatrně, aby si je zapamatovala, ale většinu stejně hned zapomněla. Věděla však, že dvě slova si bude pamatovat, slovo šajch, což je mudrc, a muríd, student či učeň, který se svěří pod vedení a péči šajcha. Když ho tak poslouchala, jak mluví o lásce, která musí existovat mezi těmi dvěma, učitelem a jeho žákem, pocit, který zažila, když vešla do této místnosti, se v ní rozhořel ještě sil– nejí než předtím. Marně se snažila ten pocit pojmenovat. Bylo to jakési poklidné vzrušení, pokud je něco takového vůbec možné. Vzrušení a horko a taky pocit radostné touhy. Ano, touhy – ale po čem?

Až později si naplno uvědomila, jak neobyčejná byla ta hodina, kterou s ním strávila – jak neobyčejné bylo už to, že tam vůbec šla a že tam celou dobu seděla a poslouchala ho. Vždycky jednala impulzivně – všichni to o ní říkali, dokonce i její tetička Irene, z jejíchž úst to ale znělo jako nějaká strašná charakterová vada –, ale tentokrát to bylo jiné. K doktoru Kreutzovi ji přitahovala potřeba. Jaká potřeba to byla a jak věděla, že ji právě on dokáže ukojit, to říct nedokázala. Když ji vyprovodil ven a ona se větrným soumrakem – musela s ním strávit víc než hodinu, když už bylo tak pozdě – znovu vydala po Adelaide Road směrem k autobusové zastávce, uvědomovala si jen to, že je najednou odtržena od všech věcí, které ji obklopují. Připadala si jako ti lidé v reklamě na instantní mléko Horlicks, nebo to možná bylo na Bovril, masový extrakt. Ti lidé se tam procházejí v silném zimním lijáku, ale radostně se usmívají a každého z nich obklopuje ochranná bublina světla a tepla.

V duchu si opakovala to, co si zapamatovala z příběhů a podobenství, které jí vypravoval. Největší dojem v ní zanechal příběh o mladé dívce, kterou přivedli zpátky z říše mrtvých. Dívka měla tři nápadníky, ale nemohla si mezi nimi vybrat. Pak jednoho dne onemocněla a během hodiny zemřela. Nápadníci byli zdrcení žalem a každý z nich truchlil po svém. První z nich vůbec neodcházel ze hřbitova, trávil tam dny i noci a jedl a spal u jejího hrobu. Druhý se vydal na pouť a stal se fakírem, tedy mudrcem. Třetí věnoval všechen svůj čas utěšování truchlícího otce děvčete. Jednoho dne se druhý nápadník fakír na svých cestách od jiného mudrce dozvěděl tajné kouzlo, kterým lze vzkřísit mrtvé. Pospíchal tedy domů, pak šel na hřbitov, odříkal kouzelnou formuli, aby dívku povolal ze záhrobí, a dívka se za okamžik objevila, stejně krásná jako dřív. Vrátila se do otcova paláce a nápadníci se mezi sebou začali přít, kdo by měl získat její ruku. Nakonec šli za dívkou a každý jí vysvětlil, proč by to měl být právě on. První řekl, že ani na okamžik neodešel od jejího hrobu, a proto byl jeho zármutek nejčistší ze všech. Druhý, fakír, připomenul, že to on získal vědomosti, díky nimž bylo dívku možno přivolat zpátky do říše živých. Třetí mluvil o útěše a povzbuzení, které poskytl jejímu otci poté, co zemřela. Dívka si všechny vyslechla a pak jim řekla: „Ty, který jsi objevil kouzlo, díky němuž se mi vrátil život, ses zachoval jako lidumil. Ty, který ses staral o mého otce a utěšoval jsi ho, ses zachoval jako syn. Ale ty, který jsi ležel zmožen žalem u mého hrobu, ses zachoval jako pravý milenec – tebe si vezmu.“

Věděla, že je to jen příběh, a dokonce i trochu směšný příběh, když se to tak vezme, ale něco z toho příběhu ji oslovilo. Cítila, že z toho všeho, co jí doktor vyprávěl, byl právě tenhle příběh určen speciálně pro ni. Měla pocit, že tahle báje je předobrazem toho, jak bude jednou vypadat její život. Věřila, že jí budoucnost, budoucnost v nepravděpodobné podobě doktora Kreutze, poslala vzkaz, proroctví životní síly a lásky.

7

Quirka nijak nepřekvapilo, když uslyšel, kdo za ním přišel. Ode dne předběžného líčení čekal, kdy se za ním inspektor zastaví. Položil telefon, zapálil si cigaretu, jen tak seděl a přemýšlel – nechá Hacketta na pět minut vychladnout, to mu neuškodí. Bylo ráno a Quirke byl ve své kanceláři v nemocnici. Prosklenými dveřmi viděl do nepřirozené, oslnivé záře pitevny, kde jeho asistent Sinclair, melancholicky pohledný muž s černými kudrnami a tenkými ústy se svěšenými koutky, právě pitval tělo malého chlapce, kterého toho rána přejel náklaďák s uhlím na ulici Coombe. Při pomyšlení na čekajícího policistu se Quirke nervózně ošil. Roky strávené v Carricklejském sirotčinci v něm zanechaly číhající strach ze všech zplnomocněných zástupců moci a ani skutečnost, že se následně stal jedním z nich, na tom nic nezměnila.

Típl cigaretu, svlékl si zelený chirurgický plášť a vyšel z kanceláře. Na chvíli se zastavil, aby se podíval, jak Sinclair štípe chlapcův obnažený hradní koš nůžkami na kosti, které mu vždycky nesmyslně připomínaly stříbrné zahradnické nůžky. Sinclair byl zručný a rychlý, jednou, až Quirke odejde, dostane tenhle mladík na starost celé oddělení. Quirke na to nikdy předtím nepomyslel. A kdepak asi bude, až ten den nastane?

Inspektor Hackett stál vedle recepce a v rukou svíral klobouk. Na sobě měl svůj obvyklý oblýskaný oblek, trochu špinavou košili a neurčitou kravatu. Uzel na kravatě, pevně utažený a rovněž oblýskaný, vypadal, jako by ho dlouho nikdo nerozvázal, ale jen na noc povolil a ráno zase utáhl. Quirke si představoval, jak detektiv na konci dne unaveně sedí bez bot na kraji velké postele, celý ustaraný, lampička na něj vrhá zkosené světlo a on bezmyšlenkovitě oběma rukama uvolňuje smyčku kravaty a přetahuje si ji přes hlavu jako potenciální sebevrah, který si to rozmyslel.

„Doufám, že vás neruším od důležité práce,“ řekl Hackett svým vnitrozemským přízvukem s širokými samohláskami. Z jeho úst zněly dokonce i ty nejběžnější zdvořilosti, jako by byly plné pochybovačnosti a šibalského pobavení.

„Moje práce nikdy nespěchá,“ odpověděl Quirke.

Inspektor se zasmál. „To nejspíš ne – klienti vám nikam neutečou.“

Vyšli z nemocnice a vykročili do ranního zakouřeného slunce. Hackett si uhladil napomádované modročerné vlasy, posadil si klobouk na hlavu a ukazováčkem zkušeně cvrnkl do krempy. Zahnuli k řece, která se ohlásila svým obvyklým nazelenalým zápachem. Kolem nich proběhl jakýsi uličník v hadrech a málem do nich vrazil. Quirke si vzpomněl na dětské tělo na pitevním stole, na pobledlý, bezkrevný obličej a natažené vychrtlé nohy.

„To od vás bylo šlechetné, že jste ušetřil city příbuzných té mladé ženy,“ řekl inspektor. „Jak že se jmenovala?“

„Huntová,“ odpověděl Quirke. „Deirdra Huntová.“

„Jistě – Huntová.“ Dělal, jako by to zapomněl. Palcem a ukazováčkem si zatahal za ušní boltec a obličej se mu zkřivil do zamyšlené grimasy. „Proč myslíte, že by udělala takovou věc, taková pěkná mladá holka?“

„Jakou věc?“

„Že si vzala život.“

Došli k řece, přešli k nábřeží a vydali se směrem k parku. Kouř z ulic nad řeku nedosáhl a vzduch vysoko nad vodou modře svítil. Proburácel kolem nich prázdný poštovní vůz, velký clydesdaleský kůň, který ho táhl, pyšně klusal, hříva mu vlála a jeho obrovská, huňatá kopyta na vozovce zvonila, jako by byla vyrobena z těžké, duté oceli.

„Koroner rozhodl, že utonula nešťastnou náhodou,“ řekl odměřeně Quirke.

„Ano, vím, vím – já vím, jak rozhodl. Vždyť jsem byl u toho.“ Znovu se zasmál. „Rozhodnutí na základě důkazů, píše se v zápisu, není-liž pravda?“

„Máte o tom snad nějaké pochybnosti?“

„Abych řekl pravdu, pane Quirku, mám. Je totiž těžké uvěřit, že by mladá žena jela uprostřed noci do Sandycove, svlékla ze sebe všechno oblečení, nechala ho složené na zemi a pak nešťastnou náhodou spadla do moře.“

„Mohla si jít zaplavat při měsíčku,“ řekl Quirke. „Je léto. Byla to teplá noc.“

„Ale na koupališti u mysu Fořty Foot se koupou jen muži – ženy tam mají zakázaný vstup.“

„Třeba to udělala právě proto, z legrace. Byla noc, nikdo ji tam nemohl vidět. Ženy takové věci dělávají, když je úplněk.“

„No jistě,“ ušklíbl se inspektor, „půlnoční žertík.“

„Lidé jsou nevyzpytatelní, inspektore. Mívají dost podivné nápady – toho jste si při své práci jistě všiml.“

Hackett přikývl a přivřel oči na znamení, že pochopil ironii v Quirkově hlase.

Došli k Ryanově hospodě na Parkgate Street. Hackett na ni ukázal. „Nechybí vám společnost?“ řekl.

Quirke se rozhodl dělat hloupého. „Jaká společnost?“

„Když říkáte, že je z vás teď přísný abstinent, co děláte po večerech?“

Znovu zazněla ta Phoebina otázka, na kterou neznal odpověď. Místo toho se netrpělivým tónem zeptal: „Vyšetřujete smrt Deirdry Huntové?“

Inspektor se zarazil a tvářil se přehnaně překvapeně. „Vyšetřuju? Ale ne, kdepak. To vůbec ne. Jen jsem zvědavý, víte? Je to nemoc z povolání, kterou, myslím, sdílíme.“ Rychle mrknul vedle sebe na Quirka a na jeho tváři se objevil šibalský úsměv. Pokračovali v chůzi. Už bylo poledne a slunce peklo. Policista si sundal sako a přehodil si ho přes rameno. „Rozhodil jsem sítě, abych zjistil, odkud byla. Přímo z bytovek Lour– des Mansions, představte si. Wardovi – to bylo její příjmení za svobodna – jsou pěkně vypečená rodinka. Otec pracoval na lodích, které vozily uhlí, ale teď už je v důchodu – má rozedmu plic. Ta mu ovšem nijak nebrání v pití a komandování. Matka podle mě nejspíš šlapala chodník, když byla mladší. Pak je tam taky bratr, Mikey Ward, kterého místní komisařství dobře zná – vloupačky a podobně. Další bratr utekl na moře, když mu bylo čtrnáct, a od té doby o něm neslyšeli. Jo jo, pěkně vypečená rodinka.“

„Proto si nejspíš otevřela ten salon krásy,“ podotkl Quirke.

„Přesně tak. Chtěla si polepšit.“ Policista vzdychl. „Jo jo, věčná škoda.“ Znovu přešli silnici a vyšli po strmém kopečku, který vedl k bráně do parku. Stromy po obou stranách aleje před nimi pulzovaly na pozadí rozpálené, vyšisované oblohy. „Znáte toho chlápka, co to s ním vedla?“

„Co?“

„Ten salon krásy.“

„Ne.“

„Ten chlápek se jmenuje White. Ze spolehlivých zdrojů vím, že je to tak trochu grázl. Předtím, než ten salon otevřeli, měl na stejném místě kadeřnictví.“

„A proč je to grázl?“

„Co se týče peněz, tak hodně riskuje. Jeho manželka se do toho musela před pár lety vložit, aby se jeho jméno neobjevilo na seznamu dlužníků ve Stubbs Gazette. A pak to jeho kadeřnictví zkrachovalo.“

„Ona je bohatá?“

„Jeho žena? Nejspíš jo. Taky podniká, má na Capel Street krejčovskou dílnu, šijou tam prvotřídní hadry za mizernou dvoupenci na hodinu.“

Teď byla řada na Quirkovi, aby se zasmál. „Musím říct, inspektore, že na to, že ten případ nevyšetřujete, toho o těch lidech víte docela hodně.“

Inspektor to vzal jako kompliment a předstíral, že je v rozpacích. „Ále,“ řekl, „na takové věci stačí, když si člověk stoupne na roh ulice a poslouchá vítr.“ Po jejich levé straně stálo v dlouhé trávě uprostřed mihotavého horka stádo vysoké. Jeden jelen zvedl hlavu se složitým parožím a po očkuje pozoroval s bojovnou nedůvěrou.

„Podívejte, inspektore,“ řekl Quirke. „Co na tom záleží? Ta žena je mrtvá.“

Inspektor přikývl, ale kdyby zavrtěl hlavou, vyšlo by to nastejno. „Ale právě v takové situaci mě podobné věci zajímají – když je někdo mrtvý a není jasné, jak se mu to přihodilo. Chápete, jak to myslím, pane Quirku? A kromě toho,“ dodal s úsměvem, „to vy jste mě na Deirdru Huntovou upozornil – copak jste zapomněl?“

Na to Quirke nedokázal odpovědět.

Poté se otočili zpátky a před branou Phoenix Parku nasedli do autobusu. Stáli vzadu na otevřené plošině, drželi se madla a rozpačitě se kývali ve stejném rytmu, jak se autobus houpal a kolébal po nábřeží. Inspektor si sundal klobouk a přidržoval si ho na prsou jako truchlící pozůstalý na pohřbu. Quirke si prohlížel jeho plochý, venkovský profil. Uvědomil si, že o Hackettovi neví nic kromě toho, co je zřejmé na první pohled. Jinými slovy to, co se mu Hackett rozhodl ukázat. Tu a tam z policisty ucítil jakýsi závan – bylo to stejně hmatatelné jako pach, křídovitý a šedý –, který mu připomínal pach institucí. Že by v jeho minulosti byl taky nějaký Carricklejský sirotčinec? Že by oba byli kluci ze sirotčince? Ale neměl chuť se ho na to ptát.

Vystoupil u Four Courts, seskočil z plošiny za jízdy. Na chodníku před vraty soudu byl rozvalený jakýsi rozcuchaný opilec, který sice nebyl při vědomí, ale pořád držel v ruce láhev sherry. Quirke si někdy představoval sám sebe v podobné situaci, ztraceného pro svět, otrhaného a promočeného, sesutého v nějakém koutě plném odpadků, s lahví v hnědém papírovém pytlíku, která je jeho jediným majetkem.

Když autobus mizel v oblaku špinavého šedého kouře z výfuku, inspektor se za ním podíval, na tváři mu hrál tradiční kapří úsměv a kloboukem udělal opět gesto ve stylu Stana Laurela, plácl s ním o hrudník a zdálo se, že tohle naoko smutné, komické gesto má být jak pozdravem na rozloučenou, tak – nezdálo se mu to? – jakýmsi varováním.

8

Phoebe Griffínová – nenapadlo ji změnit si jméno na Quirková, a i kdyby napadlo, stejně by to neudělala – nebyla zvyklá zajímat se o cizí životy. Tedy ne že by si o ostatních lidech myslela, že jsou naprosto nezajímaví, zase tak lhostejná nebyla, chyběla jí však ona lačnost, která nutila – tedy alespoň podle ní to musela být lačnost – všechny klepny a novináře a, ano, také policisty, aby se šťourali v oněch temných zákoutích, do nichž se činy pokoušely skrýt své motivy. Svůj život začala vnímat jako opatrný přechod po tenkém, chvějícím se laně, které bylo natažené přes černou propast. Vzhledem k tomu, že musela udržet rovnováhu, věděla, že je dobré nedívat se příliš často a příliš zkoumavě do stran nebo dolů – a vlastně nejlepší je nedívat se dolů vůbec. Tady nahoře, kde se sunula po svém tenkém laně, byl lehký a svěží vzduch, řídký, ale zároveň naprosto dostačující. A toto vyvýšené místo plné světla, přestože bylo skrovněji naprosto dostačovalo, neboť v životě poznala dost hloubek a dost temnoty. Proč by měla přemýšlet o tom davu, který viděla pod sebou a který k ní vzhlížel se závistí, ohromením a nadějeplným i záludným očekáváním?

Nikomu nevěřila.

A přesto se pokaždé znovu a znovu přistihla, jak myslí na Deirdru Huntovou alias Lauru Swanovou a na to, jak zemřela. Bylo to vcelku milé děvče, bylo na ní cosi křehkého. Možná právě její křehkost vzbudila Phoebin soucitný zájem. Tady se však zarazila – soucitný? Proč soucitný? Laura Swanová alias Deirdra Huntová jí nikdy nedala důvod k tomu, aby si myslela, že potřebuje něčí soucit. Zjevně ale cosi potřebovala a potřebovala to nejspíš hodně, ba přímo zoufale, když skončila tak, jak skončila. Phoebe si nedokázala představit, co by ji mohlo přimět udělat něco takového, protože ani když jí bylo nejhůř, nikdy ani na okamžik neuvažovala o tom, že by si vzala život. Tedy ne že by si někdy nepomyslela, že by nebylo špatné zmizet z tohohle světa, ale odejít právě tímhle způsobem jí připadalo jednoduše absurdní.

Sebevražda. To slovo jí teď znělo v hlavě jako zvonivý úder kladiva o hroudu železa. Možná ji na tom fascinovalo zkrátka to, že nikdy neznala osobně ani od vidění – a Lauru Swanovou znala rozhodně jen od vidění – nikoho, kdo by takhle dokonale zmizel, kdo by se doslova vypařil za pomoci náhlého, impulzivního skoku do temnoty. Phoebe byla přesvědčena, že ví, jaké to pro tu ženu bylo, když prořízla tu lesklou černou hladinu, po níž klouzala světla, a ponořila se hluboko a pak ještě hlouběji a hlouběji do studeného nedýchatelna a zapomnění. Když skočila, jistě cítila nedočkavost, kdy už to všechno skončí a ona to bude mít za sebou. A taky podivnou, zoufalou radost a uspokojení, uspokojení z toho, že byla, jistým paradoxním způsobem, pomstěna. Protože Phoebe si nedokázala představit, že by se ta mladá žena rozhodla skoncovat se životem, aniž by ji k tomu někdo dohnal, ať už vědomě či nevědomě, někdo, koho teď zajisté trápí kruté výčitky. Tím si byla jistá.

Bylo půl šesté a letní odpoledne začalo zlátnout. Ačkoliv by jí její pýcha nikdy nedovolila to přiznat, a to ani sama sobě, tohle byla pro Phoebe nejsmutnější část dne apřispívalo k tomu také všechno to náhlé hemžení všude kolem ní v ostatních obchodech po obou stranách ulice, kde množství jiných prodavaček už horlivě zatahovalo žaluzie, stahovalo rolety a přetáčelo cedule na prosklených dveřích z „OTEVŘENO“ na „ZAVŘENO“. Paní Cuffe-Wilkesová, majitelka Maison des Chapeaux, se najednou vyřítila zezadu v pulzujícím oblaku svého oblíbeného broskvového parfému, třepotala řasami jako motýl s ulepenými křídly a tiše si pobrukovala mmm mmm. Měla namířeno na vernisáž v jedné galerii, kde jeden strašlivě talentovaný mladík vystavoval své nejnovější kresby, a předtím ještě do hotelu Hibernian na skleničku a potom na večeři k Jammetovi, mimo jiné s Eddiem a Christine Longfordovými. Paní Cuffe-Wilkesová byla ve společnosti známá a její klobouky nosili jen ti nejlepší z nejlepších. Phoebe připadala zábavná a svým způsobem odvážná, dokonce si ani nemyslela, že je zas až tak směšná.

„Copak vy dnes nebudete zavírat, drahoušku?“ zaštěbetala paní Cuffe-Wilkesová. Její šaty byly vzdušnou záplavou citronově žlutého sifonu a nad pravým uchem měla šikmo posazený jeden ze svých vlastních výtvorů, malinkou kulatou bílozlatou krabičku, z níž trčel tenký drátek, na jehož konci byla hedvábná ozdoba ve tvaru orchideje, propíchnutá dlouhým špendlíkem s perlovou hlavičkou. „Ten váš mládenec už jistě hoří nedočkavostí.“ Jedním z vrtochů paní Cuffe-Wilkesové bylo trvat na tom, že Phoebe musí mít mládence, jehož totožnost před nimi tají a existenci popírá z důvodu své nevyléčitelné plachosti.

„Chtěla jsem zavřít, až odejdete,“ řekla Phoebe.

„Já už běžím, takže už můžete ukončit jeho trápení.“

Rozverně se usmála – na chvíli se zdála o třicet let mladší – a odtřpytila se ven na Grafton Street.

Phoebe otálela v obchodě, který se najednou zdál pustý. Uklidila hučky, které předtím ukazovala jedné postarší, nevýrazné ženě, která očividně nechtěla nic koupit a do obchodu přišla jen proto, aby zabila malou část dalšího dlouhého a osamělého dne. Phoebe měla s takovými zákazníky nezákazníky vždycky trpělivost, s „odpoledňáky“, jak jim říkala paní Cuffe-Wilkesová, se starými, osamělými, bláznivými, nemilovanými. Teď tu stála a upírala dlouhý, prázdný pohled ven na ulici plnou zkosených stínů. Byly chvíle, jako například tahle, kdy si připadala, jako by sama sebe ztratila, jako by někam založila to já, kterým bývala, a stala se věcí bez jakékoliv podstaty, zrnkem prachu, které se vznáší v nehybném světle. Zamrkala, otřásla se a netrpělivě si povzdechla. Věci se budou muset změnit. Ona se bude muset změnit. No jo – jenže jak?

Když zamkla obchod a přesvědčila se, že je zástrčka na místě, zamířila směrem k Anne Street. Stará květinářka na rohu u obchodního domu Brown Thomas právě sklízela svůj stánek. Pozdravila Phoebe jako každý večer a darovala jí svazeček fialek, které jí zbyly. Phoebe šla dál a za chůze k fialkám přivoněla. Začínaly vadnout a jejich vůně už skoro nebyla cítit, ale Phoebe to vůbec nevadilo, protože vůně květin jí vždycky znepokojivě připomínala kočičí zápach.

Zastavila se naproti optice a zvedla hlavu k oknu v prvním patře, na němž kovově lesklými písmeny stálo:

STŘÍBRNÁ LABUŤ

PÉČE O KRÁSU A TĚLO

Okno jí připadalo prázdné a opuštěné, ale domnívala se, že je to tím, že ví, kdo je opustil a zajakých okolností. Je to zvláštní, pomyslela si znovu, všechno to umírání. Děje se to pořád, jistě, je to stejně obvyklé, jako když lidé přicházejí na svět, ale smrt je jistě mnohem záhadnější než narození. Nebýt tu a pak tu být byla jedna věc, ale být tu, žít život ve vší jeho rozmanitosti a složitosti a pak být najednou pryč, to jí připadalo velice tajuplné. Když myslela na svoji matku – tedy na Sáru, kterou pořád ještě považovala za svou matku, stejně jako považovala Mala za svého otce, i když to už s poněkud menším přesvědčením –, kromě přetrvávající bolesti ze ztráty a žalu cítila jakýsi rozzlobený zmatek. Svět jí začal připadat o tolik větší a prázdnější, když Sára zemřela, jako obrovský koncertní sál, z něhož odešlo všechno obecenstvo a v němž zůstala bloudit sama, sama a nemilovaná.

Úzké dveře vedle optiky se otevřely a vycouval z nich Leslie White s velkou lepenkovou krabicí v náručí. Znovu si pomyslela, jak k němu jeho bezbarvé, univerzální jméno sedí. Byl velice vysoký a velice hubený – štíhlý jako proutek, napadlo ji – a jeho velký zahnutý nos vždycky vypadal, jako by právě zachytil nějaký slabý, nepříjemný zápach. Měl na sobě světle modré sportovní sako s proužkem, bílé plátěné kalhoty, černobílé polobotky a samozřejmě svoji stříbrnou kravatu. Jeho zářivé vlasy – připadalo jí, že ve slunečním světle mají stejnou barvu, jako když hoří magnesium – byly bohémsky dlouhé a sahaly mu seladonsky až na límec. Naznala, že člověk, který má rád tyhle bledé, blazeované typy, by ho nejspíš označil za pohledného. Zavřel dveře nohou, v zubech držel klíče. Položil krabici na schodek, zamkl, hodil si klíče do kapsy saka, zvedl krabici a už už se chystal k odchodu, když vtom si jí všiml, jak ho pozoruje z protějšího chodníku. Zamračil se, pak si to rozmyslel a rychle se usmál, i když Phoebe bylo jasné, že si ji nepamatuje. Byla si jistá, že Leslie White před děvčaty úsměvy nešetří.

Vydala se na druhou stranu ulice. Co to proboha děláš? zeptala se sama sebe, ale dobře věděla, že sem přišla okounět proto, že doufala, že ho potká. Muž zaváhal a jeho úsměv povadl. Předpokládala, že děvčata byla pro Leslie Whitey tohoto světa stejně často pohromou jako příslibem, ať už se na ně usmívali, nebo ne. „Zdravím,“ řekl vesele a rychle prozkoumal její obličej, jestli z něj nepozná, o koho se jedná. Co má říct? V hlavě měla prázdno – ale naštěstí ji zachránil. „Poslechněte,“ oslovil ji, „myslíte, že byste mi mohla pomoct?“ Natočil se k ní bokem a zvedl krabici, kterou měl opřenou o bránici, o něco výš. „V kapse mám klíče a auto je zaparkované za rohem. Myslíte, že byste…?“

Začala lovit klíče – jak to člověka rozechvívá, když pátrá v cizí kapse! – a on se na ni mezitím usmíval, neboť teď už si byl jistý, že i když si ji nedokáže zařadit, jistě ji musí znát, a pokud ne, tak ji stejně brzy pozná. Viděla, že si všiml svazečku kytek, které pořád ještě svírala v ruce – nevěděla, co s nimi –, ale nijak to nekomentoval. Došli na roh a zabočili do Duke Lane. Uvědomovala si, že mu ještě neřekla ani jediné slovo, ale zdálo se, že mu to nevadí a nepřipadá mu to ani nijak divné. Předpokládala, že patří k těm lidem, kteří dokážou naprosto přirozeně mlčet v jakékoliv situaci, jakkoliv nepříjemné či choulostivé. Jeho auto byl jablkově zelený riley, elegantní a masivní, nesmyslně nízko u země a s frajersky otlučenými nárazníky. Střecha byla sklopená. Hodil krabici na sedadlo spolujezdce s hlasitým „Uf!“, obrátil se k ní a natáhl ruku pro klíče. „To od vás bylo moc laskavé,“ řekl. „Nevím, co bych si bez vás počal.“ Usmál se. Nechápala, s čím mu měla pomoct, když auto nepotřebovalo odemknout. Jejich pohledy se setkaly. Choval se jako všichni přitažliví muži s těmi jejich křivými, napůl omluvnými úsměvy – byl troufalý a zároveň stydlivý. „Můžu vás pozvat na skleničku?“ řekl a než stihla zareagovat, pokračoval: „Půjdeme sem, ať vidím na auto.“

V hospodě byla tma a bylo tam jako v brlohu. Došli k úzkému baru a Phoebe se posadila na vysokou stoličku. Když poprosila o gin s tonikem, rozzářil se a řekl: „Tak se mi to líbí,“ jako by prošla testem, který připravil speciálně pro ni. Nabídl jí cigaretu z pouzdra z děloviny a rozzářil se ještě víc, když si jednu skutečně vzala. Zdálo se, že test má několik kol. Přidržel jí zapalovač. „Mimochodem, jmenuji se White. Leslie White.“ Vyslovil své jméno, jako by jí sděloval cosi důležitého a důvěrného. Jeho uhlazený přízvuk byl očividně jen hraný, tu a tam v něm zaslechla jasné stopy mluvy londýnské pracující třídy.

„Ano,“ řekla, pootočila hlavu a vyfoukla kouř do strany. „Já vím.“

Zvedl obočí. Jeho pleť byla skutečně neobyčejně bledá, skoro stříbrná, stejně jako jeho vlasy. „Nejspíš bych si vás měl pamatovat,“ řekl a omluvně se zasmál, „ale vy jste…?“

„Phoebe Griffinová. Byla jsem zákaznicí vašeho podniku.“

„Aha.“ Jeho pohled se zakalil. „To znamená, že jste znala Lauru.“

„Ano. A vy jste mi jednou dal svoji navštívenku.“

„Jistě, teď už si vzpomínám.“ Samozřejmě lhal. Usrkl trochu ginu. Večerní slunce vrhalo dovnitř dveřmi trojúhelník světla z pravého zlata. „Slyšela jste o tom, co se jí stalo – myslím Lauře?“

„Ano.“ Připadala si neuvěřitelně malátná, jako by vypila už půl tuctu panáků.

„Kde jste se to doslechla?“

„Někdo mi to řekl.“

„Aha. Už jsem se bál, že se o tom psalo v novinách. Jsem rád, že nepsalo. Nesnesl bych, kdybych to viděl černé na bílém.“ Podíval se do země. „Panebože. Chudák Laura.“ Kopnul do sebe poslední zbytek svého panáka, zachytil barmanův pohled a zamával na něj prázdnou skleničkou. Pak se podíval na tu její. „Vy nepijete,“ napomenul ji.

„Já toho moc nevypiju.“

Chvíli na ni tiše hleděl, usmíval se a pak se najednou zeptal: „Kolik vám je?“

„Dvacet pět,“ řekla a překvapila tím sama sebe. Proč zalhala a přidala si dva roky? „A vám?“

„Ale, ale,“ namítl. „Slušné děvče se gentlemana na věk neptá.“

Věnovala mu úsměv a zahleděla se na dno své sklenky.

Barman přinesl druhou skleničku a Leslie ji obracel v ruce, až kostky ledu chrastily. Poprvé od té doby, co si spolu začali povídat, se zdálo, že mu došla slova. „Zavíráte?“ zeptala se.

„Jak to myslíte…?“

„Stříbrnou labuť. Když jsem vás viděla s tou krabicí, myslela jsem…“

„Kdepak, jen jsem odnášel nějaké… nějaké Lauřiny věci.“ S přehnaně bolestným výrazem se zarazil. „Vlastně nevím, co s podnikem budu dělat. Je to složité. Je potřeba zvážit spoustu faktorů. A naše finanční situace je poněkud… řekněme poněkud zamotaná.“

Phoebe chvíli počkala a pak se zeptala: „A je jedním z těch ‚faktorů’její manžel?“

Na okamžik seděl bez hnutí, neschopen slova. „Vy znáte jejího manžela?“ zeptal se s náznakem podezíravosti.

„Ne. Jeden můj známý ho zná – nebo spíš znal.“

Zavrtěl smutně hlavou. „Tohle město je jedna velká vesnice.“

„Přesně tak. Všichni vědí o tom, co dělají druzí.“

Na to zareagoval přísným, zamračeným pohledem. „V tom máte bezpochyby pravdu.“ Jeho hlas vyzněl do ztracena.

Do hospody vešel nějaký pár a pozdravil ho. Muž měl na sobě podivuhodný rezatý oblek z hrubého, huňatého materiálu. Žena po jeho boku měla obarvené lesklé černé vlasy, které měla vyčesané do drdolu a pevně ovázané stuhou, což jí dodávalo výraz ohromeného, nehybného úžasu. Leslie White se omluvil a loudavým krokem se vydal k nim. Sledovala, jak s nimi mluví svým ležérním, zaníceným způsobem. Pokud byla Laura Swanová víc než jen jeho obchodní partnerka, jak se Phoebe domnívala, bylo jasné, že z její smrti rozhodně není zlomený žalem. Zničehonic se jí v mysli se zneklidňující jasností vynořila široká tvář Laury Swanové – Deirdry Huntové – s mírně nedokonalými rysy, záplavou bledých pih u kořene nosu, modrofialovýma očima a tím jejím pohledem, horlivým, nedočkavým, nadšeným. Bodlo ji u srdce soucitem – vážně soucitem? – a to tak pronikavě, až se z toho zajíkla. Překvapilo ji to, dokonce i trochu pohoršilo. Žila v domnění, že z takových pocitů už dávno vyrostla.

Leslie White se vrátil a opět nasadil omluvný výraz. Přemlouval ji, ať si dá ještě jednu skleničku, ale odmítla. Sesedla ze stoličky. Nebylo jí dobře. Bylo tu tak horko a dusno a tenká látka šatů se jí nalepila zezadu na stehna, takže tam musela rychle sáhnout a odlepit si ji od kůže. Leslie – to už mu v duchu opravdu říkala jen křestním jménem? – položil dva dlouhé štíhlé prsty na její zápěstí, aby ji zadržel. Měla dojem, že cítí slabounký šelest krve pod bříšky jeho prstů. Život se skládá z dlouhé série mylných úsudků, napadlo ji s věcnou průzračností. Muž v huňatém obleku a jeho společnice s drdolem – vlastně vypadala, jako by visela ze stropu za neviditelný provázek přivázaný k vlasům – ji z druhého konce místnosti zkoumali s neskrývanou zvědavostí.

„Musím jít,“ řekla. „Někdo na mě čeká.“

Bylo jí jasné, že jí nevěří. „Máte moji vizitku,“ řekl. „Ozvete se mi?“

Naklonila hlavu na stranu, podívala se na něj a dovolila si vykouzlit lehký úsměv. „O tom dost pochybuju.“

Zjistila, že pořád ještě svírá ve vlhké a poněkud roztřesené dlani svazek fialek. Vypadaly jako nějaké malé, mnohohlavé stvoření, které někdo nešťastnou náhodou uškrtil.

Quirke se také v myšlenkách zabýval oním krámkem nad optikou v Anne Street a také ho tam dovedly kroky, když skončil v práci, takže když Phoebe odešla z hospody v Duke Lane, stál na stejném místě, kde ještě před půl hodinou stála ona a sledovala Leslieho Whitea, jak vychází ze dveří s krabicí v náručí. Phoebe si Quirka nevšimla, ale on jí ano. Nezamával na ni, nechal ji přejít a pozoroval, jak zahnula na teď už skoro prázdnou Grafton Street a ztratila se mu z dohledu. Svraštil obočí.

Neměl rád náhody, znervózňovaly ho. Znovu ucítil dotek chladného chapadla nervozity. O pár vteřin později, zrovna když se chystal k odchodu, viděl z hospody vycházet další postavu a okamžitě mu bylo jasné, kdo to musí být – jen jeden člověk mohl mít takovéhle vlasy. Quirke znal tenhle typ: vytáhlý čahoun s nahrbenou, klikatou, nemotornou chůzí a dlouhýma bledýma rukama, houpajícíma se na konci paží, jako by k zápěstí byly připojeny ne kostmi, ale jen kůží. Byl to dutý člověk: kdyby na něj někdo zaťukal, ozvala by se jen tupá, prázdná ozvěna. Chlap nastoupil do svého malého auta a ani se nenamáhal otevřít dveře, jen přes ně přehodil jednu a pak druhou nohu, žuchnul na sedadlo vedle lepenkové krabice, nastartoval motor a pořádně ho vytočil. Jak že se jmenoval – White? Ano, White, ale na křestní jméno si nemohl vzpomenout. Auto vystřelilo z uličky a zahnulo směrem na Dawson Street. Prosvištělo kolem Quirka, který stál zády k výloze obchodu s textilem. Muž, kterému jemné vlasy vlály ve větru, se na něj nepodíval. Leslie, tak se jmenoval. Leslie White.

9

Quirke si připadal jako člověk, který se prochází v bezpečí po břehu zrádného tropického moře a najednou ucítí, že se písek hýbe a vtahuje jeho bosé, bezbranné nohy, které zničehonic ztratily pevnou půdu. Možnost, že by Phoebe mohla být také nějak zapletená do smrti Deirdry Huntové, ho tedy rozhodně nenapadla a pěkně to s ním otřáslo. Právě od Phoebe se přece dozvěděl o Lesliem Whiteovi. Znala ho snad lépe, než tvrdila? A pokud ano, jaké povahy byla jejich známost?

Pomalu kráčel po Dawson Street a přes St. Stephen’s Green směrem k Harcourt Street. Na lavičkách seděly milenecké dvojice, které se nesměle držely za ruce, a na trávě se v posledních zbytcích slunce vyhřívali bledí mladíci s košilemi rozhalenými až k pasu. Najednou si intenzivně uvědomoval své těžkopádné masivní tělo s krátkým krkem a mohutnými rameny, tlustými bicepsy a obrovským, pevným hrudním košem. Stávalo se mu to často. Byl příliš velký, příliš soudkovitý a do tohoto světa zkrátka nezapadal. Čelo pod kloboukem měl zpocené. Potřeboval panáka. Bylo zvláštní, jak se u něj tahle potřeba pravidelně objevovala a zase mizela. Mohly přejít dny bez toho, aniž by vážně pomyslel na alkohol, a z toho se jindy celé dlouhé hodiny třásl, schoulený do sebe, a každičký jeho vysušený nerv volal po tom, aby ho svlažil. Měl v sobě ještě jedno já, které na něj tlačilo, prosilo ho a domáhalo se vysvětlení, jakým právem na něj uvalil tu krutou abstinenci, nebo mu šeptalo, že byl přeci hodný, tak hrozně hodný tak dlouhou dobu, celé měsíce a měsíce a měsíce, takže už si určitě zasloužil aspoň jednoho panáka, jednoho ubohého, malého panáčka.

V Harcourt Street zazvonil na zvonek Phoebina bytu a ze čtvrtého patra vysoko nad ním k němu slabě dolehlo elektrické bzučení. Čekal a pozoroval při tom širokou zatáčku kolem rohu St. Stephen’s Green, kde se mu nabízel výhled na namačkané, povadlé stromy. Tvář mu ovanul horký větřík, který s sebou přinesl prašnou směsici pachů, vyčerpaný dech léta. Vzpomněl si, jak tu kdysi dávno jezdily tramvaje, řinčely a létaly z nich jiskry. Žil v tomhle městě po většinu svého života, ale i přesto si tu pořád připadal jako cizinec.

Phoebe se nesnažila skrývat své překvapení. Součástí jejich nepsané dohody, dohody mezi otcem a dcerou – zrádným otcem a dotčenou dcerou –, bylo to, že k ní nebude chodit na návštěvy bez ohlášení. Ve vlasech měla čelenku a na sobě špičaté pantofle z černého sametu a hedvábný župánek s komplikovaným vzorem draků a ptáků, který, jak si Quirke uvědomil, kdysi patřil Sáře. „Zrovna jsem se chystala dát si koupel,“ řekla. „V tom horku si člověk pořád připadá ulepený.“ Bok po boku se vyškrábali do dlouhých schodů. Dům byl oprýskaný a špatně osvětlený a na schodišti se držel stejný našedlý pach jako v domě na Mount Street, kde bydlel on. Představoval si, že podobné domy jsou po celém městě a každý z nich je změtí obrovských pokojů s vysokými stropy, které byly proměněny v byty a garsonky pro lidi, jako je on nebo jeho dcera, lidi bez domova, lidi věčně neusídlené.

Jakmile vešli do bytu, požádala ho Phoebe o šilink na plynoměr. „Ještě že jsi přišel,“ řekla. „Sice je venku vedro až hrůza, ale já prostě nesnáším studenou vanu.“

Uvařila čaj a přinesla ho do obýváku. Seděli naproti sobě s šálky položenými na kolenou, na sedačce pod velkým vysouvacím oknem, jehož spodní část byla otevřená do nehybnosti večera. Lidé pracující v okolních kancelářích už šli dávno domů a ulice pod nimi byla prázdná, až na podivné vozidlo, přesněji řečeno zelený dvoupatrový autobus, který troubil, kouřil a vyplivoval své loudající se pasažéry na chodník. V pokoji za nimi vládl němý klid. Světlo přicházející oknem se odráželo v zrcadle kredence stojící u protější zdi a působilo jako velký, strnulý vykřičník. „Zdržuju tě od té vany,“ řekl Quirke. Phoebe dál hleděla z okna, jako by ho neslyšela. Starozlaté světlo, které dopadalo seshora, jí osvítilo tvář a Quirke před sebou najednou uviděl svoji mrtvou ženu.

„Přišel za mnou jeden detektiv,“ řekl. Bledý trojúhelník mezi jejím obočím se na chvíli stáhnul, jak se zamračila, ale ani teď se na něj nepodívala. „Ptal se mě na Deirdru Huntovou – nebo na Lauru Swanovou, to je jedno.“

„Proč?“

„Proč?“

„Proč se na ni ptal zrovna tebe?“

„Protože jsem ji pitval.“

„To je fakt. O tom jsi mi říkal.“

Začala si hrát s nití čouhající z drsného potahu sedačky. V hedvábném županu vypadala jako křehká postava na nějakém zašlém orientálním tisku. Přemýšlel, jestli by mohla být označena za krásnou. On sám to nedokázal posoudit. Byla to přece jeho dcera.

„Řekni mi, jak dobře jsi tu ženskou znala?“ nadhodil.

„Vždyť už jsem ti to říkala – koupila jsem si od ní pár věcí, krém na ruce a podobně.“

„A toho chlapa, co s ní ten podnik vedl, Leslieho Whitea, toho jsi také znala?“

„To už jsem ti taky říkala. Jednou mi dal svoji navštívenku. Někde ji tu mám.“

Zkoumavě si ji prohlížel. Tak je to tedy pravda: byla s Lesliem Whitem, než je oba viděl v Duke Lane, jak odchází každý jiným směrem. Otočil se a rozhlédl se po místnosti. Její přítomnost tu nebyla nijak zvlášť znát. Těch několik málo nadměrných kusů nábytku tu nejspíš bylo už sto či více let, byly to pozůstatky tísnivě hutného, prostorného světa, který už byl dávno minulostí. Na krbové římse stálo několik ozdobných drobností – baletka z míšeňského porcelánu, měděné prasátko a dva miniaturní čínští psíci, kteří byli otočení čelem k sobě, každý na jednom konci římsy – a v rohu žíněné pohovky byl v opilecké poloze zaklíněný jednooký medvídek. Byla tu jediná fotografie v želvovinovém rámečku na kredenci, fotografie Mala a Sáry v jejich svatební den. Neviděl žádnou fotku její matky nebo jeho. Co udělala s tím Deliiným portrétem tužkou od Evie Honeové, který jí dal, když se vrátila z Ameriky? Okleštila svůj život jen na to nejnutnější. Na stole ležel svazeček povadlých fialek.

V den, kdy Sára zemřela, byl v Dublinu. Zemřela v Bostonu ve stejné nemocnici, kde ji téměř před dvaceti lety poprvé potkal. Nádor na mozku, jehož příznaky žádný z doktorů v rodině nerozpoznal, nakonec postupoval rychle. Když se dozvěděl novinky z Bostonu, zatelefonoval Phoebe. Bydlela ve Scituate, jižně od Bostonu, u Rose Crawfordové, vdově po jejím dědečkovi. Spojení přes transatlantickou linku znělo dutě a strašidelně, takže si okamžitě připadal, jako by se ocitl ve velkém starém ponurém domě v Scituate, který Josh Crawford odkázal své manželce. Představoval si Phoebe, jak stojí ve vstupní hale, kde se vše rozléhalo, se sluchátkem v ruce a zírá na arabesky světla ve vitrážích v obou křídlech vchodových dveří. Chvíli naslouchala jeho kostrbatým pokusům přijít na to, co jí má říct, na nějaká slova útěchy či omluvu, ale vzápětí ho přerušila. „Poslouchej, Quirku,“ řekla. „Jsem sirotek. Moje matka je mrtvá. Teď je mrtvá i Sára. A ty jsi pro mě taky mrtvý. Už mi nevolej.“ A zavěsila.

Když se z Ameriky vrátila domů, čekal, že ho nebude chtít vidět, ale byla to doba příměří a ona se připojila k všeobecné amnestii, i když nepříliš nadšeně. Napadlo ho, jako už tolikrát, co si o něm asi teď myslí – má na něj vztek, hnusí se jí, nenávidí ho? Věděl jen to, o kolik jednodušší to mezi nimi bylo během těch dlouhých let, kdy ještě nevěděla, že je jejím otcem. Přál si, aby se ty roky vrátily, chtěl zpátky onu nenucenost a uvolněnost.

Zvedla se, odnesla podnos s čajem zpátky do kuchyně a vrátila se s cigaretovým pouzdrem a zapalovačem. Postavila se ke krbu, zapálila si, našpulila ústa, aby mohla vyfouknout kouř dolů do krbu, a znovu se z ní stala Delia, jeho tmavá, mrtvá žena s přísnýma očima.

„Ukaž mi tu navštívenku,“ požádal ji.

„Jakou navštívenku?“

„Tu, co ti dal Leslie White.“

Zpříma se na něj podívala s nepatrným, chladným úsměvem. „Ty už se zase začínáš plést do věcí, po kterých ti nic není, viď, Quirku?“ řekla.

Nevěděl, jak jí má teď říkat, jak ji oslovit. Zdálo se mu, že pouhé její křestní jméno nestačí, ale zároveň mu připadalo, že je to až moc. „Svět není takový, jaký se zdá být,“ podotkl.

Její úsměv byl náhle ještě chladnější.

„Ale no tak, Quirku,“ řekla, „nesnaž se filozofovat, to na mě nezabírá. A navíc tě znám. Ty zkrátka nedovedeš nic nechat na pokoji.“ Znovu dlouze potáhla z cigarety a roztáhla nosní dírky. Když zaklonila hlavu, aby vydechla kouř, přimhouřila oči a vypadala ještě orientálněji než předtím. Dole na ulici za jeho zády ostře zazvonil zvonek něčího kola. „Ty myslíš, že za smrtí Laury Swanové vězí nějaká záhada, viď?“ řekla. „Úplně slyším, jak ti v hlavě šrotuje.“

Vysmívala se mu, ale Quirkovi to nevadilo. Odvrátil od ní pohled a znovu vyhlédl ven na ulici. Na protějším chodníku právě sesedl z kola student teologie v tmavém oděvu a ohnul se, aby si odepnul sponku na nohavici. I pouhý pohled na ten lesklý, havraní oblek vyvolal v Quirkově žaludku jakési pnutí.

„Po světě se potulují nebezpeční lidé,“ řekl. „Nemusí vypadat nebezpečně, ale jsou.“

„Máš na mysli někoho konkrétního?“

„Nemám na mysli nikoho konkrétního.“

Dlouho na něj hleděla. „Já ti číslo na Leslieho Whitea nedám.“

„Však já si je seženu.“

Phoebe se zvedla, přešla do stinných hlubin pokoje, posadila se na pohovku, přehodila si nohu přes nohu a uhladila si hedvábnou látku županu přes koleno. V šeru, které v pokoji vládlo, se její bledá tvář zdála ještě bledší, jako by to byla maska tradičního japonského divadla nó. „Co to děláš, Quirku? Ale vážně.“

„Vážně? Nemám tušení – a to je čistá pravda.“

„Když nemáš tušení, neměl bys s tím raději přestat?“

„Když já ani nevím, do čeho se to vlastně pletu. Ale jinak máš pravdu, neměl bych se do toho plést.“

„Ale přesto toho nenecháš.“

Neodpověděl. Vzpomněl si, jak poprvé uviděl Billyho Hunta toho dne v Bewley’s, jak tam tak seděl, celý toporný, na plyšové lavici, jejíž rudá barva připomínala barvu otevřené rány, u malého mramorového stolku se šálkem kávy, které se ani nedotkl, pohlcený zármutkem. Je snadné litovat politováníhodné, napadlo Quirka.

Ozvalo se vzdálené zaburácení hromu a vítr přivál plechový pach blížícího se deště.

„Ty jsi takové neviňátko, Quirku,“ řekla jeho dcera téměř láskyplně.

10

Počasí se zhoršilo a celý den foukal vítr a padal prudký, vlažný déšť. Z ulic se nejdřív valila pára a pak se po nich valila voda. Hladina řeky vypadala jako podobaná ocel a racci kroužili kolem, vrhali se střemhlav dolů a vozili se na dmoucím se větru. Po O’Connellově mostě se přehnal naruby převrácený deštník, který následně s křupnutím přejel autobus. Quirke seděl se svým asistentem Sinclairem v kavárně na rohu u mostu. Pili kávu, která chutnala jako voda z nádobí, a Sinclair pojídal rybízovou buchtu. Občas sem z nemocnice chodili o polední pauze, i když ani jeden z nich si nepamatoval, jak se vlastně rozhodli pro tohle konkrétní místo a proč. Byl to ponurý podnik, obzvlášť v takovémhle počasí, kdy byla okna zamlžená a vzduch byl plný cigaretového kouře a těžkého pachu vlhkého oblečení. Quirke vytáhl své cigaretové pouzdro a chystal se přispět svou troškou ke všeobecné zatuchlosti. Bolelo ho koleno, jako vždycky, když pršelo.

Číslo na Leslieho Whitea našel v telefonním seznamu – jak prosté –, ale pořád váhal, jestli mu má zavolat. Co by mu řekl? Neměl důvod snažit se spojit s ním nebo s kýmkoliv jiným, kdo znal Deirdru Huntovou. Byl patolog, ne policajt.

„Řekněte mi, Sinclaire,“ nadhodil, „přemýšlíte někdy o mravní stránce našeho povolání?“

„O mravní stránce?“ Sinclair vypadal, jako by měl každou chvíli vyprsknout smíchy.

„Ano, o mravní stránce,“ řekl Quirke. Byly chvíle, které pro něj byly pokaždé překvapením, kdy mu Sinclairova předstíraná tupá zabedněnost neuvěřitelně pila krev. „Nějaká přece musí existovat. Skládáme Hippokratovu přísahu, ale co to znamená, když všichni naši pacienti – tedy pokud se tomu v naší profesi dá takhle říkat – jsou mrtví? My přece nejsme jako doktoři.“

„Kdepák, my je jen kuchnem a hodíme do pytle, šéfiku.“

Sinclair měl podobné vtípky pronášené hlasem hollywoodských drsňáků v oblibě. To Quirkovi taky pilo krev. Měl pocit, že jsou určeny jemu jako jakási výzva, jen neměl tušení, kčemu by ho mohl Sinclair vyzývat.

„Ale o to mi právě jde,“ řekl. „Máme zodpovědnost vůči mrtvým?“ Sinclair se zahleděl do svého šálku s kávou. Ještě nikdy si takhle nepovídali o svém povolání, tedy pokud se to dalo označit za povídání. Odsunul se od stolu a potáhl z cigarety. „Vždycky jste chtěl být patologem?“ zeptal se. „Myslím, jestli jste věděl od začátku, že chcete být právě patolog, anebo jste změnil specializaci jako my všichni ostatní?“ Sinclair mlčel, a tak Quirke pokračoval: „Já jsem změnil specializaci. Chtěl jsem být chirurgem.“

„A co se stalo?“

Quirke zvedl pohled ke zmrzle vypadající vlhkosti na oknech a nejasným, rozmlženým obrysům lidí, aut a autobusů za nimi. „Nejspíš jsem dával přednost mrtvým před živými. S těmi je to jednodušší, jak mi jednou kdosi řekl.“ Krátce se zasmál.

Sinclair se zamyslel.

„Já myslím,“ začal pomalu, „že pro ně děláme všechno, co je v našich silách – myslím pro mrtvé. Tedy ne že by na tom mrtvole nějak záleželo, jestli se k ní chováme s úctou, nebo ne. Ale příbuzní to od nás očekávají. A myslím, že nakonec vlastně nejvíc záleží na příbuzných.“ Podíval se na Quirka. „Na živých.“

Quirke pokýval hlavou. Byla to ta nejdelší souvislá řeč, jakou kdy od Sinclaira slyšel. Že by to od něj byla další výzva? Bylo by pro něj těžké mít tohohle nesnesitelně uzavřeného mladíka rád, kdyby se to od něj vyžadovalo, ale naštěstí tomu tak nebylo. Típl cigaretu do plechového popelníku na stole. Opravdu pro mrtvé dělal všechno, co bylo v jeho silách? Nebyl si jistý, co všechno to obnášelo. Pro Quirka byla mrtvola nádobou obsahující hádanku. Hádankou byla v tomto případě příčina smrti. A mravní stránka věci? Patologii si vybral právě proto, aby se vyhnul takovýmto závažným otázkám. Skutečně totiž dával přednost mrtvým před živými. Přesně tak to bylo. S těmi je to jednodušší.

Když se se Sinclairem na ulici rozloučil – uvědomil si, že vlastně ani neví, v jaké části města Sinclair bydlí nejprve počkal, až se ztratí v odpoledním davu, než začal hledat telefonní budku. Uvnitř ho přivítala obvyklá směsice pachů: pot, moč a cigaretové špačky. Prolistoval pomačkaný a roztrhaný seznam, který byl připevněný řetízkem, a zkontroloval, jestli si číslo zapamatoval správně. Tentokrát si všiml i adresy. Castle Avenue, Clontarf – vskutku neobvykle usedlé místo bydliště pro někoho tak pochybného, jako byl Leslie White. Hodil do telefonu drobné a vytočil číslo. Dveře za jeho zády skřípaly v pantech pod nárazy větru. Po půl tuctu zazvoněních se už už chystal zavěsit, když vtom se ve sluchátku ozval ženský hlas. Mince jedna po druhé zachrastily v útrobách telefonu. Napadlo ho, že pustí sluchátko a uteče. Ale místo toho se zeptal, jestli může mluvit s Lesliem Whitem.

„Není doma,“ odsekla žena. Měla jemný, zvučný hlas, hlas vysoké ženy. A taky v něm poznal přízvuk – že by Angličanka? „Kdo volá?“ zeptala se.

„Znal jsem Deirdru Huntovou,“ řekl Quirke, protože ho nenapadla žádná lepší lež. „Společnici pana Whitea.“

Žena se chladně zasmála. „Jeho společnici? No to mě podržte.“ Očividně to byla ona manželka, se kterou už mluvila po telefonu Phoebe. „Každopádně není doma. A nejspíš ani nebude. Vyhodila jsem ho. Kdo že jste?“

„Jmenuji se Quirke,“ řekl a pak, s pocitem, že se brzy zřítí ze schodiště nosem napřed, slyšel sám sebe, jak se ptá: „Myslíte, že bych se za vámi mohl zastavit?“

Nastalo ticho. Nedokázal určit, zdaje tiché pulzování v telefonu zvukem jejího dechu, nebo jestli si vítr hraje s telefonními dráty. „Říkáte Quirke?“ řekla konečně. „Známe se?“

„Ne, nikdy jsme se neviděli.“

Znovu nastala pauza a pak se ozvalo: „Ale co, tak přijďte.“

Odhadl ji správně: byla to vysoká žena s širokými rameny a dlouhými boky, černýma očima a tmavě černými vlasy s pozoruhodným, rovným sestřihem jako faraonova dcera. Její oči byly taky faraónské, s tlustými černými linkami. Měla na sobě komplikované karmínové hedvábné zavinovací šaty a sandály s úzkými zlatými pásky. Když Quirkovi otevřela dveře domu na Castle Avenue, trochu zaklonila hlavu a skepticky si ho prohlédla, s jemným a úzkým nosíkem lehce zvednutým. Zvedla ruku a opřela se o dveře, takže jí volný rukáv šatů sklouzl a odhalil mléčný spodek dlouhé, štíhlé a pěkně tvarované paže – Quirke měl slabost pro vnitřní stranu ženských paží, vždycky byly tak bledé, tak hebké a zranitelné. Ve druhé ruce držela lehce nakloněnou vinnou sklenku. Představila se jako Kate – „Kate jako Kathryn, s ká a tvrdým y.“ Odhadoval, že jí bude něco ke čtyřicítce. „Pojďte dál,“ vybídla ho. „Když už jste tady…“

Dům byl obrovská obluda z červených cihel se třemi patry a sklepem s okny, černým plotem z přední strany a zahradou, kde rostly liliovníky a růže. Uvnitř však dům celý vyklidili a přestavěli podle nejnovější střízlivé, robustní, ocelovo-skleněné módy. Kate Whiteová ho odvedla do místnosti, které říkala pracovna. Šla před ním líným, houpavým krokem. V pokoji bylo několik kusů hranatého bílého nábytku a množství koberečků a malých čtvercových skleněných stolečků. Na jednom z nich stál bílý telefon a na jiném zase nedávno otevřená láhev bílého vína, s orosenými boky. Quirkovi bylo hned jasné, že tohle všechno bylo naaranžováno na jeho počest, nalíčené oči, hedvábné šaty a zlaté sandály, vychlazená láhev Chablis a možná i ten bílý telefon, který se tak vyjímal na svém malém piedestalu. Na druhé straně pokoje zabíralo skoro celou zeď obrovské okno. Kate Whiteová šla k němu, teatrálně popadla šňůru a vytáhla žaluzii, takže se otevřel výhled na nákladnou zahradu plnou stromů a květinových záhonů, jezírek s lekníny a kroutících se pěšinek, které byly vydlážděny nepravidelnými kameny. Rukou, ve které držela sklenku, udělala gesto, kterým obsáhla celou zahradu. „Moje potřeby jsou skromné, jak vidíte,“ řekla suše. Pak se vrátila k malému stolečku a vzala do ruky láhev s vínem. „Dáte si kapku?“

„Ne, díky.“

Podívala se na něj. „Ale? Neřekla bych do vás, že jste abstinent.“

„Nebýval jsem.“

„V tom případě se omlouvám, ale v tuhle denní dobu cítím potřebu nějaké vzpruhy.“

Dolila si skleničku, vyzvala ho, aby si sedl, a naaranžovala se najeden konec velké bílé pohovky, zády k zahradě. Dala nohu přes nohu a odhalila mu tak výhled na hebké dlouhé stehno, oděné do těsného nylonu, a lem punčochy. Za oknem se břichatými mraky začalo prodírat slunce a promáčené stromy se třpytily.

„Takže vy jste se přátelil s tamtou,“ začala.

„Ne, ani ne.“

Vzala to podle všeho vlažně.

„To ráda slyším,“ řekla. Vytáhl svoje cigarety. Sehnula se k nízkému stolku a přisunula k němu čtvercový popelník z broušeného skla. „Tak kdo tedy jste?“

„Jsem patolog.“

Nevěřícně se rozesmála. „Cože jste?“

„Znal jsem – tedy kdysi jsem znával manžela Deirdry Huntové.“

Dlouze se na něj zadívala a pak usrkla vína. „A co přesně chcete po mně, pane…? Pardon, úplně se mi to vykouřilo z hlavy…“

„Quirke.“ Chvíli mlčel a hleděl na své ruce. „Víte, paní Whiteová…“

„Říkejte mi Kate.“

„Víte, já vlastně nevím, co chci.“

Následoval další tichý výbuch smíchu. „To tedy od chlapa slyším poprvé.“ Její sklenička byla už zase skoro prázdná.

„A vy jste ji znala?“ zeptal se Quirke. „Znala jste Deirdru Huntovou?“

„V tomhle domě se jí říkalo Laura. Laura Swanová.“ Znovu se pobaveně zasmála. „Někdejší ošklivé káčátko.“

„Váš manžel byl jejím obchodním partnerem.“

„Tak tomu říkal on. Pěkný obchodní partner. Ten na rozdíl od vás věděl, co chce.“ Zamračila se. „Mimochodem, jak jste věděl, kde bydlí – tedy kde bydlel?“

„Našel jsem si ho v telefonním seznamu.“

Zaškaredila se ještě víc. „Neposlal vás manžel té Swanové?“ zeptala se podezíravě.

