Peggy Blair

Hříchy Havany

PROLOG

Rodiče Rickyho Ramireze stáli na chodbě a o čemsi tiše diskutovali s lékaři. Babiččina ruka v Rickyho drobné dlani připomínala tenké kosti ptáků. Stará žena měla zavřené oči a dýchala jen mělce. Místnost byla prosycená směsicí tabáku, anýzu a potu.

Když se babička náhle posadila a přitáhla si k sobě chlapcovu hlavu za uši, desetiletého Rickyho spíš překvapila, než že by se vyděsil. Držela ho tak pevně, až mu z očí vyhrkly slzy. „Mrtví přijdou,“ zachroptěla. „Můj dar tobě jako nejstaršímu dítěti.“ Chlapec sotva rozeznal její hlas. Nepromluvila už několik dní.

„Jací mrtví, babi? Vrátíš se domů?“ Mrtví odcházejí, a pokud věděl, ještě nikdy se nevrátili.

„Ne,“ usmála se žena chabě. Uvolnila sevření a jemnou snědou rukou pohladila vnuka po tváři. „I když bych tě moc ráda viděla vyrůstat, chlapče.“

„Tak kdo teda přijde, mamita?“ Ricky si promnul rozbolavělé uši.

Ženino tělo pozvolna kleslo zpátky na postel