„Ne. Proč by mě posílal?“

Nalila si do sklenky ještě jeden doušek vína. Láhev už byla ze dvou třetin prázdná. „Já nevím – to mi řekněte vy,“ odpověděla. Poryv větru v zahradě otřásl korunami stromů, až z nich zapršely hrsti diamantových kapek. Opět si ho prohlížela přes okraj skleničky. „Takže patolog,“ řekla. „Pracujete u policie?“ Zavrtěl hlavou. „Ale jste něco jako vyšetřovatel, nebo ne?“

„Nejsem. Jsem soudní lékař. Pracuju v Nemocnici Svaté rodiny. Zavolal mi manžel Deirdry Huntové, tak jsem se dozvěděl o její smrti.“

Najednou se jí na tváři objevil úsměv. Byl to překvapivě upřímný, vlídný úsměv a na okamžik ji proměnil z dračice s tvrdým pohledem, na kterou si hrála, v cosi jiného. „Tak si říkám, pane Quirku, že tu vlastně sedím uprostřed odpoledne sama ve svém domě s naprosto cizím člověkem a piju příliš mnoho vína – neměla bych se bát?“

„Bát?“

„Například toho, že se pokusíte využít situace…“ Znovu ho obdařila oním dvojznačným úsměvem. Zvlhly jí u toho oči a kůže kolem nich se svraštěla, takže to vypadalo, jako by jí bylo do pláče, i když se usmívala. „Říká se, že takové věci se dějí každou chvíli,“ pokračovala. „Naivní paničky v domácnosti si pustí do domu člověka, který tvrdí, že je obchodní cestující nebo pojišťovací agent, a než se nadějí, leží na zádech a bojují o svou počestnost.“ Rozesmála se, až jí z toho zabublalo v hrdle. Pak se nahnula dopředu, popadla hrdlo láhve a znovu si dolila. Pár kapek vína jí ukáplo na bílý polštář vedle ní. Řekla jen: „Jejda! Já nešika!“, utřela skvrnu prsty a pak si je přiložila k ústům, jeden po druhém je olízla a pozorovala při tom se sklopenými řasami Quirka. Napila se, opřela se do křesla a povzdechla si. „Nejspíš jsem k tomu tu couru dohnala, víte,“ řekla spokojeně. Čekala, že nějak zareaguje, a když se nedočkala, ohrnula rty. „Zavolala jsem jí. Objevila jsem nějaké věci, inkriminující věci – dopisy a fotky. Zavolala jsem jí a řekla jí, co jsem našla. Obávám se…“ – opět následoval třepotavý pohled zpod černých slepených řas, hodný filmové svůdnice – „obávám se, že jsem jí to řekla pěkně od plic. Nejspíš si to dovedete představit. Víte, je to dost zneklidňující, když žena zničehonic objeví, že jí někdo spí s manželem.“ Ztichla a opět se zahleděla do své sklenky. Semkla rty a pomalu mrkla. Slyšel její dech. „Myslím, že jsem asi trochu opilá,“ zamumlala poněkud překvapeně.

Pomalu položila sklenku na nízký stolek, zvedla se z pohovky, zamířila k oknu a stála tam zády ke Quirkovi, s dlaněmi na bocích.

„Jsem ráda, že je ta trajda mrtvá,“ řekla. Spustila ruce podél boků, otočila hlavu a zahleděla se na něj. „Nejspíš si myslíte, že jsem prvotřídní potvora, pane… jakže se to jmenujete? Á, už vím, Quirke, promiňte. A nejspíš jsem – myslím jako potvora. Ale byla to zkrátka kurva a upřímně řečeno, jsem ráda, že je od ní klid.“

Poté svraštila obočí a naklonila hlavu, jako by naslouchala něčemu uvnitř svého těla. Omluvila se, rychle kolem něj proklouzla a zmizela z místnosti. Slyšel, jak běží do schodů. Pak bouchly dveře. Seděl na bílé čtvercové sedačce s rukama na kolenou. Kolem něj pomalu tuhlo ticho. Dům vypadal jako přerostlý domeček pro panenky, s těmi jeho bledými zdmi a ještě bledším nábytkem, elegantními stolky a krychlovými sedačkami. Vzduch nebyl vůbec ničím cítit. Připadal mu jako dům, ve kterém ještě nikdy nikdo nežil. Vyhlédl ven na mokrou, větrem zmítanou zahradu, která byla ozářená odpoledním sluncem. V patře se ozvalo spláchnutí a v potrubí zabublala voda. Odšoural se do vstupní haly a měl namířeno ke vchodovým dveřím, když vtom se objevila na schodech nad ním. Převlékla se do černého roláku a černých kalhot. Zastavil se a ona sešla k němu. Odlíčila se a její tvář teď byla hrubá a křídovitá.

„Chtěl jste vzít do zaječích, co?“ zeptala se ho rádoby chytře. Pak odvrátila pohled. „Omlouvám se,“ řekla. „Já obvykle moc nepiju.“

Zavedla ho do kuchyně. I tady bylo všechno z bílé umělé hmoty, skla a matně šedé oceli. Posadila se na barovou stoličku, loket si opřela o vykachlíčkovanou linku a lžičkou začala odměřovat kávu do kovového překapávače s vypoulenou skleněnou pokličkou, který pak postavila na hořák plynového vařiče. Nějak se jí podařilo vystřízlivět a ve strohém černém oděvu, který dával vyniknout její osobnosti, to náhle byla úplně jiná žena než ta, která si předtím hověla na pohovce, dráždila ho svou hřmotnou krásou a byla takřka pyšná na záplavu bahna, která ovládla její život.

Voda v překapávači začala vřít a prskat do malé skleněné pokličky. Kate stála se založenýma rukama, bokem se opírala o sporák a zkoumala špičky černých lodiček, které si obula místo egyptských sandálů. Nabídl jí cigaretu, ale nevzala si ji.

„Žárlil jste někdy, pane Quirku?“ zeptala se ho. „Myslím opravdu žárlil? Nejen proto, že jste měl nějaké podezření, ale na konkrétní, existující osobu, na tvář a tělo, o kterých víte, že jsou skutečné, že si je můžete představit. Můžete si tu osobu představit v posteli, jak dělá rozličné věci. Z takové žárlivosti je člověku špatně. A myslím tím fyzicky špatně, je to jako ta nejhorší kocovina vašeho života. Měl jste někdy tu smůlu, že jste se ocitl v takovém stavu?“

Najednou se mu před očima zjevil obraz jeho ženy Delie předtím, než si ji vzal, jak jde směrem od něj a má na sobě jen pantofle na vysokém podpatku a perlový náhrdelník, otáčí se přes rameno s tím svým kočičím úsměvem a mezi šarlatově namalovanými rty jí kouká špička růžového jazyka.

„Ne,“ řekl. Uvědomil si, že vytáhl z kapsy svoji pentelku a hraje si s ní. „Ne, tak hrozné to nikdy nebylo.“

„Knihy mlčí o jedné věci – o osamělosti. Žárlivost způsobuje, že si člověk připadá, jako by na celém světě takhle ukrutně trpěl jenom on, jako by mu někdo do boku vrazil rozžhavenou čepel nože, do toho boku, kde kdysi míval srdce.“

Opět na něj vrhla onen vlhký, plačtivý pohled. Představoval si, jak k ní natahuje ruce, bere ji za spánky a pomalu přibližuje její hlavu k té svojí a líbá ji na víčka, prvně najedno a pak na druhé. V ostrém světle, které se odráželo od lesklých stěn, bylo vidět bezpočetné póry její kůže a nepatrné chmýří na jejím horním rtu.

Vypnula plyn, vzala dva šálky z kredence nad sporákem, položila je na linku a nalila do nich kávu. „Nejspíš jsem jí neměla volat,“ řekla. „Byla to nicka, jen další ubohá courá, která chtěla udělat díru do světa, naprosto obyčejná, odněkud z chudinské čtvrti.“ Zvedla šálek ke rtům. Horká káva ji donutila přivřít oči. „To je další věc, kterou se nikde nedozvíte. Jak se ta druhá žena – neuvěřitelné, druhá žena! – stane jakýmsi zlým, vypočítavým, neodolatelným hadem, který se ovine kolem vašeho života a všechno obalí svým slizem, ze všeho vysaje dobrotu. V hloubi duše víte, že je to jen člověk jako všichni ostatní, dokonce i jako vy, možná trochu sobečtější než většina lidí, trochu bezohlednější, osoba, která chce, aby bylo vždycky všechno po jejím, která chce muže, který jí padl do oka, i když je ženatý, ale přes to všechno je to pořád jen lidská bytost. To si ale nesmíte připouštět. Ne pokud si chcete zachovat alespoň špetku sebeúcty.“ Doušek za douškem upíjela kávu a šklebila se nad tím, jak je vřelá, ale pila ji dál, aby sama sebe potrestala. Quirke ji pozoroval. „Ne,“ řekla, „musí to být – jak se tomu říká? – medúza, něco nelidského, něco nadlidského. Ďábel.“

Odnesla si svůj šálek ke stolu s plastovou deskou, který stál uprostřed místnosti a posadila se. Quirke se rozhlédl kolem sebe. Všechno bylo až příliš čisté. Z blýskavé čistoty všech povrchů v tomhle domě měl husí kůži. Zdálo se, že i vzduch, ba dokonce i světlo v místnosti je zbavené všech nečistot. Kate si všimla, jak se rozhlíží, a uhádla, na co myslí. „Ano, hodně uklízím,“ řekla. „Zdá se, že to pomáhá.“

Posadil se ke stolu naproti ní.

„Je mi to líto,“ řekl, i když nevěděl, za co se vlastně omlouvá.

„Na takovéhle věci už jsem stará, vážně,“ řekla. Naklonila se dopředu a shrbila se nad šálkem, jako by jí najednou začala být zima. „Za dva roky mi bude čtyřicet. Copak se na mě potom nějaký muž ještě podívá?“ Vyrazila ze sebe tichý, naoko žalostný smích a pak se na něj najednou zadívala, opět o něco střízlivější. „Co vy s tím máte společného?“ zeptala se. „S tímhle umouněným předměstským melodramatem?“

Pokrčil rameny a odpověděl: „Trpím nevyléčitelnou zvědavostí.“

Přikývla, jako by jí tahle odpověď stačila. Pak ji opět cosi napadlo. „Jste ženatý?“

„Byl jsem. Už je to dávno. Zemřela.“

„To je mi líto.“ Ale nevypadala, že by ho skutečně litovala. Spíš se zdálo, soudě podle jejích sevřených úst a přimhouřených očí, že mu závidí, že má manželku, která je mrtvá. „Co se jí stalo?“

„Zemřela při porodu. Měla opravdu kliku, stává se to jen v jednom případě z deseti tisíc.“

„A dítě?“

„Přežila.“

„Takže dcera.“

„Teď je jí dvaadvacet. Vlastně třiadvacet.“

„Žije s vámi?“

„Ne.“

„Aspoň že si na to nepamatuje. Myslím na to, jak ztratila matku.“ Začala se naprázdno hrabat prstem v popelu z jeho cigarety v popelníku, který stál mezi nimi na stole. „Já děti nemám,“ řekla. „Leslie je neplodný. Vůbec mu to nevadilo. Když to zjistil, byl šťastný jako blecha. Nejspíš se to hodí, když…“ – ohrnula ret –“, „…když člověk prohání holky‘, jak by to nejspíš nazval.“ Opět zmlkla, ale za okamžik se ošila. „Co bych vám tak pověděla, pane Quirku? Nemám tušení, co chcete vědět. A vy podle všeho taky ne. Je na smrti Deirdry Huntové něco podezřelého? Myslíte, že ji někdo strčil? Udělala bych to sama, kdyby…“ Ztichla a prudce se opřela do židle, až její nohy zavrzaly o dlaždice. „Doufám, že si nemyslíte, že Leslie – nemyslíte si, že v tom má prsty Leslie, že ne? Nemyslíte si, že ji…“ Rozesmála se. „Věřte mi, Leslie by neublížil ani mouše – bál by se, že by ho mohla kousnout. Tedy, dokáže být nebezpečný, když je v úzkých, to dobře vím. Ale nedokážu si představit, že by strčil nějakou holku z mola. Leslie, pane Quirku…“ – natáhla ruku a zdálo se, že se chystá dotknout jeho ruky, ale pak se odtáhla – „ten můj chudáček Leslie na to nemá dost kuráže. Omlouvám se – samozřejmě ho miluju nade vše, nebo tedy milovala jsem ho, Bůh chraň, ale je to tak.“

Zůstal u ní ještě hodinu. Nachystala talíře s uzeným lososem a salátem a mlčky jedli, každý na jedné straně stolu, v oslepujícím světle a tichu téhle neskutečné místnosti. Lednička náhle ožila a chvíli si nevrle hučela pod vousy, ale pak se opět zničehonic vypnula s dalším jakoby zahořklým žuchnutím. Bublina lapená kdesi ve vodovodní trubce zacinkala. Jejich vidličky a nože hlasitě zvonily o talíře a sklenice s vodou pokaždé zahrkaly o umakartový stolek, když je položili.

„Omlouvám se za to, jak jsem se předtím chovala,“ řekla Kate Whiteová.

„Co máte na mysli?“

„Však vy víte. Myslím, jak jsem do sebe lila víno a vrhala se na vás. Já taková nejsem, vážně, tedy alespoň doufám, že ne. Byla to pro mě rána a já nevím, jak se s tím vypořádat. Zkouším různé osobnosti, abych zjistila, jestli náhodou nenajdu nějakou, která mi bude lépe vyhovovat, bude věrohodnější, přesvědčivější než ta, kterou mám teď na krku.“ Usmála se a její nádherné černé oči, které trochu vypadaly, jako by dostala pěstí, se opět plačtivě zaleskly svým typickým způsobem. „Zatím bez úspěchu.“

Postavila se, posbírala talíře a příbory a odnesla je do dřezu.

„Nemyslete si,“ řekla, „že jsem zapomněla na to, že pořád ještě nemám tušení, kdo jste a co tu děláte. Nemám ve zvyku pouštět si do domu cizí chlapy a hostit je uzeným lososem a intimními zpověďmi.“

Odložil ubrousek. „Měl bych jít.“

„Tak jsem to zrovna nemyslela. Je docela příjemné mít vás tady. Poslední dobou tu moc hostů nemívám. Leslie a já jsme si na udržování přátelství a podobné věci nikdy moc nepotrpěli.“ Znovu se usmála. „Leslie je Angličan. A já taky. Věděl jste to?“

„Ano. Máte přízvuk…“

„Myslela jsem, že už je pryč. To mě uklidňuje, že ho pořád mám. Zajímalo by mě proč? Proč mě to jako uklidňuje…“ Otočila kohoutkem a zadumaně čekala, až začne téct horká voda. Nad dřezem bylo čtvercové okno, ze kterého bylo vidět do zahrady vedle domu, kde stály květináče s africkou trávou. Den chřadnul a zatahoval se stíny. „Možná bych se tam měla vrátit,“ nadhodila Kate. „Moje matka měla irské kořeny, ale myslím, že já jsem duší Londýňanka. Zvony z Bow a podobně. Hlemýždi, kuželky a tradiční kostýmy s perleťovými knoflíky.“ Chladně se zasmála. Začala umývat nádobí, oplachovat ho a skládat na plastový odkapávač. Zvedl se a připojil se k ní. „Máte utěrku?“

„Nechte to, necháme to odkapat,“ řekla. Tvář jí pohladilo bledé, zelenkavé světlo, přicházející od okna. „Stačí, když tu budete postávat a vypadat dobře.“

Quirke si zapálil cigaretu. „Prý máte dílnu,“ nadhodil. „Krejčovskou dílnu.“

„Ano. Říkám tomu továrna – nač lhát. Pracujeme pro přední návrháře. Irská děvčata jsou skvělé švadleny. To je tím, jak je jeptišky cepují.“ Usmála se, aniž by se na něj podívala. „A pokud vás to zajímá, ano: já jsem ta, která v téhle rodině vydělává. Tedy byla jsem, dokud ještě nějaká rodina byla. Leslie míval kadeřnický salon, dokud ho nepřivedl na mizinu. Právě proto se dal dohromady se slečnou Labutinkou. Myslel si, že je Casanova, i když bych dala krk za to, že to ona svedla jeho.“ Odmlčela se a znovu zvedla tvář k oknu. „Zajímalo by mě, co teď bude drahý Leslie dělat. Na to, aby dělal gigola, už je moc starý. Taky býval docela dobrou ozdobou – samozřejmě trochu jiného druhu než vy, ale taky sexy, svým vlastním, apatickým způsobem. Poslední dobou ale trochu zarezl. Předpokládám, že to byl hlavní důvod, proč se sčuchnul s tou ubohou kurvičkou: byla dost mladá na to, aby si mohl připadat jako chlapák.“

Odešla do pracovny a za chvíli se vrátila se svou sklenkou a zbytkem vína. Uložila skoro prázdnou láhev do ledničky, ponořila sklenku do dřezu napuštěného vodou a důkladněji umyla v mydlinkách.

„V Londýně se nám vedlo docela dobře,“ řekla. „Můj otec vydělal spoustu peněz na válce…“ Po očku na něj mrkla. „Šokuje vás to? Myslím, že by mělo. Byl to tak trochu zlodějíček, nebo vlastně docela dost – černý trh, víte. Takže s Lesliem si samozřejmě rozuměl. Pak jsme se rozhodli přesunout sem, i když můj otec byl proti – obávám se, že Iry neměl zrovna v lásce, navzdory tomu, že rodina mé matky pocházela z Tipperary. A tak taťuldův válečný fond vyschl a Leslie byl příšerně zklamaný, no a samozřejmě to dával za vinu mně, i když se naštěstí snažil nedat to na sobě znát. Pak jsem si otevřela továrnu a zlaťáky se zase začaly kutálet. Všechno se zdálo skvělé až do té doby, než do našich životů vplula Černá labuť.“

„Jak se váš manžel a Deirdra – Laura Swanová – seznámili?“

Pomalu otočila hlavu a věnovala mu dlouhý, pobaveně tázavý pohled. „Jste si jistý, že nepracujete pro policii? Mluvíte, jako byste mě vyslýchal.“ Z vody na nádobí se ozval tlumený zvuk – cvak! – a Kate najednou vzhlédla a tiše vyjekla. „Proboha, myslím, že jsem se pořezala.“ Vytáhla ruku z mydlinek. Na spodní straně pravého palce, blízko kloubu, měla hlubokou, nepřirozeně čistou a rovnou ránu. Rozředěná krev jí neuvěřitelně rychle stékala po zápěstí a na paži. Zděšeně na poranění zírala. Byla bílá jako stěna. „Ta sklenice praskla,“ řekla bezvýrazně.

Vzal ji za paži.

„Pojďte,“ vybídl ji, „pojďte sem a posaďte se.“

Vedl ji ke stolu. Šla jako v transu. Krev už dotekla až k lokti a vsakovala se do ohrnutého rukávu jejího černého svetru. Posadila se. Nařídil jí, ať ruku drží nahoře, a donutil ji pořádně zmáčknout bříško rozříznutého palce druhou rukou, aby zmírnila krvácení.

„Máte obvaz?“ zeptal se. Hleděla na něj a nechápavě vraštila čelo. „Obvaz,“ zopakoval. „Nebo něco, co bych mohl rozřezat a udělat z toho obvaz.“

„Já nevím. V koupelně?“

Vytáhl svůj kapesník a pokusil se ho roztrhnout, ale lem nechtěl povolit. Zeptal se jí, jestli má nůžky. Ukázala na zásuvku u dřezu. „Támhle.“ Krátce, trochu hystericky se zasmála. Našel nůžky, ustřihl proužek látky a začal ránu ovazovat. Cítil při tom na hřbetech rukou její dech a na tváři mu jemně pulzoval žár jejího obličeje. Soustředil se, aby se mu netřásly ruce, a podivoval se nad tím, jak rychle a vydatně krev stále ještě teče. Na improvizovaném obvazu se už objevila světle karmínová skvrna. „Bude to potřebovat sešít?“ zeptala se.

„Kdepak, brzy to přestane.“ Tedy alespoň v to doufal. Neměl tušení, co dělat s živou tkání, s volně tekoucí krví.

„Mohl byste pro mě něco udělat?“ zeptala se. „Podívejte se do mojí kabelky. Mám tam aspirin.“ Odešel do vstupní haly, kam ho nasměrovala, vzal její černou kabelku z věšáku za vchodovými dveřmi, kde visela za ucho, a přinesl ji. „Podívejte se po něm,“ vyzvala ho Kate. „Nebojte se, nenajdete tam nic inkriminujícího.“

Zalovil v kabelce. Směsice vůní rtěnky, pudru a parfému, která se vylinula z jejích zákoutí, mu připomněla všechny ženy, které kdy znal. Našel lahvičku s aspirinem, vysypal z ní dvě tablety, donesl ke dřezu skleničku, napustil ji vodou a přinesl ji zpátky ke stolu. Kate zvedla sklenici k ústům roztřesenou zdravou rukou. Ještě pořád držela ovázaný palec nahoře, paradoxně jakoby na znamení bodrého souhlasu. „To takhle budu muset zůstat celý den?“ zeptala se a hlas se jí třásl komickým patosem. Řekl jí, že rána se zacelí a že pak krvácení přestane. Rozhlédla se po místnosti. „Jak já tenhle zatracený barák nenávidím,“ utrousila poněkud nelogicky.

Požádala ho, aby zapálil hořák pod překapávačem, a když káva začala vařit, nalila si plný šálek, ochutnala a zašklebila se. Vrátili se do pracovny, Kate se posadila na pohovku s nohama pod sebou a podívala se na něj přes okraj šálku. „Vy jste docela samaritán, co?“ zeptala se. „Máte s tím hodně zkušeností?“ Neodpověděl. Přešel k oknu, kde předtím stála Kate, strčil si ruce do kapes a prohlížel si zahradu. Večer se měl už brzy proměnit v noc. Nad stromy pluly proti pruhu něžné, zelenkavé oblohy malinké chomáčky růžových mraků. „Řekněte mi,“ prohlásila, „proč vás zajímá ta Swanová. A tentokrát chci slyšet pravdu.“

„Už jsem vám to říkal – zatelefonoval mi její manžel.“

„No to jste říkal.“

„Požádal mě, abych ji nepitval.“

„Proč?“

Dál si prohlížel zahradu. V pohasínajícím světle vypadaly stromy, které se pořád ještě leskly dávným deštěm, jako zářivé, rozcuchané koule. „Řekl mi, že nesnese to pomyšlení.“

„Ale vy jste mu nevěřil. Chci říct, nevěřil jste mu, že je to ten pravý důvod, proč vás o to žádá.“

„Neměl jsem důvod myslet si, že lže.“

„Tak proč jste tady?“

Konečně se k ní obrátil, s rukama stále v kapsách. „Jak říkám, byl jsem zvědavý.“

„Zvědavý na co? Na to, jak vypadá podvedená manželka?“ Usmála se.

„Teď už ale vážně musím jít,“ řekl. „Děkuju, že jste mě přijala, paní Whiteová.“

„Kate. A děkuju, že jste mi ovázal rány. Udělal jste to profesionálně – jako skutečný doktor.“ Odložila šálek s kávou na skleněný stolek vedle telefonu a postavila se. Jakmile stála, trochu se zapotácela a malátně si přiložila ruku, tu neovázanou, k čelu. „Páni,“ řekla, „nějak se mi točí hlava.“

Ve vstupní hale vzala z věšáku, kam ho předtím pověsila, jeho klobouk a podala mu ho. Quirke byl už u dveří, ale chytla ho za paži, a když se k ní otočil, rychle k němu přistoupila a přisála se mu na rty. Zaryla mu přitom přes sako do zápěstí své dychtivé prsty. Ucítil na jazyku chuť rtěnky. I přes vůni kávy byl v jejím dechu stále cítit náznak kyselosti z vína. Hroty jejích ňader se jemně otřely o jeho košili. Pustila ho a odtáhla se. „Omlouvám se,“ řekla znovu. „Jak jsem říkala, nejsem ve své kůži.“ Pak rychle couvla a zavřela dveře.

11

Nevěděla, co od doktora Kreutze chce nebo co od něj očekává. Dokonce si ani nebyla jistá, že je co očekávat. Nejdřív měla radost – byla přímo nadšená –, že si jí vůbec všiml. Byla pravda, že si jí všímala spousta lidí, zejména mužů, ale s doktorem to bylo něco jiného, nic takového ještě nikdy nezažila. Nezdálo se, že by ho zajímala proto, jak vypadá nebo k čemu by se mohla nechat přesvědčit. Trvalo dlouho, než se jí vůbec dotkl, a když k tomu došlo, i jeho dotyk byl neobvyklý. Bylo to zvláštní, ale nikdy před ním nebyla ostražitá, jako se to naučila v přítomnosti jiných mužů. Z jakéhosi podivného důvodu o něm vůbec nepřemýšlela jako o muži. Ne že by nebyl atraktivní, byl tou nejnádhernější lidskou bytostí, jakou kdy v životě potkala, ale když o něm přemýšlela, nepředstavovala si, jak ji líbá nebo ji drží v náručí, nic takového. Přitahoval ji úplně jiným způsobem. Nejvíc se to podobalo tomu, co jako malá holka občas cítila k hercům ve filmech. Sedávala při odpoledních představeních na sedadle za šest pencí se semknutými dlaněmi, strčenými mezi koleny, jako kdyby se modlila, ale naruby, došlo jí, i když se tam rozhodně nemodlila k Bohu, a tváří pozvednutou k blikajícím stříbrnočerným obrázkům Johna Gilberta nebo Leslieho Howarda nebo toho chlapíka, co hrál ve filmech o Zorrovi, jako by se jeden z nich mohl najednou vyklonit z plátna a hebce, rychle, vesele ji políbit na rty a pak se zase otočit zpátky a hrát dál. Takové by to bylo s doktorem Kreutzem, o tom byla přesvědčená, to magické, oslnivé, neuvěřitelně něžné sehnutí, až by konečně rozhodl, že nastal čas jí ukázat, co k ní doopravdy cítí.

Samozřejmě se o nic nepokusil, dokonce ani neutrousil žádnou lechtivou poznámku, což dřív nebo později udělali všichni muži. Kdepak, s doktorem Kreutzem se takové věci neděly.

Snažil se ji naučit víc o súfismu a dával jí knihy a letáky ke čtení, ale učení jí moc nešlo. V první řadě tam byla spousta jmen, z nichž většinu dokázala sotva vyslovit a která ji mátla – polovina jich začínala íbn-tohle a íbn-tamto, a i když ji poučil, že to značí jen čí je to syn, stejně jí to nepomohlo. A učení těchhle mudrců jí nepřipadala zas až tak moudrá. Byli si tak jisti sami sebou a tím, že dávají světu ta největší moudra, a přitom většina věcí, které říkali, jí připadala samozřejmá, nebo dokonce směšná. Nikdy jsem neviděl, že by se nějaký člověk ztratil na rovné cestě nebo Pokud nedokážete snést uštknutí, nestrkejte prst do hnízda škorpionů nebo To, co člověku připadá jako pouhé křoví, může být úkrytem leoparda – co bylo na takovýchhle prohlášeních tak chytrého či hlubokého? Nijak zvlášť se nelišila od toho, co si její otec se svými kumpány vyprávěli v sobotu odpoledne v hospodě, když seděli u baru shrbení nad půllitry, v pozadí hrálo rádio a kdosi luštil křížovku v novinách – Bez práce nejsou koláče nebo Kdo jinému jámu kopá, sám do ní padá nebo Nevstoupíš dvakrát do jedné řeky.

Existovalo však jedno tvrzení jednoho z těch íbnů, které bylo nepopiratelné, jak bohužel mohla dosvědčit po všech těch omamných přednáškách doktora Kreutze, a to definice samotného súfismu, která ho označovala za „pravdu bez konkrétního tvaru“. Ale aby byla spravedlivá, právě to jí doktor Kreutz říkal pořád dokola: tedy v různých variacích.

„Mé drahé, drahé dítě,“ řekl jí jednoho dne, když se ještě znali jen krátce, „nesmíte se dožadovat žádných odpovědí, žádných faktů, žádných dogmat, jaká vám předkládají vaši kněží a ve která vás nutí věřit. Být súfí znamená být neustále na cestě, aniž by se člověk upínal na cíl. Putování je všechno.“ Byla rozhodně pravda, že toto náboženství, tedy pokud se to vůbec dalo nazvat náboženstvím, obnášelo spoustu pohybování se z místa na místo: zdálo se, že sůfíové se na jednom místě zastavují maximálně na den nebo dva a pak zase pokračují ve svém putování. Předpokládala, že je to tím, že všechny příběhy se odehrávají v teplých krajích a v pouštích, kde žili nomádi – to bylo nové slovo, které se naučila –, kteří se museli přesouvat za vodou a jídlem a hledat místa, kde se jejich velbloudi a osli mohli napást. Pořád se nemohla vzpamatovat z údivu nad tím, že se stala součástí tohoto světa, který se tak lišil od všeho, co dosud znala. A skutečně byla jeho součástí, i když nebyla tak přesvědčeným konvertitou, jak si myslel doktor Kreutz.

Chodila za ním skoro každou středu odpoledne a někdy i o víkendu, když byl Billy zrovna na služební cestě. Když měl u sebe zrovna klienta – nikdy lidem, kteří za ním chodili, neříkal pacienti –, přesunul měděnou mísu z nízkého stolku na parapet, aby věděla, že má přijít za chvíli. To pak musela čekání trávit bezcílným loudáním se sem a tam po Adelaide Road, dokud klienta nespatřila odcházet. V průběhu zimy se spřátelila s vrátným z Nemocnice pro oční a ušní choroby, a když pršelo nebo byla moc velká zima, pozval ji vždycky k sobě do budky vyrobené ze dřeva napuštěného kreozotovým olejem, které smrdělo jako dezinfekce. Jeho jméno, pan Tubridy, jí připadalo legrační. Nevěděla proč, snad až na to, že to byl obtloustly človíček s kulatou, lesklou tváří a plešatou hlavou, přes kterou měl pečlivě načesaných pár dlouhých pramenů naolejovaných, zplihlých vlasů. Měl petrolejová kamna, kouřil woodbineky a četl britské noviny, People nebo Daily Mail, z nichž vždycky vybíral ty nejšťavnatější zprávy, které jí potom vyprávěl. Pokaždé jí uvařil čaj a někdy ochutnala jednu z jeho cigaret, i když normálně nekouřila. V té jeho budce, když seděla u kamen zachumlaná v kabátu, si připadala, jako kdyby se vrátila do dětství. Ale ne do svého dětství v Bytovkách, ale do doby pohodlí a bezpečí, kterou nikdy nezažila, ale která jí přišla tak nějak známá – do snového dětství. Pak vždycky vyšla ven a šla k doktorovu domu, aby se podívala, jestli už mísa zmizela z parapetu, a když ano, otevřela železnou branku, zaklepala na dveře v suterénu a vkročila do toho jiného světa, tak exotického, jako byla vrátného budka obyčejná.

Doktor Kreutz nikdy nemluvil o svých klientech. Byly to samé ženy – alespoň ty, které viděla. To ji nijak nepřekvapovalo – jaký muž by se šel poradit s duchovním léčitelem? Toužila se o těch ženách něco dozvědět, ale neodvážila se zeptat. Domnívala se, že jsou bohaté nebo že se jim alespoň dobře daří. Víc než jednou se stalo, že po klientčině odchodu vkročila dovnitř ve chvíli, kdy doktor Kreutz ještě ukládal peníze do nedobytné pokladny, kterou měl zamčenou ve skříňce v chodbě, a viděla, že k tlustým paklíkům, které už v pokladně byly, přibyla spousta pěti-, deseti- a někdy i dvacetilibrovek.

Někdy po sobě klientky něco zanechaly, zapomenutou rukavičku nebo šátek, někdy třeba jen závan drahého parfému. Jak jen toužila některou z nich potkat!

A pak jednoho dne, když odešla z budky pana Tubridyho, přišla akorát včas, aby jednu klientku viděla odcházet, a než jí došlo, co dělá, začala ji sledovat. Byla to štíhlá, tmavovlasá žena něco přes čtyřicet, oblečená v drahém kostýmku v barvě půlnoční modři, s vypasovaným kabátkem a úzkou sukní do půli lýtek. Kolem ramen měla liščí kožešinu a na hlavě malý černý klobouček, který napůl zakrýval závoj. Šla svižným krokem směrem na Leeson Street a vysoké podpatky jí klapaly o chodník. Spěchala se sklopenou hlavou, takže to vypadalo, jako by se bála, že ji někdo uvidí. Auto, velký lesklý černý rover, měla zaparkované u kanálu. Byl jasný den, ostré slunce se třpytilo na hladině a poryvy větru třásly stromy podél chodníků na nábřeží. Žena otevřela dveře od auta, ale nenastoupila, místo toho ze zadního sedadla vzala kožich, oblékla si ho a lišku si pak znovu ovinula kolem krku, zamkla auto a vydala se směrem k Baggot Street. Deirdra ji sledovala dál.

Žena se zastavila u Parsonova knihkupectví u mostu na Baggot Street a šla dovnitř. Deirdra se postavila před výlohu a předstírala, že se dívá na vystavené knihy. Uvnitř, přes sklo s klamavými odrazy, matně viděla, jak si žena prohlíží stohy knih rozložené na stole, ale bylo jasné, že i ona to jen předstírá. Byla jednoduše nervózní a pořád se dívala ke dveřím. Pak od mostu směrem od Baggot Street přišel vysoký, hubený muž ve velbloudím kabátě s povoleným páskem. Byl pohledný, i když měl oči trochu moc blízko u sebe a jeho zahnutý nos byl příliš velký. Měl dlouhé vlasy stříbřitého odstínu, jaký ještě na žádném muži ani ženě neviděla, ale byla si jistá, že je nemá obarvené. Zastavil se u vchodu do knihkupectví, a když se opatrně rozhlédl na obě strany, vklouzl dovnitř. Z nějakého důvodu věděla, co se stane. Všimla si, že žena zaznamenala jeho příchod, ale oddalovala tu chvíli, kdy ho bude muset pozdravit, a když to konečně udělala, předstírala, jak je překvapená, že ho tam vidí. Usmíval se na ni, lehce se bokem opřel o stůl s knihami, u kterého stála, a rozvázal si pásek na kabátě. Právě tohle gesto, to ležérní trhnutí zápěstím, kterým si uvolnil pásek, takže se kabát rozevřel, stačilo Deirdře k tomu, aby si domyslela, o co tu jde, otočila se a rychle odkráčela.

Před stánkem s novinami na Baggot Street stálo zaparkované malé zelené sportovní auto, a když ho uviděla, věděla, prostě si byla jistá, že patří tomu muži se stříbrnými vlasy.

Z toho, co v tom obchodě viděla, jak se tam potkali a žena se snažila předstírat, jak je překvapená, jí bylo mdlo a trochu na zvracení. Ale proč? Vždyť to byli jen muž a žena, kteří se domluvili, že se sejdou. Jenže žena byla o dost starší než muž a soudě podle toho, jak začala nervózně předstírat překvapení, bylo jasné, že nejsou sezdaní – tedy aspoň ne spolu. Ale z toho jí špatně nebylo. Špatně se jí dělalo proto, že existovalo spojení mezi nimi a doktorem Kreutzem. Dobře věděla, že je to hloupost. Nějaká ženská, která byla za doktorem, odtamtud šla na schůzku se svým milencem, to je všechno. Neznamenalo to, že doktor má něco společného s tím, co se mezi těmi dvěma děje – neměla důvod se domnívat, že vůbec ví o tom, že se takhle sešli. A přesto se do fantazie, kterou si vytvořila kolem osoby doktora Kreutze, vloudila skvrna, skvrna reality: obyčejné, podloudné, špinavé reality.

Tehdy ji poprvé napadlo zamyslet se nad tím, co to vlastně je to „duchovní léčitelství“. Až do té chvíle na tom nezáleželo, ale najednou začalo. Když o tom předtím přemýšlela, což nebylo příliš často, předpokládala, že ony ženy za ním chodí se svými starostmi – skřípajícím manželstvím, problémovými dětmi, životními změnami, nervy – a že si s nimi povídá podobně, jako si povídá s ní, o tom, jak by se měly snažit nedbat na pozemské věci a soustředit se na duši, protože to je cesta k Bohu a božskému klidu, jak neustále prohlašoval svým mírným, vážným, ale zároveň pobaveným a laskavým hlasem. Bohaté ženy měly času nazbyt a peníze na to, aby si mohly užívat. Byla přesvědčená, že většina z nich je naprosto v pořádku a že si jen dopřávají placenou hodinku či dvě týdně v péči tohoto krásného, klidného, exotického muže. A při těchto úvahách si uvědomila, že samozřejmě žárlí. Představovala si je spolu, doktora Kreutze a ženu v modrém kostýmku, jak klečí bosá, se zavřenýma očima a zakloněnou hlavou, na polštáři na podlaze a on stojí za ní, hladí ji po spáncích, teplá bříška jeho prstů se sotva dotýkají její kůže, ale ta přesto brní, stejně jako brněla i její kůže při těch několika příležitostech, kdy ji takhle třel a promlouval k ní broukavým hlasem o moudrosti starých súfíjských mistrů, kteří před tisíci lety, jak tvrdil, psali o věcech, které svět teprve teď objevuje, a myslí si, kdovíjaký to není úspěch.

Ale proč její žárlivost rozjitřilo to, když uviděla tuhle ženu se stříbrovlasým mužem? Mělo by to mít opačný účinek, měla by být ráda, že žena je zamilovaná do někoho jiného než do doktora. Nedávalo jí to smysl.

Přála si, aby měla někoho, s kým by o tomhle všem mohla mluvit. Před Billym se o tom nemohla zmínit ani slůvkem – dokázala si představit, co by jí na to řekl. O doktoru Kreutzovi mu neřekla. Nepochopil by to, a navíc to přece bylo její tajemství.

12

Leslie dal Phoebe telefonní číslo, na kterém ho mohla zastihnout, přičemž doufal – upřímně, jak se vyjádřil, že tak učiní, a to brzy. A ke svému vlastnímu překvapení mu opravdu zavolala. Věděla, že od toho nemůže čekat nic než problémy. Ale možná právě po problémech toužila. Když telefon zvedl a Phoebe se ohlásila, nezdálo se, že by ho to nějak překvapilo. Říkala si, že ho nejspíš nikdy ani na chvíli nenapadlo, že by nezavolala, a vůbec, že by ho odmítlo jakékoliv děvče, jeho, stříbrovlasého Leslieho Whitea. Řekl jí, že dočasně bydlí v podnájmu, „vzhledem k nepokojům na domácí frontě“. Prý ho manželka vyhodila z domu z důvodů, které blíže nespecifikoval. Líbilo se jí, jak je upřímný. Říkala si, že to nejspíš bude tím, že je Angličan. Věděla, že žádný Ir by nikdy tak ležérně, skoro až vesele nepřiznal, že ho manželka vykopla. Když mu to řekla, předstíral, jak ho to překvapuje a fascinuje, jako by mu právě objasnila nějakou antropologickou zajímavost. Byl to jeden z jeho triků, že předstíral ohromený zájem i o ty nejprozaičtější postřehy – „Páni, to je neuvěřitelné!“ –, a i když Phoebe věděla, že to jen hraje, stejně ji to potěšilo. Přitahovala ji jeho chlapeckost, nebo alespoň to, jak ji předstíral. Měl celou zásobu zvolání – páni, jejdanánku a krindapána –, které nejspíš musel odkoukat v knihách o studentu Billym Bunterovi nebo podobných příbězích, protože takovéhle výrazy a nonšalantnost, s jakou se jimi oháněl, patřily k životu na soukromých školách a Phoebe si byla jistá, že Leslie White takovou instituci nejspíš neviděl ani zvenčí, natož pak zevnitř.

Pozval ji na čaj do Grafton Café, kavárny nad kinem. Seděli u stolu u okna s výhledem dolů na Grafton Street. Byla sobota a ulice byly plné nakupujících. Po bouřkách z předchozího dne se vrátilo hezké počasí a na chodníku pod nimi slunce tvořilo z markýz nad obchody inkoustové stíny. Leslie měl na sobě tentokrát světle hnědý manšestrový oblek, semišové boty a do kapsy saka si umístil stříbrný kapesník, který ladil s jeho stříbrnou kravatou a samozřejmě také s jeho stříbrnými vlasy. Jak ten se obdivuje, pomyslela si s mírným pobavením. Ta jeho sebeláska je téměř roztomilá. Nechápala, jak se tu s ním vůbec ocitla. Dobře věděla, že je to přesně ten typ, před kterým je jeptišky v klášterní škole varovaly, „špatná společnost“, a být v jeho blízkosti bylo dozajista „příležitostí k hříchu“. Pravda byla taková, že netušila, proč mu vlastně zavolala. Neměla ve zvyku volat mužům, které sotva znala, i když vlastně spíš neměla ve zvyku volat mužům obecně, ať už známým, nebo ne, a nevolali jí ani oni, alespoň ne ten typ, k němuž se zcela zjevně řadil Leslie White.

Pokuřovala a dívala se ven na ulici. Cítila, jak si ji prohlíží.

„To vždycky chodíte v černém?“ zeptal se.

„Já nevím. Vážně? Chtějí to po nás v obchodě a zvyk je zkrátka železná košile.“

Rozesmálo ho to. „Hlavně aby pod tou železnou košilí nebyl taky železný pás cudnosti.“

Zvedla obočí. „Připadám vám snad prudérní?“

„To jsem přece neřekl.“

„Obávám se, že o módu se moc nezajímám.“

Usmál se pod vousy, jako by mu tím připomněla nějaký vtip.

„Doufám, že se neurazíte,“ řekl, „ale podle mě vůbec nevypadáte ani nemluvíte jako prodavačka.“

„Opravdu? A jak tedy vypadám a mluvím?“

„Hmm, nechte mě přemýšlet.“ Naklonil hlavu na stranu, přimhouřil oči a prohlížel si ji od hlavy až k patě. Snášela jeho zkoumavý pohled s nevzrušeným klidem. Měla na sobě černou sukni, černý svetr a vestu. Její jedinou ozdobou byla šňůra perel, které patřily její matce, přesněji řečeno Sáře. Bylo jí jasné, že Leslieho Whitea bude zajímat – „Panečku, to bych řekl!“ –, že perly jsou pravé a poměrně cenné. Ještě pořád si ji prohlížel odshora dolů a rozvážně si přejížděl prsty po tváři. „Hádal bych, že jste dobře vychovaná a řádná mladá dáma,“ řekl nakonec.

„Copak děvčata, která prodávají v obchodě, nemohou být řádná?“

„Ne ta, která jsem měl tu čest poznat, drahoušku. Proč se tak zahazujete?“

Od kohokoliv jiného by to brala jako urážku, ale věděla, že se ji snaží vyprovokovat. Jenže ona ho nedokázala brát dost vážně na to, aby se vyprovokovat nechala nebo aby ji urazilo cokoliv, co jí řekne. Otočila hlavu, podívala se mu zpříma do očí a vrátila mu to: „Proč se na vás vaše žena tak zlobí?“

Pár vteřin na ni zíral a pak se rozesmál. „Obávám se, že k tomu má pádný důvod.“

„A souvisí ten důvod nějak s Laurou Swanovou?“

Pomalu se na židli narovnal, rozvinul svou dlouhou, hubenou postavu a Phoebe měla pocit, že co nevidět vstane a odejde. Místo toho si však odkašlal, sáhl po jejím cigaretovém pouzdře, které leželo na stole, otevřel ho a nabídl si cigaretu, kterou si zapálil jejím zapalovačem. Mračil se. Všimla si, že cigaretu drží frajersky mezi ukazováčkem a prostředníčkem levé ruky.

„Vy jste dost pozoruhodné děvče, viďte?“

„Myslíte dost pozoruhodná prodavačka?“

Ucukl s předstíranou bolestí a křivě se usmál. „Zásah.“

Blížila se k nim servírka. Leslie se Phoebe zeptal, jestli ještě něco nechce, ale odmítla a sehnula se, aby v kabelce zalovila po peněžence.

„Nechte to,“ řekl a vytáhl svoje peníze.

„Ani náhodou!“ vyhrkla natolik ostře, až zamrkal. „Ne,“ odmítla ještě jednou, tentokrát mírněji, „chci vás pozvat. Vážně, trvám na tom.“

„Tak tedy děkuju.“

Podala dívce minci a řekla jí, že si může drobné nechat. Zvedli se od stolu. Byla si vědoma, že nastal onen podivný okamžik, kdy je třeba učinit rozhodnutí. Věděla, že když se teď rozejdou, už ho nikdy neuvidí. A to ne proto, že by nechtěla, ne proto, že by ji nechával chladnou, ale proto, že to říkala nevyslovená, ale neochvějná společenská zvyklost. Nepodívala se na něj, ale rychle si strčila peněženku zpátky do kabelky. „Nešel byste se mnou na procházku?“ zeptala se.

Šli podél St. Stephen’s Green. Z parku k nim zavanula vůně květinových záhonů a odněkud z větší blízkosti také ostrý, takřka živočišný pach ptačího zobu rozpáleného sluncem. Malinké lístky keřů namačkaných za plotem měly svítivou, lahvově zelenou barvu a zdálo se, jako by někdo každý z nich, jeden po druhém, s láskou vyleštil. Krása věcí, obyčejných věcí – těch květin, které nebylo vidět, těchto vyleštěných lístků, medového slunce na chodníku u jejích nohou –, na ni silně doléhala, ale zároveň se zdálo, že si od ní věci udržují odstup, jako by existovala neviditelná bariéra mezi ní a okolním světem. Zrak, čich, hmat a sluch jí fungovaly, ale z nějakého důvodu skoro vůbec nic necítila.

„Ano, obávám se, že Laura skutečně byla tím důvodem, nebo přinejmenším jeho dost velkou součástí,“ řekl Leslie a bylo jasné, že o tom už nějakou chvíli přemýšlí. Sykl, jako by ucítil ledový závan větru. Šel s rukama v kapsách. Styl jeho chůze byl stejný jako u tolika vysokých hubených mužů, šel s rameny svěšenými dozadu a vystrčenou pánví, tahle vláčná, klikatá chůze se jí líbila. „Nebylo to její pravé jméno, víte?“ řekl a zdálo se, že je trochu dotčený a celý horlivý prozradit na nijaká to byla podvodnice. „Vymyslela si ho. Jmenovala se Deirdra Huntová.“

„Ano.“

„Ale! Vy jste to věděla?“ podivil se. Phoebe přikývla. „No jistě,“ pokračoval a jeho hlas zněl ještě dotčeněji než předtím. „A taky jste věděla, že byla vdaná, už si vzpomínám. Za chlápka jménem Billy Hunt. Je to ubožák.“

„Proč Laura Swanová?“

„Myslíte, proč si vybrala to jméno? Ále, to byla jen taková hloupost. Řekl jsem jí, že vypadá jako Laura, bůh ví proč – ani Laury ne vypadaj í jako Laura – a ona se rozhodla, že se tak bude jmenovat.“

„A Swanová?“

Vydal ze sebe zvuk, který měl být nejspíš zachechtáním. „Ona zase říkala, že já vypadám jako labuť. Prý kvůli mým vlasům, já nevím, proč přesně.“

„Aha, už to chápu,“ řekla Phoebe, „Stříbrná labuť.“

„Jak říkám, hloupost nejhoršího kalibru.“ Došli na roh ulice a zahnuli do Harcourt Street. „Ještě teď se červenám, když na to pomyslím.“

Došli ke schodům jejího domu a Phoebe se zastavila. Tázavě se na ni podíval. „Tady bydlím,“ řekla.

Nasadil sklíčený výraz. „To tedy nebyla moc dlouhá procházka.“

„Půjdete dovnitř?“ vyhrkla rychle, aby neztratila odvahu. Má ženu, která ho vyhodila z domu, a milenku, která spáchala sebevraždu, a já si ho zvu do života, pomyslela si s úžasem. Ukázala nahoru. „Můj byt je támhle.“ Ale kdo z nás je pavouk a kdo moucha?

Vyšli po schodech nahoru, a když Phoebe zavírala dveře, chytil ji kolem pasu, přitáhl si ji k sobě a políbil ji. Cítila Jak ji na tváři lechtá hebký dech z jeho nosních dírek. Určitě jsme oba cítit stejným tabákem, pomyslela si. Byl zároveň nesmělý i naléhavý, držel ji tak lehounce, že jeho paže by klidně mohla být jemně vyváženou pružinou, která ji i při tom nejmenším projevu odporu pustí, ale přesto je jako z oceli. Líbal ji zasněně, skoro duchem nepřítomně. Měla pocit, že si u toho tiše pobrukuje. Jejich objetí netrvalo déle než pár vteřin a pak se od ní odvrátil pohybem hodným tanečníka, který se loudavě točí pryč, aby si dopřál taky pár vlastních figur. Pomalu vešel do bytu a Phoebe ho následovala, a teď už bylo zřetelně slyšet, že si opravdu brouká. Zastavil se uprostřed obýváku a rozhlédl se kolem sebe. „Hezké,“ řekl. „Trochu spartanské, ale hezké.“ Otočil se a usmál se na ni, hlavu měl přitom zakloněnou. K tomu polibku možná vůbec nedošlo – že by se jí to jen zdálo?

Nabídla mu pití. Řekla, že má někde láhev ginu, ale nemá tonik ani led – „nemám ledničku“. Odpověděl, že gin bez ničeho mu stačí. Chvíli stála na místě a hleděla do země – cosi ji šimralo v žaludku – a pak se otočila a zamířila do kuchyně. Když byla o samotě, opatrně si přejela prsty po rtech. Slyšela, jak jí buší srdce – tupé buch-buch, buch-buch,]ako kdyby nějaký hromotluk dupal po rozbahněné cestě ve velkých promáčených botách. Byla tak hloupá, tak neuvěřitelně hloupá! Gin byl vzadu v horní kredenci, která byla vysoko, takže si musela stoupnout na židli, aby na něj dosáhla, a myslela si, že spadne, měla hroznou závrať. Slyšela, jak si v obýváku tiše prozpěvuje.

Užívej si, je ještě později, než sis myslel.

Vzala z kredence dvě skleničky a vyleštila je utěrkou. „Co když to udělal on?“ zašeptala nahlas. „Co kdy ji strčil? Šimrání v žaludku vystřídalo neblahé, slabé pálení. Roztřesenou rukou nalila dva nechtěně skromné panáky ginu a odnesla je do obýváku.

Stál u kredence, shrbený a s rukama v kapsách u kalhot, a prohlížel si fotografii v želvovinovém rámečku, na níž byli Mal a Sára ve svatební den. „Maminka s tatínkem?“ zeptal se. Přikývla. Postavila jeho skleničku na kredenc vedle fotografie a odešla k oknu. Dívala se ven na ulici, ale nic neviděla. Slyšela, jak zvedl skleničku, napil se a zajíkl se. „Jejdanánku,“ řekl. „Je to síla, když to člověk ničím nezředí, co?“

Pohnul se, a za okamžik už stál vedle ní. Pohyboval se tak tiše, tak neslyšně. Mezi domy dole na ulici bylo jako jemná pavučina natažené sobotní ticho. Už zase si cosi potichu broukal. „Užívej si, dokud jsi naživu…“ Odfrkl si. „Hádám, že už nejsou mezi námi,“ řekl. „Tvoje máti a otec.“

„Sára je mrtvá, ale Mal žije,“ řekla bezvýrazně.

„Sára a Mal. Mal a Sára. Není to zvláštní, jak mohou znít dvě jména přirozeně, jako by k sobě patřila, jako nějaké zaříkadlo, i když jsou to jen… jména. Romeo a Julie. Fortnum a Mason. Holmes a Watson.“ Téměř okamžitě se zeptal: „Chybí ti?“

„Kdo?“

„Sára. Tvoje máma.“

„Chybí ti Laura Swanová?“

Nevěděla, proč to řekla, ani proč to řekla tak příkře. Že by to bylo proto, že ji políbil? Nebo možná proto, že ji nepolíbil znovu, nebo proto, že se choval, jako by ji vůbec nepolíbil. Točila se jí hlava. Nebyla na takové situace zvyklá, nevěděla, co má dělat, jak se chovat. Někdo ji to měl naučit, někdo jí měl poradit. Ale kdo? Copak někdy někoho takového měla?

Přemýšlel nad její otázkou. Na chvíli zapomněla, na co se ho vlastně ptala – na Lauru S wanovou, jistě. Nezdálo se, že by ho to urazilo. „Ještě jsem neměl čas o tom přemýšlet,“ řekl. „Tedy, chci říct, samozřejmě mi chybí.“ Dlouze si lokl ginu, mlaskl a zašklebil se. „Není pochyb o tom, že co nevidět se v noci vzbudím a začnu ronit potoky slz, ale zatím ani kapka. Myslíš, že za to může šok?“ Díval se na ni po očku, skoro vesele, a zdálo se, že mu zahnutý nos cuká.

„Ano,“ řekla tak suše, jak jen dokázala. „Bezpochyby za to může šok.“

Její jízlivost přešel bez povšimnutí. „Taky si myslím.“ Odložil sklenici na sedačku pod oknem, sepnul ruce za zády, otočil se k ní s výrazem vážným a horoucím jako výraz viktoriánského nápadníka, který se právě chystá požádat o ruku něčí dcery, a zeptal se: „Nepůjdeme do postele?“

Seděla na lavici u otevřeného okna, opět oblečená v dračím županu, který patří val Sáře. Letní večer právě končil a světlo, které ještě nezmizelo, bylo jen tmavě zlatou září na střechách protějších domů. Předtím nevěděla, co má dělat, co si má myslet, a nevěděla to ani teď, když bylo po všem. Byla donucena zastavit se vysoko nad zemí uprostřed visutého lana a v tuto chvíli nedokázala jít ani dopředu, ani zpátky. Vedle ní na lavici stála Leslieho prázdná sklenička od ginu. Zírala na ni a mračila se. Bylo to teprve podruhé v životě, co v sobě měla muže. Poprvé to bylo proti její vůli, násilím, s nožem na krku. Leslie White byl v posteli taky násilný, ale jinak. Překvapila ji jeho zdánlivá neschopnost ovládat svoji touhu, jako by kojila groteskně přerostlé, nenasytné dítě. Má to takhle vypadat? Neměla tušení. Když bylo po všem, byl zase stejný jako předtím, zábavný a rozverný svým lehce děsivým způsobem, jako by se mezi nimi nic nestalo, nebo alespoň nic závažného. Pro ni se všechno změnilo k nepoznání. Podívala se ven na večerní oblohu a světlo na fasádách domů, jako by nic takového v životě neviděla, jako by se svět najednou stal velkou neznámou.

Zvedla jeho skleničku a přiložila si ji k ústům v místě, kde se jí dotýkaly jeho rty.

Ze snění ji vytrhl až náhlý pocit, že ji někdo pozoruje. Prudce se otočila a podívala se ven na ulici. Byl tam stařík, který na vodítku vedl malého psíka, dvojice, která procházela kolem zavěšená do sebe, a starý tulák, který se probíral obsahem odpadkového koše na autobusové zastávce. A přesto byla přesvědčená, že tam někdo ještě před vteřinou byl, že stál na chodníku a díval se na její siluetu orámovanou oknem. Dokonce měla pocit, že ho koutkem oka zahlédla, aniž by ho skutečně viděla nebo aniž by si ho všimla, tedy alespoň ne dokud tam ještě stál ten muž v – v čem? Co to měl na sobě? Nevěděla. Cítila pouhou jeho přítomnost, stín stínu. Ale kam se poděl, pokud tu skutečně byl? Jak mohl tak rychle zmizet? Řekla si, že si ho nejspíš vymyslela, že měla vidiny. Světlo za soumraku často tropilo podobné žerty, umělo vykouzlit přeludy. Zvedla se tedy ze sedačky, stáhla okno a šla se do ložnice obléknout.

V následujících dnech měla opět pocit, že ji někdo pozoruje, že ji někdo sleduje. Bylo to vždycky nečekané a neurčité, ale nemohla se zbavit čím dál silnějšího přesvědčení, že je objektem něčího intenzivního zájmu. Jednou v obchodě se jí zdálo, že někdo stojí před výlohou a pozoruje ji, a když se k výloze otočila, připadalo jí, že zahlédla, jak odtamtud někdo utíká. Jenže když došla ke dveřím a rozhlédla se po ulici, nikoho neviděla. Tedy alespoň ne nikoho, kdo by mohl být oním tajemným pronásledovatelem. Jednou o polední pauze se procházela po parku St. Stephen’s Green, když vtom měla silný pocit, že někdo z lidí procházejících se kolem květinových záhonů a ležících na trávě ji tajně sleduje. Zastavila se u altánku, kde vyhrávala vojenská kapela, a bedlivě zkoumala tváře v publiku, jestli nezahlédne nějakou, která ji kradmo pozoruje, ale nestalo se tak. Znovu se snažila sama sebe přesvědčit, že blázní. Kdo by ji sledoval a proč? A pak přišla ta noc, kdy se vrátila domů z kina a na schodech před domem uviděla zhroucenou postavu. Podlomila se jí kolena a srdce jí na chvíli spadlo do kalhot a pak se znovu vyhouplo na své místo, jako by bylo uvázané na kousku gumy, až se jí z toho udělalo špatně.

13

Inspektor Hackett by o sobě neřekl, že je zrovna tím nejzarputilejším vyšetřovatelem. Dával přednost klidnému životu a nijak to nezastíral. Měl svou zahrádku, kde pěstoval především zeleninu, i když ho paní Hackettová, křehká to žena, jejíž křestní jméno bylo May, neustále nabádala, aby vysadil víc květin. V oblibě měla zvláště jiřiny, a tak jich pár zasadil, aby ji umlčel, přestože podle něj byly jen líhní škvorů. Taky rybařil a kdykoliv se mu o víkendu podařilo vyvléknout se z domácích povinností, jel do Greystones a obvykle přivezl celý svazek okounů k jídlu, přestože si paní H. urputně stěžovala, že je musí čistit, neboť na kuchání ryb neměla žaludek. Domácnost ho také zaměstnávala. Neustále něco potřebovalo spravit, přibít, vytrhat, přemalovat, vylepšit. Jeho dva hromotlučtí synové – tak o nich v duchu přemýšlel – mu moc nepomáhali a zdálo se, že jsou pořád na fotbale nebo v kině. Celkem vzato měl tedy stále nabitý program, jeho čas byl vzácný a inspektor se vyhýbal věcem, kterými nebylo třeba se zabývat nebo se jim mohl věnovat někdo jiný.

Smrt Deirdry Huntové mu nedala spát. Předpokládal, že každý policajt, tedy alespoň každý policajt v jeho hodnosti, dokáže poznat, když na případu, který se na povrchu zdál být jasný, není něco v pořádku. U něj se to neprojevovalo nijak konkrétně, neškubal mu nos ani se mu nestáhly útroby, jako se to dělo čmuchalům v pochybných detektivních příbězích. Když začal mít nějaké podezření, byl zkrátka celý nesvůj. Trochu se to podobalo mírné kocovině, takové té, se kterou se člověk probudí a pak přemýšlí, co s ním je, dokud si nevzpomene na ty dvě, možná i tři whisky, které do sebe večer předtím obrátil, když se blížila zavíračka. A právě tak se cítil, když myslel na Deirdru Huntovou – bylo mu horko, bolela ho hlava a celý se chvěl vzrušením.

Inspektor byl samotář. Neměl žádného partnera dříče, kterému by se mohl svěřit se svými pochybnostmi a podezřeními a na kterém by mohl vyzkoušet své teorie o tom, kdo co udělal, proč a jak. Dával přednost svému vlastnímu úsudku a popravdě řečeno také vlastní společnosti. Byl takový vždycky, dokonce i jako malý kluk, vždycky se sám toulal po polích či po zapadlých uličkách městečka ve vnitrozemí, kde se narodil, a cosi hledal. Ačkoliv nikdy nevěděl co, doufal, že narazí na něco, cokoliv, co ho zaujme nebo pobaví.

Billyho Hunta zastihl jednoho večera ve fotbalovém klubu Clontarf Rovers. Zeptal se na něj svých synů, zajímalo ho, jestli ho náhodou neznají. Když zmínil jeho jméno, chlapci se na sebe podívali a rozesmáli se. „No jasně,“ řekl jeden z nich. „Jasně že známe statečnýho reka Billyho Hunta. Je to tvrďák. Radši ti nebudu říkat jeho přezdívku, jen ti prozradím, že začíná na H a končí na ‚mír‘.“ Poté se znovu rozesmáli. Hackett si povzdechl. Už dávno se smířil s tím, že jeho chlapci nikdy nebudou takoví, jaké by si býval své syny a dědice přál, ale milovali svou matku a jeho respektovali – nebo k němu alespoň byli uctiví, což nemusí být totéž – a Hackett si říkal, že víc rozumný člověk v dnešní době ani nemůže chtít.

Mladí Hackettové otce poučili, že Billy je útočníkem Roverů, kteří ten večer náhodou hrají zápas proti týmu z Ringsendu, pěkným břídilům, jak se chlapci vyjádřili, a inspektor se o tom přesvědčil během prvních pár minut, když dorazil na stadion. Hrála se právě poslední čtvrtina. Kluci měli pravdu: Billy byl skutečně tvrďák, hrál drsně, neřkuli nečistě. Bekové z něj očividně měli vítr a za tu krátkou chvíli, co tam inspektor byl, dal dva snadné góly a tři nebo čtyři body. Když zazněl závěrečný hvizd, obě družstva zmizela do šaten a zatímco odcházeli poslední lidé z hrstky diváků, detektiv postával u brány stadionu, opíral se o betonový sloup a kouřil cigaretu. Večerní obloha byla zatažená, ale bylo příjemně, a když se podíval ulicí směrem k moři, viděl procházející se lidi. Na moři bylo pár plachetnic a ještě dál, na horizontu, plula poštovní loď z Dun Laoghaire, která směřovala do Holyhead. S oním neurčitým, hřejivým, spokojeným pocitem, který se v něm vždycky nahromadil, když přemýšlel o hlouposti a proradnosti ostatních lidských bytostí, dumal nad tím, proč by si někdo, kdo není smrtelně nemocný, chtěl vzít život a skoncovat s tímhle světem. Inspektora Hacketta bavilo být naživu, přestože žil životem skromným a nedoceněným. A ještě nepochopitelnější mu připadalo, že by se někdo chtěl zbavit své manželky, ať už byla třeba tvrdohlavá nebo se k němu chovala nehezky. Je pravda, že byly chvíle, kdy ho jeho May vytáčela, zejména v prvních letech, kdy byli spolu, ale nikdy, kdepak, nikdy by nedopustil, aby to přerostlo v násilí.

Billy Hunt byl cítit potem a mazáním. Hleděl na inspektora s napůl otevřenými ústy a krev se mu hrnula z krku nahoru, až byla jeho pihovatá tvář jako v ohni. Dva spoluhráči, kteří ho doprovázeli, kousek poodešli, pak se zastavili a zvědavě sledovali, co se děje. Detektiv si všiml, že Billy je starší, než z dálky vypadá, a to o dost starší – dal by krk za to, že je mu nejmíň čtyřicet. To by do jisté míry vysvětlovalo jeho bojovnost na hřišti. Měl potřebu předvádět se taky před manželkou, která musela být tak o třetinu mladší než on? Zajímavé. Takový věkový rozdíl nejspíš moc nepřispíval k domácí pohodě, usoudil Hackett.

„Mám na vás jen pár otázek,“ řekl bezstarostně. „Je to běžný postup.“ Tuto větu použil záměrně: lidi z ní vždycky znervózněli, protože ji znali z filmů, kde ji policisté používali, když ve skutečnosti chtěli říct, že to, co bude následovat, bude všechno ostatní než běžný postup. „Mohl byste se zítra ráno zastavit na stanici, pokud budete mít chvilku?“

Billy Hunt, který na něj stále ještě hleděl s vykulenýma očima a jehož obličej teď blednul, jak ruměnec ustupoval, se nezajímal, na co se ho budou ptát. Inspektor si řekl, že to v tomto případě nejspíš nic neznamená. Huntova manželka přece jenom zahynula za podezřelých okolností, tak proč by s ním policie neměla chtít mluvit? Ale přesto – neměl by být alespoň vyvedený z míry tím, že za ním přišli až teď, vzhledem k tomu, že od její smrti už uplynula taková doba? Billy zamumlal, že jistě, že se na stanici zastaví, že přijde. „Výborně,“ řekl inspektor a rozzářil se. Pak se loudal pryč a vydal se směrem k nábřeží, přičemž minul Billyho dva kamarády a na oba přátelsky mrkl.

Billy se na stanici objevil druhý den ráno přesně v devět hodin. Měl na sobě tmavý oblek a tmavou vázanku na bílé košili. Inspektor se domníval, že je to jeho pracovní oděv – oblek byl na několika místech vydřený a límec košile vypadal, jako by byl otočený naruby. Dnešní doba obchodním cestujícím nejspíš moc nepřeje, říkal si. Snažil se vzpomenout si, co to Billy vlastně prodává, a pak si uvědomil, že prodává léky – pilulky, lektvary a podobně, drahé léky na vymyšlené nemoci. Po takových věcech byla samozřejmě vždycky poptávka, ale něco mu říkalo, že Billy Hunt není ten nejlepší obchodník, jaký kdy spatřil světlo světa. Něco na něm vyvolávalo nedůvěru, cosi nepokojného, jako by se necítil pohodlně ve své vlastní kůži, a taky měl ve zvyku přejíždět si prstem pod límečkem košile a u toho vystrkovat bradu, což inspektorovi připomínalo dusící se kuře. I když svítilo slunce, bylo ještě brzy a vzduch na stanici byl chladný, ale Billyho tvář se přesto jemně leskla potem a čelo a uši měl rudé. Lidi se světlou kůží bylo vždycky těžké odhadnout, jak se inspektor naučil, neboť mají tendenci červenat se, i když k tomu nemají důvod.

Vyšli po schodech do inspektorovy přecpané kanceláře, která byla vtěsnaná pod mansardovou střechou. Na rozdíl od přízemí tu už bylo horko, jako ostatně celé léto, zatímco v zimě tu bylo jako na Sibiři. Inspektor Billymu pokynul, aby se posadil na židli s rovným opěradlem, a sám se usadil za stůl, nabídl Billymu cigarety, zapálil si, pohodlně se opřel a laskavě se na mladého muže před sebou zahleděl. „Děkuju, že jste přišel,“ řekl. „To máme ale hezké počasí, viďte?“ Billy Hunt zamrkal a polkl tak hlasitě, že to oba slyšeli. Sepjal ruce a vrazil si je mezi kolena. Cigaretu odmítl, ale vytáhl zapalovač a začal si s ním hrát. „Vy nekouříte?“ zeptal se ho Hackett s přehnaným zájmem.

„Když trénuju, tak ne.“ Strčil zapalovač zpátky do kapsy.

„No jo,“ řekl inspektor, „trénink. Vy jste velký sportovec, viďte?“

Billy se zahleděl do země, jako by to byla otázka, která musí být pečlivě zvážena. „Pomáhá mi to nemyslet na některé věci,“ řekl konečně.

Inspektor chvíli mlčel a pak tiše řekl, že si to dovede představit. Naklonil se dopředu, až židle zavrzala, a ruka s cigaretou mu vystřelila směrem k popelníku na rohu stolu, kam si odklepal popel. „Není lehké přijít o tak mladou ženu,“ začal inspektor, „a navíc za takových okolností.“ Billy tiše pokýval hlavou, stále se sklopenýma očima. Na temeni hlavy měl úhlednou kulatou předčasnou pleš, jeho kůže tam byla roztomile růžová jako kůže novorozeněte. „Uměla vaše žena plavat?“

Billy sebou překvapeně trhl a zvedl oči. „Plavat? Já nevím. Nikdy jsem ji ve vodě neviděl.“

Inspektor se podivil, což se v poslední době dělo dost často, nad tím, jak málo toho o sobě mladí lidé vědí, pokud se tedy dalo říct, že Billy Hunt patří k mladší generaci. Nevědět, jestli vaše paní umí plavat, nebo ne, no tohle! Inspektor se ještě pozorněji zahleděl do Billových očí. Dělá hloupého, nebo mluví pravdu? Zdálo se, že mu Billy čte myšlenky, protože s jistou dávkou smutku poznamenal: „Byla to městská holka. Neměla ráda moře ani venkov – přírodu a tak vůbec. Říkávala, že z nich má kopřivku.“ Usmál se, což způsobilo, že vypadal ještě vyděšeněji. „Vždycky z legrace říkávala, že nikdy nečekala, že si vezme venkovského balíka.“

„Odkud jste?“

„Z Waterfordu.“

„Z vesnice Waterford, nebo z okresu Waterford?“

„Z města.“

„Změsta, jistě. Z velkolepého města Waterford. Vaše rodina tam pořád žije?“

„Matka, otec a vdaná sestra.“

„Jezdíte za nimi často?“

„Tu a tam.“

„Kde jste byl tu noc, kdy vaše žena zemřela?“

Obočí Billyho Hunta se svraštilo. Zatřásl hlavou, jako by si nebyl jistý, jestli dobře slyšel. „Cože?“ zeptal se.

„Jenom jsem si říkal, kde jste asi byl tu noc, kdy se vaše žena utopila.“

„Byl jsem…“ Billy uhnul pohledem. Najednou vypadal mnohem zmateněji a bezmocněji než kdy předtím. „Nejspíš jsem byl doma. Moc ven nechodím – toho si užiju dost, když jsem na cestách.“

„Takže jste spíš domácí typ?“

Billy Hunt se na něj zadíval a chvíli si ho pozorně prohlížel, ale inspektor na něj hleděl pořád stejně přívětivě a přátelsky. „S Deirdrou nám spolu bylo dobře. Taková je pravda. Možná jsem jí nedával dost – možná jsem – zkrátka možná neměla dost… dost toho, co potřebovala, ať už to bylo cokoliv. Ale snažil jsem se. Snažil jsem se, aby byla šťastná.“

„A měl jste úspěch?“

„Cože?“

„Myslíte, že byla šťastná?“ Billy neodpověděl, ale opět se podíval na stranu, s bradou bojovně vysunutou jako malé dítě. Inspektor vyčkával a nakonec se zeptal: „Co myslíte, že se té noci stalo?“

„Nevím,“ špitl Billy.

Policista típl špaček cigarety do popelníku, opřel se do židle a sepnul ruce za velikou, hranatou hlavou. Límeček u košile měl rozepnutý, kravatu povolenou a kožené úchytky jeho šlí vypadaly jako dva páry roztažených prstů. Líně pátral pohledem po stropě. „Věc se má tak,“ začal. „Pořád mi vrtá hlavou, za jakých podivných okolností k té nehodě došlo. Jela takovou štreku až do Dalkey…“

„Do Sandycove,“ podotkl Billy Hunt.

„… do Sandycove, navíc po těch opuštěných silnicích a uprostřed noci, zaparkovala auto, šla potmě na konec mola, svlékla se donaha a vrhla se do moře…“

Billy ho znovu přerušil a řekl cosi, co inspektor přeslechl, a tak ho musel požádat, aby to zopakoval. Billy si odkašlal a zakryl si při tom ruku pěstí.

„Zas taková tma být nemohla,“ řekl přidušeně, „sice bylo pozdě v noci, ale v tuhle roční dobu jsou noci světlé.“

„Ale stejně byla dost velká na to, aby měl člověk pěkně nahnáno, zvlášť samotná ženská, takhle u moře uprostřed noci. Musela být pěkně statečná.“

„Deirdra se moc věcí nebála,“ řekl. „Tam, kde vyrůstala, musel mít člověk pro strach uděláno.“

Následovalo dlouhé, neurčité ticho. Billy si opět strčil ruce mezi kolena a začal se mírně pohupovat dopředu a dozadu, zatímco si policista bezstarostně prohlížel roh stropu. Konečně inspektor pomalu a záměrně duchem nepřítomně řekl: „Vy si nemyslíte, že to byla nehoda, viďte?“

Tentokrát bylo těžké určit, co se za pohledem, který na něj Billy Hunt vrhl, skrývá. Bylo v něm znát překvapení, to jistě, ale také vypočítavost a ještě cosi dalšího, jakási nevrlost a vzdor, a inspektor si vzpomněl, jak se Hunt předchozího večera na fotbalovém hřišti znovu a znovu řítil jako nějaké zvíře do řady obránců, aby se přes ně dostal k bráně, a nic při tom nevnímal, štulce, kopance, rány, dokonce ani píšťalku rozhodčího. Na hřišti byl úplně jiným člověkem, ne tou bezmocnou, smutnou, ubohou hromádkou neštěstí, která se tu teď před ním krčila. Inspektor podobné typy znal v mládí, tam, kde vyrůstal, a pak ve škole a později na policejní škole v Tullamore, byli nemotorní a zdánlivě pomalí, s křivými úsměvy hodnými Johna Wayna a gorilími pažemi; jediné slůvko často způsobilo, že se jejich dobrosrdečná snášenlivost změnila v neuvěřitelnou zuřivost, kdy viděli rudě a mlátili kolem sebe pěstmi.

Ten výraz na Billyho tváři vydržel jen vteřinu, pak se znovu opřel do židle a řekl: „Co tím chcete říct?“

„To, co říkám: myslím, že nevěříte, že to byla nehoda.“

Billy si povzdechl, jako by byl najednou zmožený. „Ne, nejspíš ne.“

Inspektor si zapálil další cigaretu. Chvíli mlčky kouřil a pak se otřásl. „Je tu nějak dusno,“ utrousil, zvedl se, nemotorně se ve stísněném prostoru za stolem otočil a s jistými obtížemi vysunul spodní polovinu malého okna, s cigaretou stále v koutku úst. Modré kalhoty s širokými šlemi měl vzadu vytažené víc než vpředu. Znovu se posadil a nahnul se dopředu s lokty položenými na stole a prsty spojenými před obličejem bříšky k sobě v jakousi klenbu. „A co tedy myslíte, že to bylo, když ne nehoda?“ Billy Hunt pokrčil rameny. Zdálo se, že jakmile se o tom, jak vlastně Deirdra zemřela, začalo mluvit otevřeně, najednou ho to přestalo zajímat. Inspektor ho pozorně sledoval. „Řekněte mi, pane Hunte – Billy –, proč by si vaše žena chtěla vzít život?“

Nato Billy svěsil hlavu, zvedl ruku a podivně ladným, takřka ženským pohybem si přikryl dlaní oči. Když promluvil, jeho hlas zněl jako zoufalé, uslzené bublání. „Já nevím – jak to mám vědět?“

„Inu,“ promluvil inspektor a jeho hlas byl najednou ostrý jako břitva, „existuje snad někdo jiný, kdo by to mohl vědět?“

Billy si odkryl oči. Byl celý ochablý, jako by se celá jeho kostra sesula. „Nemyslíte, že přesně tuhle otázku si kladu bez přestání od té doby, co se to stalo?“ zaúpěl nasupeně. „Kdo by to mohl vědět, když ne já? Ale játo vážně nevím.“ Sklíčeně zíral za inspektorovu velkou hlavu na okno a sluncem ozářené střechy za ním. Otevřeným oknem sem doléhaly zvuky těžkých kopyt a kovového skřípění kol od vozu. Nejspíš pivovarský valník vezoucí Guinness, který právě jede po nábřeží, říkal si inspektor.

„Nevšiml jsem si, že by ji něco trápilo,“ řekl Billy a najednou se zdál unavený. Inspektorovi připadal jako uzlíček náhlých proměn, střídání nálad. Divil se, jak to s ním jeho žena mohla vydržet. „Myslel jsem, že je šťastná, nebo aspoň spokojená,“ řekl Billy. „Měli jsme dobrá a špatná období, asi jako každý. Hádali jsme se – když ji to popadlo, šel z ní strach, byla jako divoká kočka. Řekl jsem jí třeba něco jako ‚No jo, Lourdes Mansions se v tobě zkrátka nezapřou‘ a ona se hned rozpálila doběla.“ Při té vzpomínce se usmál. „A nakonec se rozplakala, vzlykala mi na rameni, celá se chvěla a opakovala, jak ji to mrzí, a prosila mě za odpuštění.“ Vrátil se do přítomnosti a zadíval se do velké, ploché tváře inspektora Hacketta a jeho tradičně pobavených a zdánlivě přátelských vlídných hnědých očí. „Možná že nebyla šťastná. Co já vím… Copak šťastní lidé se takhle hádají a ječí na sebe a pak si div nevypláčou oči?“ Najednou se prudce předklonil a vzal si z inspektorova balíčku ležícího na stole cigaretu. Zalovil v kapse pro zapalovač, ale inspektor už škrtl sirkou a připálil mu. Billy byl nervózní kuřák, rychle potahoval a se syknutím nasával plná ústa kouře, který pak vyfukoval naráz jakoby v rozhořčení. „Já nevím,“ prohlásil. „Zkrátka nevím, co si mám myslet, přísahám bohu, že nevím.“

Inspektor se znovu opřel, položil si nohy na stůl a složil si ruce na velkém břiše. „Povězte mi o ní,“ vyzval Billyho.

„Co vám mám povědět?“ vyhrkl Billy Hunt nedůtklivě. „Copak jsem vám už neřekl dost?“

Zdálo se, že inspektora to nijak nevyvedlo z míry. „Chci, abyste mi pověděl něco o jejím životě. Například bych rád věděl, s kým se přátelila.“

„Přátelila?“ Skoro se zasmál. „Deirdra si na přátele moc nepotrpěla.“

„Vážně? Musela mít přece nějaké stejně staré kamarádky, se kterými si povídala, kterým se svěřovala. Ještě jsem nepotkal ženu, která by nepotřebovala někoho, s kým by mohla sdílet svá tajemství.“

Billy Hunt teď cigaretu zuřivě zamáčkl do popelníku, i když si ji zapálil teprve před chvilkou.

„Deirdra taková nebyla. Byla vlk samotář jako já. To nás k sobě nejspíš přitahovalo.“

„Chcete říct, že skoro nikam nechodila? Že ani jeden z vás nikam nechodil? Je to tak?“

Billy Hunt cynicky pokýval hlavou a otočil se stranou, jako by se chystal si odplivnout. „Ale kdepak, ta se toho nachodila,“ řekl a najednou se zarazil, jako by si uvědomil, že už toho prozradil až příliš.

Když inspektor viděl, jak jeho společník zostražitěl, rozhodl se vyčkat. „Ale říkal jste, že byla domácí typ,“ podotkl.

„Neříkal – to jste řekl vy o mně.“

„Vážně? Poslední dobou mi nějak vynechává paměť. Stáří holt klepe na dveře.“ Opatrně si strčil malíček do pravého ucha a zavrtěl s ním nahoru a dolů, pak ho vytáhl a začal zkoumat, co se mu usadilo za nehtem. „A kam chodila, když šla ven?“

Billy se vyhýbal jeho pohledu. „Já nevím.“

„Dělo se to, když jste byl pryč?“

„Co se mělo dít?“

„Že chodila ven.“

„Nemám tušení, co dělala, když jsem pracoval, když jsem byl na cestách.“ Škubl sebou, jako by ho někdo bodnul. „A teď už to ani nechci vědět.“

„A s kým se podle vás vídala, když šla ven?“

„To mi neříkala.“

„A vy jste na ni nenaléhal?“

„Na Deirdru se naléhat nedalo. Nebyla ten typ. Člověk by se dočkal jen hradby ticha. Nebo by ho poslala někam. Byla svou vlastní paní.“

„Ale musel jste být přece zvědavý – muselo vás zajímat, s kým se scházela, když chodila ven. Předpokládám, že to bylo v noci.“

„Ne vždycky. Někdy zmizela na celé odpoledne. Chodila za jakýmsi doktorem.“

„Neříkejte…“

„Byl to nějaký cizinec. Myslím, že to byl Ind.“

„No vida, indický doktor.“

„A pak tu samozřejmě byl taky ten další darebák, co s ním byly pořád jen problémy. Ten její partner‘.“ Poslední slovo bylo plné záště.

Inspektor si začal tiše broukat a znělo to, jako by někde v pokoji uvízla včela, v kredenci nebo v šuplíku. „A kdopak to byl, ten její partner?“ zeptal se. Quirke mu to jméno sice řekl, ale inspektor ho zapomněl, a navíc ho stejně chtěl slyšet od Billyho.

„Chlápek jménem White. Nějaký Angličan. Míval tu kadeřnictví, dokud nezkrachovalo. To on Deirdře pomohl otevřít si salon krásy. Měl k dispozici prostory a pomohl jí všechno zařídit, ale pak se taky cosi pokazilo – nejspíš došly peníze.“

„Jakým způsobem Deirdře pomohl?“

„Cože?“

„Řekl jste, že jí pomohl všechno zařídit. Dal jí na salon peníze?“

„Já nevím. Nevím to jistě. Určitě museli mít nějaké peníze, aby to mohli rozjet. Možná ho založila jeho manželka – má svůj vlastní podnik. Ale Deirdra určitě nepotřebovala moc pomáhat. Měla za ušima.“

„Měla snad taky peníze jako ta manželka jejího partnera?“

„Nebyla zrovna v balíku, jak se říká, ale nedařilo se nám špatně.“ Zamyslel se a zacukalo mu ve tváři. „Říkal jsem si, že bych do toho šel s ní, nechal bych cestování a začali bychom podnikat spolu, jenže pak se objevil ten White. Myslím, že z něj byla trochu na větvi, z toho jeho nóbl přízvuku a tak.“

„Žárlil jste?“

Chvíli přemýšlel. „Nejspíš jo. Ale byl to takový – takový otrapa, víte. Vždycky mi připadal tak trochu přihřátý. Ale člověk nikdy neví, co ženskou popadne.“

„Svatá pravda.“

Billy Hunt se na policistu opět přísně zahleděl, jako by ho podezříval z toho, že si z něj dělá legraci. Inspektor jeho pohled opětoval s neochvějnou laskavostí.

„Kdybych měl důvod si myslet, že to on…,“ řekl Billy Hunt podivně zasmušilým, nepřítomným hlasem, „že to on ji dohnal k tomu, co udělala, nejspíš bych…“ Nechal větu vyznít do ztracena, jeho představivost ho zradila.

Inspektor si ho zadumaně prohlížel, s hlavou nahnutou na stranu – k tomu, co udělala. „Řekl byste, že do něj třeba byla zamilovaná?“

Billy Hunt si opět zakryl oči, zdálo se, že spíš vyčerpáním než proto, že by ho otázka rozrušila, a pomalu zavrtěl hlavou. „Nevím o tom, že by Deirdra někoho milovala. Je hrozné to říct, ale posledních pár týdnů jsem o tom hodně přemýšlel a myslím, že je to pravda. Nemám jí to nijak za zlé. Prostě to neměla v povaze. Nebo možná měla, ale vymlátili to z ní. Kdybyste znal jejího otce, věděl byste, co tím myslím.“

„Jojo,“ povzdechl si inspektor. „Život je pes a na některé lidi holt víc než na jiné.“ Najednou se zvedl a podal mu ruku. „Už vás nebudu dále zdržovat, určitě máte spoustu práce. Hezký den, pane Hunte.“

Překvapený Billy Hunt se pomalu zvedl, pomalu inspektorovi stiskl ruku a pomalují potřásl. Pak cosi zamručel a otočil se ke dveřím. Inspektor zůstal stát za stolem a tvářil se neurčitě, ale když Billy otevřel dveře, vyhrkl: „Mimochodem, ten doktor, jak za ním chodila Deirdra – nevíte, jak se jmenuje?“

„Kreutz,“ odpověděl Billy. Řekl mu, jak se to píše.

„To nezní moc indicky.“

Zdálo se, že Billyho to nikdy nenapadlo. Ale nic na to neřekl, jen přikývl, vyšel ze dveří a opatrně je za sebou zavřel. Inspektor stál dlouho bez hnutí a pak se pomalu posadil. Z prasklého džbánku na stole vytáhl tužku a ozdobným, okrouhlým písmem, které se od čtvrté třídy nezměnilo, si na rub obálky na dokumenty napsal ono jméno: Kreutz.

14

Phoebe se s Lesliem Whitem po tom odpoledni v jejím bytě, kdy se spolu vyspali, neviděla, dokonce mu ani nezatelefonovala. Nemohla však na něj přestat myslet. Stačilo, aby zavřela oči, a viděla jeho dlouhé, bledé tělo, jak se nad ní sklání v sametovém přítmí její mysli. Nejmíň pětkrát zvedla sluchátko a začala vytáčet jeho číslo, ale pak se přinutila telefon zase položit. Byla do něj snad zamilovaná? Ta představa byla tak absurdní, že ji málem rozesmála. Sama sebe proklínala za svou hloupost, ale přesto ji vzpomínka na něj a jeho tvář dál pronásledovaly na každém kroku jako onen přelud, o němž byla přesvědčená, že ji pozoruje a pronásleduje ulicemi. V takovém stavu byla její mysl – celá nesvá, zmatená, lapená ve spleti napůl skutečných vzpomínek a podivných představ –, když se oné noci zastavila na chodníku před svým domem v šedivé tmě jedenácté hodiny a uviděla na schodech zhroucenou postavu.

Prvním impulzem bylo sebrat se a utéct. Ale pak si uvědomila, kdo to je. Zaváhala. Bylo jasné, že je mrtvý, vzhledem k tomu, jak tam ležel, jako by to byla nějaká polámaná věc. Proč jsi přišel sem? chtěla se ho zeptat. Co má dělat? Policejní stanice je odtud kousek: má se tam vydat teď hned a přivolat pomoc? Ulice byla prázdná. Na okamžik se ocitla zpátky v autě tam na mysu, s ocelovou čepelí na žíle, která jí tepala v hrdle, a to rozčilené stvoření jí do ucha funělo odporné něžnosti. Třásly se jí ruce. Proč jsi přišel k mým dveřím, proč? Zhluboka se nadechla a přinutila se udělat krok vpřed. Instinktivně věděla, že by nechtěl, aby zavolala policii. Natáhla ruku a dotkla se jeho ramene. Ucukl a zasténal. Takže není mrtvý. Uvědomila si, že ji u srdce letmo bodlo zklamání. Její strach pomalu polevoval. Možná je jen opilý.

„Leslie,“ řekla mírně – jak zvláštní bylo říct nahlas jeho jméno! – „Leslie, copak je, co se ti stalo?“ S dalším táhlým zaúpěním zvedl hlavu a snažil se na ni zaostřit, zatímco si olizoval nateklé rty. Zajíkla se a ucukla. „Proboha – měl jsi nehodu?“

Jeho tvář byla tak potlučená, že by ho málem ani nepoznala. Měla pocit, že v očích, které probleskovaly úzkými mezerami mezi nateklými víčky, má ďábelský výraz, jako by se v něm krčil nějaký další člověk, úplně jiný než on, který navztekaně kouká ven. „Vem mě dovnitř,“ zachroptěl. „Vem mě dovnitř“

Jaká mrazivá náhoda! Ve filmu, na kterém právě byla, příběhu plném násilí o francouzském domácím odboji, byla scéna, kdy mladá žena patřící k Makistům zachránila zraněného britského vojáka z hořící budovy. Nebojácná dívka si přehodila jeho paži přes ramena a nedbajíc na padající trámy a hořící podlahu vojáka s nepravděpodobným klidem a rychlostí vyvedla ven do noci, kde už čekala parta jeho kamarádů, kteří je oba přivítali s jásotem. Teď Phoebe zjistila, jak těžký dovede zraněný člověk být. Leslie se jí držel jako klíště a ona ho přidržovala kolem pasu, a když se dovlekla do čtvrtého patra, záda ji bolela tak, že myslela, že to nevydrží, a z tváře jí tekl pot. Když se ocitli uvnitř, kopla do dveří, aby je zavřela. Odbelhali se k pohovce a oba zároveň na ni dopadli v jednom chumlu, takže jeho pravé koleno narazilo do jejího levého a oba naráz vykřikli bolestí.

Když byla konečně schopná se postavit, odkulhala do kuchyně, našla v kredenci láhev ginu, nalila tři čtvrtě skleničky a donesla mu ji. Hladově si lokl a trhl sebou, když se alkohol dostal do kontaktu s jeho rozbitými rty. Začala mu hledat polštář na podepření hlavy a pomohla mu natáhnout nohy na pohovku nejen proto, aby měl pohodlí, ale taky aby se nemusela dívat přímo na jeho rozbitou a krvácející tvář. Když se nad ním sehnula, cítila horkost z jeho ran. Dopil gin a nechal skleničku spadnout na koberec, kde se chvíli opile houpala sem a tam. Phoebe cítila, že má slzy na krajíčku, ale ovládla se. Leslie si položil hlavu zpátky na polštář, zavřel oči a ležel tam s otevřenou pusou a těžce oddechoval. Doufala, že neusne, protože s ním nechtěla být v pokoji sama, a na okamžik dokonce zvažovala, zda ho nemá profackovat, aby ho udržela vzhůru, ale nedokázala snést pomyšlení na to, že by se dotkla těch hrozných ran. V mysli se jí honila celá řada věcí, změť nahodilých myšlenek, nesouvislých a nesmyslných. Musí se vzpamatovat, prostě musí. Zvedla se a šla si do kabelky pro cigarety, zapálila dvě najednou a jednu strčila Lesliemu mezi rty. Koutkem úst cosi zamumlal a vyfoukl při tom bublinu krvavých slin, ale oči měl pořád zavřené. Stála nad ním, nervózně pokuřovala a přidržovala si loket dlaní.

Po chvíli začal mluvit, s hlavou na polštáři a očima stále zavřenýma. Skoro mu nebylo rozumět. Řekl, že ho napadl celý gang, byli nejméně tři. Vrhli se na něj v uličce vedle Lékařské školy. Museli ho sledovat už od chvíle, co odešel z Jelení hlavy, hospody, kde popíjel s kamarádem. Jeden z nich mu nacpal do pusy pevný gumový míček, aby nemohl křičet, a pak ho natlačili k jakýmsi dveřím v uličce a začali ho bít pěstmi a nějakými klacky nebo pálkami. Neřekli ani slovo. Neměl tušení, co jsou zač, a proč ho bijí. Ale bylo jasné, že vědí, s kým mají tu čest.

Věděli, kdo je, pomyslela si Phoebe. A najednou ji napadlo: Quirke.

Chtěla se ho zeptat, proč přišel zrovna za ní, a jako by jí četl myšlenky, řekl, že její byt byl nejblíže a že byl stejně na cestě sem, když ho útočníci napadli. Zavřel oteklá víčka. „Bože,“ řekl, „jsem tak utahaný.“ A okamžitě usnul.

Nevěřila, že byl na cestě sem. Vlastně nevěřila skoro ničemu z toho, co jí řekl. Ale co na tom záleželo, pravda nebo lži – byl přece tak dobitý, tak příšerně dobitý.

Šla si sednout do křesla vedle krbu a dlouho tiše držela noční hlídku. Vzpomněla si na noc před dvěma lety, kdy ji zavedli do Nemocnice Milosrdné matky za Quirkem. I jeho zbili neznámí lidé z neznámého důvodu, jak tvrdil. Pokoušel se ji přesvědčit, že spadl ze schodů, ale věděla, že lže. Teď si byla jistá, že to byl právě Quirke, kdo na Leslieho poštval ty chlapy. Ale proč? Aby ho varoval, ať se od ní drží dál? A ten chlap, co ji sledoval, špehoval a pletl se jí do života, to byl taky Quirke, o tom byla přesvědčená. Zadívala se na svou ruku: klouby měla bílé. Copak ji ten chlap – zakázala si říkat Quirkovi otec, dokonce ani v duchu, nebo spíš obzvlášť ne v duchu – copak ji nikdy nenechá na pokoji, copak se jí bude věčně plést do života a do toho, co dělá, copak bude všechno ničit a očerňovat, špinit všechno, čeho se dotkne? Vášnivě ho nenáviděla a zároveň hořce milovala. Nejspíš usnula, protože když Leslie promluvil – kolik času mezitím uběhlo? –, vyskočila polekaně ze židle. Slabým hlasem řekl její jméno. Šla k němu a než si vůbec uvědomila, co dělá – že by pořád ještě myslela na Quirka? –, už klečela vedle gauče a oběma rukama svírala jeho ruku. Měl děsivě odřené klouby a dva zlomené, krvácející nehty. Oči měl otevřené a díval se na ni. Olízl si suché a nateklé rty. „Poslouchej, Phoebe,“ promluvil, „chci, abys pro mě něco udělala.“ Snažil se zvednout a opřít se o polštář, ale tvář se mu zkroutila bolestí. „Chci, abys zašla za jedním člověkem, doktorem. Něco ti pro mě dá, takovou medicínu. Potřebuju ji.“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Kreutz.“ Vyhláskoval jí to. „Má ordinaci na Adelaide Road, naproti nemocnici. Na plotě je cedulka s jeho jménem.“

„Ty chceš, abych tam šla teď hned?“

„Ano. Teď hned.“

„Aleje přece – no já nevím – je přece noc.“

„Bude doma, bydlí tam.“ V hrudi mu zachrastilo a Phoebe chvíli trvalo, než poznala, že se směje. „Doktor toho moc nenaspí. Můžeš si vzít taxík. Řekni mu, že potřebuješ medicínu pro Leslieho. On už bude vědět.“ Jeho prsty jí stiskly ruku. „Zajdeš tam? Uděláš to pro mě? Leslieho medicínu – nic víc říkat nemusíš. Řekni mu, že to je to nejmenší, co pro mě může udělat. Že mi to dluží.“

Z druhé strany gauče je skleněným, pobouřeným pohledem sledoval její jednooký medvídek.

Daleko za St. Stephen’s Green, v jeho bytě na Mount Street, Quirka také cosi probudilo ze spánku. Stál ve tmě obýváku, bosý a jen ve spodním prádle, držel u ucha sluchátko a zíral před sebe do prázdna. Ani se neobtěžoval rozsvěcovat světlo. Pouliční lampa vrhala vysoko na zeď přízračný stín okna, zlomený a těkavý, který byl zčásti na stropě a zčásti na stěně.

„Volám kvůli Soudci,“ řekl Mal a jeho hlas zněl na druhém konci drátu vyčerpaně. „Zemřel.“

A tak se stalo, že se na křižovatce Harcourt Street a Adelaide Road potkaly dva taxíky, Phoebin a Quirkův, jedoucí opačným směrem, přičemž ani jeden pasažér si nevšiml toho druhého, neboť byli oba ponoření ve svých nepokojných a rozháraných myšlenkách.

ČÁST DRUHÁ

.

1

Nízko nad letištěm visel mrak, ze kterého šikmo a vytrvale mrholilo. Chvíli to vypadalo, že letadlo bude odkloněno vzhledem ke špatné viditelnosti, ale nakonec mu povolili přistání, i když mělo víc než hodinové zpoždění. Quirke s Phoebe stáli u velkého okna s vyhlídkou a pozorovali, jak stroj zatáčí z ranveje. Jeho čtyři velké vrtule vířily v dešti a táhly za sebou vlnící se tunely mokrého vzduchu. Muži ve žlutých pláštích do deště přivezli dvoje schody, dveře byly zevnitř otevřeny a cestující začali vystupovat, dokonce i z dálky vypadali unaveně a pomačkaně. Rose Crawfordová se objevila mezi prvními. Měla na sobě přiléhavý černý kostým a černý klobouk se závojem – Smutek jí sluší, pomyslel si suše Quirke – a nesla černý kufřík z lakované kůže. Zastavila se nahoře na schodech, zhodnotila déšť, otočila se zpátky do letadla, něco řekla a za okamžik už se objevila jedna z letušek, otevřela deštník a Rose se pod touto ochrannou kupolí vydala dolů po schodech a opatrně našlapovala na cizí půdu.

„Vážně nechápu, co mysleli, že najdou v mých zavazadlech,“ stěžovala si a přeháněla svůj jižanský přízvuk, když konečně vyšla z celní kontroly. „Nejspíš revolvery, když viděli, že jsem z Divokého západu. Vypadáš příšerně, Quirku – čekali jste na mě dlouho? Vidím, že pořád ještě kulháš. Ale ty, drahoušku Phoebe, přímo záříš. Snad nejsi zamilovaná?“

Oběma dovolila, aby ji postupně políbili na tvář. Quirke zachytil její známou vůni. Vzal jí kufry a společně vyrazili tlačenicí cestujících, kteří právě přistáli. Taxíky před letištní budovou už měly napilno. Rose byla překvapená, že Quirke nemá auto – „Z nějakého důvodu jsem si tě představovala za volantem něčeho obrovského a silného“ –, a krčila nos nad pachem taxíku, který byl směsicí cigaretového kouře a propocených kožených potahů. Déšť zesílil. „Páni,“ řekla Rose s medovou neupřímností, „Irsko je přesně takové, jaké jsem si ho představovala.“

Brzy se ocitli na silnici vedoucí do Dublinu. Stromy v dešti zářily tím nejtmavším odstínem tmavozelené.

„Je to skoro morbidní, nezdá se ti?“ řekla Rose Quirkovi, který seděl na předním sedadle vedle řidiče. „Když jsme se potkali poprvé, přijel jsi do Ameriky, jak se nakonec ukázalo, na pohřeb – chudák můj Josh – a teď jsem se já ocitla tady, abych byla svědkem, jak chvilku po něm pohřbí jeho velkého přítele Garreta. Zdá se, že tě smrt přímo pronásleduje.“

„To je riziko povolání,“ utrousil Quirke.

„No jistě – já vždycky zapomenu, čím se to vlastně živíš.“ Otočila se k Phoebe. „Ale ty mi musíš všechno říct, drahoušku, všechny novinky a všechna svatá tajemství. Zlobila jsi od té doby, co jsme se naposledy viděly? Doufám, že ano. A vsadím se, že lituješ, že jsi se mnou nezůstala v North Scituate a vrátila ses do tohohle mokrého koutu světa.“

Rose byla třetí ženou – a nyní vdovou – Phoebina zesnulého dědečka Joshe Crawforda. Právě v Rosině domě, v den pohřbu starého pána, se Phoebe od Quirka konečně dozvěděla to, kdo jsou její skuteční rodiče. Od té doby žil Quirke ve strachu ze své dcery, potlačovaném, neustálém a stěží vysvětlitelném strachu.

„Kdepak, jsem tu šťastná,“ namítla Phoebe. „Mám tu svůj život.“

Rose ji s úsměvem pohladila po ruce. „O tom nepochybuju, drahoušku.“ Opřela se o polstrování, podívala se z okna na šedou krajinu bičovanou deštěm a povzdechla si. „Kdo by tu nebyl šťastný?“

„Nejsi unavená?“ ozval se z předního sedadla Quirke.

„Vyspala jsem se v letadle.“ Odvrátila pohled od krajiny a zadívala se před sebe na jeho profil. „Jak se má Mal?“

„Mal? Mal je zkrátka Mal. To víš, přežívá.“

„Musí být smutný z toho, že mu umřel otec.“ Podívala se z Quirka na Phoebe, která tupě zírala před sebe na taxikářův štětinatý krk. Rose se pousmála. Bylo vidět, že téma ztracených otců bylo pořád ještě citlivé.

„Jistě,“ řekl Quirke bezvýrazně. „Všichni jsme smutní.“

Znovu se zahleděla na jeho profil římského císaře a nahodila svůj kočičí úsměv. „O tom nepochybuju.“

V hotelu Shelbourne jim přišel naproti vrátný v šedém cylindru a fraku, s velkým černým deštníkem, celý rozzářený. Rose mu věnovala chladný pohled a proplula skleněnými otáčivými dveřmi. Quirke se chystal Phoebe něco říct, ale ta se prudce otočila a odcupitala za Rose do hotelového vestibulu. Co to s ní je? Promluvila s ním sotva pár slov od chvíle, co ji ráno cestou na letiště vyzvedl. Dokonce ho ani nepozvala dál a nechala ho stát v dešti u vchodu, zatímco se nahoře chystala. Jistě, rozrušila ji smrt dědečka Griffina – byli si se starým pánem blízcí –, ale zdálo se, že je spíš rozzlobená než smutná. Ale proč se zlobí zrovna na něj? přemýšlel Quirke. Co jí provedl? Tedy kromě toho, za co už byl potrestán, a to nejednou? Dal vrátnému spropitné a vysvětlil mu, kam mají odnést zavazadla. Už ho unavovalo, jak každý dával všechno za vinu jemu. Nemohl se zbavit minulosti, jako by to byla plechovka přivázaná na kočičím ocase, a dokonce i to nejmenší úsilí pohnout se vpřed mělo za následek zahanbující rámus. Povzdechl si, setřásl jemnou rosu kapek z klobouku a vešel do hotelu.

Zatímco Rose vybalovala, otec a dcera spolu nervózně čekali v salonku v přízemí. Phoebe seděla schoulená na pohovce, kouřila své cigarety značky Passing Cloud a pozorovala déšť, který šelestil na okenních rámech tří velkých oken, která vedla na ulici. Stromy natěsnané před oknem propůjčovaly místnosti jemně nazelenalý nádech. Quirke si hrál se svojí pentelkou a snažil se vymyslet, co by řekl, leč bez úspěchu. Chvíli na to se k nim přidala Rose. Převlékla se do červené sukně a červeného bolerka – „říkala jsem si, že tahle smutná příležitost potřebuje trochu oživit“ – a Quirke si všiml, že křiklavé barvy – navzdory tomu, že byla dokonale nalíčená a její černé vlasy byly pořád stejně lesklé – ještě více odhalují, jak za posledních pár let, co j i neviděl, zestárla. Pořád to však byla krásná žena, svým zvláštním naleštěným, kovovým způsobem. Požádala ho, ať s ní zůstane v Bostonu, když její manžel zemřel, i s Phoebe. Pousmál se při představě, jaké by to asi bylo, kdyby spolu všichni tři žili v Moss Manor, Joshově velkém, starém mauzoleu, zavalení dolary, paní Rose Crawfordová a její nový manžel, hýčkaný pan Crawford, a jeho konečně přiznaná dcera, která mu nikdy neodpustí.

„Myslela jsem, že vás najdu v baru,“ promluvila k němu Rose.

„Quirke už do barů nechodí,“ řekla Phoebe povýšeným a zároveň potměšilým tónem.

Rose zvedla obočí. „Cože – ty jsi přestal s pitím?“

Quirke pokrčil rameny a Phoebe znovu odpověděla za něj: „Jednou týdně si se mnou dá skleničku vína. Jsem jeho alibi.“

„Takže nejsi alkoholik.“

„Ty sis někdy myslela, že jsem?“

„No, musím přiznat, že mě to napadlo. S whisky ses tedy rozhodně nikdy moc nepáral.“

„U nás by se řeklo, že byl pěkný ‚násoska‘,“ podotkla Phoebe. Za celý rozhovor se na Quirka ani jednou nepodívala.

„Správně,“ zamumlala Rose. Zachytila Quirkův pohled a černé oči se jí zaleskly veselým uličnictvím. „Byl u flašky přisátý jako mimino.“

Objevila se servírka a objednali si čaj. Quirke se Rose zeptal, jestli je spokojená se svým pokojem a jestli je tam všechno v pořádku, a Rose odpověděla, že pokoj je skvělý, „velice staromódní a oprýskaný a evropský, přesně, jak by člověk čekal.“ Quirke vytáhl své pouzdro na cigarety. Rose si od něj jednu vzala, Quirke jí podržel zapalovač a Rose se naklonila dopředu a prsty si přidržela jeho ruku. Když cigaretu oddálila od rtů, zůstala na ní skvrna od rtěnky. Napadlo ho, jak často už se tahle scéna asi odehrála: ten předklon, ten rychlý, vyzývavý pohled vzhůru, dotek jejích prstů na hřbetu jeho ruky a nenadálá, sytá skvrna na bílém cigaretovém papírku. Prosila ho, ať ji miluje, ať s ní zůstane. Tehdy byla Sára ještě naživu, Sára, kterou…

„Proboha, už si s tou tužkou konečně přestaň hrát!“ řekla Phoebe tak důrazně, až se polekal. Beze slova se podíval na pentelku, kterou držel v ruce, úplně zapomněl, že ji stále ještě svírá. „Dej ji sem,“ vybídla ho ve chvilkovém záchvatu mateřské netrpělivosti. „Šup.“ Poté mu zabavila pentelku a hodila si ji do tašky.

Následovalo krátké, napjaté ticho. Rose ho přerušila povzdechnutím. „Tolik mrtvých,“ řekla. „Nejdřív Josh, pak Sára a teď chudák Garret.“ Hleděla při tom na Quirka. „Člověk skoro cítí, jak tu ta zubatá s kosou číhá, nemám pravdu?“ – udělala kruhový pohyb prstem s karmínovým nehtem – „Jak je pořád blíž a blíž.“ Phoebe opět civěla z okna. Rose se na ni obrátila. „Ale chápu, drahoušku, že pro tebe je to příliš depresivní konverzace.“ Položila mladé ženě ruku na zápěstí. „Pověz mi, co děláš. Slyšela jsem, že máš práci – prý v nějakém obchodě.“

„V obchodě s klobouky,“ řekl Quirke a hlučně poposedl.

Rose se rozesmála. „No a co je na tom špatného? Já jsem taky pracovala v krámě – tedy měla bych říkat v obchodě –, když jsem byla mladá. Můj tatík míval obchod s potravinami, ale pak zkrachoval, ostatně jako spousta dalších lidí. To bylo ještě za krize.“

„A kam až jsi to dotáhla,“ řekl Quirke.

Chvíli mlčela a pak tiše řekla: „Ano, kam až jsem to dotáhla.“

Quirke uhnul pohledem. Rose byla vždycky nejděsivější, když byla naměkko.

Phoebe cosi zamumlala, zvedla se, přešla místnost a zmizela venku. Rose se za ní znepokojeně dívala a pak se znovu obrátila na Quirka. „To to s tím smutkem musí tak přehánět? Zdá se mi to až příliš.“

„Myslíš to, že je v černém? Ona se tak obléká pořád.“

„Tak proč jí to nezakážeš?“

„Phoebe nemůže nikdo nic zakazovat. Už je dospělá.“

„To tedy není.“ Típla cigaretu do skleněného popelníku na stole. „Ty ses o lidech pořád ještě nic nenaučil, vid, Quirku, obzvlášť ne o ženách.“ Usrkla si čaje a ušklíbla se: byl studený. Postavila šálek zpátky na talířek. „Něco mi na ní ale nehraje,“ řekla. „Nějak se změnila. Tak má někoho, nebo nemá?“

„Jak říkáš, já o ženách nevím nic.“

„O takové věci by ses měl zajímat,“ řekla přísně. „Bůh ví, že jí to dlužíš.“

„Co jí dlužím?“

„Zájem. Péči.“ Takřka lítostivě se usmála. „Lásku.“

Phoebe se vrátila. Quirke ji pozoroval, jak se k nim blíží z druhého konce místnosti. Musel uznat, že Rose má pravdu, na jeho dceři se cosi změnilo. Byla bledší než obvykle, bledá jako kus ledu, a přitom se zdálo, jako by uvnitř hořela. Posadila se a sáhla po cigaretách. Možná, že se nezlobí na něj. Možná se nezlobí vůbec na nikoho. Rosina návštěva v ní možná jen rozdmýchala vzpomínky na věci, na které chtěla zapomenout.

Objevil se Mal. Zastavil se v průchodu, který sem vedl z hotelové haly. Začal se rozhlížet s váhavostí, která teď pro něj byla typická, a brýle mu blýskaly jako soví oči. Všiml si jich a vydal se směrem k nim. Hledal si cestu mezi stoly, jako by špatně viděl. Měl na sobě jeden ze svých šedých obleků a pod ním šedý svetr a tmavomodrého motýlka. Vlasy měl uhlazené a sčesané dozadu, kde mu na týle vysoké, úzké hlavy trčely v ostrých bodlinách, a na obou tvářích měl nafialovělý flek popraskaných žilek. Pokaždé, když Quirke v poslední době Mala viděl, zdál se jeho švagr o něco seschlejší a zaprášenější, jako by z něj neustále nenápadně vytékala nějaká životně důležitá tekutina. Sehnul se a neohrabaně potřásl Rose rukou. Člověk by se při pohledu na ten jeho svetr málem rozplakal, pomyslel si Quirke.

Vyšli ze salonu, všichni čtyři přešli do jídelny a zaujali místo u stolu, který Quirke rezervoval. Když ustal shon kolem ubrousků a jídelních lístků, rozhostilo se tíživé ticho. Jenom Rose vypadala uvolněně, dívala se z jednoho na druhého a usmívala se jako návštěvnice galerie, která obdivuje, jak se navzájem podobá série rodinných portrétů. Quirke si všiml, že v Malově tváři se objevil zastřený, bolestný výraz, když se podíval na Phoebe, o níž se celý svět tak dlouho domníval, že je jeho dcerou. Phoebe pro změnu klopila oči. Quirke pozoroval její hubené, bílé ruce podobající se pařátům, které svíraly jídelní lístek. Zdálo se, že je strašně nešťastná, nešťastná a přitom na ní bylo znát ještě něco – co to jen bylo? Dychti – vost? Nebo vzrušení?

Rose přimhouřila oči a naoko vesele zatrylkovala: „No není to nádhera?“

Soudce Garret Griffin byl uložen k odpočinku vedle své ženy do rodinného hrobu v Glasnevinu za chladného šedého letního rána. Přítomna byla čestná stráž armády a k množství příbuzných se připojila také spousta lidí z řad veřejnosti, neboť Soudce Griffin, jak mu všichni říkali, byl ve městě oblíbenou postavou. Politikové a duchovní pronesli nad jeho hrobem chvalořeč. Když na rakev dopadla první hrst hlíny, začalo mrholit. Nikdo však neplakal. Soudcův život, jak se vyjádřil arcibiskup ve svém kázání během smuteční mše v přeplněné hřbitovní kapli, byl životem, který je třeba oslavovat, celistvým a naplněným, životem služby národu, věrnosti rodině a oddanosti víře. Po pohřbu se smuteční hosté družili mezi hroby, ženy tiše rozprávěly, zatímco muži kouřili a cigarety si u toho před deštěm chránili dlaněmi. Pak začala černá auta odjíždět a jejich kola křupala na štěrku.

Mezi přítomnými byl také inspektor Hackett, stál stranou na kraji davu ve svém modrém obleku a černém kabátě. Zachytil Quirkův pohled a prstem se dotkl klobouku na znamení nenápadného pozdravu. Později společně kráčeli pěšinou vedoucí mezi náhrobky. Déšť ustal, ale ze stromů pořád kapala voda. Na hrobě jakéhosi dítěte stály sádrové růže přikryté skleněnou kupolí, která byla z vnější strany porostlá lišejníkem.

„Je to konec jedné éry,“ řekl inspektor a podíval se vedle sebe na Quirka. „Muži jako on už se nerodí.“

„Ne, to tedy nerodí,“ řekl Quirke rozhodně.

Branou projel arcibiskupův bentley a bylo vidět, že arcibiskup sedí na zadním sedadle vzpřímeně, jako by byl náboženskou podobiznou, kterou vezou na výstavu ve skleněné vitríně. Inspektor vytáhl balíček playersek, otevřel ho a nabídl Quirkovi. Zastavili se, aby si zapálili. Pak pokračovali v cestě.

„Mluvil jsem s tím chlapíkem,“ řekl inspektor.

„A jakého chlapíka máte na mysli?“

„Pana Hunta, vašeho přítele. Toho, co mu zemřela žena – vzpomínáte si?“

Tam, kam před chvílí odjelo arcibiskupovo auto, teď zamířil pohřební vůz. Dlouhý, prázdný prostor, kde ještě před chvílí byla rakev, působil takřka melancholicky.

„Ano, vzpomínám,“ řekl Quirke. „A co má být?“

„Bůh mu pomoz, tomu chudákovi, je v hrozném stavu.“

„To si dovedu představit.“

Inspektor na něj znovu pohlédl. „Někdy mám pocit, pane Quirku, že máte srdce z kamene,“ řekl.

Quirke na to nereagoval. Místo toho se zeptal: „Co vám Blily Hunt řekl?“

„O čem?“

Došli na dohled Rose Crawfordové a Phoebe, které kráčely po štěrkové pěšince před nimi. Byly do sebe zavěšené a Rose se přidržovala Phoebiny paže.

„O smrti jeho ženy,“ řekl Quirke trpělivě.

„Ale, skoro nic. Nemá tušení, proč se zabila, tedy pokud se vůbec zabila.“

„Pokud se zabila?“

„Ale prosím vás, pane Quirku, nehrajte si na neviňátko. Máte o tomhle případu úplně stejné pochybnosti jako já.“

Ušli nejméně pět kroků, než Quirke znovu promluvil. „Myslíte, že Billy Hunt také není nevinný?“

Inspektor se zachechtal. „Podle mé zkušenosti není úplně nevinný nikdo. Ale vy jste tuhle odpověď určitě čekal, viďte?“

Došli Rose a Phoebe. Když Phoebe uviděla, že je za ní Quirke, cosi zašeptala, rychle se vyvlékla z Rosiny paže a svižně odešla po pěšině napřed. Rose se za ní dívala a vrtěla hlavou. „Ti mladí jsou tak splašení,“ prohlásila. Quirke ji představil policistovi. „Těší mě, strážníku,“ řekla a nabídla Hackettovi útlou ručku v černé rukavici. Hackett se plaše usmál a koutky jeho kapřích úst se roztáhly skoro až k ušním lalůčkům. „Rád poznávám někoho z přátel pana Quirka. Pokud mohu soudit, je vás jako šafránu.“

Quirke sledoval Phoebe, která potkala Mala a stála s ním pod zaoblenou bránou, vedoucí na Glasnevin Road. Quirke dobře věděl, že vypadají víc jako otec a dcera, než by s Phoebe kdy mohl vypadat on.

„Vy jste Soudce samozřejmě také musel znát, viďte?“ říkala právě Rose inspektorovi. Jeho úsměv se ještě rozšířil. „To si pište, že jsem ho znal, paninko,“ řekl a použil přitom svůj vnitrozemský přízvuk, aby držel krok s její jižanskou nosovou výslovností. „A byl to skvělý člověk a velký zastánce spravedlnosti a zákona. Že, pane Quirku?“

Quirke se na něj zahleděl. Zdálo se mu to, nebo na něj inspektorovo levé oko zamrkalo?

2

Se stříbrovlasým mužem se setkala jednoho středečního odpoledne, když dorazila do domu na Adelaide Road. Byl tam, seděl na gauči u doktora Kreutze a tvářil se, jako by mu to tam patřilo. Myslela si, že doktor je sám, protože na okně nebyla měděná mísa, jejich smluvený signál, ale ukázalo se, že ji tam jen zapomněl dát, z čehož poznala, jak rozrušený musí být. Když jí otevřel dveře, věnoval jí podivný, šílený pohled, jehož význam nechápala, dokud kolem něj neprošla dovnitř a neuviděla na pohovce rozvaleného muže v kabátě z velbloudí srsti. Jedna ruka mu spočívala na zadním opěradle gauče a nohy s překříženými kotníky měl položené na nízkém stolku. Kouřil cigaretu a držel ji frajersky mezi ukazovákem a prostředníkem levé ruky. Vykouzlil líný úsměv, přejel ji pohledem od hlavy až k patě a řekl: „No to se podívejme, koho to tu máme.“ Velbloudí kabát, jehož předek měl rozevřený a rozprostřený kolem sebe, v Deirdře znovu vyvolal pocit, že se vystavuje skoro neslušným způsobem. Doktor Kreutz stál stranou a díval se z jednoho na druhého s pobaveným, bezmocným výrazem. Připadala si hloupě a nevěděla, kam s očima. Muž si sundal nohy ze stolu, líně se zvedl a podal jí štíhlou, skoro bezbarvou ruku.

„Jmenuji se White,“ představil se. „Leslie White.“

Přijala jeho ruku, hebkou jako ruka holčičky a chladně vlhkou, ale zapomněla se představit, tak fascinovaná byla tím křivým úsměvem a tou kadeří vlasů, která se mu houpala na čele – byla vlastně spíš platinová než stříbrná –, a těma očima, v nichž se zračila směsice pobavení, zvědavosti a nestoudnosti, ale kde zahlédla také kajícný, omluvný záblesk, jako by jí říkal Ano, já vím, jsem ničema, ale taky je se mnou legrace, však uvidíš. V té chvíli se doktor Kreutz vzpamatoval a představil ji jako „paní Huntovou“, ale ona zvedla bradu, podívala se Lesliemu Whiteovi zpříma do očí a řekla: „Deirdra.“ Překvapilo ji, jak vyrovnaně zní její hlas.

Doktor Kreutz jí nabídl čaj, ale bylo jasné, že se mu do toho moc nechce. Ještě nikdy ho neviděla tak rozrušeného. Ještě pořád měl onen šílený, němý výraz, s nímž jí otevřel dveře, výraz postavy ve filmu, která se hlavní hrdince snaží sdělit, že za závěsem se skrývá muž s pistolí. Neustále zvedal ruce dlaněmi vzhůru v podivném gestu, skoro jako by se modlil, a zase je rezignovaně nechával spadnout podél boků. Leslie White si ho nevšímal, dokonce se ani nepodíval jeho směrem. „Budu muset jít,“ řekl tím svým jemným, zasněným hlasem a pořád se na ni usmíval. Jako by věděl, jak ji zneklidňuje jeho kabát, pomalu a něžně si ho přitáhl kolem sebe a celou dobu ji při tom pozoroval. Pak si ho zavázal na volný uzel, nedbaje na to, že kabát má přezku. „Sbohem, Deirdro,“ řekl. Její jméno vyslovil s britským přízvukem. Vydal se ke dveřím, okamžitě následován doktorem Kreutzem, a než vyšel ven, ještě jednou se otočil a věnoval jí poslední nepatrný čtverácký úsměv.

Slyšela, jak si povídají v chodbě, doktor Kreutz cosi naléhavě šeptal a Leslie White přezíravě odvětil: „Jistě, jistě, jistě, zachovejte klid, proboha.“ Slyšela, jak se otevřely a zase zavřely vchodové dveře a za okamžik už zahlédla tu jeho zářící hlavu, která se podobala stříbrné přilbě, jak skloněná míjí okno.

Měla dojem, že než se doktor Kreutz vrátil do místnosti, uběhla poměrně dlouhá doba. Nikdy ji nenapadlo, že člověk jeho barvy pleti může také zblednout, ale jeho hnědá kůže měla jednoznačně šedý nádech. Nepodíval se na ni. Omluvila se mu za to, že ho vyrušila, ale když viděla, že na okně není měděná mísa… Nepřítomně přikývl. Bylo jí ho líto, ale zároveň hořela zvědavostí.

Toho dne u doktora Kreutze nezůstala moc dlouho. Viděla, že se mu ulevilo, když zalhala, že si domluvila sraz s Billym a že musí jít. U dveří udělal opět ono bezmocné, prosebné gesto, i když tentokrát zvedl jen jednu ruku a nechal ji zase bezradně klesnout.

Blížily se Vánoce a bylo sychravo, s mokrými sněhovými vánicemi a plískanicemi ostrými jako jehličky. I když bylo teprve uprostřed odpoledne, byla skoro tma a poslední zbytky světla měly barvu vody z nádobí. Před brankou se zastavila a rozhlédla se na obě strany ulice. Pak zahnula doprava a zamířila směrem na Leeson Street. Límec kabátu si vyhrnula, aby jí nebyla zima.

Stál pod stříškou novinového stánku na mostě. Nijak ji to nepřekvapilo, něco jí říkalo, že na ni bude čekat. Přešel silnici, mnul si ruce a káravě se usmíval. „Prokrindapána, už jsem si myslel, že se odtamtud nikdy nedostanete,“ řekl.

Chtěla mu říct, co si myslí o jeho domýšlivosti, ale než stihla otevřít ústa, vzal ji za paži, otočil ji a táhl ji přes silnici na roh Fitzwilliam Street.

„Kam si myslíte, že mě to vlečete?“ zasmála se nevěřícně.

„Má drahá, jdeme do hospody, kde nám oběma objednám horkou whisky, abychom se zahřáli.“

Zastavila se, vytrhla se z jeho sevření a otočila se k němu. „A nejste nějakej drzej?“

Rozesmál se, hleděl do země a vrtěl při tom hlavou. Pak po ní sáhl a pevně ji popadl za ramena. „Poslouchejte,“ řekl, „jestli chcete, tak tady klidně můžeme dál stát a vyměňovat si zdvořilosti, povídat si o našich minulých životech a o tom, co jsme měli dneska k snídani, ale vzhledem k tomu, že už jsme byli představeni a venku je taková sibérie, co kdybychom šli radši do hospody a vy si tam klidně dál můžete hrát na svatouška, když na tom trváte, ale já si tam aspoň budu moct dát panáka.“

Doufala, že je tady autem, protože by se v něm bývala ráda svezla, ale řekl jí, že ‚Stará matka Rileyová‘, jak autu říkal, je nemocná a že ji musel odvézt do nemocnice pro auta. A tak šli po dlouhé ulici pěšky, pod vysokými okny domů, v nichž už se začala objevovat elektrická světýlka, přes náměstí s holými stromy, z nichž kapala voda, až do Baggot Street. V koutech vydlážděné verandy hospody se nahromadily zrnité závěje mokrého sněhu, ale uvnitř se topilo v koksových kamnech a lampy na baru vydávaly teplé žluté světlo. Byli jedinými zákazníky. Byly tam stoly s nízkými židlemi, ale rozhodli se sednout si na vysoké židle k baru. „Je to takové přátelštější, nemyslíte?“ řekl Leslie White a přisunul si barovou stoličku blíž k ní. „Navíc kdybych si sedl támhle do té židle, měl bych kolena až u brady.“

Když se šplhala na stoličku, všimla si, že se jí snaží podívat pod sukni, ale i když si uvědomil, že ho vidí, jenom se na ni zazubil. Prohlédl si ji odshora dolů, ale ne oplzle, jako to chlapi v hospodách často dělávali, když po ní pošilhávali a olizovali si u toho rty. Udělal to naprosto otevřeně, beze studu a s jakousi hravostí, jako když zpěváci v opeře vesele kroutí slamákem nebo když si někdo kroutí navoskovaný knír. Zavolal barmana, objednal jim, přesně mu popsal, jak má jejich nápoj připravit – „Horkou vodu, nezapomeňte, ne vařící, a ne víc než tři hřebíčky do každé sklenice“ –, a pak jí nabídl cigaretu, kterou si nejdřív chtěla vzít, ale pak si to rozmyslela, protože se bála, že se rozkucká a bude všem pro smích. Nekouřila a v životě si z cigarety jen párkrát potáhla. Stolička byla vysoká, a když dala nohu přes nohu, cítila, jak se kymácí. Skoro se zdálo, že malátně přepadne dopředu, takže ji Leslie bude muset chytit do náruče. Hlava se jí točila ještě před tím, než jim vůbec přinesli dvě kouřící whisky.

Zeptal se jí, jak se seznámila s doktorem Kreutzem. Vymyslela si historku o tom, jak ji pan Plunkett poslal do Adelaide Road s čímsi, co si od něj doktor objednal, ale z jeho napůl potlačovaného úsměvu bylo jasné, že jí nevěří.

„Měla byste si na něj dávat pozor, na starouše Kreutzera,“ řekl a zbavil se popela z cigarety tak, že s ní začal přejíždět po hraně popelníku, dokud neměl doutnající konec špičku jako ořezaná tužka. „Říká se mu ‚Přičmoudlej s nenechavýma rukama‘…“

Přemýšlela, kdo mu tak asi říká a jestli Leslie White náhodou nemluví jen o sobě. Chtěla se ho zeptat, jak se s ním seznámil on, ale řekla si, že by nejspíš stejně lhal, stejně jako ona. Bylo to zvláštní, ale na doktorovi skutečně bylo cosi, co lidi nutilo nemluvit o něm zcela upřímně. Proč asi? Byla si však jistá, že na Lesliem Whiteovi je mnohem víc věcí, a také mnohem skandálnějších, které způsobují, že upřímnost je v jeho případě naprosto vyloučená.

Zůstali v hospodě dobré dvě hodiny – ještě že byl Billy na služební cestě a nečekal na ni doma, jinak by určitě poznal, že pila whisky. Později si pamatovala jen mlhavě, o čem s Lesliem hovořili. Její vzpomínky však nezatemnil alkohol – i když bůh ví, že nebyla zvyklá pít whisky takhle odpoledne, a vlastně ani v jinou denní či noční dobu, když na to přijde –, ale připadala si tak omámená, že nebyla schopná se pořádně soustředit. Myslela na obruč, kterou měla jedno léto, když byla malá – bylo to jen zrezivělé kolo od bicyklu bez pneumatiky a s polovinou výpletu rozlámanou nebo už neexistující. Vždycky ji kutálela za pomoci klacíku po pěšině vedoucí kolem dvora Bytovek, a když už byla moc unavená na to, aby běžela vedle ní, obruč se vždycky kutálela ještě kousek dál, nejdřív vzpřímeně a hodně rychle, pak pomaleji, nakonec se ale začala kymácet, až přepadla. Přesně takhle se teď cítila ona, jako by zpomalovala a kymácela se, neschopná ovládat své pohyby. Ona však nebyla na konci, nýbrž na začátku.

Po třetí skleničce zvedla ruku a řekla mu, ať už další neobjednává, že bude muset jít domů, a zalhala, že na ni čeká manžel. Nebyla si jistá, proč manžela zmínila – chtěla tohohle chlapíka usadit, protože si byl tak jistý sám sebou, nebo to pro něj, jak nejasně tušila, měla být výzva? K čemu by ho ale vyzývala? Díval se na ni a jeho oči ji celou zkoumaly, takže skoro cítila, jak se dotýkají její kůže, jako by to byly prsty slepce. Představovala si, jak se pokládá na pohovku doktora Kreutze a nad ní se sklání nikoliv doktor Kreutz, ale tenhle stříbřitý muž s útlými údy a zvedá vrstvu po vrstvě jakéhosi průsvitného materiálu, který je tím jediným, co ji zahaluje, zvedá je, zvedá je velice jemně a nedbá na její čím dál slabší protesty, dokud před ním neleží nahá, nahá, chvějící se a orosená potem. Ta představa byla tak živá, že tentokrát skutečně na chvíli ztratila rovnováhu a musela na okamžik zavřít oči a soustředit se, aby nespadla ze stoličky.

Nedokázala na něj přestat myslet. Pronásledoval ji v myšlenkách, byl jako šarmantní, veselý a až příliš skutečný duch. Druhý den v obchodě se jí víc než jednou stalo, že po ní pan Plunkett vrhl zlobný pohled, když se zasnila, zatímco obsluhovala zákazníka. V hlavě jí stále ještě bzučelo z přetrvávajících následků oněch tří nezvyklých panáků whisky, což ovšem nebyl pravý důvod její nepozornosti a ona to dobře věděla.

Líbily se jí jeho elegantní způsoby: drobné, nepodstatné věci, které si Leslie White nejspíš ani neuvědomoval, jako třeba to, jak si obrušoval ohořelý konec cigarety o hranu popelníku, jak skládal mřížky z použitých zápalek nebo jak si na baru rovnal drobné do komínků podle hodnoty, půlpence, pence a třípence, přičemž ani jedna nepřečnívala. Uměl také ten trik s mincí, kdy si ji převaloval z jednoho prstu na druhý tak rychle, že se zdálo, jako by to nebyla jen jedna mince, ale hned tři nebo čtyři, míhající se a blýskající. A taky se hezky oblékal. Nebyla si jistá, jestli se odstíny, které nosí – bílá, slonovinová a kovově šedá –, hodí k jeho barevnému typu, ale jeho šaty byly perfektně střižené, Deirdra dovedla poznat dobrou krejčovskou práci. Třeba by si od ní nechal poradit. Vypadal by skvěle v modré nebo ještě líp v černé, v elegantním černém obleku, možná dvouřadovém, čímž by vynikla jeho štíhlá postava, nebo možná i v obleku s vestou a hodinkami na zlatém řetízku. Představovala si, jak je do něj zavěšená, on je celý stříbrný a jantarově černý a ona má na sobě něco světlého a splývavého… „Deirdro!“ ucedil rozzlobeně pan Plunkett, až leknutím poskočila a pak měla problém soustředit se na starou bábu u pokladny, která jí třesoucí se rukou podávala šilink.

Cítila se provinile. Samozřejmě ne vůči Billymu, ale proto, že měla pocit, jako by zrazovala doktora Kreutze – a to bylo velice zvláštní. Říkala si, že je hloupá – vždyť přece nic neudělala, jen zašla s jedním mužem na skleničku, a dokonce ani ne večer, ale odpoledne. Ale ať se snažila sebevíc vsugerovat si, že se nic nestalo, ani ona sama tomu nevěřila. Protože ono se něco stalo a stane se toho ještě víc, a to velmi brzy, tím si byla jistá.

Ale ještě předtím došlo k úplně jiné, nečekané věci, která způsobila, že doktora Kreutze začala vidět v úplně novém, odpudivém světle.

3

Když byla Phoebe malá, její rodiče, nebo tedy lidé, o kterých si tehdy myslela, že jsou jejími rodiči, ji každý rok v červenci brávali na dva týdny do domu ve vesnici Rosslare Strand, který jim, pokud si dobře vzpomínala, půjčovali Sářini přátelé, lidé od divadla. Tyhle prázdniny u moře měly být úžasné, ale pravda byla taková, že ani jeden z nich si to na takzvaném slunečném jihovýchodě doopravdy neužíval. Mal byl nervózní z toho, že není v práci, a Sára neměla co dělat, a i když se snažila nedat to na sobě znát, většinu času se příšerně nudila. A co se týče samotné Phoebe, tu moře nijak nezajímalo. Nenáviděla, když se musela polonahá procházet po pláži – byla vychrtlá, měla nohy do x a její bledá kůže odmítala změnit barvu, nehledě na to, kolik času strávila na slunci. A neuměla si najít kamarády. A kromě toho se moře bála. Jednoho léta, když jí bylo asi devět nebo deset, se sama procházela po úzkém pruhu trní a hrubé trávy, který vedl mezi vesnicí a pláží a kterému se z nějakého důvodu říkalo „Nora“, když vtom zakopla, a to doslova, o zaječí pelech se dvěma malými zajíčky. Nikdy předtím nic takového neviděla. Zdálo se, že matka zaječice pelech vytvořila tak, že se převalovala sem a tam v trávě, až vznikla hebká, pevná jamka, v níž teď leželi malí zajíčci stočení těsně vedle sebe a byli si podobní jako vejce vejci, takže vypadali jako nějaký emblém na vlajce nebo na minci, napadlo ji. Nebyli moc staří, protože měli sotva rozlepená očka a zdálo se, že se spíš chvějí než dýchají, slabě a rychle, jako by byli už teď vyčerpaní z představy všeho toho zoufalého pobíhání, které je v životě čeká. Okamžitě si řekla, že je jejich matka opustila, i když v hloubi duše věděla, že to není pravda, a že je tedy na ní, aby je zachránila. Vzala je z pelíšku – jak byli hebcí a vyhřátí! – a udělala si na břiše kapsu ze svetru, v níž si je odnesla domů. Uložila je do vysoké trávy v rohu za domem, u sudu na dešťovou vodu, kde je nikdo nenajde. Věděla, i když si to nechtěla přiznat, že je neměla brát, a když tam druhý den ráno přišla a zajíčci byli pryč, zmocnila se jí panika a pocit hanby a viny, až se z toho málem na místě pozvracela. Snažila se namluvit si, že matka zaječice nějak zachytila jejich pach a přišla si v noci pro ně, ale sama tomu nevěřila. Běžela znovu k „Noře“, aby se podívala, jestli tam jsou, ale nemohla najít ani jejich pelech, i když hledala celé dopoledne, dokud nebyl čas jít k obědu.

Nikdy o této příhodě nikomu neřekla, a kdykoliv na ni pomyslela, což bylo překvapivě často, i když od té doby uběhlo už tolik let, ještě pořád se trochu styděla. Pamatovala si však také velmi živě, skoro tak živě, jako by to zažívala znovu, to hřejivé vzrušení, když je nesla – ta křehká, bezmocná, a přesto zázračně živoucí stvoření – v kapse ze svetru po Station Road v tichu letního odpoledne.

Mít v bytě Leslieho Whitea u ní vyvolávalo podobné vzrušení. Věděla, že by to neměla dělat a že je to nejspíš nebezpečné nechávat ho u sebe. Patřil do světa, o kterém toho věděla jen málo, hanebného světa sportovních aut, odpoledních koktejlů a pochybných obchodních dohod, světa plného násilí, v němž člověku hrozilo, že ho v temných uličkách přepadnou mlčenliví, těžce oddychující chlapi s holemi. O přepadení jí neřekl nic víc než to, co jí prozradil oné první noci. Trval na tom, že ty tři hromotluky nezná a že nemá tušení, proč ho napadli. Nevěřila mu. Z toho, jak uhýbal pohledem, když mu kladla otázky, poznala, že jí neříká všechno. Ale byla za to ráda. Byla přesvědčená, že je lepší nevědět příliš mnoho o tom, co Leslie White dělá.

Phoebe šla té noci za doktorem Kreutzern, jak ji požádal. Jeho dům vůbec nevypadal tak, jak čekala – předně to nebyla lékařská ordinace. Když jí taxík zastavil na jeho adrese v Adelaide Road, okamžitě ji přepadl pocit, že se tu odehrává cosi nepopsatelně neblahého, který podle ní nebyl způsobený jen tím, že bylo pozdě a na ulici už nebyla ani noha. Přestože bylo už po půlnoci, obloha strašidelně zářila, ale jestli to byly poslední zbytky denního světla nebo záře měsíce, který se teprve chystal vyjít, to říct nedokázala. V tuhle noční hodinu venku moc často nebývala a svět zahalený do tmy jí připadal neurčitý a bez konkrétního tvaru, jako by ho na noc rozebírali. Nad stromy svítily pouliční lampy a na chodníku se chvěly obrovské stíny listů. Na druhé straně ulice, u nemocniční brány, postávaly dvě prostitutky a jejich hořící cigarety ve stínu trhaně tančily jako světlušky. Když si jí všimly, jak u černě natřené branky vedoucí ke vchodu váhá, cosi si řekly, rozesmály se a jedna z nich na ni tiše zavolala jakousi otázku nebo pozvání, jehož slova Phoebe sice nezachytila, ale říkala si, že je to možná dobře.

Ve sklepním bytě nebylo vidět žádné známky života, nebylo odtamtud slyšet žádné zvuky a v okně se nesvítilo, ale když zazvonila, málem ani nestihla sundat prst ze zvonku a dveře se najednou rozletěly jakoby kouzlem. Doktor Kreutz nerozsvítil světlo v chodbě, takže z něj nejdřív viděla jen lesk bělma jeho očí, které se podobaly očím zaříkávače hadů na obraze džungle od Celníka Rousseaua. Kreutz musel vědět, že tam je, ještě než zazvonila. Když zmínila jméno Leslieho Whitea, nejdřív se na okamžik zdálo, že jí zabouchne dveře před nosem, ale nakonec vyšel na zápraží, přivřel za sebou a přidržoval dveře rukou, aby se nezavřely. Byl to ten nejdivnější doktor, jakého kdy viděla.

„Měl – měl nehodu,“ koktala. „Máte mi pro něj dát jeho medicínu. Říkal, že už budete vědět.“

Byl vysoký a hubený a jeho tvář byla temnější než noc. Měl na sobě jakousi halenu bez límce, akdyž se podívala dolů, zjistila, že je bosý. Také jemně voněl, kořenitě a sladce.

„Tak nehodu,“ řekl nevzrušeně. Měl hluboký hlas, nečekaně jemný a takřka melodický.

„Ano.“ Uvědomovala si, že dvě děvky z druhé strany ulice ji pořád ještě sledují. Cítila na zádech jejich oči. „Není na tom moc dobře.“

„Hm.“ Doktor Kreutz chvíli mlčky přemýšlel a zvažoval závažnost toho, co mu právě řekla. „To je nanejvýš, nanejvýš znepokojující.“

Jak je možné, že se jí nezeptal jakou nehodu?

„Já nevím, co je to za medicínu,“ řekla. „Pan White mi to neřekl, jen mě sem poslal, abych vám řekla, že ji potřebuje.“ Blábolila a nedokázala přestat. „Nevím, jestli takhle v noci mají ještě otevřeno v nějaké lékárně, ale možná kdybyste mi dal recept, tak by mi ho někde vzali, třeba támhle naproti v nemocnici.“ Trochu se natočila, aby mohla ukázat, jakou nemocnici myslí, a koutkem oka uviděla prostitutky, jak zvědavě natahují krky. Doktor Kreutz pomalu vrtěl hlavou.

„Žádnou medicínu nemám,“ řekl. „Řekněte mu, že žádná medicína už nebude.“

„Ale vždyť je zraněný,“ řekla. Najednou měla pocit, že se rozpláče. Každé slovo, které vyřkla, spadlo jako kámen do bezedné hlubiny jeho klidné a zdánlivě nepřekonatelné odměřenosti. „Copak ho v tom jen tak necháte?“

„Je mi to líto, slečno,“ řekl, „moc, moc líto.“ Ale vůbec to tak neznělo, ani trošku. Phoebe už nevěděla, co by dál řekla, a doktor po chvíli nehlučně ustoupil zpátky do temné chodby a ona znovu zahlédla záblesk jeho lesklých bělem těsně předtím, než za sebou zavřel dveře.

Teprve cestou zpátky si všimla cedule s jeho jménem na zábradlí. „Duchovní léčitel“ – přemýšlela, co to asi je.

Leslie ležel na gauči přesně tak, jak ho opustila, pospával a hlavu měl zkroucenou na polštářích. Ve světle elektrické lampy na kredenci se jeho tvář zdála ještě nateklejší než předtím, s lesknoucími se fialovočervenými ranami. Hezky by se vyjímala ve výloze řeznictví. Když mu řekla, co jí sdělil doktor Kreutz, že už žádná medicína nebude, zakryl si oči dlaní, odvrátil se od ní, začala se mu třást ramena a Phoebe si uvědomila, že pláče. Čekala cokoliv, ale slzy tedy rozhodně ne. Natáhla ruku, aby ho pohladila, ale rozmyslela si to. Najednou mezi nimi byla propast, nejen široká, ale navíc neuvěřitelně, nezměrně hluboká. Znovu si vzpomněla na malé zajíčky. Bylo to s ním stejné jako s nimi: byli každý jiný živočišný druh. Obrátila se, odešla do koupelny a nechala ho ronit bezútěšné slzy do polštáře s manšestrovým potahem.

V následujících dnech ji nikdy úplně neopustil pocit, že jsou každý jiný a jsou si na hony vzdálení. Přesto o něj pečovala, jak nejlépe dovedla, něžně a úzkostlivě. Říkala si, že tak by o něj nejspíš pečovala i skutečná zdravotní sestra – když byla malá, bylo to její vysněné povolání –, starostlivě, avšak neosobně. Každé ráno se mu snažila vnutit snídani, misku cereálií nebo toast a čaj, ale nechtěl nic jíst. O polední pauze ho chodila zkontrolovat a večer, když běžela po schodech, si pro něj připravovala úsměv, který nasadila těsně před tím, než vrazila do dveří s očekáváním, že bude pryč.

„Á, to jste vy, paní Nightingaleová,“ zaskřehotal pokaždé.

Viděla, že netrpí jen bolestí ze zranění, ale že ho trápí ještě nějaká další, hlubší muka. Nevěděla, jakou medicínu měl dostat od doktora Kreutze. Ani se ho na to nezeptala, možná taky proto, že ji jakýsi varovný vnitřní hlas nabádal, že je lepší to nevědět. Nejdřív si myslela, že by mohl být diabetik a že potřebuje inzulín, ale jak dny ubíhaly, začalo být jasné, že tomu tak není. Míval silné záchvaty horečky, kdy se celé hodiny třásl a zíral do stropu se zaťatými zuby a povlakem potu na čele a horním rtu. Shodil svůj špinavý a potrhaný oblek a oblékl se do jejího – nebo spíš Sářina – hedvábného županu s draky a ptáky, který měl lehce přehozený přes klenutou a bledě se lesknoucí hruď. Posbírala jeho věci, košili a spodní prádlo, a vyprala je v umyvadle v koupelně, přičemž odvracela oči od skvrn bůhví jakého původu. Ještě nikdy v životě nemusela nikomu prát prádlo.

Bylo však pozoruhodné, jak snadné pro ni bylo zvyknout si na neobvyklou přítomnost muže v jejím až doposud osamělém království. Nepřestala si uvědomovat, jak se od ní liší, jak je jiný, ale i na onu jinakost si zvykla. Bylo to, jako kdyby k ní přilnulo nějaké nádherné, napůl divoké raněné zvíře a svěřilo se jí do péče. Připadala si jako jedna z oněch vyšívaných dam na tapisériích, kterým u nohou klečí jednorožec. Už si skoro nepamatovala, jaké to bylo, když spolu byli onoho odpoledne v posteli, a všechny podrobnosti, které si vybavovala, se zdály spíš snové než skutečné.

Snažila se ho přesvědčit, aby jí dovolil zavolat doktora, tentokrát skutečného, ale když to zmínila, vydal ze sebe zvuk, který byl napůl zaúpěním a napůl smíchem, a mávl dlouhou, bledou, ochablou rukou. „Kdepak, žádné šarlatány!“ křičel s přehnanou komickou úzkostí. „Jen žádné šarlatány!“ Tvrdil, že ví, že nemá nic zlomeného, že ho sice bolí žebra, ale že jsou v pořádku, tím si je jistý. Když mu pomáhala jít na záchod, měla pocit, jako by podpírala pytel kostí. Ale k jejímu překvapení a mírnému zděšení jí právě jeho křehkost, jeho chatrnost, připadala nanejvýš vzrušující. Co to však znamenalo? Musela si připomenout, že se odvážila na dosud neprozkoumané teritorium. Ještě nikdy nežila v úzkém kontaktu s mužem, který nebyl jejím příbuzným. Blízkost bylo to slovo, slovo, které znělo, jako by patřilo na seznam hříchů z učebnice náboženství: až dosud nežila v blízkosti žádného muže. Sama pro sebe se usmála a z hloubi hrdla jí mimovolně vyšlo slabé kočičí zamroukání. Ano, tohle je hřích, konečně opravdový hřích, a takhle nenadále. Jedné horké a dusné noci, kdy ležela snad celé hodiny na posteli s odhrnutou přikrývkou a nemohla usnout, se s prvním šedým zábleskem úsvitu zvedla, šla do obýváku a ve své propocené noční košilce si lehla na gauč vedle něj. Probudil se, cosi zamumlal, s mírným zaúpěním se otočil, objal ji a Phoebe cítila, jak ji spaluje horkost jeho pošramoceného těla. Zavřela oči, pootevřela ústa a slyšela samu sebe slabě vykřiknout, jako by to byla ona, kdo je v bolestech.

Pořád ho nemohla donutit pořádně jíst. Živil se převážně Garibaldiho sušenkami – Phoebe připomínaly mucholapku – a ginem Gordon’s, kterého za čtyři dny vypil čtyři láhve. Když vypil první, kterou koupila v hospodě na rohu ulice, musela pro další láhve chodit pořád dál a dál, protože se bála, že když půjde do stejné hospody, nahlásí ji policii jako nebezpečného opilce. Dychtil po sladkostech všeho druhu, dortech, čokoládě, cukrových bonbonech. Posílal ji pro Yorkshirské karamelky a celý den je cumlal jako malý kluk.

A jestli se ho bála? Ano, bála. I když k sobě tiskla jeho horké tělo, když měl prsty zabořené v jejích vlasech, když se jejich ústa dotýkala a mezi ňadry se jí kutálely korálky potu, cítila svůj strach, skoro ho slyšela, zněl jako jakési tenké hvízdání v jejím nitru. Věděla, že nemá velkou fyzickou sílu, navíc byl po výprasku ještě slabší, ale nebyli ti nejslabší často také těmi nejnebezpečnějšími? Vzpomněla si na Lauru Swanovou a viděla ji plavat mrtvou pod kalnou, žlučovitou hladinou, s dlouhými hustými vlasy, které se vlnily kolem jejího strnulého obličeje jako závoj červenohnědých chaluh.

Šla na schůzku s Rose Crawfordovou do hotelu Shelbourne. Věděla, že jí nemůže říct o Lesliem Whiteovi – nikdo se o něm nesmí dozvědět –, ale už její pouhá společnost pro ni byla jakousi útěchou, která na chvíli uklidnila její poplašenou mysl. Cítila, že Rose by ji neodsoudila, kdyby jí odhalila své tajemství, Rose se svými nonšalantně nemorálními způsoby by to pochopila.

Poobědvaly spolu v hotelové restauraci. „Mám pocit, že tu pořád jen sedím a jím,“ povzdechla si Rose unaveně. „Jen co dojím snídani, už je čas na oběd a pak přijde odpolední čaj a pak…“ – zatáhla bradu a napodobila dunivý bas vrchního číšníka – „Večeře, madam!“ Usmála se. „Má drahá, nesmíš nikdy zestárnout.“

„Vždyť ty nejsi stará,“ namítla Phoebe.

„Ale taky nejsem mladá, což se svým způsobem zdá ještě horší. Vidíš támhle toho chlapíka, co obědvá se svojí bohatou tetičkou?“

Phoebe se ohlédla. Muž v saku s jemným proužkem, navlečený do ručně šitých jezdeckých kalhot byl objemný, měl zarudlý obličej, vlasy rozdělené uprostřed pěšinkou a po obou stranách hlavy sčesané dozadu jako dvě schlíplé perutě. Žena sedící naproti němu byla drobná a shrbená a nůž a vidlička v jejích skvrnitých pařátcích rachotily, kdykoliv se dotkly talíře.

„Ty ho znáš?“

„Neznám,“ řekla Rose, „ale pozorného a doufajícího synovce poznám na sto honů. Mluvím o tom proto, že když jsme sem vcházely, otočil se a díval se na nás. Tedy spíš na tebe. Mě přejel pohledem a nehnul u toho ani brvou.“ Ušklíbla se. „Ale bývaly doby, kdy tomu bylo jinak, má drahá.“

Rose jim oběma objednala mořský jazyk a láhev Chablis. Slunce proudící sem oknem způsobovalo, že ubrus zářil jako drahý kov, a na okrajích jejich sklenek na víno vykouzlilo hořící skvrnu.

„Kde pořád vězí ten tvůj otec?“ zeptala se jí Rose. „Čekala jsem, že bude plnit každý můj rozmar, a přitom jsem ho neviděla ode dne, kdy jsem sem přijela. Co asi podle něj celé dny dělám? Nikoho v tomhle městě neznám.“

„Tak proč neodjedeš?“

Rose na ni vytřeštila oči s hraným překvapením. „No tedy, drahoušku! Ty se mě chceš zbavit?“

„Jistěže ne, já jen…“

„Ale vždyť máš pravdu – proč vlastně neodjedu? Já nevím. Ta vaše pošmourná zemička mi nějak přirůstá k srdci. Netušila jsem, že jsem masochistka.“

Phoebe vykouzlila jeden ze svých tajuplných, melancholických úsměvů. „Že ty tu zůstáváš kvůli Quirkovi?“

Rose se na ni nepodívala. „Zapomenu, žes to vůbec vypustila z úst, mladá dámo,“ řekla.

Přistoupil k nim číšník a elegantním pohybem nabídl láhev vína Rose k posouzení, jako by byl kouzelník, který předvádí holubici, kterou za okamžik nechá zmizet. Když jim nalil a odešel, zvedla Rose sklenku proti světlu a svým nedbalým přízvukem se zeptala: „A copak vyvádíš ty, mladá dámo?“

Phoebe se musela kousnout do rtu, aby se nezačala culit jako idiot. Takovéhle to asi musí být, když je žena těhotná, pomyslela si, určitě musí mít tenhle hřejivý, vzrušující, tajnůstkářský pocit, že každou chvíli přeteče. Nevinně se na Rose zadívala. „Vyvádím?“

„Přesně tak. Nesnaž se mě obalamutit. Máš něco za lubem, to já poznám.“

„Jak? Jak to můžeš poznat?“ Nedokázala zamaskovat svou dychtivost. Kdyby tak Rose uhodla její tajemství, pak by to nebyla její chyba, nebyla by zrádkyní a mohly by si o tom společně promluvit.

„Já nevím,“ odpověděla Rose. „Celá záříš – ba ne, přímo jiskříš. A oči se ti tak rozpustile blýskají. Podle mě zažíváš nějaké dobrodružství, no nemám pravdu?“

Phoebe se zahleděla do stolu. Moc často se nečervenala, ale měla pocit, že teď možná ano. Byla ráda, když jim donesli mořský jazyk, který plaval v hnědém másle na oválných cínových talířích. Ryby neměla ráda, ale Rose se jí na to při své mírně pánovité povaze nezeptala, než jim objednala. Na tom však nezáleželo: Phoebe jen zřídka obědvala a nejspíš neudělá výjimku ani tentokrát. Lokla si Chablis a cítila, že jí stoupá přímo do hlavy jako záblesk citronově žlutého světla.

„Byla to taková shoda okolností,“ začala a opatrně vážila každé slovo.

„Shoda okolností? Jak to myslíš?“

„Za Quirkem přišel někdo, koho dřív znal, a požádal ho, ať neprovádí jednu pitvu.“

„Ať neprovádí pitvu?“

„Ano.“

„Jakou?“

„Pitvu jeho ženy. Manželky toho člověka. Ona zemřela.“

„Jistě, to jsem pochopila, pitva nepitva. A co to bylo… co je to za lidi?“

„Na tom nezáleží. Prostě… lidi. Znala jsem tu manželku – tedy neznala jsem ji, ale… Měla salon krásy, kupovala jsem si od ní věci.“

„Jaké věci?“

„Pleťový krém, krém na ruce, znáš to. A pak…“ Phoebe se zarazila. Měla pocit, že někam bezmocně, pomalu a docela příjemně padá, jako by byla ve snu. Všimla si, že se jí třese ruka, bála se, že kdyby se přestala hlídat, její nůž by také rachotil o ten hloupý cínový talíř, tak jako nůž té staré dámy. „Zabila se,“ řekla. Znělo to tak ostře, tak věcně. Kdysi jí smrt připadala tajemná a mystická, ale to už bylo dávno.

Rose přestala jíst a sledovala ji bystrým, dravčím pohledem. Dokázala poznat, kdy se uvolněná konverzace změní v něco závažnějšího.

„Phoebe,“ zeptala se, „dostal se Quirke zase do nějakého průšvihu?“

Phoebe přemýšlela, kdy ji Rose naposledy oslovila křestním jménem, jestli vůbec někdy. Ale byla pravda, že Rose si na křestní jména obecně příliš nepotrpěla. A navíc jí uniklo, o co tu jde – Quirke není tím, kdo je v průšvihu. Pozvedla sklenici, podívala se na ni, ale nenapila se. Rose ji stále sledovala pohledem dravce.

„V průšvihu?“ řekla Phoebe. „Kdepak, nemyslím si, že by byl Quirke v průšvihu.“

Připlul k nim úslužný číšník, dolil jim sklenky, a když byl hotov, Rose ho poslala pryč netrpělivým mávnutím ukazováčku. Usrkla si vína. Záblesk znepokojení z jejích očí pomalu mizel a Phoebe najednou pochopila, a byla si tím jistá, že Rose je do Quirka zamilovaná. Překvapilo ji, že ji to nepřekvapuje.

„Mluvila jsi o nějaké shodě okolností,“ připomněla jí Rose.

„Ta žena, co zemřela, ta Laura Swanová – znala jsem taky jejího partnera.“

„Jakého partnera?“

„Vedli společně podnik, ten salon krásy. Jmenuje se Leslie White.“ Že by ve svém hlase zaslechla jakýsi záchvěv, když vyslovila jeho jméno? Rychle pokračovala dál: „Quirke si podle všeho myslí, že na tom něco nehraje. Tedy myslím na její smrti, na smrti Laury Swanové. A taky na tom, jak za ním přisel její manžel…“ Zaváhala a zmlkla. Její hlas se skutečně musel třást, když vyslovila Leslieho jméno, protože Rose se toho okamžitě chytila.

„Leslie White,“ řekla pomalu s pohledem upřeným na Phoebe, našpulila ústa a tiše zamručela: „Tak tak se jmenuje to tvoje dobrodružství?“

„Ale ne, kdepak. Ne, já… tedy on, myslím jako Quirke, on – on zkrátka nedokáže nic nechat na pokoji.“

Rose přikývla. „To je bezpochyby pravda.“ Zadívala se na svůj talíř a nabodla na vidličku kousek ryby. Phoebe nanejvýš fascinovaně sledovala, jak sousto bílého masa s přetrhanými provázky křiklavě růžových žilek putuje do Rosiných namalovaných, krvavě rudých úst. Na horním rtu měla drobounké rýhy, jako by její kůži na tom místě někdo protkal neuvěřitelně jemným, průhledným vláknem.

„Jaký máte s otcem vztah?“ zeptala se.

Phoebe se vždycky zarazila, jako by její mysl klopýtla, když uslyšela, že o Quirkovi někdo mluví jako o jejím otci.

„Docela dobrý,“ řekla neurčitě. „Jednou týdně mě zve na oběd.“

„A dá si svoji sklenku vína.“ Rosin úsměv byl stejně suchý jako Chablis, které pily.

„Naše cesty se moc… moc často nezkříží,“ řekla Phoebe a znovu zabodla pohled do talíře.

„Hmm. Jedině když nastane nějaká shoda okolností, jako třeba s tím – jak že se jmenuje? Leslie?“ Phoebe rezolutně klopila zrak a neodpověděla. Rose na talíři překřížila nůž a vidličku, opřela se lokty o stůl, sepnula ruce a na okamžik se rty opřela o kloub ukazováčku. „Věděla jsi o všech těch věcech, které se tehdy děly ve Scituate a předtím v Dublinu?“ zeptala se opatrně. „O Soudci Griffinovi a tvém otci – myslím o Quirkovi – a té dívce, co zemřela – taky jsem zapomněla, jak se jmenovala.“

„Christine Fallsová,“ řekla Phoebe a zarazila se – jak je možné, že si to jméno vybavila tak rychle a s takovou samozřejmostí?

„Takže jsi o tom zjevně věděla,“ řekla Rose. „Kdo ti to řekl?“

„Sára.“

„Aha.“

„Ale hodně jsem si toho domyslela sama.“

„A víš, že Quirke chtěl zničit Soudcovu pověst? Pověst tvého dědečka, který právě zemřel?“

„Ano. Vím. Ale ututlalo se to.“

Rose popotáhla. „A bylo to jen dobře. Byla to nechutná záležitost. Proto jsem se tě ptala, jestli není Quirke zase v průšvihu. Mám pocit, že se z toho ještě úplně nevzpamatoval – nerada bych, aby se zase do něčeho zapletl, do nějakého nového skandálu. Myslí si, že je rytíř ve skvostném brnění, ale není to tak úplně pravda.“ Zavál k nim mírný větřík z vysokého otevřeného okna vedle jejich stolu, který s sebou přinesl vůni stromů a trávy z parku naproti přes silnici a zápach suchého sena ze stanoviště drožek, kde drožkáři v otlučených cylindrech vyhlíželi movité turisty. „Víš, měla bys mu odpustit,“ nadhodila Rose. Phoebe na ni zůstala hledět. „Já vím, že do toho nemám co mluvit. Ale drahoušku, dlužíš to přinejmenším sama sobě, když už ne jemu.“ Vesele se na ni podívala a na tváři se jí rozehrál úsměv.

„Nemyslíš?“ Phoebe pořád ještě mlčela a Rose takřka neznatelně pokrčila rameny. „Tak,“ řekla, „co kdybychom si daly trochu toho slibného jahodového koláče a pak se prošly támhle po parku?“

„Musím se vrátit do práce,“ namítla Phoebe.

„Copak si nemůžeš vzít na chvíli volno, aby ses mohla procházet se svou opuštěnou nevlastní bábinkou?“ Rose tu a tam bezdůvodně přeháněla svůj jižanský přízvuk a dělala si tak legraci sama ze sebe, velice netypické jižanské krásky. Phoebe zavrtěla hlavou. Rose si povzdechla a zvedla svá tenká, tužkou dokreslená obočí. „Tak si dej aspoň kafe a pak to zabalíme.“ Chvíli si mladou ženu naproti sobě prohlížela, s hlavou šibalsky nakloněnou na stranu. „Poslechni, drahoušku,“ řekla tím nepřátelštějším tónem, „ty mě nemáš moc v lásce, viď?“

Phoebe se zamyslela. „Obdivuju tě,“ řekla.

Na to Rose zaklonila hlavu a rozesmála se pronikavým, chladným, zvonivým smíchem.

„Páni,“ řekla. „Ty jsi vážně dcerou svého otce.“

Nešla rovnou do obchodu, ale vydala se přes park do Harcourt Street a odemkla dveře domu naplněného nezvyklým tichem brzkého odpoledne. Tentokrát nespěchala, ale pomalu kráčela po schodech a přidržovala se při tom zábradlí. Ještě než otevřela dveře bytu, věděla, že Leslie je pryč. Přikrývka a polštář byly stále ještě na pohovce, na koberci se válely papírky od cukrovinek a na stolku stála jeho sklenka od ginu a vedle ní zmuchlaný výtisk Mailu z předchozího večera. Dlouho jen tak stála a mysl se jí pomalu vyprazdňovala, jako když se vypouští voda ze dřezu. Opět uviděla malé zajíčky, jak oddechují v travnatém pelíšku. Mohla se uklidňovat alespoň tím, že Leslieho nedostala žádná lasička nebo liška, i když bůh ví, jaká jiná nebezpečí na něj číhají. Uslyšela se vzlykat, skoro lhostejně, slyšela se jakoby zdálky, jako by ten zvuk nevyluzovala ona, ale někdo ve vedlejší místnosti. Odložila tašku na stolek vedle sklenky – na jejím dně byla pořád ještě namodralá kapka ginu –, pak si lehla na pohovku, položila si hlavu do důlku, který Leslie nechal v polštáři, přitáhla si přikrývku až pod bradu, zavřela oči a takřka rozkošnicky se oddala svým slzám.

4

Vůbec nepochybovali o tom, že se opět setkají. Quirke po první návštěvě v jejím domě počkal dva dny, než jí zatelefonoval. Když zvedl sluchátko, uvědomil si rozechvělý pocit v oblasti bránice, nad čímž se pozastavil. K čemu se to chystá? A kam až to povede? Co se srdečních záležitostí týče, byl od přírody opatrný. Ne že by od Deliiny smrti tenhle jeho orgán utrpěl nějaké závažné rány, ale raději se vyhýbal riziku, když se teď bezpečně přehoupl do prostředního období svého života. Jeho opatrnost ho ještě víc brzdila. Bylo jasné, jak mu napovídal jeho varovný vnitřní signál, že Kate Whiteová nabízí mnohem víc než pouhou vyhlídku na to, co po ženách obvykle chtěl. Pomalu odložil sluchátko a zhluboka se nadechl. Červenec už byl v plném proudu, bylo nedělní odpoledne a klín oblohy, který viděl mezi střechami, když se naklonil a podíval se vzhůru oknem obýváku, měl jasnou, teplou kobaltovou barvu, v níž jako by byly obsaženy veškeré přísliby léta. Vybavil si Katein smutný, uslzený úsměv. Copak může ztratit víc, než by mohl získat?

Zvedl sluchátko a vytočil číslo.

Ztratit se toho dalo mnoho, bolestně mnoho.

Vyjeli si společně na Howth. Byl to Quirkův nápad, ve vesnici byla hospoda, kam chodíval pít, a vyjádřil se, že by se tam Kate mohlo líbit. Ani jeden z nich nezmínil onu závažnější otázku, co by se dalo dělat se zbytkem večera. Na Castle Avenue přijel taxíkem a znovu musel žasnout nad tupou, čtverhrannou ošklivostí domu s velkými, nápadnými okny s laťkovými žaluziemi a cihlami barvy zaschlé krve. Nedokázal si tu představit Leslieho Whitea, jak se vrací domů po těžkém dni, kdy musel řešit záležitosti Stříbrné labutě, jak si po večeři dělá pohodlí v pantoflích a s večerním vydáním novin. Podle jeho ženy to však byl právě Leslie, kdo chtěl dům koupit, když ho na něj upozornil jakýsi známý z kadeřnické branže. „Myslím, že měl pocit, že se mi bude líbit,“ řekla Kate a zašklebila se. „Má otřesný vkus a žije v domnění, že ho s ním sdílím. Chudáček Les.“

Otevřela mu dveře a voněla po citronovém mýdle. Byla vykoupaná. Když uviděla, že je to on, naklonila hlavu na stranu, chvíli si ho mlčky prohlížela a usmívala se. „Zdá se, že je to osud,“ řekla. Vlasy dnes měla za ušima stažené černou látkovou čelenkou a až na rtěnku nebyla nalíčená. Její šaty byly bledě žluté s potiskem velkých modrých fleků ve tvaru obřích chrp.

„Co dělá prst?“ zeptal se jí.

„Cože? Á, aha.“ Ukázala mu palec s úhledným kroužkem náplasti. „Hezky se to hojí. Měl byste se dát na medicínu.“

Pozvala ho na chvíli dál a šla si pro kabelku. Čekal ve vstupní hale a na kůži mu jako pot vyrazil neklid. Cizí domy, to, jak si různí lidé různě uspořádávají život, ho odjakživa vyváděly z míry. Když se Kate vrátila, všiml si, že taky není ve své kůži – že by si to rozmyslela, tu cestu na Howth? A jeho taky? – a že se vyhýbá jeho pohledu. Kate vyšla před dům, šaty jí šustěly kolem nohou a taxikář, který se hrbil za volantem jako ropucha, ji přejel arogantně oplzlým pohledem.

„Kdepak, taxíkem ne,“ protestovala. „Jeďme autobusem, mám dneska demokratickou náladu.“

Quirke proti tomu nic nenamítal. Zaplatil řidiči, který vystřelil od chodníku tak rychle, až z výfuku rozčileně vyprskl kouř. Vydali se spolu dolů z kopce směrem k moři. Letní odpoledne připadala Quirkovi snová a zároveň na nich bylo cosi prastarého. Měl pocit, že jsou samým ztělesněním počasí, světla a času. Sluncem zalitá cesta před nimi byla liduprázdná. Od zahradních zdí se odkláněly těžké vějíře šeříků a slabá, ostrá vůně jejich naleštěných listů se mísila se slanou vůní moře. Nemluvili, ale čím déle ticho mezi nimi trvalo, tím těžší bylo ho prolomit. Quirke si připadal trochu směšně a byl to příjemný pocit. Tomuhle se nedalo říct jinak než rande a on už si ani nepamatoval, kdy naposledy na nějakém byl. Byl na takový výlet už moc starý, nebo přinejmenším příliš nemladý, a měl z toho nevysvětlitelnou radost.

Spodní patro autobusu bylo plné halasných rodinek s rybářskými pruty a lopatkami na písek, které se rozhodly strávit dlouhý letní večer u moře. Vylezli po úzkém točitém schodišti do horního patra. Kate šla první a gentleman Quirke se snažil nekoukat se jí na pozadí. Našel jim sedadlo v přední části autobusu. Obloha byla jasná jako plochý modrý plát, připnutý spodním okrajem přímo k horizontu. Foukal silný vítr a světlo nad zálivem, obtěžkané solí, hrálo barvami čerstvé modřiny. Objevila se před nimi Howth Head, nízký, olivově zelený kopec, posetý shluky žlutých hlodašových keřů.

Kate promluvila jako první. „Vypadáte hrozně elegantně,“ řekla.

Quirka to zaskočilo. Pochybovačně se na sebe podíval, na svou bleděmodrou košili, světle šedý oblek a semišové boty – v semišových botách si vždycky připadal nesvůj. Vzpomněl si na Leslieho Whitea, jak zahýbal za roh Duke Lane, s tou jeho přilbou stříbrných vlasů a zápěstími bez kostí. Leslie byl pro semišové boty jako stvořený. Kate se zasmála. „Omlouvám se,“ řekla. „Vidím, že jsem vás uvedla do rozpaků. To jsem celá já, vždycky způsobím, že jsou lidé celí nesví a rozpačití a pak mě za to nenávidí.“

Autobus v Howthu zastavil na vlakovém nádraží a Quirke a Kate vykročili podél něj a pak zahnuli do Church Street. V hospodě U kohouta vládlo přítmí a bylo tam trochu zatuchlo. Jediný mihotající se paprsek světla, který dovnitř pronikal nezatřeným pruhem v horní části okna, se šikmo zařezával do podlahy uprostřed místnosti. Na nástěnce na zdi byly připíchnuté tři zaprášené kriketové čepice a mapa okolního pobřeží s vyznačenými majáky. Posadili se k nízkému stolku u otevřených dveří, odkud mohli pozorovat sluncem zalitou ulici. Quirke vypil sklenici rajčatového džusu a Kate campari se sodou. Přes látku jejích šatů viděl Quirke široké okraje jejích punčoch a obrys přezky podvazkového pásu. Líbilo se mu, jak se oblékala, že si dopřávala svobodu. Ženy, na které byl zvyklý, nosily příliš mnoho oblečení, pásky a ramínka, korzety, gumové podvazky a do jeho náruče připlouvaly se všemi těmi serepetičkami a překážkami hodnými starodávné bitevní lodi v plné zbroji.

„Bydleli kousek od nás, víte,“ řekla najednou Kate a zdálo se, ze této větě předcházely dlouhé a chmurné myšlenkové pochody. Quirke se na ni podíval. Zamyšleně přejížděla prstem po okraji své sklenky. „Ta děvka a její manžel – myslím Lauru Swanovou. Předpokládám, že on tam pořád ještě bydlí. Je to jedna z těch ulic s řadovkami z červených cihel blízko parku Sv. Anny. Velice slušná čtvrť, jak by určitě nezapomněla připomenout, tím jsem si jistá. Dokážu si to živě představit, tapeta s kachnami mířícími ke stropu a chlupatý potah na záchodovém prkýnku. Když si představím, jak se tam s ní můj Leslie odpoledne rochnil v jejích růžových saténových duchnách – ó, ano, očividně si ho pouštěla k sobě domů, když byl manžílek pryč. Bože, je to tak ponižující.“ Podívala se na něj. „Jak mi to mohl udělat?“

Když dopili, přešli ulici a sešli po úzkých betonových schodech mezi domy na Abbey Street k přístavu. Na západním molu námořníci v dřevácích a ušpiněných zástěrách skládali nasolené sledě do dřevěných sudů s železnými obručemi. O kousek dál spravovala parta rybářů obrovskou síť, která byla natažená mezi dřevěnými sloupy, a jak si tak síť dlouhýma rukama obratně přitahovali a skládali ji, vzdáleně připomínali harfisty. Byly tam i další páry procházející se na čerstvém večerním vzduchu, který voněl jódem. Po molu přeběhl pes s vyceněnými zuby, který zuřivě štěkal na racky houpající se mezi – loděmi na olejnatě se vlnících, duhově zabarvených vodách přístavu. Quirke si zapálil cigaretu a musel se při tom natočit bokem a přikrýt zapalovač a jeho plamínek dlaní. Pak pokračovali dál. Kate se do něj zavěsila a přitiskla se k němu. Cítil pevné teplo jejího boku a oblé ňadro v křehkém, hedvábném košíčku.

„Něco mi povídejte,“ promluvila.

„Co?“

„Cokoliv.“

„Viděl jsem vašeho manžela,“ řekl.

Ztuhla. Ještě pořád se o něj opírala, ale najednou se zdálo, jako by byla samá kost a hrana. „Kde?“

Quirke pokrčil rameny. „Na ulici.“

„Vy ho znáte? Vy jste s ním někdy mluvil?“

„Ne.“

„Tak jak víte, že to byl on?“

Quirke zaváhal a nakonec řekl: „Protože byl s mojí dcerou. Tedy ne když jsem ho viděl, ale těsně před tím.“

Nevěděl, proč jí to řekl. Dokonce si ani nebyl jistý, že jí to říct chtěl. Měl podezření, že to možná udělal proto, že tam v přístavu, kde se procházely milenecké páry a štěkali psi a on měl po boku tuhle chytrou, nádhernou a vroucnou ženu, se mu na krátký okamžik zdálo, že štěstí není nemožné. Quirke měl ještě jednu osobnost, která se skrývala v jeho nitru, nespokojenou, pomstychtivou a vždy připravenou provokovat, které dal přezdívku „Carricklea“. Často se mu stávalo, že se držel zpátky, jako by s tím nemohl nic dělat, když si toto jeho druhé vnitřní já začalo vymýšlet nějakou novou ohavnost. Carricklea se nemohl smířit s obyčejným štěstím ani jeho náznakem. Carricklea měl potřebu narušit tenhle krásný, nevinný, modrozlatý letní večer, který Quirke trávil u moře ve společnosti nádherné a zřejmě i dostupné ženy. Carricklea nechodil na rande, alespoň ne dobrovolně, a teď, když k tomu byl donucen, hodlal se za to náležitě pomstít.

Cesta zpátky z Howthu proběhla v napjaté náladě a beze slov. Tak tomu bylo vždycky, když ze sebe Carricklea vydal to nejhorší – nad vším se vznášel oblak zahořklého ticha a všichni zúčastnění byli podráždění, málomluvní a zachmuření. Quirke před nádražím mávnutím přivolal taxík a Kate tentokrát neprotestovala. Seděli na zadním sedadle bok po boku, a přesto každý sám, mezi nimi se těsnal Leslie White a všechny ty věci, které s ním souvisely, neviditelné, a přesto až příliš hmatatelné. Kate byla zamyšlená, Quirke měl pocit, že skoro slyší, jak jí to v hlavě šrotuje. Už s ní o Phoebe někdy mluvil? Zmínil před ní vůbec její jméno? Měl dojem, že ne. Tak jak je možné, že ho nezahrnuje otázkami? Okýnkem auta pozoroval, jak míjejí zaprášené fasády Raheny a Killesteru, odolné vůči slunci, a povzdechl si. Byl si jistý, že otázky dřív nebo později přijdou. Právě na nich totiž její mysl nyní pracovala.

U dveří domu na Castle Avenue oba zaváhali a pak se ho Kate, aniž by se na něj podívala, zeptala, jestli chce jít dál, a za chvíli už Quirke seděl celý nesvůj mezi krychlovým nábytkem v – jakže tomu říkala? – aha, v pracovně, kouřil cigaretu a srkal kávu, která mu připadala bez chuti. Pozoroval Kate, jak dělá věci, které v takových chvílích nejspíš dělají všechny ženy – rázně natřepala polštář, zvedla z koberce sponku do vlasů, postávala u okna a mračila se na zahradu, jako by tam něco bylo naprosto špatně, něco, co viděla jen ona. Konečně Quirke, celý podrážděný z ticha, které v pokoji panovalo, odložil svůj šálek kávy na malinký skleněný stolek vedle sebe a řekl: „Podívej, je mi to moc líto.“

Uzavřel sám se sebou dohodu, že pokud bude Kate předstírat, že neví, za co se omlouvá, okamžitě se zvedne a odejde. Ale řekla jen tiché „Jistě“ a její hlas vyzněl do ztracena. Pak najednou ožila, posadila se naproti němu na bílou pohovku, shrbená a s rukama propletenýma na kolenou, a dlouhou chvíli na něj hleděla s hlavou nakloněnou na stranu, jak bylo jejím zvykem, jako by byl nějaký exponát, nějaký exemplář vzácného, ohroženého či dosud neznámého druhu, který dostala za úkol prozkoumat.

„Proč jsi sem onehdy přišel?“ zeptala se klidně a zcela věcně; z jejího hlasu nebyl znát sebemenší náznak provokace či vzteku. „O co ti vlastně šlo?“

Nezaváhal. „Nevím,“ řekl. A byla to pravda. „Už jsem ti říkal, že jsem zvědavý.“

„Ano, to jsi říkal. Trpím nevyléčitelnou zvědavostí,‘ přesně takhle jsi to řekl.“

„A ty jsi mi nevěřila.“

„Proč myslíš? Nehledě na to, že jsem byla náležitě namol. Jinak bych tě ani nepustila do domu, tím jsem si jistá.“

Uhnul před jejím nepříjemně zkoumavým pohledem. Připozdívalo se a světlo v zahradě zešedlo. Jako by všechno ovládla nevysvětlitelná, sladká melancholie jako ve snu. Myslel na mrtvou Deirdru Huntovou, jak leží na pitevním stole, hrudník má rozříznutý a rozevřený jako otrhaný, podivně tlustý a krví potřísněný kabátek.

„Ale není v tom jen zvědavost.“ Odmlčel se. „Před pár lety,“ začal pomalu, „jsem se zapletl do něčeho, co jsem nikdy neměl příležitost dokončit.“

„Do čeho?“

„Do jednoho skandálu. Jedna mladá žena zemřela a druhou zabili. Byli do toho zapletení lidé z mého blízkého okolí. Nakonec se to ututlalo.“

Vyčkávala. Sáhl do kapsy pro svou pentelku, ale pak si vzpomněl, že se mu ji nejspíš někde nějak podařilo ztratit.

„Chápu,“ řekla. Quirke si ji prohlížel. Opravdu? Opravdu to chápe? „Zavětřil jsi další skandál a tentokrát ses chtěl přesvědčit, že se neututlá a že naopak vyjde na světlo. Je to tak?“

„Kdepak, právě naopak.“

„Naopak?“

„Nechci, aby se o tom někdo dozvěděl.“

„O čem?“

„To právě nevím, ale ať už je to cokoliv. A ať už je za tím kdokoliv.“

„Proč – proč chceš, aby se o tom nevědělo?“

Pokrčil rameny. „Protože už mám po krk hrabání se v lidské špíně. Strávil jsem celý život ponořený až po lokty v tajemstvích druhých, v jejich hanebných hříšcích.“ Znovu se zahleděl z okna na šednoucí světlo. „Jedna z prvních pitev, kterou jsem dělal, byla na půlročním nebo ročním dítěti, už si přesně nepamatuju, kolik mu bylo. Nejdřív ho zbili domodra a pak uškrtili. Na krku mělo otisky prstů svého otce. Nejen otisky po palcích, ale skutečné otisky prstů, které byly vryté do kůže.“ Ztichl. „Co na tom záleží, co lidé dělají? Jakmile se to stane, je po všem. Usvědčil jsem toho parchanta z vraždy vlastního dítěte, ale tomu dítěti to život nevrátilo.“ Znovu se odmlčel a přiložil si ruku k obočí. „Ani nevím, proč ti to říkám. Podívej,“ – zničehonic se zvedl – „měl bych jít.“

Nepohnula se, jen k němu zvedla oči. „Chci, abys zůstal.“

„Nemůžu.“

„Nenabízím to každému cizímu chlapovi, který za mnou přijde a začne mi klást záhadné otázky.“ Quirke na to nereagoval. Vydal se ke dveřím. Kate se ani nehnula, dál seděla na kraji pohovky, s rukama propletenýma na kolenou. Vyšel do vstupní haly. Jeho klobouk visel na věšáku u dveří. Sundal ho a přejel prstem po krempě. Měl pocit, že má sevřené hrdlo, jako by se v něm něco dmulo, jakási bublina žluče. Proč byla Phoebe s Lesliem Whitem? To byla otázka, kterou chtěl položit. Jenže komu, kdo by na ni mohl znát odpověď? Když se otočil, Kate stála ve dveřích za ním, přesně jako tehdy, když ji uviděl poprvé, s jednou rukou zvednutou, opřenou o rám dveří a s hlavou nakloněnou na stranu.

„Když teď odejdeš,“ řekla, „příště už tě dovnitř nepozvu.“ Pořád ještě přejížděl prstem po klobouku. Kate prudce odvrátila tvář, jako by se chystala si odplivnout. „No tak si jdi.“

Sešel dolů k nábřeží, přešel silnici a zastavil se u hráze. Den byl u konce a moře pod fialkovou kupolí oblohy bylo namalované safírovými, bledě zelenými a levandulově šedými tahy štětce. Na druhé straně zátoky – bylo to Dun Laoghaire? – blikala světýlka a hory, které byly ještě dál, ztratily hloubku a zdálo se, jako by byly jen namalovanou kulisou. V místě, kde se kupila noc, se na obzoru držely matné hnědavé mraky. Jeho myšlenky byly jako čistý list, vlastně se ani nedaly nazvat myšlenkami. Cítil se oloupený; ne o nějakou konkrétní věc, ale obecně. Ale opravdu o něco přišel? Měl vůbec co ztratit? V dálce na moři zablikalo světýlko: loďka? Maják? Obrátil se a vydal se přes travnatý pruh zpátky na silnici.

Když otevřela dveře, měla na sobě modrý župan s potiskem a byla bosá. Nedala na sobě znát ani špetku překvapení, že ho tam vidí. „Že by znovu osud?“ utrousila. Ve tváři měla kamenný výraz. „Zrovna jsem si chtěla dát vanu.“

„Myslel jsem, že už sis dneska jednu dala,“ poznamenal.

„To ano. Ale chtěla jsem si dát ještě jednu. Ale teď si ji nedám.“

Zatímco vařila, seděl u kuchyňského stolu a pokuřoval. Okno nad dřezem se začalo lesknout tmou. Nakrmila ho jehněčí kotletou, rajčaty a chřestem v majonéze. Zeptal se jí, proč nejí, a ona odvětila, že už jedla, a i když jí to nevěřil, nic už neříkal. Nechal své myšlenky bezcílně toulat. Přepadla ho podivná otupělost, jako by do tohohle domu, tohohle pokoje, k tomuhle stolu, musel ujít dlouhou cestu. Jedl s pramalým potěšením. Jídlo, které mu připravil někdo cizí takhle v kuchyni a ne v restauraci, pro něj vždycky mělo zvláštní chuť. Nechutnalo skoro ani jako jídlo, i když dobře věděl, že musí být chutnější než cokoliv, co jedl kdekoliv jinde, zcelajistě chutnější než to, které si vařil sám. Móly, pokrm bohů. Nebo se to jmenovalo jinak? Kdepak, byla to ambrosie. Kate seděla naproti němu a s mateřskou dychtivostí pozorovala, jak jí, jak do sebe zarputile souká maso, rudou dřeň rajčat a ochablé zelené výhonky. Když dojedl, vzala jeho talíř, dala ho do dřezu a stále ještě otočená zády k němu řekla: „Pojď do postele.“

„Ááá!“ vykřikla, trhla hlavou na polštáři nejdřív na jednu stranu a pak na druhou a kousala se při tom do spodního rtu. Quirke se rýsoval nad ní ve světle hvězd a divoce sebou škubal. „Bože!“

Pozdě v noci sešli dolů a znovu se posadili ke kuchyňskému stolu. Kate se nabídla, že uvaří další kávu, ale Quirke odmítl. Byl teď bosý stejně jako ona a měl na sobě jen košili a kalhoty.

V ložnici mu nabídla župan Leslieho Whitea, ale vrhl na ni takový pohled, že řekla „Promiň“ a zase ho pověsila na háček.

V kuchyni se na okenní tabulky tiskla modročerná noc, lačná temnota. Nikde nebylo slyšet jediný zvuk, klidně mohli být na celém světě sami. Pozorovala ho, jak kouří cigaretu. Viděla, že je stejný jako všichni ostatní muži, se kterými kdy spala, že je celý nesvůj, teď, když si odbyli to hlavní, dělá jakoby nic a oči mu těkají sem a tam, jako by se snažil přijít na to, jak se z toho vyvléknout. Věděla, co s ním je. Nebyl to pověstný smutek, který prý muži po sexu cítí – to byla jen výmluva, kterou vymyslel některý z mužů –, nýbrž rozmrzelost z toho, že se nechali ovládnout touhou, ba co hůř, že svou touhu takhle vystavili na odiv. Ale jak je možné, že z jeho rozmrzelosti nebyla rozmrzelá? Nedokázala se na něj zlobit. Blonďaté vlasy na temeni velké těžké hlavy mu stály a tvořily malou chocholku, a Kate na vteřinu uviděla, jak vypadal jako malé dítě – už tenkrát byl velký a celý bezradný ze světa, ale bál se to na sobě dát znát. Když cigaretu dokouřil, připálil si od špačku další.

„Ty bys mohl jet na olympiádu,“ prohlásila. Podíval se na ni. „Na olympiádu v kouření. Vsadím se, že bys vyhrál zlatou.“ Opatrně se usmál. Často si všimla, že vtipy v podobných chvílích na příliš úrodnou půdu nepadají. Znovu se zahleděl do stolu. „Neměj obavy,“ řekla Kate a lehce mu prstem poklepala na hřbet ruky, „nemusíš mi říkat, že mě miluješ.“

Přikývl jako zpráskaný pes, ale nepodíval se na ni. Pak si odkašlal a zeptal se: „Proč začal tvůj manžel pracovat s Deirdrou Huntovou?“

Kate se rozesmála. „To neumíš mluvit o ničem jiném?“

„Promiň.“

Opět na ni vrhl rychlý, plachý pohled. To se jí opravdu tak bojí?

„Ty jsi zkrátka jako starý buldok, viď?“ řekla. „Našel jsi tuhle kost a prostě se jí nehodláš pustit.“

Pokrčil obrovskými rameny a ohrnul spodní ret. Měla silné nutkání natáhnout ruku a uhladit mu neposednou blonďatou kadeř, ale místo toho se zvedla, šla ke dřezu a napustila si sklenici vody.

„Já nevím, proč se s ní zapletl,“ řekla, usrkla si vody – jako vždycky měla z nějakého záhadného důvodu jemnou příchuť plynu – a dívala se při tom oknem do zahrady na hranaté fleky měsíčního světla a fialovošedé stíny. Tu noc poté, co vyhodila Leslieho z domu, tu taky takhle stála, přemáhala se, aby neplakala, a viděla, jak jde přes zahradu liška a zametá ocasem trávník. Rozesmála se a nahlas řekla: „Ale kdepak, Leslie White, nemysli si, že mě tak lehko obelstíš a vetřeš se zpátky.“ Odvrátila se od dřezu a znovu si prohlížela Quirka, který se hrbil nad stolem s cigaretou ve své obrovské tlapě. „Leslie vždycky v něčem jel,“ řekla. „Uzavíral výhodné obchody a sliboval lidem, že do toho budou moci jít s ním. Je to hrozný šmelinář, vážně. Nechápu, jak je možné, že jsem ho neprokoukla už na začátku. Ale víš, jak to je…“ – na tváři se jí objevil šibalský úsměv – „láskaje slepá, jak se říká.“

Šla zpátky ke stolu, posadila se zase naproti němu, vzala mu z ruky cigaretu, potáhla si a vrátila mu ji. Okamžitěji nabídl celý balíček, ale zavrtěla hlavou. „Přestala jsem s tím.“

Nějakou dobu mlčeli. Někde v domě odbily hodiny třetí hodinu ranní.

„Měl bych jít,“ řekl.

Dělala, že ho neslyšela. Už zase hleděla k oknu.

„Třeba už spolu tehdy spali,“ ozvala se. „Třeba to byl ten důvod, proč si spolu založili podnik…“ Hořce se rozesmála. „Prý podnik! Nevím, proč to slovo ve spojitosti s Lesliem vůbec používám. Byl to vážně zoufalec. Tedy vlastně pořád ještě je.“ Quirke přejel koncem cigarety po hraně popelníku, až mu z popela zůstala jen špička. Kate lehce bodlo u srdce. Ale nebyla to bolest, jen vzpomínka na bolest. Leslie dělal s cigaretou přesně totéž, možná to dělá právě teď, někde jinde. „Nepřekvapilo by mě, kdyby z ní vytáhl nějaké peníze,“ prohlásila. „Ten jeho kadeřnický salon zkrachoval – jmenovalo se to tam Na vlásku, což bylo, myslím, docela příhodné – a ode mě už před tím dostal pár set liber, které samozřejmě hned rozfofroval. Jasně jsem mu řekla, že nic víc už nedostane, což domácí pohodě zrovna nepřidalo. Klidně bych ho dala k soudu, kdybych si myslela, že mám šanci dostat z něj ty peníze zpátky.“

„A Deirdra Huntová měla nějaké peníze?“

„Myslíš Lauru Swanovou – nevím, proč mě to tak rozčiluje, když jí říkáš tím druhým jménem.“ Na chvíli si zakryla oči.

„Peníze?“ zopakovala. „Já nevím – to mi pověz ty. Ale Leslie se o lidi, co neměli peníze, moc nezajímal, dokonce ani o takové krasotinky jako ona.“ Vykouzlila na tváři úzkou a rozhořčenou verzi svého zmučeného úsměvu.

„Jak se spolu seznámili?“ zeptal se Quirke.

„Kdo ví – vlastně ne, počkej. Seznámil je jakýsi doktor, se kterým se oba znali. Myslím, že to byl Ind. Měl ale hrozně divné jméno, jak jen se to jmenoval. Krantz? Kreutz? To je ono. Kreutz.“

„A co to bylo za doktora?“

„Já nevím, nejspíš nějaký šarlatán. Nemyslím si, že by měl Leslie nějaké známé mezi poctivými lidmi.“

Ani jeden z nich chvíli nepromluvil a na místnost se sneslo ticho noci jako hebký černý závoj. Quirke začal bubnovat prsty do stolu. „Kreutz,“ zopakoval.

„Ano. S té a zet.“

Chvíli přemýšlel a pak řekl: „Mluvila jsi o nějakých fotkách a dopisech.“

„Vážně?“

„Ano.“

Znechuceně se zašklebila. „Byly v kufříku pod naší postelí. Jen tam tak ležely jakoby nic. Myslím, že chtěl, abych je našla.“

„Proč? Proč by chtěl, abys je našla?“

„Nejspíš mu to přišlo zábavné. Nebo ho to rajcovalo. Leslie má v sobě malého oplzlého chlapce, který se baví tím, že holčičkám ukazuje kašpárka a směje se, jak vřískají.“ Obrátila hlavu na stranu a nasadila bezradný výraz. „Proč jsem si ho vůbec brala?“

Chvíli opatrně vyčkával.

„Kdo byl na těch fotografiích?“ zeptal se jí.

„Ženy, samozřejmě.“

„Znala jsi je?“

Zasmála se. „Díky bohu ne.“

„Prostitutky?“

„Ne, řekla bych, že ne. Prostě… ženy. Většinou ve středních letech, předváděly se, dokud ještě bylo co ukazovat. Tedy víceméně.“ Po očku na něj mrkla. „Moc jsem si je neprohlížela.“

„Byla na některých z nich Deirdra – Laura Swanová?“

„Ne.“ Zdálo se, že ji to skoro pobavilo. „Toho bych si všimla.“

„A kdo je fotil – Leslie?“

„To nevím. Buď on, nebo ten Ind, ten Kreutz. Jeho pacientkami – takzvanými pacientkami – byly samé ženské, to mi řekl Leslie.“

„A ty dopisy?“

„Ty psala ona, ta Swanová. Nebyly to ani tak dopisy, spíš všemožné sprosťárny, představy, fantazie. Jsem si jistá, že to Leslie ji přesvědčil, aby mu je psala. On takové věci rád poslouchal…“ Zarazila se, sklopila zrak a začala si hryzat koutek úst. „To je další strašná věc na tom, když se rozpadne manželství,“ řekla tiše, „ta hanba, která člověku zůstane.“ Postavila se a najednou vypadala vyčerpaná. Zamířila ke dřezu a natočila si další sklenici vody. Stála k němu zády a žíznivě hltala. Bál se, jestli nepláče, a ulevilo se mu, když se k němu otočila a na tváři měla strhaný úsměv. „Ten salon krásy měl ke konci taky problémy. Bůh ví, jaké právní kličky Leslie podnikl. Divila bych se, kdyby nekradl taky peníze z pokladny. Vážně v sobě neměl ani špetku poctivosti.“ Pak se zarazila. „Proč o něm pořád mluvím v minulém čase?“

Quirke chvíli mlčky kouřil a pak se zeptal: „Potkala jsi někdy Deirdru Huntovou?“

Nasadila zoufalý, znechucený výraz. „Kolikrát ti mám říkat, že se jmenovala Laura Swanová? A ne, nikdy jsem ji neviděla. Tak hloupý Leslie nebyl.“ Odmlčela se. „Neříká se, že manželka vždycky všechno ví? Nebo že nikdy neví nic? To je jedno, Leslie si každopádně dával pozor, aby mi ta jeho flundra nepřišla do cesty.“

„A kde jsou teď ty fotky a dopisy?“

„Fuč. Spálila jsem je. Trvalo to celou věčnost. Byl to panečku obrázek, klečela jsem v pracovně před krbem, házela jsem to svinstvo do ohně a brečela jako husa.“

Quirke na to nic neřekl a po chvíli típl poslední zbytek cigarety a zvedl se. Kate ho sledovala a pak řekla: „Klidně zůstaň.“

Zavrtěl hlavou. „Kdepak, musím…“ Viděla, jak se snaží vymyslet nějaký důvod, nějakou výmluvu, aby mohl zmizet.

„To je v pořádku,“ řekla.

„Jde o to, že…“

Zvedla ruku. „Nech toho. Přece si nezačneme hned lhát.“

Balancoval bosý na dlaždicích a bezmocně na ni hleděl. Je to tak, pomyslela si. Vážně jsou všichni stejní. Jsou to jen přerostlá mimina – jakmile se nasytí, ztratí zájem.

Quirke vyšel do patra, aby posbíral zbytky svého oblečení, a když se ustrojil, vyprovodila ho Kate ke dveřím. Ještě chvíli otáleli na prahu. Temný vzduch byl vlhký a mrazivý a voněl po nějaké květině, která kvetla jen v noci. Zeptala se ho, jestli se za ní někdy zastaví, a on odpověděl, že samozřejmě. Kate bylo jasné, že Quirke už se nemůže dočkat, až bude pryč, a tak se nad ním konečně slitovala, rychle ho políbila na tvář, položila mu ruku na rameno a lehce do něj strčila. Když za ním zavřela dveře, opřela se čelem o jejich dřevo a zavřela oči. Ani si neřekla o jeho telefonní číslo. Aleje fakt, že jí ho ani nenabídl.

5

Bylo neuvěřitelné, jak rychle dokázali salon rozjet. Deirdra ani na okamžik nepochybovala o tom, že budou slavit úspěch, ale o tom, že všechno proběhne tak hladce, se jí ani nesnilo. Objevila v sobě cit pro podnikání, a to nejen co se týče procedur a prodeje přípravků, ale také ohledně finanční stránky celé věci. Přesně tak, měla hlavu na finance. Když se dozvěděla, že Leslie má kadeřnický salon, bylo to pro ni velké zklamání, i když si to nechtěla přiznat. Nejdřív si myslela, že on sám je kadeřník, a to pro ni byl opravdový šok, protože věděla, co jsou kadeřníci většinou zač. Ale Leslieho to rozesmálo a ptal se, jak ji to vůbec mohlo napadnout – to si snad myslela, že je buzík? Odpověděla, že samozřejmě ne, že to ji nikdy ani nenapadlo, i když opak byl pravdou, třebaže si to myslela jen chvilku. Někdy je přece těžké s určitostí říct, jestli má muž tyhle sklony – ne všichni mají zženštilá gesta a šišlají. A když o tom tak přemýšlela, napadlo ji, že Leslieho gesta nejsou zrovna nejmužnější a při některých slovech dokonce i trochu šišlá. Přesto si však byla jistá, že je s ním všechno v pořádku, ale stejně se nemohla zbavit mírného zklamání z toho, že pracuje právě v téhle branži. Nedokázala říct, jaké zaměstnání si pro něj vlastně představovala. Zcela jistě něco romantičtějšího, než je majitel kadeřnictví Na vlásku, jak se jmenovalo jeho kadeřnictví – byl to vtipný název, to musela uznat–, tedy spíš jak se jmenovalo jeho zkrachovalé kadeřnictví, vzhledem k tomu, že musel zrovna zavřít krám.

Leslie o neúspěchu kadeřnictví Na vlásku mluvil bezstarostně, s předstíranou veselou lhostejností. Když ho člověk poslouchal, měl skoro pocit, že podnik nezkrachoval, že ho nechal postupně zchátrat, protože ho přestal bavit, aby se mohl začít věnovat něčemu zábavnějšímu, na čem by neplýtval svým talentem. Řekl jí o svých plánech, o svých velkolepých plánech. Zavedl ji na Anne Street, aby jí ukázal prostory, které měl k dispozici, velkou, bíle vymalovanou místnost v prvním patře s vlastním vchodem vedle optiky. Všechno, co se dalo odstěhovat, odtamtud odnesli, ale zůstala umyvadla, která stála v řadě podél jedné zdi. Deirdře to připomnělo pánské záchodky, až se musela pobaveně zardít. Leslie stál uprostřed místnosti ve svém velbloudím kabátě, rozhlížel se kolem sebe a Deirdra si všimla, že navzdory všemu se mu v očích zračí obavy. Ale snažil se dělat ramena, bezstarostně jí líčil, jaké má kontakty, vyprávěl jí o všech těch boháčích a podnikatelích, s nimiž se dobře zná a kteří, jakmile jim sdělí svoje plány, se budou předhánět, aby do jeho podniku mohli investovat, o tom není pochyb.

„Salon krásy, to je terno,“ řekl celý rozzářený. „Kadeřnictví se hodí pro obyčejného kadeřníka, který neumí nic jiného. Ale kompletní servis, všestranná péče o celistvou ženu, to je zlatý důl.“

Byla přesvědčená o tom, že žádný z jeho nápadů není originální. Všechny zněly, jako by je opakoval po některém ze svých známých, boháčů, „vizionářů“, jak jim říkal. Všiml si skeptického záblesku v jejích očích, i když se ho snažila zamaskovat, ale nic na to neřekl, jen se uculil a kousl se do rtu jako chlapec, kterého přistihli při nevinné lži. To byla jedna z věcí, které na něm měla ráda, možná vůbec její nejoblíbenější věc – to, jak vesele a bezstarostně pouštěl z hlavy veškeré nepřízně osudu a choval se, jako by to byly jen drobná klopýtnutí na cestě za nepředstavitelným úspěchem, bohatstvím a štěstím.

Měl však ještě jinou stránku a netrvalo dlouho a Deirdra se s ní seznámila taky. Například když mluvil o své ženě – „té zapšklé krávě“, jak jí Deirdra tajně říkala, i když ji v životě neviděla jeho bledá, dlouhá tvář zrudla a v očích se mu objevil výraz, který se dal popsat jedině jako schlíplý a chmurný, a vždycky u toho sykl koutkem úst a povytáhl horní ret, takže odhalil lehce zahnědlý špičák. Tahle přehlídka vzteku a pomstychtivosti však vždycky trvala jen pár okamžiků. Pak se opět změnil v hravého Leslieho a začal předvádět svůj typický taneční krok – čile poskakoval směrem k ní bokem napřed, s jednou rukou ve vzduchu s dlaní nahoru, a pak jí rozverně přejel ukazováčkem po bradě a se semknutými rty si u toho bzučivě pobrukoval jakousi písničku.

Samozřejmě neztrácel čas a hned to na ni začal zkoušet. Musela si otevřeně přiznat, že by nejspíš uspěl okamžitě, kdyby v jeho kadeřnictví bylo něco pohodlnějšího, na co by se dalo lehnout, než jen podlaha. Jeho způsob svádění se však naprosto lišil od toho, na co byla zvyklá od ostatních mužů. Nesnažil se ji popadnout nebojí strčit ruku pod sukni nebo do výstřihu. Byl spíš jako nějaký krásný a exotický pták, možná páv, tančil kolem ní a předváděl jí svá pera, usmíval se a vtipkoval a rozesmával ji, někdy dokonce i tehdy, když nechtěla. Leslie White zkrátka věděl, jak ženě udělat dobře, co naplat. Věděl, jak to udělat, aby se cítila jako žena. Nedělal to jako většina mužů, které znala, kteří se k ní chovali tak, jako by byla kus nábytku, třeba pohovka nebo stará hrbatá matrace, na kterou se můžou svalit a funět a chrochtat jako prasata.

Billy se tak někdy také choval.

Nedalo jí moc práce zjistit, že Leslie je ženatý. Tušila to od začátku. O své manželce jí toho moc neřekl. Zdálo se, že má peníze – měla taky nějaký podnik, něco s konfekcí –, ale ty před ním dobře střežila. Prořekl se, že v minulosti mu nejmíň v jedné ožehavé situaci přispěchala na pomoc a zachránila kadeřnictví Na vlásku před krachem. Možná to způsobila špatná zkušenost, že všemocná paní Whiteová zanevřela na svého nezodpovědného manžela. Ještě pořád spolu žili, i když on už jejich manželství považoval za skončené a ujišťoval Deirdru, že jakmile se nový podnik rozjede, od manželky se odstěhuje. Deirdra to všechno brala s jistou rezervou. Nebyla hloupá, znala muže a jejich řeči a věděla, jakou váhu mají jejich sliby a vyznání. Na Lesliem Whiteovi však bylo něco, čemu nedokázala odolat – moc dobře to věděla a on to věděl také –, a věci se pomalu, ale jistě dostaly do bodu, odkud už nebylo návratu. Deirdra si připadala, jako by seděla v kánoi, která je čím dál blíž a blíž vodopádu.

Poslední kapkou byly nakonec ty fotografie. Později si často přála, aby jí je býval neukázal, ale samozřejměji bylo jasné, proč to udělal. Zčásti to bylo z čiré zlomyslnosti, kvůli školáckému nutkání pochlubit se s tajemstvím, které objevil. Ale taky se ukázalo, jak Leslie správně odhadl a Deirdra si to musela přiznat, že je ve svých touhách v hloubi duše, tak hluboko, že o tom dosud nevěděla, stejně rozjařeně perverzní jako Leslie White – a jako každý muž. Přesto však ji ty fotografie šokovaly – alespoň ze začátku. Když jí ukázal tu s ženou v liščí kožešině – byli zrovna v prázdné místnosti nad optikou –, polilo ji horko a vzrušení a jakési zděšení, takhle se necítila od doby, kdy byla malá holčička. Byla to velká fotografie, tak třicet krát dvacet centimetrů, ale byla velice ostrá a jasná, stříbřitě šedá a uhlově černá, s jemnými detaily. „Expozice“ bylo v tomto případě velice trefné slovo. Žena, velice útlá, bledá, s malými ňadry, ležela napříč přes pohovku – Deirdra tu pohovku okamžitě poznala –, s jednou nohou rozkročenou a štíhlým chodidlem položeným na polštáři na podlaze. Byla nahá až na kožešinu, kterou měla ovinutou kolem krku tak, že se zdálo, že ostrá liščí tlama je zahryznutá do masa jemné křivky jejího levého prsu. Pravou ruku měla od těla a ochable jí visela vedle rozkročené pravé nohy. Levou ruku měla v klíně, přičemž palcem a prostředníčkem roztahovala doširoka své tmavé pysky a ukazováček měla strčený až po kotník v sobě. Žena se usmívala do objektivu, nestoudně a zároveň provinile, a hlavu měla mírně natočenou na stranu, takže to vypadalo, jako by zvala fotografa a kohokoliv, kdo dostane příležitost obdivovat jeho umění, aby se k ní na pohovce připojil.

Deirdra si to všechno prohlédla, tu nohu na polštáři, zakousnutou lišku, visící ruku, rozevřené pysky, a okamžitě pevně zavřela oči a s plesknutím obrátila fotku lícem dolů. Slyšela sama sebe, jak zhluboka oddechuje. Měla tentýž pocit, hřejivý a zároveň tak nějak studený, který mívala jako dítě, když se vzbudila v postýlce v ložnici rodičů, uvědomila si, že čůrá, a byla zděšená z toho, co se děje, ale zároveň nedokázala přestat, protože jí to skýtalo provinilé potěšení. A přestat nemohla ani teď, nemohla neotevřít oči, neotočit fotografii a znovu se na ni nepodívat. Bylo jí ze sebe špatně, ale zároveň ji to vzrušovalo, a to tak strašným způsobem, že měla pocit, že by se měla stydět. Jenže se nestyděla, ne doopravdy.

Leslie měl i další obrázky, dvacet nebo třicet, které schovával ve starém kufříku na noty. Zapínal se na kovovou přezku, která vypadala jako koňské udidlo, protáhla se očkem a zaklapla se. Na některých byla tatáž žena, žena s liščí kožešinou, a na některých byly jiné ženy, všechny nahé, bezostyšně vystavené, některé z nich dělaly ještě oplzlejší věci, než jaké tam dole dělala ta žena rukou, ale všechny měly na tváři tentýž obscénní úsměv, který byl určen pro fotografa. Nejdřív se Lesliemu nedokázala podívat do očí a teď, když už se konečně odhodlala na něj pohlédnout, věděla, že je rudá jako rak. Pozoroval ji a usmíval se, s jedním obočím rozpustile zvednutým, a vychutnával si její rozpaky. Uvědomila si, že si tenhle okamžik bude pamatovat až do konce života, ten chlad prázdné místnosti, zimní slunce na holých zdech, tupý a tak trochu smutný lesk umyvadel a Leslieho s rozepnutým kabátem, jak na ni poťouchle hledí.

„Kdes je vzal?“ zeptala se tónem, který ji samotnou překvapil svou neochvějností. Copak v sobě nemá ani špetku studu?

„To je jednoduché,“ řekl Leslie a poklepal nehtem na fotografii ženy s kožešinou. „Dala mi je ona.“ Pak jí vyprávěl, zatímco si cpal fotky rozložené na podlaze do kapes kabátu, jak se s tou ženou seznámil jednoho odpoledne ve sklepní hospodě na Dawson Street, kam chodíval pít – neřekl jí její jméno, protože by je prý mohla poznat, vzhledem k tomu, že její manžel je slavný, a říkal jí jen paní T –, a jak se s ní spřátelil, protože doufal, že by mohla investovat nějaké peníze do kadeřnictví Na vlásku, kterému se zrovna v té době přestávalo dařit. Okamžitě poznal, že má konexe, přestože chodila k Wallymu, což byla hospoda nebo pivnice nebo co to vlastně bylo, která měla tu nejhorší pověst. Nakonec to však nevyšlo – paní T byla na peníze opatrná, ale byla s ní legrace a byla to dobrá společnice. Právě přes ni se seznámil s doktorem Kreutzem a teď byli s Kreutzerem, jak mu říkal, „ti nejlepší kamarádi.“ Smál se.

Strčila mu hromádku fotografií zpátky do ruky. „Jsou pěkně nechutné.“

„Viď?“ řekl spokojeně.

„Proč ti je dala – jak mohla?“

„No… nejspíš je tak trochu exhibicionistka. Myslela si, že se mi budou líbit. A samozřejmě nevěděla, že je ukážu tobě.“

„Tos taky neměl.“

„To máš nejspíš pravdu.“ Sklonil hlavu a vrhl na ni poťouchlý pohled, takže vypadal trochu jako usměvavý, stříbrovlasý ďábel. „Ale ty jsi ráda, že jsem ti je ukázal, viď?“ řekl opatrně.

„To tedy rozhodně nejsem.“

Ale mluvila pravdu? Deirdra nevěděla. Byla zmatená. Předně ji šokovala představa, že doktor Kreutz fotí takové fotky – věděla, že je fotil on, ani se nemusela ptát. Tak tohle byli ti jeho klienti, tohle bylo to jeho duchovní léčitelství. Leslie samozřejmě věděl, na co myslí.

„Já jsem tě před staroušem Kreutzerem varoval, vzpomínáš? Teď to vidíš.“

Nevěřícně zavrtěla hlavou. „Ale proč?“ řekla. „Jak je to možné?“

Leslie se tvářil překvapeně. „Proč je fotil? Protože to chtěly. Někteří lidé se na sebe rádi dívají, jak dělají prasečinky. Jsou dobré, viď – myslím ty fotky. Koukni na tu techniku. Má docela talent.“ Zachichotal se. „To bude nejspíš tím, že má takovou praxi.“

Věděla, že by to s Lesliem Whitem měla na místě skončit. Poté, co viděla ty fotky, to mezi nimi už nikdy nebude stejné jako dřív. A přesto to nedokázala udělat. Když pomyslela na ty ženy, tak oplzlé a nestoudné, začalo se jí svírat hrdlo, jako by se jí tam usídlilo něco měkkého a teplého, a přepadla ji panika, která s sebou kromě jiného přinášela také rozkoš. Ano, rozkoš, temnou, horoucí a děsivou. Billy, její manžel, si u ní tohohle nového vzrušení všiml, i když samozřejmě nevěděl, čím je způsobeno, a když byl doma, chodil za ní po domě jako – styděla se za to, že ji takové přirovnání napadlo, ale byla to pravda – pes větřící hárající fenu. A ty věci, ke kterým se ji teď v posteli pokoušel přemluvit…

Billy. Věděla, že musí popřemýšlet o tom, co udělá s Billym. Dřív nebo později mu bude muset říct o Lesliem Whiteovi, tedy říct mu, že potkala člověka, který je ochoten založit s ní podnik. Nic víc mu zatím nebylo třeba říkat a nic víc by se mu ani říct neodvážila. Věci se totiž měly tak, že Deirdra přijala Leslieho návrh – proboha, zrovna takovéhle slovo! –, jeho obchodní návrh, aby si s ním otevřela salon krásy. Všechno bylo zařízeno. Prostory už měli, ty nad optikou – Leslie s ní mluvil o nájemních smlouvách na devadesát devět let a nájemném z pozemku a nájemnických možnostech, až se jí z toho točila hlava – a aranžéři měli přijít každým dnem.

Ano, všechno bylo zařízeno, všechno bylo domluveno. Jednoho deštivého lednového rána ji Leslie vzal do jednoho skladiště ve Stoney Batter, prý aby mu poradila s jakýmsi lehátkem, vysokou, úzkou a rovnou matrací na kolečkách, kterou prodávali nějací jeho známí a na níž by se dobře dělaly masáže. Jeho známý, na první pohled prohnaný chlapík v obleku s širokým proužkem, který měl ten nejhorší kuřácký kašel, jaký kdy slyšela, odešel a nechal je o samotě – že by Leslie zařídil i tohle? – a do Deirdry v té chvíli cosi vjelo, možná to byla ta náhlá intimita, kterou cítila navzdory tomu, jaké to bylo vlhké a tmavé místo, a než se nadála, už byla na lehátku v Leslieho náruči a kousala se do palce, aby nekřičela, a vozíček se posouval s každým jejich extatickým pohybem. Když bylo po všem, přetáhla si přes sebe jeho kabát – ten slavný velbloudí kabát! –, protože jí byla zima a mistr světa v chrchlání se mohl každou chvíli vrátit. Leslie se zvedl, protože na úzké pogumované matraci nebylo dost místa na to, aby leželi bok po boku, a když se upravil, nadzvedl roh kabátu, aby se na ni podíval. „Páni,“ řekl a zazubil se, „myslím, že doktůrek by z tebe měl radost.“ Chvíli jí trvalo, než jí došlo, co tím myslí, a pak otočila hlavu na stranu, aby neviděl, jak se červená a taky že se usmívá. Pak mu kabát vytrhla z ruky a zabalila se do něj. „Cvak cvak!“ řekl vesele a přidržoval si u oka pomyslný fotoaparát.

Musela nechat uplynout pár týdnů, než se cítila na to jít za doktorem Kreutzem. Ano, všechno bylo najednou jinak. Nejen že viděla ty fotografie – to už se teď svým způsobem zdálo jako to nejmenší –, ale byla tu taky ta věc s ní a Lesliem. Poznal jí to na očích, viděla to na něm. Jaká žena dokáže zatajit onu prostou skutečnost, že je zamilovaná? Při té myšlence se zarazila. Takže to se jí děje – láska? Až do této chvíle ji tohle slovo nenapadlo. Najednou byla celá naměkko. Proč ji tak překvapuje, že myslí na lásku v přítomnosti doktora Kreutze? Copak ji právě o těchhle věcech neučil, o věcech ducha? Co na tom záleží, že rád fotí nahé ženy? Třeba to byla součást léčby, třeba to těm ženám pomáhalo nahlížet na sebe sama v tom pravém světle, v celé jejich ženskosti. Třeba to hojilo jejich duše – ona sama se neměla co pohoršovat, vzhledem k tomu, jak se rozvalovala na tom pogumovaném lehátku v té špinavé chajdě – a na jiných postelích v jiné dny – a každé vlákno v těle měla v jednom ohni z toho, jak na ni Leslie White hleděl obdivným pohledem. A kromě toho, doktor Kreutz financoval jejich salon krásy. Leslie za ním zašel a poprosil ho o peníze a doktor souhlasil. Nebo tak jí to Leslie aspoň řekl.

Doktor Kreutz uvařil konvičku bylinkového čaje a vyzval ji, aby si s ním klekla na polštáře na podlaze u nízkého stolku s měděnou mísou. Už bylo skoro jaro a Deirdra oknem viděla černé větve, na nichž už vyrážely pupeny, a za nimi holou bílou oblohu s kousky šikmo plujících mraků. Cítila potlačovanou radost, která hrozila propuknout každou chvílí. Samozřejmě věděla, že se to může pokazit. Bude třeba spousta práce a štěstí k tomu, aby se Stříbrné labuti dařilo i nadále tak dobře jako dosud – jen stěží stíhala udržovat si přehled o těch houfech nových zákazníků, kteří každým týdnem přibývali, a už pomalu přemýšlela o tom, že by si najala pomocnou sílu, ale věřila, že úspěch, kterého zatím společně dosáhli, ona, Leslie a doktor Kreutz, bude pokračovat. Kadeřnictví Na vlásku sice zkrachovalo, ale Leslie jí vysvětlil, proč se to stalo, a i když nerozuměla všem podrobnostem, neznamenalo to, že jeho vysvětlení není pravdivé. To, co mezi nimi je, mezi ní a Lesliem – jejich láska – překoná všechny překážky, které se jim postaví do cesty.

Láska. Usrkla trochu čaje a v duchu si to nové slovo ohmatala. Bude ho muset používat opatrně. Už zjistila, že Leslie nemá příliš v lásce, když ho ošmatlává – tak říkal polibkům a hlazení, kterými se mu od toho dne ve skladišti snažila dát najevo, co k němu cítí. Odůvodnila si to tím, že je Angličan a Angličané mají v povaze být rezervovaní a nechtějí dávat najevo, co doopravdy cítí. Občas se od ní odtahoval, natahoval dlouhý, bledý krk a díval se na ni s úsměvem, ve kterém se zračilo znechucení, a pak si pobaveně odfrkl, jako by udělala něco tak hloupého, že pro to neměl slov. Někdy na ni byl také hrubý. Tou dobou už měli místo, kde se spolu mohli scházet – pokoj na Percy Pláce, pronajatý, vlastně spíš půjčený, od dalšího z Leslieho kamarádů. Odpoledne tam spolu chodili, pokaždé zatáhli závěsy a Leslie ji pomalu a skoro nepřítomně svlékl a pak ji objal a přitiskl se k ní a celý se třásl tím svým zvláštním způsobem – skoro jako nějaké děvče –, který ji vzrušoval a zároveň v ní vyvolával pocit, že spíš než se s ním milovat by ho chtěla držet v náručí a ukolébat ho ke spánku. Ale Leslie rozhodně nebyl žádné dítě. Kousal ji do rtů, až začaly krvácet, nebo jí zkroutil ruku za záda, až zalapala po dechu, a jednou, když se na nic nezmohl a Deirdra se jen smála a říkala mu, že to nevadí, místo toho, aby byl vděčný za to, že je tak chápavá, jí vrazil tak prudkou facku, že se praštila o čelo postele a viděla hvězdičky. A pak přišla ta noc, kdy se s Billym chystali do postele – jakou zkouškou teď pro ni bylo být v posteli s chudákem Billym – a Billy uviděl rudé podlitiny, které měla zezadu na stehnech od toho, jak ji Leslie bil svým koženým páskem – Bože, jak u toho naříkala! –, a Deirdra si musela vymyslet, že seděla na židli, která měla sedačku z příček, a nemohla uvěřit, že jí to věřil. A přesto se…

„Dáte si ještě čaj?“ zeptal se doktor Kreutz.

Zamrkala a procitla ze svého snění. Už předtím si všimla, že se jí od té chvíle, co za ním přišla, nepodíval do očí, a teď si toho všimla znovu. Napadlo ji, jestli na ni třeba nežárlí, protože si určitě musel domyslet, že to, co je mezi ní a Lesliem, je víc než jen obchodní partnerství. Ta představa ji rozzlobila. Měla dost práce s tím, aby držela na uzdě Billyho podezření. Billy s Lesliem mluvil jen jednou, když se všichni tři domluvili, že si společně dají skleničku v baru Wynnova hotelu. Bylo to v neděli odpoledne a za nimi seděli tři červenolící kněží, pili whisky a hlasitě rozprávěli o hurlingovém zápase, na kterém předtím byli. Billy se s Angličanem s nafoukaným přízvukem a stříbrnou kravatou, jak ho později popsal, moc nebavil, díval se do země a kuňkal – stejně nebyl žádný velký řečník –, vraštil své skoro bezbarvé obočí a uši měl křiklavě růžové. Když ho pozorovala, necítila se nijak provinile, spíš… smutně. Ano, jedině tak se to dalo nazvat, bylo jí ho líto, toho ubohého dobrosrdečného trouby. A co bylo ještě divnější, měla pocit, že ho nikdy tak nemilovala, s takovou něžností a soucitem a upřímnou starostí, jako během oné půlhodiny v tom zakouřeném baru, kdy museli přehlušovat halas těch tří kněží a ona a Leslie se na sebe snažili nedívat, aby náhodou nevyprskli smíchy.

Lesliemu to před Billym šlo, choval se jako pravý podnikatel, pořád mu vykládal o režijních nákladech a ročním obratu a přibližné marži a podobně. Musela ho obdivovat – musela obdivovat, jaký je to podfukář. Tvářil se, že poslouchá Billyho kuňkání, vážně přikyvoval se sevřenými ústy a dával si pozor, aby ji oslovoval „paní Huntová“ a ne „Deirdro“. Když ho člověk poslouchal, skoro by si myslel, že společně zakládají nemocnici nebo něco takového. Když řekl, že „paní Huntová bude pro náš salon krásy velice užitečná“ – následoval jejího příkladu a naučil se říkat tomu salon krásy, nikoli kosmetický salon, protože to podle ní znělo příliš obyčejně – „vzhledem k její dlouholeté zkušenosti lékárnice“, Billy se zašklebil. Deirdra přemýšlela, na kolik z Leslieho tlachání Billy skočil. I on toho trochu věděl o podnikání, a když došlo na jednání s lidmi, nebyl to žádný hlupák. Řekla si, že se do toho nebude příliš plést a nechá mluvit Leslieho. Věnovala se své sklence hruškového moštu a dávala si pozor, aby jí vydržela celou dobu, co tam seděli, protože při takovýchhle příležitostech jí pití stoupalo rovnou do hlavy – i když se musela sama sebe ptát, kdy jindy v životě zažila podobnou příležitost. A navíc na sobě nesměla dát znát, jak ji to vzrušuje. Protože pravda byla taková, že teprve teď, když tu tak seděla ve svých střízlivých botách a dvoudílném černém kostýmku, který si pořídila do práce, a poslouchala, jak se Leslie snaží obalamutit jejího manžela, jí konečně naplno došlo, do jakého dobrodružství se to vlastně pustila. Budoucnost byla najednou…

„Víte, musíte být… musíte být opatrná,“ řekl doktor Kreutz, „moc opatrná.“

Nepřítomně se na něj podívala. O čem to mluví?

„Jak to myslíte?“ zeptala se ho.

Nervózně pokrčil rameny. Tentokrát měl na sobě modrý hedvábný kaftan – to bylo další z exotických slov a názvů, které ji naučil – a jeho ramena v něm víc než kdy jindy vypadala jako ramínko na šaty.

„Myslím to všechno, ten podnik, co jste si založila,“ řekl. Všimla si, že v jeho hlase je znát nový, naříkavý tón a mezi jednotlivými větami vždy vydal jakýsi broukavý, takřka neslyšný zvuk. „Podnik, který měl pan White předtím, zkrachoval, víte – hmm, hmm – a sám pan White možná není – hmm, hmm – možná není až tak skvělý, jak se vám zdá.“

No to se podívejme! Mezi slepými jednooký králem. Měla sto chutí zeptat se ho, kde má dnes svůj fotoaparát a kolik svých klientů v poslední době vyfotil. Ale nedokázala se na něj zlobit moc dlouho. Ve svém nově nalezeném blaženém stavu se nedokázala zlobit na nikoho, dokonce ani na Billyho, nebo alespoň ne dlouho. Samozřejmě že Leslie není ten nejskvělejší člověk na světě, ale Deirdra věděla, že je spíš lepší než horší, i když jí bylo jasné, že doktor Kreutz by to nepochopil. Odsunula svůj šálek – čaj měl divnou pachuť, sytou a odporně sladkou – a řekla mu, že musí běžet. Jenže když se zvedla, najednou se jí udělalo mdlo a na chvíli měla pocit, že omdlí. Doktor byl v mžiku na nohou a chytil ji za ruku, druhou rukou jí podepřel loket, odvedl ji k pohovce – k tamté pohovce – a opatrně ji uložil na polštáře. Poodstoupil a sledoval ji s hlavou nakloněnou na stranu a svěšenými koutky, což byl v jeho případě výraz, který měl nejblíže úsměvu.

„Odpočněte si,“ řekl jemně. „Odpočněte si, panenko, má drahá, drahá panenko.“

Myslela na všechny ty ženy, které tu ležely, nahé a vystavující se na odiv. Napadlo ji, jaké by to asi bylo být takhle odhalená, ne zrovna před nějakým mužem, ale spíš před objektivem fotoaparátu. A s tou myšlenkou upadla do hlubokého, bezesného spánku.

6

Maisie Haddonová – nebo sestra Haddonová, jak si nechávala říkat jak v soukromí, tak na veřejnosti – měla pro Quirka slabost a často mu to připomínala, obzvlášť po druhém nebo třetím rumu s černorybízovým likérem, což bylo její oblíbené pití. Domluvili si schůzku v zakouřené hospůdce v postranní uličce vedle divadla Gaiety, tak jako obvykle. Dorazili ve stejnou chvíli, on pěšky a ona ve svém miniaturním červeném sportovním kabrioletu, který mu vždycky připomínal ošoupanou a trošku potlučenou berušku. Sestra Haddonová měla na nose tmavé brýle s bílými obroučkami a kouřila cigaretu zasunutou v ebenové špičce. Přestože bylo teplo, měla na sobě norkovou bundičku a dlouhý žlutý šifonový šál, jehož jeden konec měla efektně přehozený přes pravé rameno. Se zaskřípěním pneumatik zatočila a malinké auto najelo na chodník, zastavilo a motor naposledy zaburácel, až se mu z toho musely uvolnit šroubky, načež ho Maisie zhasla.

„Nazdárek, krasavce,“ zahalekala opřená o nízké dveře auta a nabídla mu ruku v krajkové rukavičce.

Sehnul se a otřel se rty o její kostnaté kotníky. Zachytil při tom ostrou vůni jejího parfému. „Maisie, vsadím se, že jednoho dne dopadneš jako Isadora Duncanová,“ řekl.

Vzala si ze sedadla spolujezdce kabelku a vyškrábala se z auta. „A ta dělá co, když zrovna neřídí auto?“

„Byla to tanečnice. Šál se jí zapletl do zadní nápravy sporťáku a zlomil jí vaz.“

„Páni, to je teda smrt,“ řekla.

Vešli do hospody. Byla sobota odpoledne a nechyběl tu obvyklý hlučný dav. Když se Maisie zastavila na prahu, aby se rozhlédla po místnosti přes své brýle s bílou obroučkou, zvedlo se nejmíň deset hlav. Jen málo přítomných nevědělo, kdo je sestra Haddonová. Zamířila k baru s Quirkem v závěsu, usadila se na barovou stoličku a tak cudně si uhladila těsnou sukni, až se tomu Quirke musel usmát. I on měl svým způsobem slabost pro tohle směšné stvoření. Přemýšlel, kolik je jí asi let – z jejího vzhledu a postavy to šlo jen těžko poznat. Na jejím velkém, hranatém, venkovském obličeji nebyla vidět ani vráska, a jestli měla obarvené vlasy, tak velice dobře, protože byly blonďaté až ke kořínkům, tedy pokud mohl soudit – neodvážil se podívat se na ně zblízka, protože Maisie byla pověstná tím, že se snadno namíchla, a tradovalo se, že jednou dala pěstí policejnímu detektivovi, který se ji snažil zatknout. Quirke si nikoliv poprvé pobaveně uvědomil, že tím, že se s ní ukazuje na veřejnosti, a navíc v hospodě, nejspíš dává v sázku svoji profesionální reputaci. Neboť Maisie Haddonová byla nejznámější, nejúspěšnější a nejvytíženější pokoutnou andělíčkářkou ve městě.

Objednal jim pití, pro ni rum s černorybízovkou a pro sebe rajčatový džus.

„Ty jsi na suchu?“ řekla nevěřícně.

„Už šest měsíců.“

„Panenko skákavá.“ Pořád ještě měla drsný, otevřený přízvuk té díry někde na západě, odkud do Dublinu zavítala. „Dal ses na víru, nebo co?“ Přinesli jim pití a Maisie cinkla sklenkou o tu jeho. „Tak doufám, že ti v nebi podrží nějakej dobrej flek.“

Nabídl jí cigaretu a škrtl zapalovačem. Nakřivila pusu, foukla kouř do strany a jemně se bříškem malíčku dotkla nejprve jednoho koutku úst a pak i druhého.

„Tak,“ řekla, „o co ti jde?“

Quirke se zatvářil naoko zmateně. „Jak to myslíš?“

„Znám tě, Quirku – tobě vždycky o něco jde.“

„Jen o tvou společnost, Maisie.“

Skepticky zvedla obočí. „Povídali, že mu hráli.“

Maisie byla dvakrát ve vězení. Poprvé před dvaceti lety, kdy ji zavřeli za to, že vedla takzvané sanatorium, kam ženy s nechtěným těhotenstvím tajně přicházely porodit, přičemž na Maisie často zůstalo, aby se dětí zbavila, většinou tak, že je pod rouškou noci nechala s rancem plenek někde u cesty. Když si trest odseděla, okamžitě si pronajala pokoj na Hatch Street a začala dělat do potratů. Nedlouho poté na její kliniku, jak tomu říkala, vtrhla zásahová jednotka z mravnostního a Maisie putovala na dva roky do Mountjoyské věznice. To ji však nijak nezastrašilo, a když ji propustili, hned se zase pustila do práce. Maisie znala spoustu tajemství. Znala se s Malachiášem Griffinem a tvrdila, že s ním pracovala v Nemocnici Svaté rodiny v době, kdy ještě byla skutečnou sestrou. Quirke nepochyboval o tom, že Mal by nebyl moc rád, kdyby to začala roztrubovat.

„Jak jdou kšefty?“ zeptal se Quirke.

„Líp než kdy jindy.“ Lokla si rumu a vložila si do ebenové špičky další z Quirkových cigaret. „To ti povídám, Quirku, ženský v tomhle městě nejspíš nikdy neslyšely o ovčím střívku.“

„Některým chlapům to zkrátka nestojí za to.“

Rozchechtala se a dloubla ho ukazováčkem do hrudníku. „Nestojí jim to za to! Ty jsi mi ale vtipálek.“ Už stihla vyprázdnit svoji sklenku, a tak Quirke mávl na barmana, ať přinese další. „A abys věděl, není to pravda,“ řekla. „Jeden chlapík mi jich vozí celé kufry, pašuje je přes Holyhead. Dávám je svým zákaznicím. Vždycky jim říkám ‚Tu máte, vemte si jich pár hrstí, ať vás tady zas pěkně dlouho nevidím. A nejlíp už nikdy.‘ Ale myslíš, že si je ode mě vezmou?“ Nasadila plačtivý tón. „Pan farář by mi vyčinil, sestřičko. Můj starej vo tom nechce ani slyšet, sestřičko. Káče jedny.“

Quirke si hrál se svou sklenkou. „Narazila jsi někdy na nějakou Huntovou? Deirdru Huntovou?“ zeptal se.

Vrhla na něj čtverácký pohled. „A helemese, už je to tady.“

„Nechávala si říkat taky Laura Swanová.“

Ještě pořád na něj hleděla úkosem.

„Ty jsi vážně hrozný chlap, Quirku,“ řekla. Dělala, že se mu jen nerada podvoluje, sáhla do kabelky a vytáhla ošoupaný adresář vázaný v kůži. Byl to její slavný kompromitující diář, který, jak často prohlašovala, když byla namol, hodlala jednoho dne prodat časopisu People nebo News ofthe World, aby si zajistila pohodlné stáří. Listovala stránkami a tiše si u toho mumlala jednotlivá jména. Quirke věděl, že to celé dělá jen naoko: mezi ženami, které jí za její více než třicetiletou praxi v branži prošly rukama, nebyla žádná, jejíž jméno, adresu a telefonní číslo by nedokázala okamžitě odříkat zpaměti. „Ne,“ oznámila mu, „žádná Huntová. Jak bylo to druhé jméno – Swanová? Swanová taky ne. Kdo to je?“

Quirke mírně pokrčil rameny. „Byla,“ řekl.

„Aha, tak takhle je to.“ Zaklapla adresář a strčila ho zpátky do hlubin své tašky. „V tom případě neznám a nikdy jsem neznala ani jedno z těch jmen. Je ti to jasné?“ Dopila druhou sklenku a poměrně hlučněji položila zpátky na bar.

Quirke mávl na barmana. „Vlastně…,“ začal a schválně se odmlčel, jako by si nebyl jistý, jestli je rozumné dále pokračovat, „…vlastně Deirdra Huntová mě zas až tak nezajímá. Tvou zákaznicí být stejně nemohla.“ Podívala se na něj. „Pitval jsem ji,“ řekl. „Nikdy nebyla těhotná.“

Drobný mužík v hnědofialové kravatě, který je míjel cestou na záchod, zakopl a vrazil Maisie do lokte, takže si vylila trochu rumu na šifonový šál.

„Zatracení buzíci,“ ucedila Maisie, vrhla za mužíkem zlý pohled a načepýřila se jako rozdurděná kvočna. Pak obrátila pozornost zase na Quirka. „No a co se s ní teda stalo?“

Z rumových výparů, které z ní cítil, se mu začala motat hlava. Měl sucho v ústech a klouby na rukou ho začaly pobolívat jako vždycky, když měl největší chuť na panáka. Copak to nikdy nepřestane, tahle sžíravá tužba? ptal se sám sebe. Možná je přeci jen alkoholik a ne jen pijan, jak si vždycky namlouval. Najednou toužil být odsud pryč, pryč z tohohle smrdutého místa, od těch brebentících, vrávorajících lidí, od téhle ženské, která má na rukou krev nesčetných embryí a také nejedné nešťastné matky, pokud jsou zvěsti, které o ní kolují, pravdivé.

„Znáš nějakého…,“ začal a musel se zarazit. Jeho žízeň se stala nesnesitelnou, v ústech měl vyprahlo jako ještě nikdy a na čele mu vyrazil studený pot. Přejel si dlaní oči, nos, ústa. „Znáš člověka jménem Kreutz?“ zeptal se a pod barem sevřel ruce v pěst, s nehty zaraženými do dlaní.

Pozorovala ho a mračila se. „Jak se to píše?“ Vyhláskoval jí to. „No jistěže ho znám,“ řekla a temně se zasmála. „Takzvaný doktor‘ Kreutz. Přičmoudlík. Má ordinaci na – počkej, kde to jen je? Na Adelaide Road, tak je to.“ Znovu se zachichotala. „Už za mnou bylo pár pacientek toho pána.“

„Čím se živí?“

„Já nevím, nějakými nesmysly. Léčba pro duši. Vonné tyčinky, ovocné diety a podobně. Chodí za ním samé ženské.“

„A on za tebou některé z nich poslal?“

Zostražitěla, zadívala se do své sklenky a pokrčila rameny. „Pár jich u mě bylo. Proč?“

„A bylo to jako obvykle?“

„Jak to myslíš?“

„Ten důvod, proč je za tebou poslal – bylo to jako obvykle?“

„Ne,“ řekla jízlivě, „potřebovaly další duchovní vedení a rady ohledně pleti.“ Naklonila k němu tvář. Nebyla opilá, ale už nebyla ani střízlivá. „Proč by je ke mně, do prdele, asi posílal?“ Hodila do sebe dalšího panáka. Najednou ji něco napadlo. „Má snad něco společnýho s tou druhou, jak se jmenovala – s tou Huntovou?“

„To nevím,“ řekl Quirke. Opatrně se svezl ze stoličky. Přesně takhle obvykle končily jejich schůzky – Maisie byla přiopilá a nerudná a Quirke se nepozorovaně vytratil. Nenápadně, s prstem spiklenecky přiloženým k ústům, zaplatil barmanovi další rum a černou a hbitě zmizel od baru. Maisie se ohlédla přes rameno a sledovala, jak odchází. Na to, že je to takový pořízek, je docela rychlý, pomyslela si opile.

Slunce venku na ulici ho oslepilo. U Maisieina auta stál obrovský policista a zkoumal, jak křivě stojí se dvěma koly na chodníku. Quirke se otočil a zmizel.

Kamkoliv se v záležitosti Deirdry Huntové vrtnul, věci, které se zdály být skutečné, se rozplývaly a všechny otevřené a slibné cesty se mu zavíraly před nosem.

Když na Merrion Square zahnul za roh do Mount Street, uviděl na schodech čísla 39 sedět jakousi postavu a okamžitě poznal, kdo to je. Dokonce i z takovéhle dálky nebylo pochyb o tom, komu patří ta velká hlava s ryšavými vlasy a mnišskou tonzurou. Uvažoval nad tím, že by se otočil, než si ho postava všimne, ale nakonec se k tomu nedokázal odhodlat a kráčel dál. Jeho žízeň ustala, ale teď měl střízlivou kocovinu, v hlavě mu bušilo a oči se mu vařily v důlcích.

Billy Hunt seděl na schodech se shrbenými zády a rukou si podpíral bradu jako Rodinův Myslitel. Quirke přemýšlel, co ho to popadlo, že se zapletl s někým, jako byla Deirdra Huntová – jak že se jmenovala za svobodna? – Deirdra Wardová. Ale na druhou stranu, na totéž by se mohl ptát v případě jakéhokoliv muže či ženy, kteří si spolu něco začali. Co se týče jeho vlastního manželství, odpověď byla jasná a Sára, mrtvá Sára, sestra jeho mrtvé ženy, mu to řekla jasně: Delia byla ochotná spát s ním i bez prstýnku, kdežto Sára ne. A na základě toho učinil své rozhodnutí. Ale proč ho Delia, ta krásná, nespokojená, nebezpečná Delia, vzala na milost, když věděla – protože ona to musela vědět, Delia nebyla hloupá a nic jí neušlo –, že ve skutečnosti touží po její sestře? Napadlo ho – vůbec poprvé - jestli to třeba neudělala své sestře naschvál. Bůh ví, že Delia by toho jistě byla schopná. Delia byla totiž schopná všeho, pomyslel si.

Zastavil se u čísla 39 s jednou nohou na nejnižším schodě, kloboukem posunutým z čela, sakem zaháknutým cedulkou za palec a přehozeným přes rameno.

„To máme dneska pařák,“ řekl.

Billy si dlaní zastínil oči a zamžoural na něj. „A, tady jsi, Quirku. Slíbil jsem ti, že tě pozvu na panáka.“

Quirke zavrtěl hlavou. „Říkal jsem ti, že nepiju, Billy.“

„Vážně? Poslední dobou všechno zapomínám. Jako bych měl v hlavě pořád mlhu. Ale něco pít musíš – třeba čaj? Kafe? Minerálku? Brču?“

Quirke se usmál. Brču. Billy zůstane navždycky klukem z Waterfordu.

Obešli kostel Svatého Štěpána s věží ve tvaru pepřenky a přešli silnici směrem ke kanálu. Oba mlčeli. Stromy, tepající horkem, měly koruny svěšené nad nehybnou vodou. Na mostě Huband Bridge se objevila legračně vysoká a úzká dodávka prádelny Swastika Laundry s předoucím elektrickým motorem. Billy Hunt byl vysoký – Quirke byl jen o pár centimetrů vyšší – a při chůzi se kolébal jako typický svalnatý sportovec. Ulice Percy Pláce byla rozdělená na dvě poloviny – na jedné straně svítilo slunce a druhou halil stín. U čísla 47 Quirke zachytil známý hospodský pach alkoholu smíseného s mužským potem a letitým cigaretovým kouřem, který si dřív tak vychutnával a ze kterého se mu teď dělalo špatně. Když se posadili k baru, Billy Hunt se ho zeptal, co si dá, a Quirke si poručil sodu – měl pocit, že už nikdy v životě nezvládne vypít další rajčatový džus. Ale Billy to nijak nekomentoval, objednal ji aktomu ještě velké pivo pro sebe. Pivo vypil na dva loky a Quirke ho při tom pozoroval. Zdálo se, že nemá žádný polykací mechanizmus, že zkrátka jen otevře ústa do neuvěřitelné šíře a nalije si těžkou černou tekutinu rovnou do krku.

„Tak jak se máš?“ zeptal se Quirke a všiml si, jak obezřetně jeho hlas zní. Billy zastrčil bradu a říhnul si.

„Jsem ti vděčný za to, cos pro mě udělal,“ řekl. Quirke na to nic neřekl. Billy Hunt si znovu říhl, tentokrát už tišeji. „Zavolal si mě k sobě ten detektiv,“ řekl. Díval se na svůj odraz v zrcadle za barem, nad policí plnou lahví. Začal si mnout bradu a vousy mu při tom škrábaly o kůži. „Jak že se to jmenuje? Hackett?“

„Vážně?“ podivil se Quirke. Johnnie Walker, Dimple Haig, dvanáctiletý Jameson. Plechová cedule, která ho ujišťovala, že PLAYERSKY JSOU RADOST. „A co chtěl?“

„To by mě taky zajímalo.“ Položil prázdný půllitr na bar a podíval se na barmana, který ho uklidil, vzal čistý, postavil ho pod pípu s Guinnessem a zatáhl za oblou dřevěnou páčku. Všichni tři sledovali, jak nažloutlý proud piva na dně sklenice černá. „Mluvil o počasí,“ řekl Billy. „Chtěl vědět, jestli Deirdra uměla plavat. Ptal se mě, kde jsem byl tu noc, kdy umřela.“ Najednou se otočil na Quirka s ublíženým dobytčím pohledem. „Nespolkl to.“

„Co nespolkl?“

Najednou si vůbec poprvé všiml, jaký má Billy vztek. Vztek byl teď jeho normálním stavem, a to už se nikdy nezmění. Nejen jeho žena, ale celý svět mu činil příkoří.

„Ví, že to nebyla nehoda,“ řekl Billy.

„Ví to, nebo si to jen domýšlí?“

Billymu donesli další pivo. Točil sklenicí a prohlížel si ho.

„Koroner tomu taky nevěřil, vid?“ řekl. „Viděl jsem mu to na očích. Ale nic neudělal.“ Quirke nic neřekl, ale Billy přesto přikývl. „Co jsi mu řekl?“

„Slyšel jsi přece moji výpověď.“

„A to bylo všechno?“

„To bylo všechno.“

„Předtím jsi s ním nemluvil?“ Quirke se opět rozhodl neodpovědět a Billy opět přikývl. „V novinách nic nepsali,“ podotkl.

„Ne, nepsali.“

„To jsi taky zařídil ty?“

„Takovou moc zase nemám, Billy.“

Billy se zachechtal. „Dal bych krk za to, že máš,“ řekl. „Vsadím se, že máš s novináři nadmíru výhodnou dohodu. Jste všichni stejní. Banda k pohledání.“

Tentokrát Billy pivo srkal, místo aby ho do sebe lil, našpulil ústa a jemně je namočil do pěny jako vodní pták, který zobákem čeří zpěněný povrch jezírka. Pak si hřbetem ruky utřel rty a zamračil se do zrcadla před sebou, jehož povrch měl slabý, nepochopitelně narůžovělý nádech.

„Tomu právě nerozumím,“ řekl. „Deirdra by ze sebe nikdy neudělala takovou atrakci. Nechat se najít na skalách, nahá.“ Odmlčel se a zamyslel se, zavzpomínal. „Nikdy jsem ji neviděl nahou, když ještě žila. Nepřála si to.“

Quirke si odkašlal. „Billy…“

„Ne, ne, to je v pořádku,“ řekl Billy a mávl jednou ze svých velkých hranatých rukou. Znovu se sehnul nad půllitrem jako pták, napil se a znovu si otřel rty hřbetem ruky. „Prostě to neměla v povaze, to se nedá nic dělat. Ale proto právě nechápu, proč udělala to, co udělala.“ Pohlédl na Quirka. „Ty to chápeš?“

Quirke si zrovna zapaloval cigaretu.

„Já jsem tvoji ženu neznal, Billy,“ namítl. „Věřím, že byla…“

Billy z něj nespouštěl oči. „Jaká?“

Quirke se zhluboka nadechl. Měl zvláštní a jistě mylný dojem, že se mu Billy vysmívá. Napil se svojí sody. „To nemá cenu, Billy, pořád se v tom šťourat,“ řekl. „Minulost je minulost. Smrt je smrt. Ta svá tajemství neprozrazuje.“

Billy chvíli mlčel, ale pak začal tlumeně frkat nosem a Quirkovi po chvíli došlo, že se směje. „To je vážně dobré,“ řekl Billy. „Smrt je smrt a ta svá tajemství neprozrazuje. To sis nacvičoval, nebo jsi to jen tak z fleku vysypal z rukávu?“

Quirke cítil, jak rudne. „Myslel jsem tím…,“ začal, ale Billy znovu zvedl masitou ruku, která Quirkovi vzápětí blahosklonně přistála na rameni. Quirke sebou trhl. Neměl rád, když na něj někdo sahal.

„Já vím, co jsi myslel, Quirku,“ řekl Billy. Zase začal točit půllitrem. Na korkovém podtácku, na kterém půllitr stál, byl nakreslený obrázek pelikána se žlutým zobákem. GUINNESS VÁM UDĚLÁ DOBŘE, ano, a PLAYERSKY JSOU RADOST. Jak krásný by svět mohl být po pár drobných úpravách. „Jedna z věcí, které člověk v mé situaci zažívá,“ řekl Billy a nasadil zdánlivě uvolněný a nenucený tón, „je to, jak s tebou lidi mluví. Nebo spíš to, jak s tebou nemluví. Vidíš, jak si dávají pozor na každé slovo, aby se náhodou neprořekli a nepřipomenuli ti tvoji ztrátu‘, jak tomu říkají, nebo tvoje ‚trápení‘. A pak z nich najednou vypadne nějaké pořekadlo nebo úsloví – ‚teď už ji nic nebolí‘ nebo ‚čas zhojí všechny rány‘ –, za které jim máš být vděčný.“ Znovu pokýval hlavou, pobaveně a cynicky. „A další věc je, že je musíš všechny poslouchat a dělat, že jim skutečně jsi vděčný a nesmíš jim na to říct nic, co by mohlo rozrušit zase je. Protože se samozřejmě předpokládá, že když ti někdo umře, stane se z tebe ten nejmilejší, nejvelkorysejší, nejchápavější a nejne škodnější člověk na světě.“ Popadl svůj půllitr a Quirke si všiml, jak mu zbělely kotníky. „Ale já nejsem neškodný, Quirku,“ řekl s takřka zlověstnou rozpustilostí. „Já vůbec nejsem neškodný.“

Brzy poté odešli. Billyho nálada se opět změnila. Cosi v něm vyhaslo a zdál se duchem nepřítomný. Quirkovi připadalo, že vypadá spokojeně, spokojeně a – že by to byla domýšlivost? –, jako by věděl něco, o čem Quirke a ostatní nemají ani tušení. Před hospodou se rozloučili a Billy se odkolébal směrem na Baggot Street. Quirke přešel malý kamenný most. Stromy podél kanálu se teď zdály ještě shrbenější, vyčerpané tím horkem, ale Quirkovi slunce připadalo matné, jako by do vzduchu pronikl jemný prach, který ho zahustil a zkalil.

7

Deirdra si čas od času skutečně přála, aby jí Leslie ty obrázky neukázal. Ne že by ji pohoršovaly – naopak, byla jimi fascinovaná. A to byl právě ten problém. Právě ta fascinace jí otevřela dveře k dalším věcem, k věcem, o kterých si nikdy nemyslela, že by jich byla schopná. Například ty dopisy, které ji Leslie přesvědčil psát. Tedy vlastně to ani nebyly dopisy, spíš se podobaly zápiskům o snech, které si čmárala, když byla malá holka, protože někde slyšela, že ze snů se dá předpovědět budoucnost. Jenže takové věci, jaké psala Lesliemu, by si žádná holčička nezapisovala. Nakázal jí, že musí zapsat každou myšlenku, která ji napadne, jakoukoliv myšlenku, ale musí být oplzlá. Nejdřív se tomu smála a řekla mu, že nic takového dělat nebude, ale pořád ji s tím otravoval a nenechal se odbýt. Řekl jí, že si má představit, že on je vězeň a ona jeho přítelkyně a píše mu do vězení, aby mu zvedla náladu – „A nejen náladu,“ zašeptal jí do ucha a tiše se zasmál. Nakonec souhlasila, že to zkusí, ale upozornila ho, že jí to určitě nepůjde. Nakonec se však ukázalo, že jí to jde, a jak!

A ty věci, které mu psala! V kabelce s sebou všude nosila blok bleděmodrých papírů značky Basildon Bond – a taky obálky, protože Leslie trval na tom, že musejí být jako opravdové dopisy – a kdykoliv měla chvilku, vytáhla ho a začala psát nesmazatelnou tužkou a vůbec nemyslela na to, co píše, nechávala to ze sebe chrlit, skoro celou dobu se červenala a kousala se do rtu a málem nedokázala ani dodržovat linky, shrbená nad papírem jako kdysi ve škole, když se od ní její sousedka snažila opisovat. Hrozně riskovala, zdálo se, že nemá žádné skrupule. Psala u nočního stolku v ložnici, když se Billy v koupelně holil, nebo v kamrlíku za salonem ve Stříbrné labuti, když čekala na zákaznici. Psala na lavičkách v parku, v kavárnách, v autobuse, když vedle ní nikdo neseděl. Jednou dokonce proklouzla do kostela v Clarendon Street, hrbila se v zadní lavici s blokem na koleni a skoro nemohla popadnout dech uprostřed toho posvátného ticha a voskové vůně pálících se svící, která jí připomínala úplně jiné vůně, vůně noční, Leslieho vůně. Jak psala, čím dál víc ji to vzrušovalo a skoro děsilo. Musela myslet na dobu, kdy pracovala v lékárně a u zpovědi faráři vykládala dlouhý seznam vymyšlených hříchů – jak panu Plunkettovi olizovala jeho nádobíčko a jak to dělala s vlčákem – jen aby toho ubožáka ve zpovědnici podusila a slyšela, co jí na to řekne.

Byly ty věci, které napsala toho dne v kostele ještě oplzlejší než obvykle, nebo to bylo jen tím prostředím? Tužka jí tančila po papíře a Deirdra se dostala do takové ráže, že musela přestat psát, rozepnout si knoflík na boku sukně a strčit si ruku do kalhotek, do té hřejivé vlhkosti, a udělat se prstem. Ta rozkoš byla tak intenzivní, že musela zatnout zuby a pevně zavřít oči, aby nevykřikla. Naštěstí bylo ráno a v kostele nikdo nebyl, až na plešatého a shrbeného starého kostelníka v omšelé komži, který přecházel sem a tam před oltářem a pokaždé se zastavil uprostřed, aby poklekl před Svátostí oltářní, a který si jí ani nevšiml. Když odcházela, kalhotky měla mezi nohama celé mokré a cítila, jak se jí do zad zarývá červený plamen oltářní lampy jako vyčítavé oko. Ta představa, že takové hanebnosti dělala v kostele! Věděla, že by se měla stydět, ale nestyděla. Byla v euforii.

Leslie z toho byl samozřejmě radostí bez sebe. „No to se podívejme,“ řekl jí a pochechtával se u toho. „To jsem netušil, že jsi taková hanbářka.“ I když předstíral, že je to jen legrace, kterou si vymyslel pro zábavu, bylo jasné, že je skutečně ohromený tím, kolik toho napsala a jak názorné její zápisky jsou. Bylo na něm znát, že nemůže uvěřit, jaké má štěstí, že potkal někoho, kdo je ochotný – nebo spíš přímo horlivý – odhalit mu ty nejtemnější a nejnechutnější věci, které se mu honí hlavou. Leželi spolu nazí a propletení na úzké posteli v pokoji na Percy Pláce – Lesliemu ten název vždycky připadal legrační, přejmenoval ulici na Prciplac – a Leslie jí nahlas předčítal, co mu napsala za tu dobu, co se neviděli. Zatímco četl, zabořila tvář do jeho podpaží a červenala se až k palcům u nohou, ale přitom natahovala uši, aby nezmeškala ani slovo, a skoro nemohla uvěřit, že to byla skutečně ona, kdo všechny ty věci napsal. Zbožňovala Leslieho hlas, jeho přízvuk, který zněl jako přízvuk herců ve filmech, takže to, co četl, znělo úplně jinak, než v její hlavě, když to psala. Z Leslieho úst to všechno působilo tak nějak vážně a – a závažně, to bylo to správné slovo, najednou ji napadlo, že to vlastně znělo úplně stejně, jako by zněl hlas herce, který dělá mluvený komentář k filmu. Ovšem takový film, uvědomila si pobaveně Deirdra, by v téhle zemi těžko nějaké kino promítalo.

Leslieho to, co četl, vzrušovalo úplně stejně jako ji a vždycky se zastavil uprostřed nějaké pořádně žhavé pasáže, opřel se o polštář, omotal si pramen jejích vlasů kolem dlaně, jako to dělávali její bratři, a přitáhl si její hlavu do klína. Byl tam tak hebký, tak tvrdý a rozpálený a hebký. Odtáhla mu kůži ze špičky podobající se přilbě s tou legrační štěrbinkou uprostřed, která jí připomínala oko, které na ni mrká, a opatrně si ho vložila do úst. Měla to ráda, líbilo se jí, když se svíjel a sténal a ona věděla, že ho má ve svých rukou, ve své moci.

Nikdy by ji ani nenapadlo dělat něco takového s Billym.

Kdykoliv teď pomyslela na Billyho, vždycky radši rychle začala myslet na Leslieho. Znamenalo to, že Leslieho doopravdy miluje? Kdysi dávno, když ještě chodila do školy, jí jedno děvče řeklo, že když myslí na nějakého kluka a pak hned začne myslet na jiného, znamená to, že doopravdy miluje toho druhého, a Deirdra tomu věřila. Ale pravda byla taková, že si nebyla jistá, co k Lesliemu vlastně cítí. Vlastně si ani nebyla jistá, jestli ho má ráda, což bylo zvláštní – jak může ženská dělat takové věci, jako dělala ona s Lesliem, s někým, koho nemá ráda? Byl to fešák, o tom nebylo pochyb, i když byl trochu moc vychrtlý. Když si nic nevzal, měl v posteli neuvěřitelnou výdrž. Bylo poznat, že spal se spoustou žen a že ví, co dělá. A navíc s ním byla zábava. Napodoboval doktora Kreutze, a dokonce i Billyho, i když se ho snažila zarazit – měl pro něj všelijaké přezdívky, jako třeba Billy Budd nebo Billy Kid nebo Starouš Vilík –, a Deirdra řvala smíchy. Povalil ji na podlahu a sedl si na ni a lechtal ji, jako kdyby byli malé děti. Někdy, když se do ní už už chystal vklouznout, se na chvilku zarazil, zvedl se na rukou, nasadil sladký hlásek, podobný hlasu ženy, která je nedávno zastavila na ulici, aby se jich zeptala na cestu, a zeptal se jí: „Je tohle Prciplac?“ Ale přes to přese všechno si občas říkala – a to bylo opravdu zvláštní –, že by bylo lepší, kdyby nebyl skutečný, kdyby byl jen součástí jejích fantazií. Bylo by to tak mnohem jednodušší. Billy a jejich domek na St. Martin’s Drive a její práce v salonu a její matka, která byla nemocná, a její otec, kterého se pořád ještě bála, a její bratři, které vůbec nevídala – to byl život, skutečný život, a i když nic z toho nebylo tak intenzivní jako to, co prožívala tady v tom ošumělém sklepním pokojíku s malinkým okýnkem se síťovanou záclonou, vedoucím rovnou na chodník, prošoupaným linoleem, záchodem na chodbě, prasklým umyvadlem a postelí s proleženou matrací, pořád si toho druhého, toho normálního života cenila a nechtěla ho směšovat s tím, co dělala s Lesliem, nechtěla ho směšovat a chtěla ho uchránit.

Nic nebylo jednoduché, i když se ji Leslie snažil přesvědčit o opaku. Nevěřila, že si spolu jen užívají trochu legrace, trochu švandy, jak říkal. Někdy ji děsily ty protichůdné city, které k němu chovala. Třeba tenkrát, když jí řekl, že se nemusí bát, že se dostane do nesnází, protože jeho i jeho ženušku testovali a zjistilo se, že nemůže mít děti. Myslel si, že si oddechne a že bude mít radost, a Deirdra věděla, že by nejspíš měla, ale bylo to jinak. Věděla, jak nepravděpodobné je, že by někdy nastala situace, kdy by spolu mohli mít dítě, ale vědomí toho, že se to nestane, že se to nestane nikdy, jí v žaludku zanechalo prázdný, dutý pocit, jako by jí někdo vyřízl kus duše.

Kdepak, nic nebylo jednoduché. A aby to bylo ještě komplikovanější, kromě společného soukromého života měli také jakýsi život veřejný, v němž předstírali, že jsou pouhými obchodními partnery. Stříbrné labuti se dařilo dobře, líp než se ona nebo Leslie, přes všechny silácké řeči, odvažovali doufat. V tomhle městě žilo víc bohatých a znuděných žen, než si kdy dokázala představit. Netušila ani, kolik z nich má podivné sklony: sotva někdy uběhl týden bez toho, aby nemusela odrážet milostné útoky nějaké zmije s přísným obličejem, nehty ostrými jako břitva a očima jako kusy ledu. Postupně tyhle ženy – tvrdily, že jsou ženy, i když byly mužnější než někteří z mužů – začala brát jako riziko povolání a pokaždé si naúčtovala tučnou přirážku.

A jak se peníze hrnuly! Bylo to pro ni překvapení, když se ukázalo, že má nos na podnikání, ale bylo to jen dobře, protože brzy objevila, že Leslie je beznadějný případ – okouzlující, ale beznadějný. Jeho kouzlo bylo vlastně jeho jedinou devízou a Deirdra věděla, že řada zákaznic, tedy samozřejmě až na ty s ledovýma očima, k nim chodí čistě proto, že doufají, že se jim s ním podaří poklábosit. A v klábosení byl Leslie mistr. Dávala si pozor, aby ho za jeho neschopnost a lenost nekritizovala. Neměla si přece na co stěžovat. Poprvé v životě se cítila spokojená. Měla sebevědomí, peníze v peněžence a řídila zbrusu nový Baby Austin a na příští zimu, pokud všechno půjde pořád stejně dobře, si bude moct koupit norkový kožich. Zkrátka, už nebyla Deirdra Huntová – stala se z ní Laura Swanová. A navíc měla Leslieho jako bonus.

Naučil ji dělat věci, které by ji předtím, než ho potkala, nenapadly ani v těch nejtajnějších fantaziích. Nejdřív se za ně styděla, což samozřejmě z velké části přispívalo k její rozkoši, ale brzy na ně začala být skoro pyšná. Bylo to jako naučit se novou dovednost, cvičit se v nových úrovních odvahy a výdrže. Odjakživa byla stydlivá, nejspíš proto, že vyrostla v bytovce a musela spát v pokoji s rodiči, i když už dávno nebyla dítě, a nikde neměla soukromí, dokonce ani na záchodě, protože její otec nebyl schopen spravit zámek, který byl rozbitý už odnepaměti. Teď všechny její rozpaky zmizely, o to se Leslie postaral. Bála se jen toho, že na ní Billy tu změnu pozná. Jednou v noci v posteli se zapomněla a zavedla ho na místo, o němž si nejspíš nikdy nemyslel, že by se ho mohl byť jen dotknout – představovala si, že je to Leslie –, a když bylo po všem, odvalil se z ní, žuchnul na břicho a za hlasitého oddechování se jí tlumeným hlasem zeptal, kam na takové věci chodí. Zpanikařila a řekla, že o tom četla v časopise, který si od někoho vypůjčila, a Billy si odfrknul a prohlásil, že to je tedy rozhodně chvályhodná četba. Druhý den ráno, když se na sebe podívala do zrcadla, si poprvé všimla čehosi ve své tváři, jakési nové drsnosti, jakéhosi plechového lesku, a co hůř, podoby, které si nikdy předtím nevšimla: bylo pro ni sice děsivé si to přiznat, ale byla to podoba jejího otce.

Ano, tohle místo, na které ji zavedl Leslie, pro ni bylo nové, bylo to místo, o němž do té doby neměla ani tušení, ale přitom jí vůbec nepřipadalo neznámé. Jako by ho znávala v dětství a pak na něj zapomněla a najednou, nečekaně, se na něj vrátila. Když myslela na Leslieho, zažívala stejný pocit, jaký mívala, když si doma o Vánocích hrávali na slepou bábu. Byla to směsice závratného očekávání a radostné hrůzy, ze které jí naskakovala husí kůže a svíralo se jí hrdlo. Nebo ten pocit možná znala ještě z dřívějška, když byla ještě batole, ano, tak to bylo, s Lesliem byla opět batoletem, bezmocným kojencem. Jednou se mu to pokoušela vysvětlit, ale samozřejmě se jí jen vysmál a řekl, že ne, že to on je jejím kojencem, a dlouhými, perleťovými nehty ukazováčku a palce ji štípl do bradavky tak, až zalapala po dechu.

Zvláštní taky bylo, že nežárlila na ženu v liščí kožešině, ženu, kterou sledovala do knihkupectví na mostě, kde se sešla s Lesliem, tu, která se tak obscénně vystavovala na té fotce. Když se na ni Leslieho zeptala, svým typickým způsobem se usmál, pokrčil rameny a řekl jí, že ji samozřejmě ojel – z toho slova se jí nalila krev do tváří –, a pak vzal ostatní fotografie a rozprostřel jí je před nosem jako vějíř karet, chladně se zazubil, jako to dělával, když jí chtěl ublížit, a řekl: „Ojel jsem je totiž všechny.“ Nevěděla, jestli mu má věřit, ale na tom nezáleželo, bylo jí jedno, jestli jí říká pravdu, nebo lže jenom proto, aby ji poškádlil. Kdepak, bylo jí to jedno, nežárlila. Na místě, kde se ocitla, stará pravidla neplatila. Nevadilo jí, jestli Leslie spal s Liškou – to byla přezdívka, kterou pro paní T vymyslela, neboť Leslie jí pořád nechtěl prozradit její pravé jméno –, a i kdyby opravdu spal se všemi těmi ženskými na fotografiích, taky by jí to nevadilo. Zkrátka na nich nezáleželo, podobaly se lidem ve fantaziích, které pro něj sepisovala, nebyly skutečné. Leslie jí sám za sebe sdělil, že mu nevadí, když bude spát s jinými muži. Vlastně chtěl, aby si někoho našla, muže, ženy, kohokoliv, pod podmínkou, že mu pak o tom bude vyprávět. V tomhle však byla Deirdra neoblomná: nikdy by nešla s nikým jiným než s ním.

„No jasně, a co Starouš Vilík?“

Zjistila, že to je Leslieho jediná slabost: ona sice nežárlila na jiné ženy, ale on rozhodně žárlil na Billyho. Představa, že na ni její manžel byť jen sahá, ho doháněla k šílenství. Musela mu namluvit, musela mu přísahat, že k sobě Billyho už nikdy nepustí. Bylo těžké ho přesvědčit. Když po ní poprvé chtěl, aby mu to slíbila, bez přemýšlení, skoro pobaveně, se ho zeptala, jak se má asi podle něj Billymu ubránit, když je to takový hromotluk, který navíc trvá na svých manželských právech. Leslie naklonil hlavu a věnoval jí děsivý pohled, při kterém se jeho oči zdály být ještě víc u sebe než obvykle, a nic neřekl, ale později, když spolu byli v posteli, zkroutil jí ruku za zády, až myslela, že ji zlomí, a zašeptal jí do ucha jediné slovo: Nezapomeň.

Ale uměl být i něžný, někdy dokonce i laskavý. Odjakživa nenáviděla svoje ruce, vždycky byly hranaté a hrubé a teď navíc ještě celé svalnaté a žíly na jejich hřbetech byly skoro jako provazy, byly to zkrátka ruce masérky, ale Leslie vždycky říkal, že jsou krásné, propletl své štíhlé, bledé prsty s jejími baculatými, zvedl si je k ústům a líbal jejich konečky, jeden po druhém, a jeho oči se na ni při tom usmívaly.

Nosil jí věci, které měla užít, než spolu šli do postele, pilulky a podivné olejnaté kapky v malých skleněných lahvičkách. Jednou přinesl prášek, který smíchal s cukrem a přemluvil ji, ať ho spolkne. Všechno ji po něm začalo svědit a bylo jí na zvracení a teprve potom jí řekl, že to byla španělská muška. Jednoho odpoledne pak vytáhl sametovou krabičku s injekční stříkačkou a hrst ampulí s tekutinou čirou jako voda a nabídl jí „šleha“, jak tomu říkal. Rezolutně odmítla. „Je to hrozně zdravé,“ zabroukal jako vždycky, když se ji snažil o něčem přesvědčit. „Je to z vlčích máků. Zkrátka zdravá strava.“ Kdepak, řekla, kdepak, to ani náhodou. Za ta léta strávená v lékárně dokázala poznat drogu na sto honů. Řekl jí, že neví, o co přichází. Ale když si vyhrnul rukáv, aby si píchl injekci, odvrátil se od ní a přitiskl si ruku k tělu – jak nahá jí ta ruka najednou připadala, jak nahá a bílá – a Deirdře to připomnělo kočku, která vykonává potřebu a nechce, aby ji při tom někdo viděl. Jak krásně při tom ale vypadal, jak tam tak seděl na posteli, napůl otočený zády, s jednou nohou skrčenou před sebou a druhou na podlaze, v bledém, nevlídném světle zataženého dne, které mu dopadalo na jednu polovinu obličeje, obličeje s ostrou linií čelisti a špičatou bradou. Když droga začala působit, položil se na svou stranu postele a Deirdra se položila vedle něj a objala ho, a tak tam leželi dlouhou dobu, tak pokojně, Leslie měl dlaň pod hlavou, díval se nahoru směrem k oknu a ona mu hleděla do tváře, která se ve světle z okna zdála stříbrná, ovšem jinak stříbrná než jeho vlasy, a podobala se tvářím svatých, umučených svatých na starých malbách. Na chvíli usnul, oddechoval jako dítě, a když se vzbudil, milovali se a Leslie byl tak zasněně něžný, že se mu málem rozplakala v náručí. „Příště,“ zašeptal jí do vlasů zpomaleným, trochu rozechvělým hlasem, který zněl, jako by mluvil pod vodou, „příště musíš taky vyzkoušet šťávu štěstí.“

Nejspíš ho neměla brát k sobě domů. To bylo nejspíš to nejhorší, co mohla Billymu udělat, tedy kdyby o tom věděl, což díkybohu nebyl ten případ. Billy se byl ve Švýcarsku družit s nafoukanci a Deirdru napadlo, že to možná udělala jemu natruc, když se jí Leslie zeptal, jestli se může „stavit“ v Clontarfu, a ona souhlasila – než se vzali, Billy jí v jednom kuse sliboval, jak ji s sebou vezme do Ženevy, ale nikdy k tomu nedošlo. Leslie zkrátka umíral touhou dostat se k ní domů a porozhlédnout se tam a Deirdra to dobře věděla. Pustila ho dovnitř zadním vchodem z uličky za domem, protože se bála, že ho uvidí nějaká klepna z ulice. Byla rozhodnutá, že ho co nejrychleji zase vyprovodí, protože najednou dostala strach, ale jakmile vešel do dveří, popadl ji do náruče a začal ji líbat na ústa tak vášnivě, že zapomněla na nebezpečí i na to, jak by mohla Billyho ranit.

Leslie si houpavým krokem a s rukama v kapsách prošel celý dům – jeho chůze jí připomínala chůzi tenisty –, spokojeně se usmíval a pořád mu všechno připadalo úžasné, jejich svatební fotky na kredenci, postříbřený servis, který jí dali její máma s tátou, Billyho obchodnický certifikát v pozlaceném rámečku, věčné světlo před Svatým srdcem a reprodukce Landseerova Vládce údolí nad krbem. Mlčky chodila za ním. Místo toho, aby měla radost, že se mu tam líbí – že se mu u ní líbí, protože Billy se o dům moc nezajímal, bylo to pro něj jen místo, kde se mohl najíst a vyspat a v neděli odpoledne se svalit do křesla a poslouchat v rádiu fotbal –, rostly v ní obavy a zlé tušení. Zdálo se, že všechny věci, na které se Leslie podíval, se změnily, zmatněly, jako by na ně dýchl a nechal na nich povlak jemné, šedivé mlhy, která se na rozdíl od skutečné mlhy nerozplynula. Ale pak ji donutil vzít ho nahoru do ložnice, do její a Billyho ložnice, a svlékl ji tím pomalým, zasněným způsobem, který ji doháněl k roztouženému šílenství, a položili se na postel a Deirdra přestala vnímat všechno kromě jeho rtů a jeho rukou na svém těle a jeho bledé, chladné, zářící kůže, která se tiskla k té její.

Když skončili, musel si samozřejmě šlehnout a Deirdra mu připomněla, aby si nezapomněl všechno vzít, jehlu a prázdnou ampulku a vatu a lahvičku s alkoholem, kterým si tak opatrně potíral ruku, než si píchl injekci. To by bylo pěkné, kdyby se Billy vrátil domů a našel tady tohle.

Toho večera Lesliemu řekla o tom, jak v ordinaci doktora Kreutze vypila bylinkový čaj a usnula. Když se oblékala, zeptala se ho, jestli ty věci, tu španělskou mušku a drogy a tak dále, má od doktora Kreutze – u tohohle muže, kterého si kdysi tolik vážila, už ji nemohlo nic překvapit –, a pak sama sebe slyšela říkat, jak se tenkrát vzbudila na pohovce a měla pocit, jako by ji někdo praštil přes hlavu. Jakmile to řekla, okamžitě toho litovala. Najednou jí došlo, co se stalo a co už dávno podvědomě tušila, a srdce se jí zastavilo. Tak proto měla pocit, že má všechno oblečení naruby. Ten starý prasák… I když byl Leslie napůl v rauši, poslouchal ji a četl i mezi řádky – protože to Leslie dovedl. Pořád byl ještě v posteli, ležel na zádech s peřinou přitaženou až pod bradu jako pacient po operaci. Když uviděla jeho hlavu na místě, kde obvykle bývala Billyho hlava, přejel jí mráz po zádech. Zakroužil očima, dokud se jeho velké zorničky nezastavily na ní, a vyčkával, takže Deirdra samozřejmě musela pokračovat a snažila se to zlehčit. „Musel mi dát něco do čaje,“ řekla a zasmála se tak, že to znělo trochu hystericky dokonce i jejím uším. Posadila se na postel, aby si zapnula podvazky, ale prsty jí neposlouchaly a nervózně bojovaly se sponkami. „Nejspíš něco na uvolnění, co dává svým klientkám. Ale musím říct, že jsem se hezky vyspala.“ Leslie nic neříkal, jen ji dál pozoroval a pak se pomalu usmál. Znala ten úsměv. Děsil ji, i když se snažila nedat to na sobě znát. „Tak, panáčku,“ řekla, pleskla se do stehen a prudce se zvedla, „měl bys jít.“ Jenže Leslie se ani nehnul, jen otočil hlavu a vzdychl. Zpod peřiny čouhaly jeho dlouhé hubené bílé nohy.

Znovu ucítila v hrudi ten mrazivý pocit. Pokud ji Kreutz omámil, aby ji mohl vyfotit, co s těmi fotkami bude dělat?

Zjistila to velice brzy. Když do salonu dorazila ranní pošta a Deirdra uviděla velkou hnědou obálku s adresou napsanou hranatým písmem, které vypadalo tak nevinně, okamžitě věděla, co v ní bude. Měla zrovna na stole zákaznici – v masáži se čím dál víc zdokonalovala, už z ní byla hotová profesionálka, i když na to neměla školy a znala to jen z knížek –, ale musela přestat, utřít si z rukou olej a otevřít obálku, i když byla adresovaná Lesliemu. Když fotografii uviděla, zatmělo se jí před očima a málem to s ní seklo. Nejspíš nahlas zalapala po dechu, protože její zákaznice, tlustá a vrtošivá stará kráva, co trpěla astmatem, se zvedla na loktech, oči měla na stopkách a snažila se zahlédnout, co na obrázku je. Otočila se, spěchala do kamrlíku za záclonou, posadila se za stůl a dvakrát nebo třikrát se zhluboka nadechla. Strčila fotku zpátky do obálky – byla na ní opravdu ona? –, a i když chtěla, nedokázala se na ni znova podívat. Nejdřív zbledla, ale teď cítila, jak rudne hanbou. Jak jen mohlo, to oplzlé hovado?! Připadala si, jako by jí někdo do obličeje chrstnul kbelík pomyjí. Dokonce i to, co jí dělal táta, když byla malá, se zdálo proti tomu, jak ji zradil Kreutz, nicotné. Jak jen mohl?!

Leslie se samozřejmě jen smál, držel fotku v natažené ruce a předstíral, že si ji prohlíží, jako by to bylo nějaké plátno od starého mistra, s jedním okem zavřeným a hlavou natočenou nejdřív na jednu a pak na druhou stranu. „Rozhodně má talent, starý Kreutzer,“ řekl. „Měl by se dát na profesionální dráhu.“ Zazubil se. „Myslím v oblasti fotografie.“ Byli v pokojíku na Percy Pláce a Leslie ležel na zádech na posteli ještě v saku a s jednou nohou pokrčenou a opřenou hubeným kotníkem o koleno. Právě zuřila letní bouřka a ve světle pouličních lamp bylo vidět šikmé přívaly deště, s nimiž lomcoval vítr. K večeři koupila sýr, vídeňskou housku a láhev vína Liebfraumilch. Leslie se pořád ještě chechtal. Řekla mu, že to vůbec není k smíchu, a zeptala se ho, jestli na světě vůbec existuje něco, co mu nepřipadá k popukání. Copak nechápe, jak se stydí, když se takhle vidí, s vyhrnutou sukní, rozhozenýma nohama a naprosto vším vystaveným na odiv? „Podle mě jsi tam náhodou kočka,“ řekl Leslie, „jako holka z plakátu, to se mu povedlo.“

Načepýřila se, že tak tedy rozhodně nevypadá a že je to jen obyčejná prasečinka.

„No já nevím,“ namítl Leslie čtverácky, „já myslím, že bych našel fajnšmekra, který by za tuhle zarámovanou fotku zaplatil pěkných pár peněz.“

„To ať tě ani nenapadne, Leslie White!“ vykřikla.

Věděla, že to byl jenom vtip, ale z té představy, že by fotku prodal, ji polilo horko. Když mu podávala sklenku vína, nemohla si pomoct a musela se na fotku, kterou Leslie držel pod světlem a studoval ji, po očku podívat. Otřásla se. I když to Lesliemu neřekla, nejhorší jí na fotce kupodivu připadalo to, že na ní má zavřené oči. Vypadala jako mrtvola.

„Zajímalo by mě, co ti to dal,“ řekl Leslie. „To muselo být něco silného, když ses nevzbudila, zatímco aranžoval tuhle podívanou.“ Vrhl na ni uličnický pohled a vyplázl ostrou špičku jazyka. „Vážně jsi to jen nehrála?“

Na to mu nehodlala odpovídat. Celá ta záležitost byla nechutná, a přesto někde v hloubi duše, někde hluboko, hluboko uvnitř, se v ní při představě, že je tam na té pohovce s červenou dekou takhle roztažená a Kreutz s fotoaparátem kolem krku se nad ní sklání, vytahuje jí šaty, stahuje jí kalhotky a roztahuje nohy, zamihotal malý plamínek… Leslie ji pozoroval. Vždycky věděl, co se jí honí hlavou. Položil si fotku na hrudník a natáhl k ní ruku. „Pojď sem,“ řekl něžně. Chtěla říct, že nepůjde, že si připadá necudná a stydí se. Ale nakonec mu samozřejmě nedokázala odolat. Když jí rozepínal knoflíky na šatech, jako obvykle si tiše broukal pod vousy, jako by byla nějakým těžkým úkolem, na který se chystá.

„Chci tu fotku,“ řekla.

„Mmm?“

„Roztrhám ji. Spálím ji.“

„Určitě má kopie. A negativ.“

„Tobě by je dát mohl. Uděláš to pro mě? Běž pro ně a spal je, všechny je spal.“

„Mmm.“

Připadalo mu legrační, že se ho Kreutz odvážil vydírat – proč by jinak posílal tu nahatou fotku D.? –, a celou tu věc by pustil z hlavy, kdyby do něj D. pořád nehučela. Nakonec, aby ji umlčel, jí slíbil, že za Kreutzem ráno zajde a promluví s ním. Neměl v úmyslu ten slib splnit, ale druhý den brzy ráno – tedy alespoň na něj to bylo brzy – se s rileym ocitl na Adelaide Road. Bouře z předešlé noci už ustala, svítilo slunce a vůně deště schnoucího na chodnících a opláchnuté stromy obsypané listím ho rozveselily. Zastavil se u schránky na Fitzwilliam Square, hodil do ní přelepenou obálku s novou adresou a dívka v bílé blůzce, která ho míjela, se na něj svůdně usmála. Jel dál, hvízdal si a culil se a vítr mu čechral dlouhé vlasy.

Zaparkoval u chodníku u Kreutzova bytu, prošel železnou brankou, zabušil na dveře a čekal. Byl toho názoru, že když už člověk musí vykonat takovouhle návštěvu, pěst na dřevě a spousta hluku jsou mnohem příhodnější než pouhé zazvonění na zvonek. Postraší to ty uvnitř a ještě to rozpumpuje adrenalin. Znovu zabušil na dřevěnou výplň dveří, ale ani tentokrát se nedočkal odpovědi. Vrátil se zpátky k brance, rozhlédl se na obě strany ulice – bylo uprostřed slunečného letního dopoledne a nikde ani živáčka – a pak se vrátil ke dveřím a vytáhl z kapsičky se zipem ve své peněžence nástroj z tvrzeného taženého drátu, šikovně ohnutého. Vypadal jako neškodná sponka do vlasů. Jeden jeho konec vložil do klíčové dírky, opatrně jím zaštěrchal a spokojeně si pomyslel, jak je dobře, že si zamlada dal práci s tím, aby se naučil tolik užitečných dovedností. Hned nato ucítil, s takřka smyslným uspokojením, hladké, a přesto namáhavé cvaknutí a sklouznutí zamknuté západky, která povolila a otočila se. Opřel se do dveří a otevřel je ne víc než na šířku dlaně, elegantně se protáhl do chodby a se zatajeným dechem tiše naslouchal. Rád se vloupával do cizích bytů, bylo to pro něj nesmírně vzrušující. Pak se mu strachy zastavilo srdce a málem vykřikl. Kreutz stál bez hnutí ve stínu na konci chodby a díval se na něj.

Nikdy Kreutzovi doopravdy nerozuměl. Tedy ne že by čekal, že mu rozumět bude – barevní jsou zkrátka v mnoha ohledech jiní – nebo že by po tom nějak zvlášť toužil. Způsob, jakým se Kreutz pohyboval, nebo spíš nepohyboval, mu přišel zlověstný. A taky to, jak byl tichý. Vždycky byl neuvěřitelně tichý. Nejen že toho moc nenamluvil a že byl hbitý – jeho tichost spočívala spíš v tom, že měl člověk pocit, jako by vůbec nebyl. Tedy jako by byl a zároveň nebyl. Byl nevyzpytatelný, to bylo to pravé slovo – nebo se to říkalo o Japoncích? Kreutz byl zkrátka člověk, kterého bylo těžké vyzpytat, pokud takové slovo vůbec existuje. Tentokrát byl bosý a měl na sobě tmavě modrou hedvábnou halenu bez límce, kterou měl zapnutou až ke krku, a jakési baňaté alibabovské kalhoty nebo spodek od pyžama, který se zdál být také z hedvábí. Aby zamaskoval své prvotní leknutí, začal se Leslie smát: „Proboha, doktůrku, vy tam stojíte, jako by vás někdo oddělal a vycpal. A proč jste mi neotevřel, když jsem klepal?“

Zdálo se, že Kreutz nad jeho otázkou vážně dumá. „Co chcete?“ zeptal se po chvilce.

Leslie si povzdechl a zavrtěl hlavou s předstíraným smutným zklamáním. „Řekněte mi, doktůrku, copak takhle se zdraví staří kamarádi? Kam se poděla vaše vlídnost, vaše pohostinnost? Proč mě nepozvete dál a nenabídnete mi váš speciální čaj? Co vy na to?“

Doktor se znovu zamyslel. Leslieho napadlo, jestli třeba nepřemýšlí o tom, že by se začal bránit. To by byla legrace, kdyby se o to pokusil. I když to by Kreutz nikdy neudělal, vzhledem k tomu, že je buddhista nebo něco podobného. Leslieho to trochu zklamalo. Svrběly ho dlaně jako za starých časů, měl chuť do něčeho nebo někoho praštit, tedy za předpokladu, že se ten někdo nebo něco, nejlépe nějaká ženská, nebude moct bránit, nebo aspoň ne nijak zásadně. A Kreutz byl v tomhle ohledu skoro jako ženská. Teď se beze slova otočil na holé, zrohovatělé patě a odkráčel do obýváku. Leslie ho následoval, zastavil se ve dveřích a opřel se o futra v nedbalé póze, s rukama v kapsách a překříženými kotníky. Zahleděl se dolů na svoje boty a nepřítomně je obdivoval: hnědé polobotky se střapci, staré, ale dobré. Kate si vždycky dělala legraci z toho, jak se obléká, říkala, že vypadá jako úspěšný flákač. „Místo abych vypadal jako neúspěšný flákač, což podle tebe jsem,“ říkával se svým typickým smíchem. A pak vypukla hádka. Kate se hádat uměla. Ze začátku jejich rozbroje vždycky končily v posteli, ale tomu už dávno odzvonilo. Zahýbal prsty v pravé botě. Stará dobrá Kate.

„Co chcete?“ zopakoval Kreutz a vytrhl ho z rozjímání.

„Už jsem vám to říkal – šálek dobrého čaje.“ Pokoj byl jasně, skoro okázale osvětlený velikým obdélníkem šikmého světla, které sem pronikalo oknem zpoza střechy nemocnice na protější straně ulice. Leslie poznal, jak je Kreutz nervózní, z toho, jak stál – ruce mu strnule visely podél těla, prsty se mu chvěly a bělmo jeho očí se blýskalo. Výborně, má proč být nervózní. „Běžte postavit na čaj,“ vybídl ho Leslie. „No tak, buďte vod tý dobroty.“

Kreutz se ani nehnul, stál vedle nízkého stolku se strnulými pažemi a Leslieho napadlo, že vypadá jako vojáček stojící v pozoru, který každou chvíli nejspíš začne salutovat. Tedy ne že by toho Leslie moc věděl o armádě, byl dost chytrý na to, aby se vyhnul válce a pak i povinné vojenské službě. Kreutz se zhluboka nadechl, skoro jako by zalapal po dechu, a řekl: „Čekal jsem, že se tu objevíte.“

„Vážně? A pročpak?“

Kreutz několikrát rychle zamrkal. „Něco jsem vám poslal.“

Leslie dělal, že vzpomíná, a pak se jemně plácl dlaní do čela. „Vlastně ano,“ řekl. „Jak jsem jen mohl zapomenout?“

„Udělám ten čaj,“ řekl Kreutz stroze, otočil se a na svých hubených čapích nohou odklusal do kuchyně. Leslie si uvědomil, že Kreutz dokonce i na rovné zemi vypadá, jako by byl podivně nakloněný. Začaly se ozývat zvuky konvice a kohoutku, rachocení plechovky s čajem, lžičky a keramického nádobí – bylo jasné, že je doktor nervózní. Leslie se přesunul do dveří kuchyně, opět s rukama v kapsách kalhot a překříženými kotníky. Kreutz sypal do konvice s dlouhou, zahnutou hubičkou jakési suché lístky či co.

„Jo a k té fotce,“ začal Leslie. „Moc pěkná. Milá Deirdra je na ní díky vám krásná jako obrázek. Máte talent. Přesně to jsem řekl Deirdře – Doktůrek má vážně talent na momentky.“‚ Vytáhl cigarety a zapalovač. „Mimochodem, poslal jsem tu fotku dál,“ řekl a vyfoukl kouř nad sebe.

Přes doktorův hebký, vycíděný hnědý obličej přešel jakýsi stín. Lesliemu chvilku trvalo, než si uvědomil, že to bylo zamračení.

„Cože?“ zeptal se.

„Poslal jsem ji dál. Tu fotku. Poštou. Nejspíš se k vám vrátí – napsal jsem na ni vaše jméno a adresu tohohle bytu. Říkal jsem si, že by bylo hezké rozjet takovou štafetu, vy mně, já někomu dalšímu a ten někdo další zase vám. Chápete?“

Kreutz se na něj nepodíval. „Komu jste ji poslal – a proč?“

„Na tom nezáleží.“ Sebral si ze spodního rtu kousek tabáku. „Řekněte mi, proč jste mi ji vlastně vůbec posílal? Myslel jste si snad, že mi naženete strach tím, že máte fotku Deirdry s rozcapeným bobrem, stejnou jako fotky všech těch kurviček, které údajně léčíte?“ Zachechtal se. „Myslel jste si snad, že budu bránit čest svojí dámy?“

Kreutz se na něj nepodíval. „Už vám nemůžu platit,“ řekl rozmrzele. „Je to pro mě moc peněz, už nemůžu sponzorovat ten váš podnik. Kdy začne vydělávat? Máte mi vrátit to, co jsem vám už dal.“

Voda začala vřít a hubička konvice začala pískat, nejdřív jemně a pak čím dál silněji a pronikavěji. „Počkejte, pomůžu vám,“ řekl Leslie, přikročil ke sporáku a vypnul plamen. Zvedl konvici a opatrně z široké hubičky vytáhl píšťalku. A pak, tak rychle, že si ani nestihl uvědomit, co dělá, popadl Kreutze za levé předloktí, přitáhl ho ke dřezu a chrstl mu vařící vodu přímo na hřbet ruky. Kreutz si uvědomil, co se děje, teprve když už mu voda tekla a syčela po kůži. Z hrdla se mu vydral podivný tlumený výkřik, uskočil a začal opařenou rukou mávat nad hlavou jako nějaký tanečník vúdů nebo jako derviš, napadlo Leslieho. Upustil konvici do dřezu. Trochu vody zasáhlo i jeho ruku, a tak otočil kohoutkem a přidržel ji pod studeným proudem. „Podívejte, co jste způsobil,“ řekl příkře. „Ucukl jste a já se kvůli vám opařil.“

Kreutz se natlačil k němu a snažil se strčit ruku nad tu Leslieho pod tekoucí vodu a vysokým, nosovým hlasem u toho sténal.

„Ale no tak, nechte toho kňourání,“ vyštěkl na něho Leslie, „ještě na nás přivoláte chlupatý. Nejste náhodou buddhista nebo něco takovýho? Neměl byste umět snášet bolest?“

„Zničil jste mi ruku!“ zaúpěl doktor. „Moje ruce jsou moje živobytí!“

„Aspoň si budete pamatovat, že je nemáte strkat tam, kam nepatří.“ Leslie zkoumal svou vlastní ruku – byly na ní hrozivé rudé skvrny, ale byla bez puchýřů. Teď už byl pořádně namíchnutý. Popadl Kreutze za rameno, otočil ho čelem k sobě, zdravou rukou ho chytil za krk a přimáčkl ho ke kredenci tak, že se opíral o odkapávač a záda měl prohnutá. Byl kost a kůže, jako nějaký vysoký hnědý pták. „Poslouchej, ty negře nebo Němčoure nebo co jsi vlastně zač – to sis vážně myslel, že mě můžeš vydírat? Tak myslel?“

Kreutz, vyděšený a v bolestech, chroptěl a bílé oči mu lezly z důlků v nateklém obličeji, který byl stále tmavší, jak se překrvoval. Leslie ho pustil, o krok ustoupil a znechuceně si otřel dlaň do saka.

„Chci negativ té fotky,“ řekl. „A všechny kopie, co jsi udělal. Jestli ji u někoho uvidím, vrátím se a zlomím ti vaz, ty přičmoudlej parchantě. Rozumíš?“ Doktor zase držel ruku pod kohoutkem. Leslie rychle vykročil a vší silou mu patou své boty se střapci dupnul na nárt bosé levé nohy. „Tak rozumíš?“ Kreutz opět tlumeně zaúpěl a Leslie se i přes své znechucení musel smát. Tak komický mu ten stařík připadal, jak tam tak poskakoval na jedné noze, mával ve vzduchu rukou plnou puchýřů a víc než kdy jindy se podobal starému šlachovitému ptákovi s poraněným křídlem.

„Tak šup,“ vyzval ho Leslie. „Přines ty fotky.“

Měl půl tuctu fotek a negativ. Když toho večera dorazila Deirdra na Percy Pláce, předal jí je a ona je spálila v jejich malém výkonném krbu, takže se celý pokoj zaplnil pachem spálených chemikálií. Neřekl jí, co udělal s první fotkou, s tou, co mu Kreutz poslal poštou, ani to, že si jednu nechal, na památku starých časů, říkal si, a pak se zarazil – starých časů? Ale když se nad tím zamyslel, došlo mu, že je to tak: jejich společný čas je u konce. Užili si spolu spoustu legrace a v mnoha ohledech byla Deirdra skvělé děvče, ale přesto bylo na čase se rozloučit. Hověl si na posteli s cigaretou a pozoroval Deirdru, jak dřepí před krbovou mřížkou a čepelí příborového nože šťouchá do stále ještě doutnajících zbytků fotografií. Nepřítomně obdivoval napnutou, plnou křivku jejího pozadí, drzý pihovatý nosík, její kypré poprsí. Něco mu říkala, ale on ji neslyšel, jako by byla daleko od něj, jako by byl z doslechu. Najednou měl pocit, že ji vůbec nezná – jako by to byla naprosto neznámá žena, služebná uklízející pokoj nebo dítě ulice, které se sem zatoulalo. Mohla být kdokoliv. Je zajímavé, jak se věci dokážou samy vyřešit, zatímco tělo žije ve slastné nevědomosti o tom, co se děje. Nabažil se jí, aniž by si to uvědomil, a teď už se s tím nedalo nic dělat. Jako obvykle dojde na povyk, slzy a prosby, řev a proklínání, ale nic z toho nebude trvat dlouho. Na rozchody je machr.

8

Maisie Haddonová zatelefonovala Quirkovi a řekla mu, že ho chce vidět. Navrhla, aby se pro změnu sešli v hotelu Gresham. Snažil se z ní dostat, co mu chce říct, ale byla neoblomná. „Prostě přijď,“ řekla svým typickým jedovatým tónem. „Budu v baru.“ Do hotelu dorazil v půli odpoledne, a když přešel ze slunce dovnitř, nejdřív byl na chvíli oslepený, ale Maisie Haddonovou si nebylo možné s nikým splést. Tentokrát měla na sobě bílý kostým s vycpávkami a širokými klopami, velké bílé boty na vysokém podpatku, karmínovou blůzu a šál z průsvitného zelenožlutého hedvábí. Měla také klobouk, podivný výtvor ve tvaru loďky ze zeleného filcu, který v okázalém sklonu plaval na vlnách její zářivě žluté trvalé. Seděla na barové stoličce s nohou přes nohu. Z úcty k prostředí pila tentokrát brandy a portské. „Je to dobré na zažívání,“ oznámila mu. „Mám hrozně cotlivý žaludek.“ Pochválil jí klobouk a Maisie se nazlobeně zasmála. „No to bych prosila, že je hezký,“ řekla. „Však mě taky stál pěknej balík. Nechápu, jak to že jí to prochází, té Cuffe-Wilkesové, jak si nechává říkat. Já jí dám Dům klobouků. Měla by se přejmenovat spíš na Dům kapavky.“ I když jí nechyběl obvyklý halasný tón, zdálo se, že se trochu hlídá. Quirke měl podezření, že ji vyvádí z míry velkolepá výzdoba hotelu, lustry, vysoká zářící zrcadla, naleštěné mramorové podlahy, lehkonozí číšníci v ranních stejnokrojích a servírky v bílých náprsenkách, černých punčochách a malých hedvábných čepcích.

„Bydlel tu Mickey Rooney,“ řekla Maisie a uznale se rozhlížela kolem. „A taky Grace Kellyová.“

Quirke zvedl obočí. „Spolu?“

Maisie do něj šťouchla loktem.

„Ne, ty vtipálku,“ řekla a rozesmála se. „Ale jednou jsem tady viděla Agu Khana a Ritu Hayworthovou, když byli ještě manželé.“

„Alyho,“ opravil ji Quirke. Maisie se na něj zlostně zamračila. „Manžel Rity Hayworthové se jmenoval Aly Khan, ne Aga,“ řekl.

Natáhla krk. „Aly nebo Aga, na tom nesejde. Tak když jsi tak chytrej, panáčku, pověz mi, jaká filmová hvězda byla sestřenicí Rity Hayworthové?“

„To nemám tušení.“

Vítězoslavně se uculila a odhalila při tom většinu svých velkých, lehce zažloutlých zubů. „Ginger Rogersová!“

„Maisie, ty jsi přímo chodící encyklopedie.“

Na to se Maisie zaškaredila. Byla popudlivá, obzvlášť tehdy, když měla pocit, že je někomu pro smích. Quirke jí objednal ještě jednu sklenku a sobě sklenici vody.

„Ty jsi pořád ještě na suchu?“ divila se. „To mě necháš pít samotnou?“

Pokýval hlavou. „Když si dám jednu, dám si i druhou a pak další a ještě další. A co pak?“

„Pro Kristovy rány, Quirku, s tebou už není žádná legrace, víš to?“

Quirke v duchu přemýšlel, kdy si on a Maisie společně užili nějakou legraci.

„Ta ženská, na kterou ses ptal,“ řekla najednou Maisie, „ta, co se zabila.“

„Ano?“

Quirke se na chvíli odmlčel, než zareagoval. Maisie neměla ráda, když se někam pospíchalo. Hleděla do rubínově červených hlubin své druhé a už z poloviny prázdné sklenky.

„Trochu jsem se na ni vyptávala,“ řekla. „Nikdo nic nevěděl, teda aspoň nic, co by tě mohlo zajímat. Pak jsem ale náhodou mluvila s jednou bývalou klientkou, která bydlí v Clontarfu. Je to bývalá jeptiška, která žije s jedním bývalým knězem – věřil bys tomu? Utekli sem spolu z Anglie, nejspíš před biskupama. Nebo před chlupatýma, kdo ví. Koupila si prsten, nebo ho možná našla v dortu, co se peče na Všechny svaté, a začali žít ve společné domácnosti jako spořádaní lidé.“

„A jak ses s ní seznámila?“

Vrhla na něj pobavený pohled. „Jak asi? Prsten je jedna věc, ale děcko z masa a kostí, to je věc druhá. Ale o to nejde, představ si tu náhodu. Když jsem se jí zeptala na tu ženskou, na Deirdru Huntovou, jestli ji neznala nebo jestli o ní neslyšela, rozesmála se a povídá: ‚Deirdra Huntová? Ta přece bydlí naproti přes ulici.‘“

„V Clontarfu,“ řekl Quirke.

„St Martin’s Avenue nebo tak nějak, už si nevzpomínám. No není to zvláštní, já jí zavolám, abych se jí na někoho zeptala, a ono se ukáže, že je to její sousedka odnaproti?“

Quirke znovu vyčkával a dlouze si srkl vody. „A znala se s ní?“ zeptal se. „Myslím, jestli se s ní bavila.“

„Nebyli moc družní.“

„Ta jeptiška s farářem, nebo Huntovi?“

Otočila se na něj, dlouho si ho prohlížela a vrtěla u toho hlavou. „Někdy si říkám, Quirku, jestli jsi opravdu tak hloupý, nebo jestli to jen předstíráš.“

„Kdepak, Maisie, já to nepředstírám, já jsem hloupý, až to bolí.“

„No jistě,“ řekla Maisie a kousavě se zasmála. Je mi to jasný.“

Měla prázdnou skleničku a významně s ní zahýbala. „Ale zpátky k té tvojí jeptišce – mimochodem, jak se jmenuje?“ zeptal se Quirke.

„Filomena.“

„… přece s Huntovými musela nějak komunikovat.“

„Jen si popřáli dobré ráno a pozdravili se, znáš to. Filomena říkala, že jí připadali jako ‚milý tichý pár‘. Nemohla tomu uvěřit, když se dozvěděla, že se ta manželka utopila. ‚To musela být nešťastná náhoda,“ říkala, „prostě musela.“‚ Maisie se znovu otočila na Quirka a tentokrát mu věnovala pátravý pohled. „Tak byla?“

Quirke jí oplatil její netečný pohled. „Byla co?“

Maisie vědoucně pokývala hlavou. „Kdyby to byla nešťastná náhoda, tak by ses o to nezajímal,“ řekla. „Já tě znám, Quirku. A mimochodem…“ – poklepala mu prstem na zápěstí – „… ty ses možná šťávy vzdal, ale někteří z nás tu umírají žízní.“

Objednala si další brandy s portským a čekala, až jí barman pití nalije; oba ho při tom pozorovali. Byl mladý, na boku hlavy a na šíji měl vyholené vlasy a měl uhrovitý krk. Na sobě měl bílou košili a černou kazajku. Quirke si všiml, že má roztřepenou manžetu a umaštěné kapsy kalhot. Je to hrůza, tahle země. Quirkovi nedávno nabídli práci v Los Angeles. Los Angeles! Ale copak tu nabídku mohl přijmout? V Los Angeles se člověk ztratí stejně snadno jako manžetový knoflík.

Maisie zvedla svoji sklenku a spokojeně se na vysoké stoličce uvelebila jako slepice na hřadě.

„Nevšimla si Filomena něčeho neobvyklého tu noc, kdy Deirdra Huntová zemřela?“ zeptal se Quirke.

Maisie Haddonová se zachichotala. „Mluvíš jako ti detektivové ve filmech. Humphrey Bogart. Alan Ladd. ‚Nevšimla jste si něčeho podezřelého, dámo?‘,,Zatímco se smála, zvedla skleničku a se zdviženým malíčkem z ní jemně usrkla. „Víš, kde si se mnou Filomena domluvila schůzku?“ zeptala se. „V kostele na Westland Row. Co bys na to řekl? Člověk by si myslel, že se bude stydět ukázat se v božím příbytku. ‚Proč nemůžeme jít do Bewley’s?‘ ptala jsem se jí. ‚Nebo do Kylemore?‘ Ale ona trvala na kostele St. Andrews. Zrovna končila mše, musely jsme si sednout dozadu a šeptat. Filomena se pořád křižovala a tvářila se pobožně. Ta mrcha! Má ráda stylové oblečení, víš – ten kaplan, co s ním žije, musí mít prachy –, silonky, make-up, parfém, prostě všechno. Ale víš co?“ Odmlčela se, aby to bylo dramatičtější. „Pořád smrdí jako jeptiška. Toho zatuchlého odéru se člověk zkrátka nezbaví.“

Quirke byl znuděný, zlobilo ho bolavé koleno a – jako vždycky v Masieině společnosti – začínal mít hroznou chuť se napít. Maisie mu neřekla nic nového. Proč ho sem tahala? Možná se taky nudila. Chtěl se vytratit jako obvykle a už se dokonce začal nenápadně zvedat, aby mohl zmizet, když vtom mu Maisie, s pohledem zabořeným do sklenky, teď už trochu kalné, s bezstarostnou ledabylostí řekla to, kvůli čemu ho sem pozvala.

9

A pak se jednoho dne její svět bez jakéhokoliv varování rozpadl na kusy. Přesně tak jí to připadalo, to byla věta, kterou si v duchu opakovala pořád a pořád dokola: Svět se rozpadl na kusy. Ze začátku to vypadalo jako úplně normální den. Byla sice pravda, že Billy s ní skoro nepromluvil, snědl si snídani sám v kuchyni a odešel bez rozloučení, obtěžkán taškou se vzorky. Buď použil moc vody po holení, nebo se vztekal, protože to býval vždycky rudý. Nezdálo se však, že by se zlobil, měl jen nějakou podivnou náladu. Kuchyně po jeho odchodu zůstala zakouřená, přetrvávající cigaretový kouř se převaloval v pomalých, šedomodrých vlnách ve velkém sloupci světla, které proudilo oknem vedle zadních dveří. Nalila si šálek vlažného čaje z hnědé porcelánové konvice, posadila se s ním k zaneřáděnému stolu a jedním uchem poslouchala rádio. Po Billym na bílém ubruse zůstala rozmázlá marmeláda. Třpytila se jako kus skla. V zahradě zpíval z plna hrdla nějaký pták. Připomněla si, že než půjde do práce, musí dát vyprat prádlo – do nové pračky, další malé vymoženosti, kterou jí umožnila úrodná Stříbrná labuť.

Ano, zdálo se, že je to den jako všechny ostatní.

Když zazvonil telefon, Deirdra vyskočila. Kdo to může být, takhle po ránu? Pospíchala do chodby. Nejdřív nechápala, kdo že jí to volá. Říkal, že se jmenuje Hardiman. Znala nějakého Hardimana? Pak jí řekl, že pracuje v bance. Vyschlo jí v ústech a srdce se jí najednou zpomalilo a bušilo tupě a s námahou, jako by se jí někdo úmorně šplhal hrudníkem. Spolupráce s bankou byla ta část podnikání, kterou tajně nenáviděla. Měla z bank hrůzu, poprvé byla v bance teprve tehdy, když jí bylo už přes dvacet. Byly tak velké, měly tak vysoké stropy a tolik přepážek s tolika zaměstnanci a všichni měli kravaty nebo obleky s vestou a muži, kteří pracovali vzadu mimo přepážky, manažeři nebo co vlastně byli zač, všichni nosili obleky s proužkem. Děsil ji dokonce i ten odér, suchý a papírový jako pach kanceláře matky představené ve škole. Hardiman říkal cosi o „jistých záležitostech“ a „konkrétních číslech“ a „šecích podepsaných panem Whitem“. Požádal ji, jestli by se za ním nemohla zastavit. Nějak se jí povedlo promluvit a řekla, že má spoustu práce a jestli by to stačilo až v pondělí. Na druhé straně drátu se rozhostilo ticho, které bylo ještě znepokojivější než Hardimanův hlas, a pak Deirdra slyšela, jak si Hardiman odkašlal – přestože ho nikdy neviděla, dovedla si ho živě představit, šedivého a puntičkářského, s lupy na límci, jak sedí za stolem s telefonem v jedné ruce a kloubem ukazováčku druhé ruky přitisknutým k semknutým rtům – a řekl ne, ne, do pondělka to nevydrží, bude lepší, když se za ním zastaví okamžitě. Pokusila se zaprotestovat, ale zarazil ji a jeho hlas teď zněl ještě přísněji. „Opravdu, paní Huntová, myslím, že je v zájmu nás obou, abyste se okamžitě dostavila, abychom tuhle záležitost mohli vyřešit.“

Když položila sluchátko, musela běžet nahoru do koupelny, kde se posadila na záchod a začala močit a moč z ní tekla proudem a pořád nepřestávala a nepřestávala, nechápala, jak se toho do ní může tolik vejít. Když se dotkla svého obličeje, zdál se jí suchý jako mrtvé listí – ne, ne listí, ale popel, ano, a hrdlo měla tak stažené, že skoro nemohla polknout, a oční víčka ji pálila, dokonce i vlasy ji bolely, pokud to vůbec je možné. Přes to všechno, ten strach, paniku a bezmocné močení, nebyla nijak překvapená. Na tohle celou tu dobu čekala, došlo jí najednou, už od toho prvního dne v hospodě na Baggot Street, kdy seděla u baru a poslouchala, jak Leslie White vysvětluje barmanovi, jak jim má připravit horkou whisky – „Horkou vodu, nezapomeňte, ne vařící, a ne víc než tři hřebíčky do každé sklenice“ –, a byla štěstím bez sebe, že sedí v hospodě uprostřed odpoledne a pije s tímhle krásným, stříbrovlasým stvořením, až se skoro bála, že omdlí a spadne mu z barové stoličky přímo do náruče. Náhle si uvědomila, že všechno to vzrušení nebylo způsobené úspěchem salonu, penězi, Leslieho laškovnými řečmi nebo opojnými doteky jeho prstů na její kůži, a dokonce ani ne láskou, ale příslibem, kterého si nebyla vědoma, příslibem toho, že jednou dojde právě k tomuhle, k tomuhle telefonátu v devět ráno v obyčejný den, telefonátu, z něhož se dozví, že katastrofa už je tady. A to bylo zvláštní.

Rozhovor s Hardimanem se jí slil v jednu velkou čmouhu. Zmýlila se v něm: nebyl to ten vyzáblý vyschlý škrobený chlap, jakého si představovala, ale velký, bělovlasý, rudolící, ustaraný muž v modrém obleku, který se nakláněl dopředu s lokty na stole a obrovské, masité ruce měl sepnuté, upíral na ni pohled a se smutkem v hlase jí líčil, jak Leslie White zničil jejich podnik. Nerozuměla tomu, nedokázala to pochopit. Vypadalo to, že za každou libru, kterou vydělala, Leslie White dvě utratil. Použil salon k tomu, aby si navýšil hypotéku u jiné banky, ale i tyhle peníze už stihl utratit. Jsou tu šeky, které nebyly „dány do pořádku“, oznámil jí Hardiman. Zírala na něj s otevřenou pusou a Hardiman se zadíval dolů na své ruce a pak zase na ni, vzdychl a řekl: „Nebyly zaplaceny, paní Huntová. Nikdo ty šeky nezaplatil.“ Ale kam se všechny ty peníze poděly, ptala se a prosila o vysvětlení, za co je Leslie utratil? Pan Hardiman pokrčil velkými, modře oděnými rameny, jako by na nich spočívala tíha celého světa. „To vám banka povědět nemůže, paní Huntová,“ řekl, a když na něj dál bezmocně zírala, zamrkal, zamračil se a přísně řekl: „Chci říct, my zkrátka nevíme, za co je utratil. Na to byste se ho možná…“ – zarazil se a přešel do vlídnějšího tónu – „… na to byste se ho možná měla zeptat vy, paní Huntová.“

Vyšla ven do letního rána a připadala si jako jediný přeživší obrovské, a přesto zcela nehlučné katastrofy. Slunce mělo ostrý, nažloutlý nádech a Deirdru z něj bolely oči. Kolem projel vůz obchodníka s uhlím. Uhlíř stál na voze, v jedné ruce držel opratě, ve druhé bič a obrovské koňské nozdry planuly, kůň měl obrácené pysky a stříkala z nich pěna. Uslyšela zatroubení autobusu a křik kamelota. Svět jí připadal jako úplně nové místo, místo, na kterém ještě nikdy předtím nebyla a které se jen zákeřně tvářilo jako to staré a známé místo. Vešla do telefonní budky a začala v kabelce lovit drobné. Žádné nenašla. Šlak trafice a koupila si noviny, ale vrátili jí jen stříbrňáky, a tak musela požádat o měďáky a trafikant se na ni zamračil a cosi ucedil mezi zuby, ale peníze jí dal. Zatelefonovala do salonu, ale nikdo to nezvedal. Samozřejmě nečekala, že by tam Leslie byl, ale byla to alespoň malá útěcha vytočit známé číslo a poslouchat, jak telefon zvoní v prázdné místnosti. A pak, dřív než si stihla uvědomit, co dělá, vytočila jeho číslo domů. Domů. To slovo jí uvízlo v srdci jako ocelová tříska. Jeho domov. Jeho žena. Jeho druhý život, ten skutečný.

Telefon zvedla Kate Whiteová. Zaskočil ji její britský přízvuk, i když věděla, že je Angličanka. Najednou jí přišlo zvláštní, že se nikdy nesetkaly, ona a Leslieho žena. Nejdřív se nezmohla na slovo. Zírala přes ušmudlané sklo telefonní budky ven na ulici, na projíždějící auta a autobusy, jejichž obraz se klikatil po zprohýbaném skle budky.

„Haló?“ řekla Kate Whiteová. „Kdo je to?“ Panovačná, zvyklá rozkazovat.

„Je tam Leslie?“ zeptala se a měla pocit, že její hlas zní tak, jako by byla malá holčička, jako školačka, která se bojí jeptišek, faráře ve zpovědnici, školní tyranky Margy Rockové, svého otce. Na druhém konci drátu bylo ticho. Věděla, že ji Kate poznala.

„Ne,“ řekla konečně Kate chladným tónem, „můj manžel tu není.“ Pak se znovu zeptala: „Kdo volá?“

Nedokázala se přimět k tomu, aby řekla svoje jméno. „Jsem jeho partnerka,“ řekla. „Tedy… pracuju s ním ve Stříbrné labuti.“

Kate se zachechtala. „Vážně? No to je zajímavé,“ řekla.

Následovalo další ticho.

„Potřebuju s ním nutně mluvit,“ řekla. „Kvůli podniku. Byla jsem v bance. Mluvila jsem s ředitelem. Všechno je…“ Co má říct? Jak jí to má vysvětlit? Bylo to tak velké, tak hrozné, tak beznadějné a tak zahanbující.

„Už je zase v průšvihu?“ zatrylkovala Kate s jakousi směsicí hořkosti a namíchnutého pobavení. „To mě nepřekvapuje. Vás ano? Nejspíš ano, viďte… Nemáte s ním tolik zkušeností jako já, i když si nejspíš myslíte opak. No, doufám, že si nemyslí, že ho z toho zase vysekám.“ Odmlčela se. „V tomhle jste spolu sami, vy a on. Co se mě týče, je mi jedno, jestli půjdete ke dnu. Umíte plavat, Deirdro?“ řekla se silným britským přízvukem a zavěsila.

Když se vrátila domů, rozhodla se, že musí něco sníst, i když nemá hlad – měla pocit, že už hlad mít nikdy nebude –, aby se udržela při síle. Udělala si šunkový sendvič, ale snědla ho jen půlku a musela utíkat do koupelny a vyzvracet se. Posadila se na vanu, třásla se a na čele jí vyrazil studený pot. Když ji nevolnost přešla, sešla zase dolů, vytáhla vysavač a začala vysávat koberec v obýváku. Zuřivě při tom jezdila kartáčem sem a tam jako námořník, který musí za trest drhnout palubu. Nikdy předtím si neuvědomila, že nic nejde pořádně vyčistit. Ať koberec drhla sebevíc, stejně se ve vláknu pořád tvrdohlavě držely vlasy a kousky prachu a drobečky jídla a roztoči, miliony a miliony roztočů – představovala si je, pohybující se masu živých organizmů tak malinkých, že by je neviděla, ani kdyby si klekla a sehnula se tak, až by měla nos zabořený v koberci.

Vzpomněla si na láhev whisky, kterou jim kdosi dal k Vánocům. Ještě ji neotevřeli. Deirdra ji uložila na horní poličku ve spíži vedle pastiček na myši, louhu a staré černé gumové plynové masky z doby, kdy ještě zuřila válka a všichni čekali, že zemi napadnou Němci. Vypnula vysavač a nechala ho stát uprostřed pokoje, ať si po něm klidně šplhají roztoči, když budou mít chuť.

Připadalo jí, že whisky má příliš nahnědlý nádech. Může se whisky zkazit? Nejspíš ne – vždycky se mluví o tom, že čím je starší, tím je lepší. Téhle bylo dvanáct, když ji stočili do láhve, stejně jako té plynové masce a stejně jako jí, když se konečně postavila svému tátovi a pohrozila mu, že řekne otci Forestalovi od Svatého Bartoloměje o tom, co jí provádí od té doby, co se naučila chodit. Potom to doma už nikdy nebylo jako dřív. Nejzvláštnější bylo, jak nazlobená na ni byla její máma – její máma, která ji měla celé ty roky ochraňovat. Jak si tenkrát přála, aby věděla, kde je Eddie, její bráška Eddie, který utekl ze školy a dal se k námořníkům, když byl ještě kluk. V noci v posteli, když s úzkostí natahovala uši, jestli na schodech nezaslechne kroky svého otce, fantazírovala o Eddiem, o tom, jak se vrátí domů, dospělý a v námořnické vestě, zvonových kalhotách a s čepicí, jakou nosí Pepek námořník, nasazenou na temeni hlavy, bude se usmívat a ukazovat svaly a tetování a ptát se jí, jak se má, a ona mu řekne o tátovi a Eddie za ním půjde a zahrozí mu pěstí a řekne mu, že jestli se jeho malé sestřičky ještě někdy dotkne, vezme si ho do parády. Hloupé fantazie. Lokla si whisky přímo z láhve. Spálila si hrdlo a začala se dusit. Pak se napila znovu, tentokrát pomaleji, a už to tak nepálilo.

Když se u dveří objevila Kate Whiteová, bylo už pozdě odpoledne. Když Deirdra uslyšela zvonek, myslela si, že je to Leslie, a utíkala ke dveřím a srdce jí divoce bušilo z té whisky, kterou vypila, a taky vzrušením a náhlým zábleskem naděje. Přišel se omluvit, všechno jí vysvětlit, říct jí, že je to všechno jen nedorozumění, že s bankou všechno urovná a všechno bude zase v pořádku. Když otevřela dveře, Kate ji přejela takřka soucitným pohledem. „Proboha,“ řekla. „Teď vidím, co s tebou udělal.“ Obešla Deirdru a vešla do obýváku. Podívala se na vysavač a Deirdra ho zvedla a schovala za pohovku. Nezmohla se ani na slovo. Co taky mohla říct?

Kate přecházela sem a tam po pokoji s rukama složenýma na hrudi, kouřila cigaretu a vyfukovala rychlé, rozzlobené obláčky dýmu. Našla Leslieho fotografie a dopisy. Leslie je nechal v tašce pod svou postelí – totiž pod jejich postelí. Zuřivě se zachechtala. „Přímo pod tou blbou postelí! No věřila bys tomu?!“ Řekla, že nejspíš chtěl, aby je našla. Hledal výmluvu, proč od ní odejít, a takhle bylo jasné, že ho vykopne ona. Znovu se zasmála. „Odjakživa za sebe nechal rozhodovat ostatní.“ Nevěděla, kam zmizel. Řekla, že předpokládá, že měli nějaké hnízdečko lásky a že se nejspíš nastěhoval tam. Pak se najednou zastavila. „Tak měli jste ho, nebo ne?“ Deirdra jí řekla, že měli pronajatý pokojík, ale že jí neřekne kde. Kate si odfrkla. „Ty si myslíš, že mě zajímá, kde jste spolu šoustali? A mimochodem…“– pohlédla ke stropu – „… dělali jste to někdy taky tady? To by mě zajímalo.“

Deirdra sklopila zrak a skoro neznatelně přikývla. Ano, řekla, Leslie tady jednu noc přespal, když byl její manžel na služební cestě ve Švýcarsku. Kate na ni hleděla a Deirdra jí musela vysvětlit, že Billy občas jezdí do Ženevy na porady ředitelství firmy, pro kterou pracuje. „Na porady?“ odfrkla si Kate znovu. „Tvůj manžel jezdí na porady?“ Zdálo se, že ji to pobavilo. „Blázen jeden.“

Ale Deirdra viděla, že Kate už není tak rozzlobená, jako když přišla. Měla pocit, že s ní Kate soucítí nebo že mezi nimi možná existuje jakási solidarita. Leslie přece jenom ublížil jim oběma, jí, stejně jako Kate. Kate se najednou znovu zastavila, jako by myslela na totéž, co Deirdra, a zahleděla se na ni, vůbec poprvé. „Ty jsi opilá?“ Řekla, že ne, že není opilá, ale že pila whisky a není na to zvyklá. „Dám ti jednu radu,“ řekla Kate. „Hlavně nezačni pít.“ Najednou si sedla na pohovku s nohama u sebe a sevřenými pěstmi položenými na kolenou. „Kristepane,“ řekla, „jen se na nás podívej, takhle se nechat ošálit tou… tou krysou.“ A když to řekla, Deirdra překvapivě ucítila, jak se jí na jazyk dere námitka, odmítavý výkřik a slova na Leslieho obhajobu. V té chvíli jí vůbec poprvé za tenhle dlouhý den nevyhnutelně došlo, co všechno ztrácí. Ne peníze, podnik, nové auto, šaty a norkový kožich, který by si mohla koupit příští rok – na ničem z toho nezáleželo ale Leslieho, Leslieho, kterého miluje, jako ještě nikdy nikoho nemilovala a už ani nebude. Ucítila, jak se v ní cosi scvrkává, scvrkává a drolí, jako se rozdrolily ty fotografie, které spálila v krbu toho dne na Percy Pláce a které se změnily v prach.

Kate se zvedla. „Je mi to líto,“ řekla. „Nevím, proč, ale je. Přišla jsem sem, abych ti vynadala za to, že jsi mi ukradla manžela. Snila jsem o tom, jak ti vrazím facku, jak ti vyškrábu oči, jak ti udělám všechny ty věci, které má člověk v takových chvílích chuť udělat. Ale cítím jenom smutek.“ Přistoupila k ní a zvedla ruku, jako by se ji skutečně chystala udeřit, ale místo toho se jen jemně, letmo dotkla bříšky prstů její tváře. „Ty ubohá, hloupá děvko,“ řekla. A pak odešla.

Den se pomalu vlekl dál. Vzduch v domě byl k zalknutí, ale Deirdra se neodvážila jít ven, dokonce ani do zahrady za domem. Nevěděla proč, snad jen proto, že venkovní svět se teď zdál být nepřátelským místem, plným kouře a síry. Šla do kuchyně, pořád ještě s láhví whisky v náručí, vzala skleničku, sedla si ke stolu a naplnila ji až po okraj. Byla tak plná, že se Deirdra musela sehnout a trochu usrknout. Měla pocit, že její oči jsou jako žhavé uhlíky, jazyk a vnitřní stranu rtů měla rožci tlivělé a rozedrané. Pila dál. Pak na chvíli usnula, přímo u stolu, s hlavou položenou na složených rukou. Když se vzbudila, už se stmívalo. Kam se ten den poděl? Zdálo se, že ještě před chvilkou byla v bance s panem Hardimanem. Dům byl nezvykle tichý. Dlouho seděla bez hnutí a naslouchala, ale neslyšela nic kromě vytrvalého, tupého bzučení, o němž však věděla, že existuje jen v její hlavě. Kůže pod šaty ji svědila. Připadala si nečistá – ne špinavá, jen nečistá. Vzala láhev a vydala se nahoru. Láhev si tiskla k hrudi a přidržovala se loktem zábradlí. Když vyšla schody, uviděla se v téhle póze ve velkém zrcadle na zdi před koupelnou, s vyvráceným loktem a rukou, v níž svírala láhev, opřenou o ňadro, jako by měla obrnu nebo byla postižená nebo tak něco.

V koupelně láhev opatrně postavila na poličku u vany a sundala skleničku na kartáčky. Když se předklonila, aby dala do vany špunt, málem přepadla hlavou napřed. Začala si svlékat šaty a rozhazovala je kolem sebe jako chomáčky staré kůže. Ostrý bezvýrazný pach páry jí dráždil nosní dírky. Vlezla do vody – byla tak horká, že se to skoro nedalo vydržet – as povzdechnutím se do ní položila. Podívala se na své bledé tělo pod hladinou, na jeho čeřící se obrysy a mihotající se plochy. Pak se zvedla, klekla si, nalila si do sklenice poslední zbytek whisky – to opravdu vypila celou láhev? – a položila se zase až po krk do vody a skleničku si postavila mezi lenivě se nadnášející prsa. Mysl se jí s lehkou tísní toulala po vzpomínkách na její předešlý život, na Vánoce, kdy jí táta přinesl jako dárek kolo, na den, kdy Tommymu Gogginovi vyrazila zub, na úchvatné ráno, kdy napochodovala do lékárny a řekla tomu starému prasákovi Plunkettovi, že dává výpověď, aby si mohla založit svůj vlastní podnik. Na chvíli usnula, až voda ve vaně vystydla a Deirdra se probudila zimou. Zabalila se do ručníku a šla do ložnice, ale ve dveřích zavrávorala a bouchla se do ramene o rám dveří. Už byla tma, ale Deirdra nerozsvítila. Už se tolik netřásla, ale zuby jí pořád cvakaly. Odestlala postel a stále ještě zabalená do mokrého ručníku si do ní lehla a přitáhla si peřinu až k bradě. Oknem dovnitř svítil měsíc v úplňku a sledoval ji jako mohutné a škodolibé oko. Chvíli plakala, ale jak se třásla zimou, z jejích vzlyků se stalo škytání. Proč plakala – jaký to mělo smysl? Všechno se rozpadlo na kusy.

Pozorovala měsíc a najednou uviděla samu sebe, neuvěřitelně jasně a zřetelně, jak za letních večerů stávala u okna v jejich bytě, když byla malá holka, nasávala lahodnou vůni z továrny na sušenky a poslouchala, jak na černém drátě zpívají ptáci. Přestala plakat. Možná se ještě dá něco udělat, možná se ještě dá něco zachránit z té spouště, kterou natropil Leslie. „Ano,“ řekla nahlas, „možná se nám nakonec přece jen povede něco zachránit.“ Pak si vzpomněla na Kate Whiteovou, jak se prsty tak něžně dotkla jejího obličeje. Přes to přese všechno jí byla sympatická. Mohly z nich být kamarádky, kdyby bylo všechno jinak. Třeba by si společně i mohly založit podnik, otevřít si další salon, bez Leslieho. S těmito útěšnými myšlenkami v hlavě si povzdechla, usmála se do měsícem ozářené temnoty a zavřela oči. Zavřela oči.

ČÁST TŘETÍ

.

1

Leslie White nechápal, proč opustil dobré bydlo v dívčině bytě ani ne po týdnu a místo toho se zašil sám v pokoji na Percy Pláce. Co ho to proboha napadlo? Tak předně, v pokoji na Percy Pláce bylo příliš mnoho věcí – zejména postel –, které mu připomínaly Deirdru, ubohou tuhou Deirdru, a bez toho se tedy rozhodně mohl obejít. Deirdra mu chyběla, o tom nebylo pochyb. Byla to hodná holka a bůh ví, že taky pěkná dračice. Nakonec z jeho života musela zmizet. A taky že zmizela. Nepředstíral, že je bůhvíjak zhrzený. Ostatně pokud šlo o dobrá bydla, Deirdra byla důvodem, proč přišel o to nejlepší, které kdy měl, když Kate našla ty fotky, ba co hůř, ty hanbaté dopisy. Udivovalo ho, že se poté, co ho ti parchanti zbili, vydal instinktivně k té holce domů, bez sebemenší pochybnosti, že mu poskytne azyl a postará se o něj. Ukázalo se, že to nemohl vymyslet lépe, i když vypadala a chovala se jako ledová královna, nakonec pěkně rychle roztála. Vlastně se ukázalo, že i ona je docela dračice, i když bylo jasné, že nemá moc zkušeností, což ovšem spravilo pár společně strávených dní, a to i přes jeho rány a bolavá žebra. Tak proč tedy odešel?

Věděl, že by s ní stejně nemohl zůstat moc dlouho. Byla přesně ten typ ženy, hladové po sexu, nervózní a až moc chytré na to, aby to jí nebo komukoliv jinému mohlo být k užitku. Taková ženská k člověku přilne, když ji v tom bude podporovat, a než se naděje, bude kňourat o lásce a podobných nesmyslech. S několika takovými už měl ve své době tu čest, nedalo se jich zbavit, pokud se u nich člověk zdržel déle než pár dnů. A tak vzal do zaječích a teď byl tady na Percy Pláce – ještě pořád se tomu jménu musel smát –, schovával se za zaprášenými síťovanými záclonami a snažil se vykurýrovat, jak nejlépe dovedl. Nebylo to snadné.

Ze všeho nejdřív se potřeboval dostat k nějaké zásobě medicíny. Neztrácel čas a vydal se na lov, měl při tom oči na stopkách pro případ, že by na něj číhali ti chlápci s pálkami – měl pocit, že vypadaly jako nějaké dřevěné sekery – a chtěli mu dát další výprask. Nedalo mu moc práce sehnat to, po čem pásl. Maisie Haddonová měla vždycky něco po ruce, a když se toho večera zastavil v jejím andělíčkářském doupěti na Hatch Street, nenechala ho na holičkách. Ale když uviděla, jak špatně na tom je a jak moc potřebuje dávku, pokusila se ho zkasírovat, a tak jí musel pohrozit, že jednu schytá, jestli to okamžitě nenavalí. Maisie sice v životě už pár pořádných ran schytala, ale věděla, co na ni Leslie ví a že by jí mohl pěkně zavařit, kdyby se vzpírala, a to bylo mnohem přesvědčivější než vyhlídka na monokl a pár vyražených zubů.

Paní T byla mnohem ochotnější. Její manžel byl doktor, který ji vyhodil z domu a nechtěl ji vidět ani s ní mluvit, ale důkladněji zásoboval, aby za ním nepřišla a nežadonila o dávku před jeho přepychovou ordinací na Fitzwilliam Square. Leslie si s ní domluvil schůzku v knihkupectví jako obvykle. I když byla očividně v šoku z toho, v jakém stavu je jeho obličej, ze všech těch modřin a monoklů, chvíli se bál, že se mu přímo tam, přede všemi, vrhne kolem krku, tak moc jí chyběl, jak se mu svěřila. Chtěla po něm, aby si ji okamžitě někam odvedl, a Leslie si musel rychle vymyslet nějakou výmluvu. Řekl jí, že není kam jít, protože salon je zavřený a on se usmířil s Kate a nastěhoval se zpátky domů, což byla samozřejmě lež – byl si téměř stoprocentně jistý, že ho Kate zpátky nikdy nevezme. Viděl, že mu paní T nevěří – udělal tu chybu, že ji párkrát vzal za Deirdřinými zády do pokojíku na Percy Pláce, takže o něm věděla, a tudíž musel přísahat, že ho pustil –, ale měl důležitější starosti než zklamání paní T z toho, že s ním nemůže zalézt pod peřinu. Když mu předala medicínu, konečně se mu podařilo se jí zbavit tak, že jí slíbil, že se s ní večer sejde v Shelbournu – „Zamluvím nám pokoj,“ zapředla a vzhlédla k němu s očima přimhouřenýma jako kočka a jemně zaryla nehty do klop jeho plátěného kabátu, „můžeme se zapsat pod falešným jménem“ –, i když neměl v úmyslu svůj slib dodržet.

Když odjížděl pryč po Baggot Street, stála na mostě ozářená sluncem a dívala se za ním, ve slunečních brýlích s bílou obroučkou a květovaných šatech, které se hodily spíš na někoho mladšího, a když se ohlédl přes rameno, zvedla ruku v bílé rukavičce a jemně, smutně mu zamávala a Leslie věděl, že už ji nikdy neuvidí – tedy pokud Maisie Haddonová a jeho ostatní kontakty najednou nevyschnou. I po paní T mu bude smutno, bude mu vážně chybět. Bylo jí rovných pětačtyřicet a byla tenká jako proutek, ale bylo na ní cosi zvláštního, cosi na těch jejích kostnatých zápěstích a hubených kotnících, tak křehkých a chatrných, se částečně dostalo i pod jeho hroší kůži. Vzpomněl si, jak je snadněji rozplakat. K čertu se všema těma zatracenýma ženskýma, co se na něj věší a vykládají mu, jak ho milují, a pak s nimi není žádná řeč – co s nima má chudák chlap dělat?

Bylo to zvláštní, ale když vyšel ze dveří domu na Percy Pláce do horkého a dusného šedého rána, najednou se zarazil. Přepadl ho pocit, který nejdřív nedokázal pojmenovat, jakýsi tlak na hrudníku, jako by mu někdo obtěžkal srdce závažím. Opatrně se posadil do rileyho a dával při tom pozor na ovázaná žebra. Chvíli jen tak seděl za volantem, aniž by nastartoval, a snažil se přijít na to, co se to s ním děje. Poslední dobou přemýšlel o Kreutzovi a o Deirdře a taky o té nahaté fotce Deirdry z Kreutzovy dílny, té fotce, kterou poslal dál, čistě z legrace. Teď na okamžik zavřel oči. Kristepane. Co to provedl? A pak si uvědomil, že to, co cítí, jsou výčitky svědomí. Ano, výčitky svědomí. Ty ho zastavily uprostřed chůze, to byla ta tíha, která mu tlačila na srdce. Otevřel oči a užasle se rozhlédl po prázdné ulici. Leslie White má výčitky svědomí – no to je tedy gól. Pak nastartoval motor a několikrát prudce šlápl na plyn. Co se stalo, už nešlo odestát. Situace začala být vážná, ale copak to byla jeho vina? Problém je v tom, říkal si, když vyjel na Haddington Road, že mu lidi nerozumějí, obzvlášť ne ženy. Chtějí po něm věci, které prostě nemá v povaze. Ano, v tom tkví ten problém, lidi od něj čekají věci, které jim nemůže dát.

Na Baggot Street projel na oranžovou a vystřelil na Mespil Road, až se mu z výfuku vyvalil dým. Stromy podél kanálu v zamračeném počasí zářily šedozelenou barvou. Voda vypadala jako vyleštěný cín. Prohrábl si vlasy a potěšil se jejich hedvábnou strukturou. Potlučenou tvář mu příjemně ovíval studený větřík. Myslel to přeci jenom jako vtip, když tu fotku poslal dál. Nechtěl napáchat takovou spoušť. To byla další věc, kterou lidi nechápali: to, že je v podstatě nevinný a neškodný. Nic z toho, co v životě provedl, nemyslel doopravdy zle.

Začal být nervózní a přemýšlel, že by zastavil, skočil do nějaké hospody, zamkl se tam na záchodě a šlehl si šťávu štěstí, ale nakonec se rozhodl, že ještě počká. Měl toho spoustu na práci a potřeboval zůstat při smyslech, dokud všechno nevyřeší. Tak předně tu byl starouš Kreutzer. Leslie si byl jistý, že to Kreutz na něj poslal ty pepíky, aby mu dali nakládačku, takže bylo třeba se o něj postarat a zjednat nápravu. Starý Kreutz byl na tu holku ošklivý, když ji za ním poslal tehdy v noci, když ho zbili, aby mu přinesla jeho medicínu. Byla jeho andělem milosrdenství a Kreutz ji vyhnal, odehnal ji od svých dveří. Aspoň že jí nenabídl šálek svého speciálního lektvaru a neudělal jí taky uměleckou fotku jako chudákovi Deirdře. Jak se ten zkurvený přičmoudlík mohl opovážit nejdřív ho vydírat a pak si najmout bandu hrdlořezů, aby si ho vzali do parády? Ano, doktor rozhodně potřeboval, aby mu někdo vážně promluvil do duše.

Adelaide Road byla toho odpoledne vylidněná jako obvykle. Bylo zvláštní, jak málo se tu vždycky dělo, jen občas tu projelo auto achodce tu člověk zahlédl jen zřídka. Přemýšlel, jak je to možné. Měly by tu přece jezdit sanitky a taky tu bylo mnoho domů a bytů, tak kam se poděli jejich obyvatelé? Nevadilo by mu tady bydlet, mít tady svou skrýš, uprostřed všeho toho klidu a ticha plného listí. Otázkou, kde bude bydlet, se v poslední době dost zabýval, od té hádky s Kate a Deirdřiny smrti. Pokoj na Percy Pláce se výborně hodil k účelu, k jakému si ho půjčil, ale bejvák na delší dobu to nebyl. Byl tu samozřejmě problém s penězi, kterých se mu výrazně nedostávalo od té doby, co salon zazpíval svou labutí píseň a šel ke dnu. Buď Kreutze přesvědčí, aby mu zase začal platit, nebo jistí vážení manželé brzy dostanou poštou velice zajímavé momentky svých drahých poloviček. Problém byl v tom, že ta mrcha Kate ty zatracené fotky spálila. Nezbývá mu než dostat z Kreutze další kopie, což nejspíš bude vyžadovat jisté množství násilí. S úsměvem na rtech zaparkoval u chodníku. To by bylo něco, kdyby Kreutze donutil dát mu tytéž fotky, které by pak použil k tomu, aby z něj dostal peníze. Vydírání, tedy zejména pokud ho provozoval on, bylo slovo, které mu rozhodně nepřipadalo ošklivé, navzdory tomu, co se říká v detektivkách. Naopak, mělo pro něj příchuť temných skutků, nádherného rizika a odvážných kousků. Opřel se do železné branky – skříííp, skříííp – a vydal se krátkou pěšinkou ke dveřím. Ruku měl strčenou v kapse saka a mezi prsty jako skleněnými kostkami otáčel ampulkami, které mu dala paní T, a vychutnával si ten žbluňkavý, chladivý, slibný pocit.

Kreutz už zase neotvíral, a tak Leslie vytáhl svůj důmyslný kousek drátku a poté, co zkontroloval, jestli nikdo nejde, začal pracovat na zámku. V tmavé chodbě ucítil jemný, ale výrazně nepříjemný zápach. Pomalu šel dál. Přemýšlel, kde se Kreutz asi schovává. Ale na tom nezáleží, stejně si ho najde.

Když zazvonil telefon, Quirke věděl, kdo to je, ještě předtím, než zvedl sluchátko. Seděl u stolu ve své podzemní kanceláři vedle pitevny, kde Sinclair právě připravoval mrtvolu. Bylo skoro šest hodin v nabitý pracovní den a telefon vyzváněl snad celé odpoledne, pronikavě a neodbytně jako dítě, které se dožaduje své láhve, a Quirke nechápal, jak je možné, že právě u tohohle hovoru poznal, kdo je na drátě. Když se policista ohlásil – „Tady inspektor Hackett“ – Jako obvykle ho přepadlo neblahé tušení. Hackettovi chvíli trvalo, než se dostal k tomu, proč volá. Mluvil o počasí – tohle téma bylo pro Hacketta totéž co vtipy o tchýních pro komiky, vždycky spolehlivě zabíralo –, stěžoval si, jak ho to horko ničí, a to přitom v rádiu říkali, že má pršet, což by byla vítaná úleva, ale to by neměl říkat, protože spousta lidí si toho sluníčka užívá, viděl je v parku St. Stephen’s Green, když tudy procházel, vyvalovali se na trávě a polovina z nich se určitě spálí, což zjistí, jakmile se setmí… Kam to měl inspektor asi namířeno, když „procházel“ parkem, napadlo Quirka. Když mu řekl, kde je, v jednom bytě na Adelaide Road, Quirke zažil další telepatický okamžik a hned věděl, jaké jméno od inspektora za chvíli uslyší.

„Zdá se, že měl malou nehodu,“ řekl Hackett. „Teda spíš velkou. A vlastně to ani nebyla nehoda, pokud se nepletu. Myslíte, že byste se mohl zastavit a podívat se na to?“

„Myslíte oficiálně?“

Z druhého konce drátu se ozvalo tiché zachechtání. „Ale no tak, pane Quirku…“

Nad každým místem činu, kde došlo k násilné smrti, na kterém Quirke během své kariéry byl, se vznášelo jakési zvláštní ticho, ticho, které se rozhostí poté, co dozní poslední zvuky hlasitého výkřiku. Samozřejmě v něm byl cítit úlek – a taky hrůza a pobouření – a člověk tušil, že zde mnoho dlaní vystřelilo k mnoha otevřeným ústům, ale bylo tu přítomno ještě něco dalšího, jakási rozjásanost, jakási ohromená, šťastná, nevěřícná radost z té podívané. Všichni, dokonce i neživé věci, zkrátka milují vraždy, napadlo Quirka.

„Pěkná spoušť, jen co je pravda,“ řekl inspektor Hackett a opatrně šťouchl špičkou boty do měděné mísy, která ležela převrácená na zakrvácené podlaze.

Snědý muž ležel v podivné poloze před pohovkou, obličejem dolů, s rukama nad hlavou a nataženými bosými chodidly. Vypadalo to, jako by se kutálel nebo jako by ho někdo kutálel přes pokoj, dokud se nezastavil tady. Smrt s nikým nezachází v rukavičkách. Muž měl jednu ruku ovázanou tlustým a nepříliš čistým obvazem.

„Co se stalo?“ zeptal se Quirke.

Inspektor pokrčil rameny. „Dostal pořádný výprask,“ řekl. „Pěsti, kopance. Zdá se, že tu zavázanou ruku má spálenou nebo opařenou.“ Měl na sobě svůj modrý oblek, těsné sako měl zapnuté, ale límeček košile měl rozepnutý a kravatu povolenou, protože v místnosti bylo horko a dusno. V jedné ruce držel klobouk a na čele měl bledě růžovou otlačeninu na místě, kde se mu zaryl do potem zjemnělé kůže. „Musel to být pořádný kravál. Divím se, že nikdo z okolních domů nic neslyšel – nebo to aspoň nikdo nenahlásil.“ Popošel k tělu, zůstal nad ním stát a palcem a ukazováčkem si popotahoval spodní ret. Podíval se na Quirka. „Můžu se vás zeptat, jak o něm víte?“

„Jak víte, že o něm vím?“

Inspektor se na něj usmál a kousl se do tváře. „Vás člověk zkrátka nenachytá, pane Quirku.“ Zatočil kloboukem v ruce. „Billy Hunt se mi o něm zmínil.“

„Tak to se o něm nejspíš zmínil i mně.“

Hackett přikývl. „Jistě,“ řekl. „Jistě. Zdá se, že jeho žena se s ním znala – Billyho žena. To je ale náhoda, viďte? Nejdřív umře ona a teď zabijí tohohle chudáka. A mě a vás a truchlícího manžela“ – začal vrtět ukazováčkem sem a tam, jako by počítal – „a bůhvíkoho ještě cosi spojuje. No nepřipadá vám to zvláštní?“

Quirke na to neodpověděl. Místo toho se ho znovu zeptal: „Co se stalo?“

„Musel to udělat někdo, koho znal. Nevidím žádné vypáčené zámky ani rozbitá okna.“

Quirke se zarazil. „Vy jste nezavolal lidi z laborky?“

Inspektor mu věnoval potutelný úsměv. „Nejdřív jsem si chtěl promluvit s vámi,“ řekl, „vzhledem k tomu, že to vy jste za mnou přišel kvůli Deirdře Huntové a tady jejího kamaráda teď někdo poslal na onen svět.“

„Já o tom nic nevím,“ řekl Quirke rezolutně. „V životě jsem toho člověka neviděl – jak že se jmenuje?“

„Kreutz. Hakím Kreutz. Je to napsané na ceduli venku na plotě.“

„Víte o něm něco?“

„Ano, něco jsem si o něm zjistil. Tvrdil, že je Rakušan, nebo aspoň že jeho otec byl Rakušan, a jeho matka prý byla nějaká indická princezna. Ve skutečnosti byl z Wolverhamptonu. Jeho rodina měla krámek s potravinami.“

„A jak se z něj stal Kreutz?“

„Prostě si tak začal říkat. Asi se mu to líbilo – ‚doktor Kreutz‘. Jeho pravé jméno je Patel.“

Quirke si dřepl vedle těla a dotkl se jeho tváře. Byla studená a tuhá. Zvedl se, otřel si ruce o sebe a řekl:

„Nevím, jak tohle může souviset se sebevraždou Deirdry Huntové.“

Hackett se toho okamžitě chytil. „Se sebevraždou?“ Čekal, jak Quirke zareaguje, ale ten nic neříkal. „Jste si jistý, pane Quirku, že mi nechcete něco říct? Jste velký tajnůstkář, to vím už dávno.“

Quirke se na něj nepodíval. „Už jsem vám řekl, že o tomhle nic nevím.“ Prohlížel si louži zaschlé krve, která se temně leskla na červeně natřených prknech podlahy jako čínský lak. „Kdybych něco věděl, tak vám to řeknu.“

Následovalo dlouhé ticho. Oba muži stáli bez hnutí a dívali se každý jinam.

„No dobrá,“ povzdechl si inspektor konečně jako šachista, který vzdává hru. „Tak já vám tedy budu věřit.“

Leslie White byl tak rozechvělý, že mu nepomohla ani pořádná dávka makové šťávy od paní T, kterou si píchl na záchodcích v suterénu hotelu Shelbourne. Střídavě s autem vjížděl do večerního provozu a zase z něj vyjížděl, pevně svíral volant, divoce mrkal a třásl hlavou, jako by se snažil vytřepat něco, co mu uvízlo v uchu. Kroužil kolem St. Stephen’s Green snad už celé hodiny. Nevěděl, co má dělat, a vůbec mu to nemyslelo. Droga mu před očima natáhla závoje zelenkavého oparu, které vypadaly jako les visícího mechu, za nímž ještě pořád viděl krev a měděnou mísu na podlaze a mrtvého Kreutze. Zoufale toužil být někde uvnitř, pryč z ulice, pryč od všech těch aut a pospíchajících davů. Je venku opravdu tak šero, jak se mu zdá? Že by bylo později, než si myslel? Prahl po noci a tmě, která všechno skryje. Nejhorší nebylo to, že má strach, ale to, že není schopen rozhodnout se, co má udělat. Vjel do cesty autobusu a řidič na něj zatroubil jako slon, takže Leslie strhl volant a málem narazil do velkého humber hawku, který se batolil vedle něj. Věděl, že by měl zastavit, zaparkovat, jít do hospody, dát si panáka, pokusit se uklidnit a něco vymyslet. A pak mu najednou došlo, co by měl udělat, kam by měl jít. No samozřejmě! Jak je možné, že ho to nenapadlo dřív? Zrychlil a zamířil k rohu Grafton Street, se zaskřípěním pneumatik zatočil a vydal se na západ.

Phoebe si zvykla zastavit se pokaždé před vchodovými dveřmi a opatrně se rozhlédnout na všechny strany, než se odvážila vyjít na ulici. Pocit, že ji někdo pozoruje, že ji někdo sleduje a pronásleduje, byl silnější než kdy jindy. Věřila by, že se jí to jenom zdá – její mysl byla přece jen dlouhou dobu jako dům hrůzy –, kdyby nebylo těch telefonátů. Telefon vždycky zazvonil, v jakoukoliv denní či noční hodinu, ale když zvedla sluchátko, bylo slyšet jen praskavé ticho. Snažila se zaslechnout alespoň dech – slyšela o ženách, kterým volali těžce oddechující muži –, ale marně. Občas to znělo tak nějak tlumeně a Phoebe si říkala, že ten muž – protože si byla jistá, že to je muž – nejspíš zakrývá mluvítko rukou. Jednou, ale pouze jedinkrát, cosi zaslechla, jakési velice vzdálené slabé cvaknutí, jako by někdo otevřel a zase zavřel malou kovovou krabičku. Ten zvuk jí byl tak povědomý, až ji to dohánělo k šílenství, ale nedokázala si ho zařadit, ať se snažila sebevíc. Zvykla si na ty telefonáty, a i když věděla, že je to šílené, přesto z nich občas měla jakousi radost. Staly se součástí jejího života, dírkami v nudné tkanině jejích dnů. Když seděla na sedačce u otevřeného okna s telefonem na klíně a sluchátkem přitisknutým k uchu, zapomněla na to, že se cítí ohrožená, a skoro malátně se ponořila do tohoto krátkého okamžiku pokojného, sdíleného ticha. Přestala na něj křičet, ať už to byl kdokoliv, a už se ani neptala, kdo volá, a nechtěla po něm, aby se představil, jako to dělala dřív. Přemýšlela o tom, co si asi myslí, co asi cítí tenhleten fantom, který teď na oplátku naslouchá jejímu mlčení. Možná že chtěl totéž, co ona, okamžik ticha, prázdnoty, úlevy od toho neustálého rámusu v jeho hlavě. Protože Phoebe si byla jistá, že to musí být blázen.

Toho večera byl na ulici stařík věnčící psa, kterého viděla už nesčetněkrát – muž a pes si byli neuvěřitelně podobní, oba byli malí a skrčení a měli stejnou šedou barvu –, a milenecký pár, který zavěšený do sebe mířil směrem k St. Stephen’s Green, dívka se usmívala na muže a odhalovala při tom horní dásně. Kolem projel chlapec, který se hrbil na závodním kole, jehož pneumatiky zasyčely na asfaltové silnici, ještě měkké od toho, jak na ni celý den peklo slunce. Na ulici zastavil autobus, ale nikdo nevystoupil. Vyšla do soumraku. Zavála k ní vůně záhonů z parku. Jak to že květiny večer tak voní? přemýšlela. Že by večer vylézal hmyz? O tolika věcech nemá ani ponětí. O tolika věcech…

Nastoupila do autobusu na Cuffe Street a jen o chvilku minula nízký, jablečně zelený sportovní vůz, který přejel křižovatku a uháněl směrem, odkud právě přišla.

2

Služebná Maggie už dlouho tajila, že slepne. Byla přesvědčená, že pan Griffin by se jí zbavil, kdyby to věděl – co by dělal se slepou služebnou? To byl také jeden z důvodů, proč předstírala, že neslyší zvonek, protože se bála, že kdyby otevřela dveře, nepoznala by, kdo je za nimi, a kdyby to byl někdo, koho by měla poznat, byla by odhalena. Proto se toho večera schovala do komory v přízemí a nechala pana Griffina, ať dveře otevře sám, a nevyšla ven, dokud nenapočítala tři hosty. Byl to pan Quirke s Phoebe a ta ženská z Ameriky, ta stará čarodějnice, co ze sebe dělala mladici, Rose Bůhvíjaká. Bude to smutná návštěva. Ne jako ty večírky, když byla paní ještě naživu. Tedy ne že by paní Sára byla kdovíjak zábavná hostitelka, ale aspoň pokaždé objednala dobré jídlo a pití a hezky se oblékla, když čekali hosty.

Těšila se, že uvidí pana Quirka. Odjakživa ho měla ráda, dokonce i v době, kdy hodně pil. Teď tvrdil, že s pitím skoncoval. Byla to škoda, protože když byl trochu opilý, vždycky ji škádlil a rozesmával. Poslední dobou v tomhle domě moc veselo nebylo.

Když nesla nahoru podnos se sendviči, málem zakopla o psa. Kopla do něj a zvíře s kňučením pelášilo pryč. Měla v plánu koupit v lékárně na Rathgar Road plechovku s jedem na krysy a zbavit ho jeho utrpení. Nikdo ho tu nechtěl, dokonce ani pan Griffin, který měl být jeho pánem. Dala mu ho slečna Phoebe, aby mu dělal společnost, když se vrátil z Ameriky poté, co paní zemřela. Prý společnost! Ta bestie byla jen pro zlost! Tahle rodina má slabost pro ztracené existence. Nejdřív před lety ta Dolly Moranová, kterou později zabili, a pak ta druhá, nějaká Christine, ta nestoudná courá, která taky umřela. A sám pan Quirke byl sirotek, kterého starý Soudce Griffin zachránil odněkud ze sirotčince, přivezl ho sem a vychoval ho, jako by to byl jeho vlastní syn. Maggie se s podnosem šourala tmavou chodbou a pochechtávala se. Tak tak, pomyslela si – jako by to byl jeho vlastní syn.

Quirke v salonu vzal od Maggie podnos, poděkoval jí a zeptal se jí, jak se jí daří. Francouzská okna byla otevřená do zahrady, kde se na trávě pod skloněnými stromy převalovalo hloubavé fialové světlo. Rose Crawfordová stála se sklenkou vína u okna, otočená zády do místnosti, a dívala se ven. Mal v tmavě šedém pohřebním obleku a tmavomodrém motýlku stál vedle ní. Mlčeli, nikdy si neměli moc co říct. Phoebe seděla v křesle u prázdného krbu a líně otáčela listy fotoalba vázaného v kůži. Quirke položil podnos na velký mahagonový stůl, kde už stály láhve a skleničky a misky s oříšky a talířky s nakrájenými okurkami, celerovou natí a rozkrájenými mrkvemi. Bylo druhé výročí Sářiny smrti.

Quirke si svou sklenici sody odnesl na druhý konec místnosti, posadil se na opěradlo Phoebina křesla a pozoroval ji, jak otáčí stránky alba. „Je to tak smutné,“ zamumlala, aniž by zvedla oči. „Všechno tak rychle utíká.“ Quirke na to nic neřekl. Zastavila se na stránce s fotografiemi Sáry v její svatební den, topornými, škrobenými obrázky, které fotil profesionální fotograf. Na jednom z nich stála v dlouhých bílých šatech a závoji vedle miniaturního dórského sloupu, držela v rukou svatební kytici z růží a dívala se do objektivu fotoaparátu s lehce bolestným úsměvem. Navzdory tomu, že celá scéna byla jen naaranžovaná, fotografovi se podařilo docílit skutečně starobylé atmosféry. Phoebe měla pravdu, pomyslel si Quirke, všechno to tak rychle uteklo. Pamatoval si na den, z něhož byla ta fotografie – což byl zázrak, vzhledem k tomu, jak poctivě toho dne utápěl svůj žal nad tím, že promarnil svou šanci být se Sárou.

Rose Crawfordová se otočila od okna a vydala se ke stolu, aby si dolila sklenku. Měla na sobě těsné šaty z modročerného hedvábí, které se v záhybech třpytily jako kov, když se pohybovala. Její lesklé černé vlasy – Quirka napadlo, že už si je jistě musí barvit – byly ostříhané nakrátko, což zdůrazňovalo její ostrý, klasický profil a přispívalo to k jejímu přísnému, dravčímu vzhledu. Opustil své místo na opěradle křesla a zamířil k ní. Právě ukousla rožek trojúhelníkového sendviče bez kůrky. Jak se k ní Quirke blížil, najednou přestala kousat, odložila sklenku s vínem a vytáhla si z pusy dlouhý šedý vlas.

„Proboha,“ zaúpěla tiše. „Ten je té služebné, poznávám ho.“

„Maggie?“ řekl Quirke. „Ona je napůl slepá.“

Rose si povzdechla, odložila nakousnutý sendvič a zvedla svoji sklenku. „Tohle zkrátka nechápu,“ řekla. „To rezignované přijímáni všeho, co přijde, jako kdyby se s ničím nedalo nic dělat.“

„To myslíš mě, nebo nás všechny?“

„Vás všechny, celou tuhle zemi. Od chvíle, co jsem přijela, nevycházím z údivu.“

„A co konkrétně tě tak udivuje?“

Pomalu zavrtěla hlavou. „To ticho všude tady kolem,“ řekla. „To, jak žijete svůj život v zastrašené tichosti, neprotestujete, nestěžujete si, nedožadujete se toho, aby se věci změnily, daly do pořádku nebo úplně předělaly.“ Podívala se na něj. „Josh takový nebyl.“

„Tvůj manžel byl pozoruhodný člověk,“ řekl Quirke.

Rose se zasmála, ale znělo to spíš jen jako odfrknutí. „Ty jsi nebyl zrovna jeho obdivovatelem.“

„Však jsem taky neřekl, že byl obdivuhodný.“

A pak se oba z nějakého důvodu otočili a podívali se směrem, kde stál Mal, jako by se bavili o něm, ne o Joshi Crawfordovi. Stál trochu nahrbeně, jako by trpěl jakousi mírnou bolestí, tvářil se zmateně a bezradně a ve světle ze zahrady vypadal pobledle. Rose obrátila pozornost k Phoebe, která ještě pořád seděla v křesle u krbu s albem fotografií. „Jak se drží?“ zeptala se Rose tiše.

Quirke se zamračil. „Phoebe? Já myslím, že se má dobře. Proč se ptáš?“

„Nemá se dobře.“

„Jak to myslíš?“

„Phoebe má tajemství. Pěkně ošklivé tajemství.“

„Jaké tajemství? A jak o tom víš? Ona ti o tom řekla?“

„Ani ne.“

„Tak jak…?“

„Prostě to vím.“

Quirke se chtěl Rose zeptat, jak může něco „prostě vědět“, ať už o Phoebe nebo o někom jiném. On nikdy nic nevěděl, dokud to nerozebral a neprozkoumal všechny součástky.

„Jsi její otec,“ řekla Rose. „Měl by sis s ní promluvit. Potřebuje něčí pomoc. Já jí pomoct nemůžu. Možná, že jí nepomůže nikdo, ale ty by ses o to měl aspoň pokusit.“

Quirke se zahleděl do země. Co by měl Phoebe říct? Stejně ho nebude poslouchat. „To by byl úkol pro Sáru,“ řekl.

„No jistě, Sára!“ vyštěkla Rose. „Proč pořád všichni tak básníte o Sáře, to tedy vážně nechápu. Byla to fajn ženská, neškodná a dělala všechno pro to, aby byla milá. Ale co na ní bylo tak zvláštního? A nedívej se na mě tak, Quirku, jako bych ti rozbila hračku. Znáš mě, víš, že říkám to, co mám na srdci. Já tak nenávidím to vaše irské pokrytectví, to, jak se chováte ke svým ženám. Buď z nich děláte svatoušky a stavíte je na piedestal, nebo jsou to pro vás čarodějnice, které vás chtějí mučit a zničit. A zrovna od tebe bych to nečekala, Quirku. Vsadím se, že tvoje žena – jak že se jmenovala? Delia? – taky nebyla taková mrcha, jakou z ní děláš.“

„Co tím chceš říct, zrovna ode mě?“ zeptal se. Rose si ho chvíli mlčky prohlížela.

„Už jsem ti to řekla kdysi dávno,“ prohlásila. „Ty a já jsme ze stejného těsta – máme chladná srdce a horké duše. Takových, jako jsme my, moc není.“

„To je možná dobře,“ podotkl Quirke. Rose jen zaklonila hlavu a usmála se na něj s přimhouřenýma očima.

Připojil se k nim Mal. Posunul si prstem brýle. „Najedli jste se?“ zeptal se jich obou. Podíval se nedůvěřivě na podnos s chřadnoucími sendviči. „Nejsem si jistý, co to Maggie připravila. Je čím dál podivnější.“ Pak se slabě, nešťastně usmál. „Ale co může člověk čekat, viďte?“

Rose vrhla na Quirka rychlý pohled, jako by chtěla říct: Vidíš, přesně tohle mám na mysli. „Měl bys ten dům prodat,“ řekla razantně.

Mal na ni pomalu a užasle pohlédl. „A kde bych bydlel?“

„Tak si postav něco nového. Nebo si kup byt. Svůj život nikomu nedlužíš…“

Zdálo se, že se Mal chystá něco namítnout, ale místo toho se jen odvrátil, skoro kradmo, a skla brýlí se mu zaleskla, takže to vypadalo, jako by plakal.

Večer se táhl dál. Maggie se vrátila, sklidila ze stolu a cosi si při tom mumlala. Zdálo se, že si nevšimla, že se sendvičů nikdo nedotkl. Po dvojicích vyšli do zahrady, Mal s Rose a Quirke s Phoebe, jako páry, které se chystají k tanci.

„Rose mi prozradila, že máš nějaké tajemství,“ řekl Quirke tiše své dceři.

Phoebe hleděla na špičky svých bot. „Vážně? A jaké?“

„To nevěděla, ví jen, že nějaké máš. Nebo to aspoň tvrdí. Když slyším ženy mluvit o nějakém tajemství, vždycky předpokládám, že tím tajemstvím je nějaký muž.“

Phoebe se chladně pousmála. „No to je mi jasné.“

Jemné šedé příšeří bylo husté a zrnité. Quirke si pomyslel, že asi bude brzy pršet. Rose poodstoupila od Mala a otočila se na ostatní, zahleděla se do země a pomalu začala točit za stopku svou sklenkou, kterou podpírala dlaní. „Ono je nejspíš jedno, kdy vám řeknu to, co mám na srdci, tak proč to neudělat teď,“ řekla a zvýšila při tom hlas. Zvedla hlavu a podivně se usmála. Čekali, co se bude dít. Přiložila si dlaň k čelu. „Najednou se stydím,“ řekla, „no není to legrační? Quirku, netvař se tak vyděšeně. Zkrátka jsem se rozhodla, že se sem přestěhuju.“

Následovalo ohromené ticho. „Do Dublinu?“ zeptal se Quirke.

Rose přikývla. „Ano. Do Dublinu.“ Krátce se zasmála. „Možná je to největší chyba mého života a bůh ví, že už jsem jich udělala hezkou řádku. Ale tak to prostě je, už jsem se rozhodla.“ Podívala se na Quirka. „Nemám žádné iluze o tom, jak úžasné bude žít v Irsku. Ale nejspíš cítím jakousi – já nevím, jakousi zodpovědnost vůči Joshovi. Třeba je mou povinností přinést jeho miliony zpátky do země, kde se narodil.“ Tentokrát se otočila na Mala, skoro prosebně. „Nebo vám to připadá jako bláznovství?“

„Ne,“ řekl Mal. „Ne, kdepak.“

Rose se opět zasmála. „Věřte mi, nikoho to nepřekvapilo tak jako mě.“‚ Zdálo se, že zaváhala, a pak znovu zabořila pohled do podlahy. „Mrtví nás zkrátka mají ve své moci, i když už tu s námi nejsou.“

A jen co to dořekla, jakoby na její povel, Quirke v duchu uslyšel Sáru, jak volá jeho jméno. Beze slova se otočil a vešel do domu. Za ty dlouhé měsíce bez alkoholu ještě nikdy nepotřeboval panáka tak zoufale jako právě v této chvíli.

Šel s Phoebe po chodníku podél kanálu. Byla už noc a vůně blížícího se deště byla teď zcela zřetelná, Quirke měl pocit, že dokonce cítí na tváři vlhký vzduch. Voda vedle nich byla černá a lesklá jako ropa. Procházeli kolem zamilovaných párů, které se choulily v temnotě pod stromy. Vousatý tulák spal na lavičce v pelechu z novin, ležel na boku s dlaní pod hlavou. Quirke ani Phoebe nepromluvili od chvíle, kdy opustili dům v Rathgaru. Všichni byli ohromení Rosiným oznámením a večírek nečekaně brzy skončil. Rose si vzala taxík zpátky do hotelu Shelbourne a nabídla Quirkovi a Phoebe odvoz, ale dali přednost procházce. Quirke se pořád ještě nevzpamatoval ze Sářiny náhlé přítomnosti, poté, co mu ji Rosina slova přivolala v té chvíli na potemnělé zahradě, pod vrbou, kterou zasadila. „Jednoho člověka dnes zabili. Zavraždili,“ řekl.

Phoebe mlčky ušla několik kroků a pak se jen zeptala: „Koho?“

„Jmenoval se Kreutz. Říkal si doktor Kreutz.“

„Co se mu stalo?“

Ve světle pouliční lampy zběsile zatřepotal křídly netopýr, udělal nepravidelné kolečko kolem koruny stromu a zmizel.

„Bydlel kousek odtud na Adelaide Road. Byl to jakýsi léčitel – nejspíš šarlatán. Někdo ho ubil k smrti.“ Po očku se na ni podíval, ale Phoebe měla sehnutou hlavu a Quirke ve tmě neviděl, jak se tváří. „Znal se s Deirdrou Huntovou – Laurou Swanovou – a jejím obchodním partnerem, Lesliem Whitem.“ Odmlčel se. Zvuk jejich kroků vylekal slípku tetřeva, která vystřelila pryč a suché rákosí za ni šustilo. „Ty ses s ním viděla, viď? S Lesliem Whitem.“

Phoebe na sobě nedala znát sebemenší známku překvapení. „Proč myslíš?“

„Viděl jsem vás spolu jednou na Duke Street, blízko místa, kde měla Laura Swanová svůj salon krásy. Viděl jsem vás náhodou, zrovna jsem šel kolem. Domyslel jsem si, že jsi s ním nejspíš zašla na skleničku.“

Phoebe netrpělivě máchla rukou do strany, jako by chtěla něco rozseknout, aby Quirka zarazila. „Já vím, pamatuju si to.“

Došli k mostu na Ranelagh Road a přešli ho. Odraz pouliční lampy na hladině pod nimi ho přešel také.

„To on je to tvoje tajemství?“ zeptal se Quirke. „Leslie White?“

Opět trvalo dlouho, než Phoebe odpověděla. „Řekla bych, že do toho ti nic není,“ promluvila konečně. Quirke se chystal něco říct, ale Phoebe ho předběhla. „Nemáš nade mnou žádnou pravomoc, Quirku,“ řekla klidně tichým, pevným, sebejistým hlasem a hleděla při tom před sebe na opuštěný chodník. „A jestli jsi někdy nějakou měl, jestli jsi na mě někdy měl právo, tak jsi o ně přišel už dávno.“

„Jsi přece moje dcera,“ namítl Quirke.

„Vážně? Tajil jsi to přede mnou tak dlouho a teď najednou čekáš, že na to jen tak přistoupím?“ Pořád mluvila tím nevzrušeným, takřka nezaujatým tónem beze stopy nevraživosti, navzdory tomu, jaká silná slova vypouštěla z úst. „Ty nejsi můj otec, Quirku. Já nemám otce.“

Zahnuli za roh a šli po Harcourt Street. Tma se tu zdála ještě hustší, v tom kaňonu mezi vysokými nájemními domy po obou stranách ulice.

„Mám o tebe starost,“ řekl Quirke.

Phoebe se zastavila a otočila se na něj. „To není třeba,“ řekla, tentokrát už razantně. „Zakazuju ti to. To od tebe není fér.“

Na druhé straně ulice bylo zaparkované nízké sportovní auto, bylo zelené, ale ve tmě vypadalo černé. Ani jeden z nich si ho nevšiml.

„Promiň mi to,“ řekl Quirke. „Ale podle mě je Leslie White nebezpečný člověk. Myslím si, že zabil Deirdru Huntovou. A myslím, že zabil i toho Kreutze.“

Phoebe v přítmí zablýskaly oči. Skoro divošsky se usmívala a Quirke viděl špičky jejích zubů. „Výborně,“ řekla. „Třeba mě taky zabije.“

Vzápětí se otočila a rychle odkráčela. Quirke stál na chodníku a díval se za ní. U vchodu do domu se zastavila, našla klíč, vyšla schody, odemkla si dveře a zavřela je za sebou, aniž by se ohlédla.

Quirke tam ještě chvíli stál a pak se vydal dál směrem na St. Stephen’s Green. Na křižovatce se zastavil na přechodu a najednou za sebou uslyšel překvapený výkřik, krátký svist podobající se mávání křídel a pak kovové zařinčení a křupnutí. Když se otočil, uviděl v sirné záři pouličních lamp muže v bílém obleku, napíchnutého hrudníkem na hroty černého plotu. Ještě pořád trochu hýbal nohama a rukama a dlouhé stříbrné vlasy mu visely dolů.

Phoebe cítila, že něco není v pořádku, už ve chvíli, kdy za sebou zavřela vchodové dveře, a jak se šplhala do schodů, ten pocit sílil s každým krokem. Říkala si, že by se asi měla bát, ale místo toho byla podivně klidná a taky zvědavá, zvědavá na to, co ji čeká. Ve druhém mezipatře se zastavila a na chvíli se zaposlouchala. V domě za všech okolností vládlo ticho. Kromě ní tu v přízemí bydlela postarší stará panna, která chovala kočky, jejichž pach prostupoval chodbou, a v prvním patře vyhýbavý pár, který podezírala z toho, že spolu žije v hříchu. Ve druhém poschodí měla ateliér jakási umělkyně, ale moc času tam netrávila a nikdy tam nepřespávala, a byt ve třetím patře byl už řadu měsíců prázdný. Phoebe neslyšela nic, žádnou známku života, ať napínala uši sebevíc. Kdesi nad ní zakuckala porouchaná splachovací nádržka a někde v dálce venku uslyšela kvílení sanitky. Podívala se šachtou schodiště do tmy nad sebou. Byla si jistá, že tam někdo je. Pokračovala dál a vyhýbala se schodům, o kterých věděla, že vržou.

Ve třetím patře zmáčkla vypínač, kterým se zapínalo žluté světlo v dalším patře, před jejími dveřmi. Znovu se zastavila, znovu se podívala nahoru, ale nikoho neviděla. Napravo před jejím bytem byl malý temný výklenek, odkud vedly dveře na schody vedoucí na půdu. Nepodívala se tam. Cítila, jak se jí na zátylku ježí chloupky. Snažila se vzpomenout si, jak se jmenovalo děvče, které znala ze školy a které jednoho rána odešlo z domu ve školní uniformě a už ho nikdy nikdo neviděl, ani o něm neslyšel. Říkalo se, že ta dívka utekla z domova. Její školní brašnu našli pohozenou na zahrádce před jedním domem ve vedlejší ulici.

Otevřela dveře do bytu.

První věc, která ji napadla, byla, jak je podivné, že se Quirkovi podařilo dostat se do domu dřív než ona a vyběhnout schody, aby se mohl schovat ve výklenku. Zdálo se to nemožné, ale skutečně tu byl a proklouzl kolem ní do bytu zrovna ve chvíli, kdy jí vyšel z obýváku naproti Leslie White s cigaretou visící mezi prostředníčkem a ukazováčkem a něco jí při tom říkal. Když uviděl Quirka, zvedl obě ruce i s cigaretou a zacouval zpátky tam, odkud přišel. Quirke pospíchal za ním se skloněnou hlavou jako hráč ragby, který se právě chystá na mlýn. Leslie polekaně vykřikl a společně zmizeli v obýváku, Leslie couval a Quirke ho držel a skláněl se nad ním. Phoebe se nedařilo vytáhnout klíč ze zámku – snažila se ho vytáhnout šikmo –, a tak nechala klíč klíčem a pospíchala za těmi dvěma. Slyšela, jak Leslie znovu vykřikl, tentokrát mnohem pronikavěji. Když vešla do pokoje, byl tam už jen jeden z nich, vykláněl se z otevřeného okna s rukama opřenýma o sedačku pod oknem.

„Quirku?“ oslovila ho celá zmatená.

Když se muž narovnal a otočil se k ní, uviděla, že to není Quirke, ale někdo, koho v životě neviděla. Byl skoro stejně velký jako Quirke a měl velkou hranatou hlavu a prořídlé vlasy barvy rzi. Ústa měl otevřená jako ústa nějaké tragické masky, ale vypadalo to spíš komicky než tragicky, tak nějak podivně a groteskně. Všimla si, že se mu ve vlasech třpytí perličky potu jako malinké kousky skla. A právě v té chvíli si, úžasně nelogicky, vzpomněla na to, jak se jmenovala ta holčička ze školy, která zmizela – j menovala se Littleová, Olivě Littleová –, a zároveň si uvědomila, že to cvakání, které tehdy slyšela na pozadí ticha během jednoho z těch tajemných telefonátů, byl zvuk zapalovače, který někdo otvírá a zase zavírá.

Rozdrnčel se zvonek a zvonil celých deset vteřin a pak začal zvonit znovu, v kratších, ale stejně naléhavých výbuších. Představovala si, jak někdo stojí dole na schodech s prstem na zvonku a netrpělivě a vztekle se ošívá, a to jí taky připadalo legrační, až se skoro začala smát. Zrzoun se vydal směrem k ní, s rukama nataženýma před sebou, jako by jí chtěl něco ukázat, až na to, že byly prázdné. Zastavil se a zůstal stát v podivně prosebné póze. Neměla strach, cítila jen nepolevující překvapení a veselý úžas a také neodbytný potlačovaný smích.

Neuvědomila si, co hledá v kabelce, dokud to nenašla. Vyběhla lehkým, skoro cupitavým krokem vpřed – prchej, napadlo ji –, s jedním loktem zvednutým na svou obranu. Druhou ruku vyšvihla do výše a vrazila mu stříbrný bodec do prohlubně, kde se jeho levé rameno napojovalo na hrudník. Tkáň byla mnohem nepoddajnější, než čekala, cítila, jak se kov zavrtává do masa a jak se najednou zarazil, nejspíš o kost nebo o chrupavku, a dál už to nešlo. Muž se zachroptěním ucouvl, vypadal především překvapeně a třeštil oči. Vytáhla zbraň z rány a pustila ji na stůl. Přistála s kovovým, kolébavým zvukem, v mžiku se odkutálela k okraji stolu a spadla na podlahu, přičemž na stole zanechala krvavou vějířovitou stopu. Muž najednou žuchnul na židli z ohýbaného dřeva – ozvalo se hlasité a jakoby pohoršené zapraskání – a podíval se ze zraněného ramene na dívku a zase zpátky. Protáhla se kolem něj a vyklonila se z okna. Spodní rám byl vytažený až nahoru, nechala okno otevřené, když šla pryč. Zvonek pořád ještě řinčel. Cítila na tváři chladný a vlhký noční vzduch. Ani teď se nebála, i když zraněný muž by se klidně mohl plížit za ní, celý zakrvácený a ve vražedném záchvatu, připravený ji zabít. Bylo jí to jedno. Podívala se dolů na ulici. Na schodech stál Quirke a díval se nahoru na ni. To on zvonil na zvonek. Ruku měl nataženou do strany a zvonil dokonce i teď, a to Phoebe taky připadalo úžasně komické, jak tam tak stojí a zvoní na zvonek, který jí řinčí za zády. Zavolal na ni, ale Phoebe neslyšela, co říká. A pak uviděla tu věc na plotě.

Otočila se zpátky na zrzavého muže. Seděl ve stejné poloze jako před chvílí, jednou rukou si svíral rameno a prsty měl zakrvácené. V očích měl ohromený výraz.

„Co jste to provedl?“ obořila se na něj Phoebe.

3

Quirke ještě nikdy nebyl takhle na roztrhání, ještě nikdy nemusel řešit tolik věcí. Po půlnoci, když odjeli zdravotníci a policie si odvezla Billyho Hunta, odvedl Phoebe z domu zabalenou do přikrývky a odvezl ji taxíkem k Malovi domů. Mal sešel dolů v pyžamu, škrábal se na hlavě a mžoural. Vyměnili si jen pár slov. Phoebe alespoň prozatím zůstane s Malém. Navzájem se o sebe postarají. Přece jen je to její domov, vyrostla tady. Quirke se na odchodu zastavil u brány a chvíli stál ve vlhké tmě, ztěžklé nasládlou vůní nočních fialek, a pak se ohlédl a uviděl v rozsvíceném okně salonu ty dva, Phoebe shrbenou v křesle a Mala ve směšném pruhovaném pyžamu, jak stojí nad ní a něco jí říká. Pak se otočil a odešel do noci.

Myslel si, že neusne, ale když přišel domů a natáhl se na postel, okamžitě se ocitl na nepokojném moři snění. Slyšel výkřiky a volání a viděl těla, která padají z nebe a za letu sviští. Vzbudil se v sedm a měl pocit, že má kocovinu. Měl chuť přetáhnout si peřinu přes hlavu a vůbec nevstávat, ale věděl, že musí vykonat dvě návštěvy. Netěšil se ani na jednu z nich. Rozhodl se, že nejdřív zajede do Clontarfu.

Bylo šedé a mokré ráno – mírné letní počasí už bylo to tam – a světlo nad zálivem špinila jemná mlha. Zrovna vrcholil odliv, a dokonce i přes vytažená okýnka taxíku cítil odporný zápach vyplavených mořských řas. Vystoupil na začátku Castle Avenue a dál už šel pěšky. Zdálo se, že cihly domů, které míjel, mají dnes ještě tmavší červenou barvu a svěží mokré jiřiny v zahradách měly šarlatové hlavičky svěšené, jako by všechnu energii spotřebovaly na to, aby tak krásně vykvetly. U branky zahnul, zazvonil na zvonek a čekal, s pohledem upřeným na ty křiklavé květiny. Sundal si klobouk a držel ho v rukou. Jeho tmavá plsť byla ozdobená jemnou rosou.

Co jí jen řekne?

Nezdálo se, že by ji překvapilo, že ho vidí. „Á,“ řekla bezvýrazně, „to jsi ty.“ Měla na sobě stejné oblečení, černé kalhoty a černý rolák, do jakého se převlékla, když za ní přišel poprvé. „No tak pojď dovnitř.“

Zavedla ho do kuchyně. Na stole byl šálek kávy a výtisk Irish Times otevřený na úmrtních oznámeních. „Dívala jsem se, co se tam obvykle píše,“ řekla. „Když jsem jim volala, ptali se mě, co tam chci napsat. Vůbec jsem nevěděla. Co se jen dá říct o člověku, jako byl Leslie? ‚Milovaný manžel‘ se mi nezdá moc vhodné. Co myslíš?“

Stál uprostřed místnosti a žmoulal krempu klobouku. „Mrzí mě to,“ řekl. „To všechno.“

Zeptala se, jestli si nedá kávu. Odmítl. Atmosféra v místnosti ještě zhoustla. Odnesla svůj šálek do dřezu, vylila zbytek kávy, vypláchla ho a odložila ho dnem vzhůru na odkapávač. Vzpomněl si, jak se tehdy řízla do palce o rozbitou skleničku a jak rychle jí krev stékala po mokrém zápěstí, když ho vytáhla z vody na nádobí.

„Nečekala jsem, že tě uvidím,“ řekla. „Nečekala jsem, že sem ještě přijdeš.“

„Mrzí mě to,“ omluvil se znovu. „Mně takovéhle věci moc nejdou.“

Podívala se na něj přes rameno v černém svetru. „Jaké věci?“ zeptala se. „Soucit s truchlící vdovou? Nebo myslíš ještě to z dřívějška? Že by sex? Nebo láska?“

Na to se nedalo nic říct.

„Přišel jsem,“ začal, „přišel jsem ti říct…“ A zarazil se.

Otočila se na něj. Utírala si ruce do utěrky a věnovala mu mírný, trpký úsměv. „Ano?“

Šel ke stolu, položil na něj klobouk a chvíli si ho prohlížel. Vůbec se tam nehodil, černý klobouk na bílém plastovém povrchu.

„Přišel jsem se tě zeptat, co jsi dělala u Deirdry Huntové doma v ten den, kdy zemřela,“ řekl. Naklonila hlavu na stranu a pořád ještě se slabě usmívala, i když si to očividně neuvědomovala. Quirke pokrčil rameny. „Viděli tě. Její sousedka odnaproti. Každá ulice má svoji drbnu.“

Teď se Kate zamračila, stejně slabě, jako se před chvílí usmívala. „Jak ta ženská odnaproti věděla, kdo jsem?“

„Nevěděla. Popsala tě jedné své známé a ta tě pak popsala mně. ‚Vysoká, krásná, s krátkými černými vlasy.‘ Poznal jsem tě.“

„Máš zkrátka za ušima.“

„Věděl jsem, kdo to byl. Kdo to zákonitě musel být.“

Najednou se rozesmála, krátce a bez jakékoliv srdečnosti. „Takže jsi mě přišel konfrontovat,“ odtušila. „Na koho si to hraješ? Na Sherlocka Holmese? Nebo na Hercula Poirota?“

Nic neřekl, jen tam tak stál v tmavém obleku, zmačkaném mlhou, se svěšenou hlavou a melancholickými, býčími, nepoddajnými rameny. Venku mlha přerostla v déšť, který v tom tichu na okenních tabulkách zněl jako zmatené mumlání odkudsi zdálky. Kate šla ke stolu, vzala do ruky noviny, otočila je zpátky na přední stranu, složila je a znovu položila na stůl.

„Nikdy jsem ho neviděla,“ řekla, „toho Hunta – jak že se jmenuje?“

„Billy.“

„To je ono. Billy. Nikdy jsem se neseznámila ani s jedním z nich.“ Ještě pořád se konečky prstů dotýkala novin a lehce je tiskla ke stolu. „Nebyli jsme zrovna v situaci, kdy bychom se spolu mohli přátelit, Laura Swanová a její manžílek a já a můj. Dokážeš si nás představit, že tu sedíme a klábosíme u salátu a láhve Modré jeptišky? Kdepak, to není moc pravděpodobné, že? Na té představě zkrátka něco nehraje.“

Následovala pauza a pak jí Quirke znovu položil svou otázku: „Proč jsi za ní šla? Když jsem tu byl poprvé, řekla jsi mi, že jsi jí zavolala. Ale ty jsi jí nezavolala, viď, zašla jsi za ní osobně. Proč?“

Zvedla hlavu a podívala se mu zpříma do očí. „Proč? Abych jí řekla do tváře, jaká je nestoudná děvka. Našla jsem přece ty fotky a taky ty prasečinky, které psala pro Leslieho potěchu.“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla, až se jí rozšířily nosní dírky. „Chtěla jsem vidět, jak vypadá.“

„No a?“

„No a co?“

„Co říkala?“

„Nic moc. Byla opilá, když jsem dorazila – měla už v sobě skoro celou láhev whisky. Vypadalo to, že všechno krachlo. Leslie jako vždycky šmelil abanka se chystala zavřít ten jejich podnik, který spolu vedli. Celá se třásla, ta hlupačka. Jen jsem se jí smála. Ona mu věřila – ona věřila Lesliemu! Skoro mi jí bylo líto. A teď je mi trochu líto, že se zabila.“

„Nezabila se.“

Quirke to řekl tak tiše, že se Kate na chvíli zdálo, že se přeslechla. Svraštila obočí a mírně zatřásla hlavou jako plavec, který se právě vynořil zpod hladiny. „Co tím chceš říct?“

„Zemřela na předávkování morfiem. Jak říkáš, byla navíc opilá – měla v krvi alkohol. Díky tomu nejspíš nebyl problém píchnout jí injekci.“

Kate se zamračila ještě víc. Vypadala jako člověk, který se ztratil ve tmě a po hmatu se snaží najít cestu. „Počkej, takže ty chceš říct, že si to morfium nepíchla sama? Já myslela, že se utopila.“

„S takovým množstvím alkoholu a morfia v těle by byla prakticky v komatu,“ řekl Quirke. „Nemohla by ani pohnout prstem, natož řídit auto.“

„Cože? Jaké auto?“

„Její auto našli v Sandycove. Našli i její oblečení, pečlivě poskládané tak, jak by ho poskládala jedině žena.“ Pozoroval ji tak upřeně, že se zdálo, že jí snad musí vidět až do mozku. „Neutopila se, už byla mrtvá. Někdo ji tam dovezl – tedy její tělo – a hodil ho do moře a nechal tam její šaty a auto, aby to vypadalo jako sebevražda.“

„Někdo,“ řekla tak tiše, že to mohlo být jen pouhé vzdychnutí.

„Tak řekneš mi, cos dělala to odpoledne u ní doma?“

Stáli tam tak dlouho, že si najednou oba naráz uvědomili, jak mají ztuhlé a bolavé nohy. Kate klesla na jednu z ocelových židlí u stolu a položila si lokty na umakartovou desku. Quirke měl sucho v ústech, a tak zamířil ke dřezu, vzal šálek, napustil si do něj z kohoutku vodu a žíznivě se napil.

„Už jsem ti říkala, co jsem tam dělala,“ řekla Kate otupěle. „Jela jsem za ní, protože jsem byla naštvaná. Ale byla v takovém stavu, v tak zoufalém, zuboženém stavu, že jsem jí nebyla schopná říct nic z toho, co jsem měla v plánu.“ Obrátila se a podívala se na něj, jak stojí u dřezu s šálkem v ruce. Okno za ním bylo zalité vodnatým, modrošedým světlem. „Kdo ji zabil?“ zeptala se.

„To mi řekni ty.“

„A jak to mám podle tebe vědět?“

„Byla jsi předposlední člověk, který ji viděl živou. Tedy pokud…“

„Pokud co?“ Quirke neodpověděl a odvrátil pohled. „Pokud jsem nebyla poslední! Proboha, Quirku. Bože můj.“ Podivným pohybem, jako by se účastnila jakéhosi rituálu, složila ruce na stole, položila se na ně čelem a začala pomalu kroutit hlavou ze strany na stranu a celé její tělo se při tom kývalo. Navzdory všemu měl chuť jít k ní a položit jí ruku na zátylek, tak bledý a tak zranitelný. Když po chvíli zase zvedla hlavu, Quirke viděl, že plakala, i když se zdálo, že o tom ani neví. Roztržitě si utřela slzy z tváří. „Řekni mi, co se stalo,“ řekla změněným, prázdným hlasem.

Quirkova žízeň neustávala, a tak si znovu naplnil šálek a znovu se napil. „S kým myslíš?“

„S Lesliem. S Billym Huntem.“

„Byl v bytě mé dcery…“

„Kdo?“

„Leslie.“

„Co dělal v bytě tvé dcery?“

„Počítám, že to bylo jediné místo, kde se mohl schovat.“

„Proč, co se stalo?“

„Zavraždili jednoho jeho známého.“

Otočila se na židli, aby na něj viděla. Už neplakala. „Koho?“

„Kreutze. Leslieho kumpána. Říkal si duchovní léčitel. Taky fotil kompromitující fotky svých klientek, i když se zdá, že většinou s jejich souhlasem, a to velmi ochotným.“

„To byly ty fotky, co jsem našla?“

„Nejspíš. Když na ně Leslie natrefil, začal Kreutze vydírat.“

„Co by od něj Leslie mohl chtít?“

„Peníze, samozřejmě.“ Na chvíli se odmlčel. „A drogy. Ty jsi o Leslieho drogové závislosti věděla, nemám pravdu? O jeho závislosti na morfiu. Věděla jsi, že je závislý.“

„Závislý? Věděla jsem, že bere všechno možné, všechno, na co natrefil. Prahnul…“ – smutně, hořce se usmála –… prahnul po zážitcích. Takhle to vždycky říkával: „Prahnu po nových zážitcích, Kate, nic mě nedokáže ukojit. Znamená tohle být závislý?“

„Ty jsi taky brala morfium?“

Kate tuhle otázku nejspíš očekávala. „A na to, jestli jsem použila svoji zásobu na Lauru Swanovou, se nezeptáš?“ Otočila se zády k němu a opřela se do židle s narovnanými rameny, jako by najednou ztuhla. „Ty jsi vážně hlavička, Quirku,“ řekla skoro obdivné. „Vážně hlavička.“ Zvedla se a šla ke sporáku, vzala konvici a odnesla ji ke dřezu, takže jí Quirke musel uhnout. Napustila do konvice vodu, postavila ji zpátky na sporák a zapálila plynový hořák. Sundala plechovku s kávou, našla v zásuvce lžíci a nasypala kávu do víčka překapávače.“ Tohle je moje závislost,“ řekla. „Kafe.“ Otočila se na Quirka. „Ale vyprávěl jsi mi, co se stalo mezi Lesliem a Billym Huntem.“

„Myslel si, že Leslie chce ublížit mojí dceři. Pustil se do něj. Leslie vypadl z okna. Byla to nehoda.“

„A co dělal u tvé dcery v bytě? Tedy myslím Billyho Hunta. Tvoje dcera musí být dost pohostinná, zdá se, že si u ní chlapi podávají dveře.“

„Sledoval její byt,“ řekl Quirke. „Viděl Leslieho vejít dovnitř. Moje dcera nevěděla, kdo to je. Napadla ho a pokusila se ho bodnout.“

„Bodnout?“

„Do ramene. Tužkou. Kovovou pentelkou. Náhodou patřila mně. Měla ji v tašce.“ Odložil šálek na odkapávač. „Je možné, že jí zachránil život.“

„A to jako před kým – před Lesliem?“ Quirke neodpověděl. Kate najednou pochopila. „Ty si myslíš, že jsme je zabili já a Leslie, viď? Lauru Swanovou a toho doktora. Že je to tak?“

„Tvůj manžel byl závislý na morfiu. Nevěděl, co dělá.“

Kate se rozchechtala, znělo to jako posměšné řehtání. „Leslie vždycky věděl, co dělá, obzvlášť když to byla nějaká špatnost.“

Quirkovi se zdálo, že vzduch v místnosti najednou zhoustl a ztěžkl, a uvědomil si, jak je utahaný. „Lhala jsi mi,“ řekl.

Kate lila vodu z konvice do konvičky na kávu a dávala pozor, aby nepřelila. „Vážně?“ řekla nepřítomně. „A v čem?“

„Ve všem.“

Podívala se na něj a pak obrátila pozornost zpátky k překapávači a hořáku, na který ho postavila. Škrtla sirkou, pomalu přejela hlavičkou po smirkovém papíru, až z toho Quirkovi naskočila husí kůže. „Nechápu, jak to myslíš,“ řekla. Popadl ji za zápěstí, až upustila sirku. Podívala se na jeho ruku, jako by nechápala, co to je, ta zahnutá věc z masa a kostí a krve. „Ty moc dobře víš, jak to myslím,“ řekl. „Předstírala jsi, bůhvíjak nejsi zdrcená z toho, že ti utekl manžel, že se ti spustil s jinou ženskou a podobně. Ale všechno to bylo jen naoko.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč bych to dělala?“

„Protože…“Quirke neměl tušení. Myslel si, že to ví, ale najednou se mu to vykouřilo. Jeho hněv se měnil ve zmatek. Co jí to sem vlastně přišel říct? Co pro něj znamená tahle houževnatá, raněná, žádoucí žena? Pustil ji. Zvedla zápěstí a zkoumala bílé brázdy, které na něm zanechaly jeho prsty a do nichž se rychle vracela krev. Všechno se vrací na své místo, všechno se samo napraví. „Mrzí mě to,“ řekl a otočil se.

„Ano,“ řekla Kate, „to mě taky.“

Kate stála u vchodových dveří a pozorovala, jak Quirke spěchá pryč deštěm. Klobouk měl naražený do čela a klopy kabátu si přidržoval u sebe, aby mu dovnitř nefoukal studený vítr od moře. Kdesi nad ní v šedém šeru létali racci, křičeli a naříkali. Zavřela dveře. Když se otočila zpátky do vstupní haly, najednou se na ni začala hrnout prázdnota domu, jako by Kate byla vakuem, do kterého se všechno nezadržitelně valí.

Za posledních šest měsíců nikdy nebyl tak blízko tomu, aby začal zase pít. Na nábřeží se dokonce otočil a vydal se směrem k baru Sheds na konci Vernon Avenue, ale nakonec se přinutil otočit zase zpátky. Jeho hrdlo prahlo po alkoholu. Přestože pršelo a vzduch byl studený, měl pocit, že doutná jako strom, do kterého uhodil blesk. Čekal na rohu u nábřeží skoro půl hodiny, ale nikde nebyl žádný taxík, a tak nakonec musel jet autobusem. Stál na boku na stupátku a držel se kovové tyče. Kolem ubíhalo smutné, mokré nábřeží a zakrslé palmy se leskly v dešti. Dublin, město palem. Quirke se neradostně pousmál.

Na Marlborough Street spadl tažný kůň pod oj poštovního vozu a v obou směrech se tam tvořily fronty autobusů a aut. Velký šedý kůň seděl s roztaženýma nohama a tvářil se podivně klidně a lhostejně. Zdálo se, že nikdo neví, co si počít. Jakýsi policista tam stál s blokem a tužkou. Kolem postával shluk školáků, kteří měli polední přestávku, neměli co dělat a ohromeně sledovali svalené zvíře. Quirke vystoupil z autobusu a vydal se k řece a pak po nábřeží k mostu, přešel ho a zamířil do D’Olier Street. Pak znovu přešel ulici a vešel do budovy policejní stanice. U přepážky se zeptal na inspektora Hacketta a bylo mu řečeno, že má počkat.

Vzpomněl si na toho koně, uvízlého mezi ojemi, s velkýma lesklýma černýma očima.

Hackett se jako vždycky tvářil, že ho rád vidí, vypadal, že je snad přímo štěstím bez sebe. Podali si ruce. Na inspektorův návrh se vydali do Bewley’s, se skloněnými hlavami spěchali deštěm kolem bočního vchodu kanceláří Irish Times, do Westmoreland Street a pak se proplétali mezi svištícími auty, až se dostali ke zdobenému vchodu kavárny. Sedli si ke stolu v zadní části, odkud byl, jak Quirke ke své mírné nelibosti zjistil, přímý výhled na lavici, kde seděl s Billym Huntem toho dne, kdy se viděli poprvé po dvaceti letech a Billy spustil svou litanii žalu a proseb.

„No, pane Quirku,“ řekl inspektor, když si objednal čaj od postrojeného děvčete v ušmudlané zástěře, „to je ale polízanice, viďte?“

Quirke vytáhl pouzdro na cigarety a zapalovač. „Ano, i tak se to dá říct.“

Inspektor ho s přimhouřenýma očima sledoval skrz oblak modrého kouře, který se vznášel nad stolem. „Poslechněte, pane Quirku, mám podezření, že toho o téhle smutné záležitosti víte mnohem víc než já. Nemám pravdu? Co říkáte?“ Quirke se zahleděl dolů na své prsty, které si hrály se zapalovačem. „Vezměme si například onu zajímavou skutečnost, že se slečna Griffinová, vaše neteř, zapletla do jistých nedávných tragických událostí, o nichž jsme oba snad až příliš dobře informováni,“ pokračoval inspektor. „Co ten Leslie White dělal v jejím bytě, a když už jsme u toho, co tam dělal Billy Hunt?“

Quirke pořád dokola převracel zapalovač v prstech, vzpomněl si, jak Phoebe nedávno dělala to samé – ale kdy to bylo a kde?

„Moje neteř…,“ řekl a málem se při tom slově zakoktal, „moje neteř se s Whitem znala náhodou. Potkali se jednou před Stříbrnou labutí, to už byla Deirdra Huntová mrtvá. Nejspíš jí ho bylo líto.“ Zvedl hlavu a jeho pohled se setkal s policistovýma přimhouřenýma očima. „Je ještě mladá. Má s lidmi soucit. Vzal ji na odpolední čaj do Grafton Café. Spřátelili se. A pak, když na něj Kreutz poslal ty chlapy, aby ho zbili…“

„Mimochodem – proč to vlastně udělal?“ zeptal se inspektor tím nejvlídnějším tónem, jakého byl schopen.

„White z něj ždímal peníze. Kreutz už toho měl po krk. Chtěl Whitea varovat.“

Inspektor se pokusil típnout cigaretu do popelníku, ale minul. Popel spadl na stůl a Hackett ho rychle jako provinilý školáček smetl hranou ruky. „A víte to jistě?“

„Samozřejmě že ne. Jen hádám, ale mé domněnky jsou podložené.“

„A podložila vám je vaše neteř, nemám pravdu?“

Quirke zaváhal. „Ona nemá tušení, co dělal Leslie White u ní doma. Není si jistá. Myslí si, že chtěl, aby mu pomohla, aby mu půjčila peníze, nebo něco takového – zabili přece Kreutze a Kreutz se znal s Whitem, to Phoebe věděla.“

„Jak to?“ Opět ten dobromyslný tón, opět ten pozorný pohled.

„Jak to věděla? White jí to řekl. Rád vyprávěl příběhy o legračních lidech, které znal – šlo mu to. Phoebe připadal zábavný. Zkrátka to se ženami uměl.“

Nehezké děvče jim přineslo podnos s konvičkou a šálky a se zařinčením ho položilo. Inspektor čekal, až odejde, a pak řekl: „Takže Kreutz na Whitea pošle gorily, což Whitea pěkně namíchne, a to dokonce tak moc, že jen co nabere sílu, jde za Kreutzem do bytu, dá mu nakládačku a nechá ho vykrvácet na koberečku v obýváku. Co dál?“

„Pak zpanikaří, jde za Phoebe do bytu – dala mu klíč – a nejspíš se tam chce schovat.“

Inspektor si do čaje hodil čtyři kostky cukru a pomalu ho zamíchal. Nalil si do něj mléko, ale čaj byl pořád ještě moc horký, a tak si ho hezkou dávku odlil na podšálek, třesoucíma se rukama si ho opatrně zvedl ke rtům a pořádně si lokl. „A Billy Hunt?“ zeptal se a otíral si při tom rty. „Jak ten do toho zapadá? A jak se dostal do domu, kde bydlí slečna Griffinová?“

„Přesvědčil tu bláznivou starou ženskou, která bydlí v přízemí, že je Phoebin strýc. Viděl Whitea jít dovnitř a…“

„Zřejmě také náhodou, že?“

Quirke inspektorovi nabídl otevřené cigaretové pouzdro, ale ten tentokrát odmítl strohým zavrtěním hlavy. Quirkovi připadalo, že jeho oči jsou pronikavé jako dýka.

„Ve skutečnosti,“ řekl Quirke a odkašlal si. „Ve skutečnosti dům už dlouho sledoval. Tou dobou už byl přesvědčený, že Leslie White zabil jeho ženu. Věděl, že moje neteř ho už jednou vzala k sobě domů, poté, co ho tak zřídili Kreutzovi lidé. Nevěděl, kdo Phoebe je. Když viděl Whitea vejít do domu, sledoval ho. Pak přišla Phoebe, Billy počkal, až otevře dveře, a pak…“

„… a pak vběhl dovnitř a vystrčil toho prevíta z okna.“

„Ztratil hlavu.“

„Cože?“

Quirke si musel znovu odkašlat. „Říká, že prý ztratil hlavu.“

„Jo, jo. To mi řekl taky.“

„Nebyl mi schopen říct, co chtěl Lesliemu udělat, ale ví, že ho nechtěl zabít.“

„A věříte mu?“

„Věřím,“ odpověděl Quirke nebojácně a nebojácně hleděl inspektorovi do očí.

Konečně se inspektor opřel do židle a usmál se. „Vy jste takový dobrák, pane Quirku, to na vás obdivuju,“ řekl. Čaj už vychladl, a tak ho teď inspektor mohl pít přímo ze šálku. Quirke si s lhostejným úžasem všiml, že pokaždé, když šálek zvedne, spadne z jeho dna kapka zpátky na podšálek, kde udělá malý kráter do loužiěky hnědavé tekutiny, která tam zůstala, a vyšle směrem ke stolu neuspořádanou spršku cákanců. „A co chcete, abych udělal, pane Quirku?“

„Ocenil bych, kdybyste nedělal nic.“

Hackett přikývl, jako by přesně tuhle odpověď čekal. Na chvíli se zadumal a povzdechl si. Pak se tiše rozesmál. „Pane na nebi, pane Quirku,“ řekl, „u vás člověk vážně nikdy neví. Říkáte, že nemám dělat nic. Ale před dvěma lety jste za mnou přišel s informacemi o všemožných lotrovinách, které se odehrávají v tomhle městě, a chtěl jste po mně, abych dělal všechno možné, zatýkal lidi, zničil jejich pověst, vzal do vazby vážené občany – některé dokonce z řad vaší rodiny – a odhalil, jací jsou to darebáci, jak jste tvrdil.“

„Ano,“ řekl Quirke. „Já si na to pamatuju.“

„To já taky. Oba si na to pamatujeme moc dobře.“

„Ale vás z toho případu odvolali.“

Hackett se zasmál. „Jak oba dobře víme, ve skutečnosti odvolali celý ten případ a opatrně a bezpečně ho uložili k ledu do krabice s nápisem Nedotýkat se. Svět je zlý, pane Quirku, a žijí v něm zlí lidé. A neexistuje žádná spravedlnost, tedy já aspoň žádnou nikde nevidím.“

„V tomhle případě bylo spravedlnosti učiněno za dost.“

„Podle mě ale dost drsným způsobem.“

„Ale i tak. Smrt Leslieho Whitea není pro svět žádná ztráta. Jednu ženu otrávil a jednoho muže ubil k smrti. Billy Hunt ušetřil státu práci s vyměřováním trestu za tyhle zločiny.“

Inspektor pochybovačně pokrčil rameny. „Billy Hunt,“ řekl. „Billy Hunt sám sebe jmenoval soudcem, porotou a katem. Vy myslíte, že by mu to mělo projít?“

„Podívejte, inspektore,“ řekl Quirke. „Billy Hunt je mi putna. Mně jde jen o to děvče.“

„O vaši neteř?“

Quirke se zahleděl na druhý konec místnosti ke stolu, kde předtím seděli s Billym Huntem. „Není to moje neteř,“ řekl. „Je to moje dcera.“ Inspektor, který seděl zhroucený v křesle s bradou na hrudníku, se na něj nepodíval. „Je to dlouhá a složitá historie, jednou vám ji povím. Ale chápete, o co mi jde. Neměla to v životě lehké. Přihodila se jí spousta ošklivých věcí a některé z nich mojí vinou – vlastně docela dost jich bylo mojí vinou. Teď ji musím chránit. To, čeho byla včera v noci svědkem, to, co se stalo… Vy máte syny, nemám pravdu? Taky byste je chtěl chránit, kdyby si prošli tím, čím si prošla moje dcera. Kdyby musela svědčit u soudu, nevím, co by to s ní udělalo.“

Hackett posunul své mohutné tělo, napůl se zvedl a sáhl po Quirkově cigaretovém pouzdře, které leželo na stole, a jednu cigaretu si z něj vzal. Quirke škrtl zapalovačem.

„Takže vy po mně chcete,“ začal inspektor pomalu, „abych tuhle záležitost ututlal, aby to děvče, vaše dcera, jak tvrdíte, nemuselo svědčit u soudu?“

Quirke zaváhal, ale nakonec řekl jen: „Přesně tak.“

Inspektorova hlava znovu klesla na hruď a jeho dvě brady se vypoulily, tlusté záhyby masa, bledé jako břicho ryby. „To po mně žádáte hodně, pane Quirku.“

„Myslím, že mi to dlužíte. A jestli ne mně, tak aspoň mojí dceři.“ Vzpomněl si, jak před dvěma lety stál v zaneřáděné kuchyni, kde na podlaze leželo zakrvácené ženské tělo, které bylo přivázané k židli spletenou elektrickou šňůrou a vlastními silonovými punčochami. Jaké spravedlnosti se dočkala ona?

Policista si ohmatával kapsy a hledal peníze, ale Quirke hodil na stůl dvoušilink, který se ještě chvíli točil na hraně a pak spadl. Hackett kývl směrem k minci. „Tak tak,“ řekl, „nejspíš jsme si navzájem dlužní.“ Pak Quirkovi věnoval dlouhý, zkoumavý pohled, jako by v duchu cosi zvažoval. Nakonec se rozhodl. „Myslím, že mi říkáte pravdu, pane Quirku,“ řekl. „Tedy pravdu, tak jak ji vidíte vy. Nejdřív jsem vám nevěřil. Popravdě řečeno jsem si myslel, že mi věšíte bulíky na nos.“

Quirke se ani nehnul, oči upíral na stůl a jednu ruku sevřenou v pěst měl položenou vedle šálku, kterého se ani nedotkl. Inspektor pokračoval: „Ale vy jste to vážně nepochopil, viďte? Nemyslel jsem si, že jste tak důvěřivý. Taky jsem si nikdy nemyslel, že jste takový optimista, co se týče lidských bytostí a jejich skutků.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Quirke, ale pořád zíral do stolu.

Inspektor se svižně zvedl a vzal si svůj klobouk. Čekal, a když se Quirke po chvíli také zvedl, společně prošli nabitou jídelnou a kavárnou ke vchodu, kde se zastavili.

„Je mi líto,“ řekl Hackett. „Nemůžu udělat to, co po mně žádáte – nemůžu nedělat nic. Ve skutečnosti to bylo jinak, než si myslíte vy. Je to všechno mnohem prostší a vlastně i mnohem děsivější. Jistý gentleman žije v domnění, bůhvíjak nás všechny nevypekl.“ Otočil se, usmál se svým ropuším úsměvem, podíval se na Quirka a mrkl na něj. „Ale já mu na to neskočil, pane Quirku. Kdepak, já ne.“

„O kom to mluvíte? Kdo je to?“ zeptal se Quirke.

Inspektor vykoukl ze dveří a zamžoural do šedivého rána. „Nevím, čím to je, ale z počasí v téhle zemi by se jeden zjančil.“

4

Billy Hunt dobře věděl, že si o něm lidé myslí, že je tak trochu hloupý, ale on věděl, jak se pletou. Tedy ne že by si dělal nějaké velké iluze o své inteligenci. Ve škole patřil mezi ty pomalejší, nebo mu to aspoň tvrdili, ale to bylo způsobeno tím, že mu nešlo čtení, a tak občas nestíhal držet tempo se zbytkem třídy. Proto taky tehdy před lety nechal medicíny – nečekal, že bude muset přečíst tolik knih. Quirke a celá ta jeho parta se na něj samozřejmě dívali skrz prsty. Quirke. Nevěděl, co si o něm má myslet, choval k němu rozporuplné city. Ale když už jsme u těch hlupáků, ten úžasný pan Quirke, který si myslí, bůhvíjak není chytrý, vůbec nemá tušení, co se vlastně stalo. Za jiných okolností by to bylo k popukání, jak se všichni zmýlili, aniž by si to uvědomovali.

Kdepak, Billy Hunt není žádný hlupák. Ví, co a jak, a vyzná se ve světě. Celá léta během návštěv švýcarského ředitelství firmy jednal s těmi největšími esy – ti chlapi by si někoho jako Quirke dali k snídani –, nemluvě o prvotřídních kurvách, které se potloukaly po ženevských hotelových vestibulech. A prodat dovedl Billy cokoliv – prodal by i opalovací krém negrovi. Ale že by se za to dočkal nějakého uznání, to ne. Když před lidmi zmínil, čím se živí, většina z nich si ho představovala jako nějakého ubožáka, který chodí od dveří ke dveřím a snaží se paničkám v domácnosti vnutit vysavač. Neměli nejmenší tušení, co skutečný prodejce vlastně dělá, kolik je v tom strategie a psychologie. V tom spočívá tajemství obchodu: člověk musí lidem vidět do hlavy, vědět, jak přemýšlí. Tedy ne že by se při tom přemýšlení nějak nadřeli. Všichni lidi, všichni zákazníci a klienti jsou hlupáci.

Nečekal, že se do Deirdry Wardové tak zamiluje. Myslel si, že v jeho věku už má tyhle věci za sebou. Ženevské děvky stačily k tomu, aby ukojil své potřeby. Tedy dokud nepotkal Deirdru. Bylo mu jasné, že je pro ni moc starý. Nemohl tomu uvěřit, když souhlasila, že se s ním vyspí. Jakého pitomce ze sebe udělal, když se vychloubal svojí prací, tím, jak se mu pokaždé povede ulovit dobrý kšeft, a taky cestami do Švýcarska a podobně. Deirdra nejspíš vážně věřila, že splní svůj slib a vezme ji s sebou a představí ji svým šéfům, Herr Tomuhle a Monsieur Támhletomu – „Říkejte mi Fritz, gnädige Frau!“

„Říkejte mi Maurice, chère Madame!“ – a bude ji brát na velkolepé večeře a bydlet s ní v luxusních hotelech, ukáže jí Matterhorn a vezme ji lyžovat. Jaký to pro něj byl šok, když se ukázalo, že to ona má skutečné ambice – a navíc talent je zrealizovat. A jaká škoda, že Deirdra měla na rozdíl od něj tak špatný odhad na lidi. Billy okamžitě poznal, co je Leslie White zač. Ale s Deirdrou samozřejmě nebyla řeč. Byla tvrdohlavá, tvrdohlavá jako mezek.

Svým způsobem to však byla úleva, že se rozhodla dát do kupy právě s Whitem. Billy se od samého začátku nejvíc bál toho, že Deirdru přestane bavit, protože je o tolik starší, a najde si někoho mladšího. Nechtěl dopadnout jako ti staří blázni ve starých písničkách, kteří byli všem pro smích, protože nedovedli uspokojit své mladé ženy. Jakou písničku to jen zpívávali?

Jó, vejce, vejce, kosti z morku

a starýmu zhasne zrak…

Ne, to by nesnesl, kdyby do sebe lidi šťouchali a za zády se mu smáli. Udělal by cokoliv pro to, aby tak nedopadl, tedy skoro cokoliv.

Jak se ukázalo, byl stejně slepý jako všichni zamilovaní blázni v písničkách. Důkazy měl přímo před nosem, jen kdyby si připustil, že je opravdu vidí. Ty změny nálad, bezdůvodný smích a slzy, nenadálé podrážděné výbuchy, to všechno mu mělo napovědět, že se něco děje. Nejnápadnější bylo, jak na něj najednou začala být jako z cukrkandlu, vařila mu speciální večeře, údajně jeho oblíbená jídla, a seděla s ním u stolu, když jedl, podpírala si bradu dlaní, upírala na něj zářící oči a předstírala, jak ji zajímá příběh, který jí právě vypráví, o nějakém složitém prodeji, který se mu povedl, nebo o šikovném obchodu, který se mu podařilo uzavřít. Taky nechtěla, aby se jí dotýkal – sice mu to dovolila, ale nechtěla to, ne tak, jako to chtěla tenkrát, když spolu byli poprvé, to se po něm plazila jako liána, málem si ani nestihla sundat kalhotky. Dvakrát si všiml jejích jizev, červených podlitin vzadu vysoko na stehnech, jako by dostala výprask, a škrábanců na lopatkách, které byly očividně od nehtů, ale jemu to nedošlo. Tak tak, všechny důkazy měl před nosem, bylo to jasné jako facka, ale neviděl je, protože je nechtěl vidět. Teď už to všechno chápal. Přál si, aby to nebyla pravda.

Jak dlouho by to pokračovalo, ta jeho slepota, ta jeho dobrovolná hloupost, kdyby mu White neposlal tu fotografii? A proč mu ji vůbec posílal? Jen tak z legrace? Když tehdy ráno dorazila, udělalo se mu z ní špatně, a to doslova – musel běžet nahoru do koupelny a vyzvracet slaninu a vajíčka a topinku, které mu připravila k snídani. Byl jako zvíře, které někdo otrávil. Něco takového se mu ještě nikdy nestalo, ještě nikdy nezažil takovouhle příšernou směsici bolesti, trýzně a vzteku. A ještě něčeho dalšího. Když se na fotografii podíval, cítil ještě něco horšího, jakési vzrušení, tupou křeč v břiše, nebo spíš ještě níž, pálivou bolest v kostech a v rozkroku, stejnou, jakou cítil jako kluk ve škole, když se nahnul přes ramena hloučku svých spolužáků na záchodcích pro druhý stupeň a uviděl, nad čím se to sklánějí, nad obrázkem vytrženým z oplzlého časopisu, na němž byla jakási courá, která ležela na zádech s roztaženými koleny a bylo jí vidět až do krku. Ale to, co přišlo poštou, to nebyla žádná courá, ale jeho žena, rozvalená a se sukní vyhrnutou tak, že bylo všechno vidět.

Jakmile fotografii spatřil, okamžitě věděl, kdo ji vyfotil. Nikdy mu Kreutze nepředstavila, nikdy ho ani neviděl, ale to, jak o něm Deirdra básnila a hlavně jak o něm najednou básnit přestala, stačilo k tomu, aby si uvědomil, že tenhle Kreutz je nejspíš pěkný ptáček. Ale proč by Kreutz Deirdra vyfotil a pak tu fotku poslal jejímu manželovi? V té době si totiž ještě myslel, že mu ji musel poslat Kreutz. Billy nejdřív usoudil, že Kreutz se z něj nejspíš pokusí dostat peníze. Viděl dost gangsterek, kde se něco podobného stalo, nějaký chlap opil nebo zdrogoval děvče a pak je vyfotil v kompromitujících pozicích – ve filmech ty fotky samozřejmě nikdy neukázali – a poslal ty fotky jejímu manželovi, aby ho vydíral a donutil ho zaplatit. Takové filmy vždycky skončily střílením a mrtvolami, příliš úhlednými a nedotčenými, povalujícími se všude kolem v kalužích černé krve.

Nemohl pochopit, jak je možné, že ho nenapadlo, že mu fotku poslal Leslie White, nikoli Kreutz, až na to, že nedávalo smysl, proč by White tu fotku vůbec měl. Taky nevěděl, proč se nevydal rovnou za Kreutzem, když Deirdra umřela, a místo toho se soustředil na Leslieho Whitea. Sledoval ho dlouho, stopoval ho, monitoroval. Viděl ho s tou holkou. Nevěděl, že je to Quirkova dcera. Nevěděl o ní vůbec nic. Ale líbila se mu. Tedy „líbila“ nebylo to správné slovo. Dokonce i přes tu vzdálenost, kterou si od ní vždycky udržoval, k ní cítil jakýsi soucit, vlastně spíš s ní. Měl pocit, že jsou si nějakým způsobem podobní. Byla vlk samotář stejně jako on – a Billy byl samotář, o tom nikdy ani v nejmenším nepochyboval. Začal na ni dohlížet, dohlížet na její blaho, i když neměl nejmenší tušení, jak by jí mohl pomoct. Dokonce jí i pravidelně volal, chtěl jen zjistit, jestli je v pořádku, i když samozřejmě nikdy nic neřekl, jenom poslouchal její hlas, dokud taky nepřestala mluvit, a tak tam tak seděli, každý na jiném konci drátu, mlčeli, poslouchali a svým způsobem dělali jeden druhému společnost.

Možná to bylo spíš kvůli ní, kvůli té dívce, ne kvůli Deirdře, když poslal ty tři chlapy, aby Whiteovi dali nakládačku. Byli to dobří kluci, Joe Etchingham a Eugene Timmins a jeho brácha Alf, Joe s ním hrál fotbal, byl to šikovný obránce, a druzí dva hráli hurling. Všichni tři byli členy hnutí, měli za sebou pár úkolů na hranicích a byl na ně spoleh, že budou držet jazyk za zuby. Ano, možná se vážně snažil chránit tu – jak že se jmenuje? – tu Phoebe, když se s chlapy domluvil, že si na Whitea počkají s hurlingovými pálkami a vezmou si ho pořádně do parády.

Měl Joea Etchinghama a bratry Timminsovy poslat taky na Kreutze, místo aby se s ním šel vypořádat sám. Neměl v úmyslu praštit ho tak tvrdě a tolikrát, nechtěl ho zabít. Kreutz nebyl žádný hrdina a během pěti minut mu řekl všechno, co chtěl vědět, jak Leslie White poslal tu fotku a jak bral peníze jemu i salonu, všechno, celou tu odpornou historii – dokonce mu ukázal, kde má schované morfium, ve špižírně na maso v kuchyni, jak příhodné –, tak proč ho nedokázal přestat bít? Na Kreutzovi bylo něco, co přímo volalo po tom, aby ho člověk zbil, aby mu dal pořádnou nakládačku, zapojil pěsti, lokty, kopance špičkou i patou, prostě všechno. Nebylo to jen tím, že to byl umouněnec. Měl navíc slabošské, zženštilé způsoby, jakmile ho Billy začal bít, prostě nemohl přestat. Dostal se do jakéhosi transu. Každý tupý úder pěsti na jeho tělo, které bylo kost a kůže, si žádal další ránu a pak další a další. Ještě že ho napadlo vzít si pár kvalitních, tlustých kožených rukavic, jinak by měl klouby nadranc. A pak byla najednou všude krev.

Ubohá Deirdra. Odpustil by jí, byl si jistý, že by jí odpustil, kdyby ho o to poprosila, kdyby škemrala. Přišlo mu zvláštní, že jako první umřela ona. V duchu si to občas pletl, pletl si pořadí, takže se mu zdálo, že první byl Kreutz, nebo dokonce Leslie White, a potom teprve Deirdra. Ale kdepak. Tehdy večer se vrátil domů celý utahaný, v ten den, kdy přišla ta fotka. Měl jet na západ, do Galway a Sliga, aby jim povyprávěl o novém léku na artritidu, který se právě začal prodávat – hotový zázrak, další z mnoha ale místo toho se celý den toulal po městě, sotva si uvědomoval, kam jde, jen chodil, chodil a chodil, plahočil se ulicemi a snažil se dostat ten výjev z hlavy, tu představu Deirdry, jak leží na pohovce s roztaženýma nohama a ukazuje se světu, tak jak se nikdy nechtěla ukázat jemu, svému manželovi. Nakonec už mu nezbývalo než jít domů – kam jinam by taky chodil? Jen co vešel do dveří, ucítil whisky, ten kyselý, horký pach. Její oblečení bylo v koupelně na podlaze, její sukně, spodnička, kalhotky. Z toho pohledu se mu udělalo špatně, vlastně se mu z něj znovu zvedl žaludek. Byla to šílená představa a Billy si toho byl vědom, ale byl přesvědčený, že kdyby nebylo toho oblečení na zemi, to, k čemu došlo pak, se vůbec nemuselo stát. Možná by byl zavolal doktora, nebo dokonce sanitku. Donutil by ji vypít horký čaj, masíroval by jí spánky, držel ji za ruku, oživil by ji. Ale to oblečení, to nestoudné oblečení, bylo jen součástí té velké, horké, dusivé záplavy špíny, kterou tahle fotografie vrhla na svět. Ano, mohlo za to to oblečení. Ještě nikdy v životě nikomu nedával injekci. Viděl to, víceméně věděl, jak to udělat, ale dělal to poprvé. Nečekal, že její kůže bude tak gumová, že bude tak vzdorovat. Musel žílu vzít mezi prsty a jehlu do ní píchnout z boku. Ale nejzvláštnější na tom bylo, jak se mu rukou, tou rukou, která držela stříkačku, rozlil do těla mohutný a pomalý příval klidu, projel mu rukou a pokračoval do hrudi a zpomalil mu tep, byl to balzám pro jeho krev, jako by si něco píchl on, jako by ten čirý, chladný elixír netekl do ní, ale do něj. Když jehlu vytáhl, Deirdra vydala táhlý, rozechvělý sten a bylo po všem. Chvíli ji pozoroval ve světle lampy, která stála na nočním stolku. Pátral v sobě po nějakém pocitu viny, smutku nebo třeba jen lítosti, ale nic nenašel: byl smířený. Bylo nezbytné, aby zemřela, jinak by nemohl žít on. Najednou se pro něj stala jedem, který mu otravoval život, už to nebyla ta Deirdra, kterou znal, nebo si alespoň myslel, že ji zná, ale to stvoření z fotografie, ta nestvůra. Ano, neměl jinou možnost. Jed zajed.

Jehlu a prázdné ampule uložil do svého kufříku se vzorky a zaklapl ho. Nesmí zapomenout, že se jich musí zbavit. Co dál? Na posteli pod sebou měla ručník, byl ještě vlhký a Billy ji do něj zabalil. Ucítil nepříjemný zápach. Bude muset převléci peřiny a zbavit se toho ručníku. Bude to hračka. Jestli se něco naučil na fotbalovém hřišti, tak neváhat a řítit se pořád dál, ať už je v cestě kdokoliv a jakkoliv hlasitě píská rozhodčí na píšťalku. Prostě sklonit hlavu a jít tvrdě do toho.

Zvedl se, šel k oknu, zůstal stát s rukama v kapsách a díval se na velký měsíc, který visel na obloze. Za ním na posteli nebylo slyšet žádný zvuk, žádný pohyb, nic, byla tam jen široká, vyboulená nepřítomnost. Nízko na obzoru ležela nakupená hradba mraků modrých jako velryba, které měly u horního okraje lemování planoucí jako rozžhavený kov. Nejlepší bude, když přiveze auto, její auto, k uličce za domem, odnese ji do zahrady a pak ven dveřmi vedle nepoužívaného záchodu. Bylo už pozdě, nikdo ho neuvidí. Bylo ale dost světlo, protože svítil měsíc. Kůlna na zahradě vrhala ostrý černý stín šikmo přes šedou trávu. Odveze ji do Sandycove, kam občas chodívali na procházky během těch pár týdnů, než se vzali. V takovouhle vlahou noc tam bude krásně, s tím měsícem nad vodou a světýlky z Howthu, blikajícími na druhé straně zálivu. Bude to jejich poslední společná cesta. Všechno bylo najednou naposledy. Měl silný pocit, že všechno, co se stalo, bylo předurčeno osudem a bylo to nevyhnutelné. Možná že když se člověk podívá na cokoliv, na jakoukoliv událost, dostatečně zblízka, uvidí, že je k ní přibalena i budoucnost, pečlivě jako pružná výplň v golfovém míčku. Ta chvíle, kdy ji poprvé spatřil v Plunkettově lékárně, v sobě měla obsažený taky tenhle okamžik, kdy stojí u okna a pozoruje měsíc a Deirdra, tedy to, co zbylo z Deirdry, leží na posteli. Osud. To je ono.

Dlouho mu trvalo, než našel její klíček od auta. V kabelce ho neměla. Prohledal její oblečení, ale marně. Ucítil záchvěv úzkosti jako první zamihotání plamínku, který se brzy rozšíří po celém domě, ale pak vešel do kuchyně a v popelníku na stole, kde ho vždycky nechávala, ležel svazek klíčů – proč se tam nepodíval hned? Možná je mnohem víc rozrušený, než se mu zdá. Bude muset být opatrný, teď si nemůže dovolit udělat chybu. Než otevřel vchodové dveře, zhasnul světlo v chodbě a pak zůstal stát ve stínu dveří a pozoroval ulici. V pár oknech v patře se svítilo, ale všude vládl klid. Clontarfští chodili spát brzo. Pozorně si prohlédl hlavně dům přímo naproti nim, kde bydlela ta bývalá jeptiška a zběhlý kněz. Matka představená, jak jí říkal, byla všetečná potvora. Sledoval záclonky v prvním patře, aby se přesvědčil, jestli se náhodou nepohnuly, ale zdálo se, že vzduch je čistý. Vyšel ven do tmy – měsíc vrhal stíny i tady – a otočil klíčem v zámku dveří za svými zády, aby pootočil západkou a dveře tak necvakly, až je zavře. Byl tichý jako myška. I branku ze zahrady se mu podařilo otevřít a zase zavřít naprosto neslyšně. Zvuk motoru z austina, až bude startovat, mu nedělal starosti – nikdo, dokonce ani matka představená, nebude ve tmě schopen poznat, že vůz řídí on.

Přetrvávající vůně jejího parfému v autě byla jako pomalá rána do srdce.

Skloň hlavu a žeň se dál. Žeň se dál!

Byla pěkně těžká. Naposledy ji takhle v náručí nesl v ten den, kdy se vrátili z líbánek a Billy trval na tom, že ji musí přenést přes práh. Snažila se bránit, smála se a opakovala mu, ať ze sebe nedělá blázna. Ale Billy se nahnul na bok, popadl ji do náruče a připadalo mu, že nemůže být těžší než snop pšenice. Ale to už bylo dávno, v nějakém jiném životě. V uličce za domem otevřel zadní dveře auta, položil ji na zadní sedadlo a právě ve chvíli, kdy za ní zavíral dveře, velký, tmavě modrý mrak, který se postupně zvedal, aniž by si toho Billy všiml, obratně pohltil zašlou stříbrnou minci měsíce. Sedl si za volant a pomalu, zhluboka se nadechl. Její oblečení, oblečení, které nechala na podlaze v koupelně, bylo složené v úhledném komínku na sedadle spolujezdce. Znovu si vzpomněl na silnici vedoucí po pobřeží, která teď bude zahalena tmou, vzhledem k tomu, že se schoval měsíc, a moře bude taky tmavé a hradba mraků se bude na obloze šplhat výš a výš, až rovnoměrně rozprostře svůj stín na celý svět.

Pak nastartoval motor a vyrazil.

EPILOG

Quirke se probudil do šedého svítání. Byl venku pod nějakými stromy. Byla mu zima a tvář měl zvlhlou rosou. Cítil slabou bolest a slabé znepokojení. Přemýšlel, jestli měl nehodu, jestli spadl sám, anebo ho někdo srazil k zemi. Vynořila se nad ním velká tmavá postava a něco říkala. Ale Quirke nedokázal zachytit slova. V hlavě měl mlhu. Byl zhroucený na jakémsi sedadle, zdálo se, že je to železná lavička. Ano, byla to lavička a ta lavička stála u kanálu, poznával to tam, viděl most Huband Bridge, jak se hrbí v šedi. Temná postava natáhla bledou ruku, popadla ho za rameno a zatřásla s ním. Quirkovi okamžitě začalo bušit v hlavě, jako by se mu v ní tím třepáním uvolnilo cosi těžkého, co se teď nekontrolovatelně kutálelo ze strany na stranu. „Jste v pořádku?“ říkala postava. Byl to policista, obrovský a urostlý, s kulatým, bezkrevným obličejem, klasickou to výbavou – trochu se podobal inspektoru Hackettovi. Quirke se na lavičce posadil a policista mu sundal ruku z ramene a poodstoupil. „Jste v pořádku?“ zeptal se znovu. Quirke měl sucho v ústech, sucho a palčivo, a musel chvíli hýbat čelistmi, aby se mu pod jazyk dostalo trochu slin, než mohl odpovědět. Řekl, že ano, že se mu daří výborně a že nejspíš usnul. „Nejspíš jste to s tím pitím trochu přehnal, jak na vás tak koukám,“ řekl policista nevrle. Jak je možné, že policisté se vždycky tváří dotčeně? pomyslel si Quirke. I když se jich člověk zeptá jen na cestu, pokaždé na něj vrhnou ten chmurný, překvapený pohled a začnou se mračit, jako by už jen to, že je člověk osloví, bylo osobní urážkou. Quirke zavřel oči, aby se ho zbavil, a když je za chvíli znovu otevřel, policista byl skutečně pryč. Tedy Quirke ho aspoň nikde neviděl. I světlo se změnilo, teď bylo silnější. Ještě pořád seděl zhroucený na lavičce. Musel znovu na chvíli usnout nebo upadnout do bezvědomí. Posadil se a prohledal kapsy, jestli nenajde cigaretu, ale nenašel. Pomalu si začal vzpomínat, co všechno se stalo. Včera bylo úterý a večer měl jít s Phoebe na jejich pravidelnou večeři, ale Phoebe byla u Mala a Quirke se jí neodvážil zavolat. Místo toho šel do hotelu Russell sám a sám snědl večeři a vypil láhev vína. A pak pokračoval k McGonaglovi a vyzunkl několik panáků whisky, nemohl si vzpomenout, kolik jich bylo. Všechno, co následovalo potom, to, jak se ocitl na téhle lavičce u kanálu, bylo jako v mlze. Zvedl se na nohy a zapotácel se, pořád ještě měl pocit, jako by se mu v hlavě kutálela železná koule. Měl udělat cosi neodkladného. Co to bylo? Jistě, Phoebe – musí něco udělat s Phoebe. Nevěděl co, ale věděl, že to prostě musí udělat. Zachránit ji. Je to jeho dcera. Musí najít způsob, jak ji přivést zpátky do života. Tak to pojmenoval, to byla slova, která si v duchu opakoval: Musím ji přivést zpátky, přivést ji zpátky do života. Rozhlédl se na obě strany kanálu. Neviděl ani živáčka. Myslel na dlouhý, popelavý den, který měl před sebou. Snažil se přimět sám sebe, aby se pohnul, aby se vydal na cestu, pryč odsud, ale marně. Tělo ho neposlouchalo. Stál tam jako solný sloup. Nevěděl, kam má jít. Nevěděl, co má dělat.

KONEC

-

Nakladatelství MOBA vás baví již od roku 1991

Benjamin Black

Anatomie strachu

Originální název: The Silver Swan, vydáno u Picador, London 2007

Překlad Martina Knápková

Odpovědný redaktor Lukáš Kratochvíl

Grafická úprava Zdeněk Valach/OPT

Obálka Marcel Bursák/OPT MOBA

Tisk Finidr, s. r. o.. Český Těšín

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© 2007 by Benjamin Black

© Moravská Bastei MOBA. s. r. o.. Brno 2011

Vydání první

ISBN 978-80-243-4004-3

Cena včetně DPH 269 Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai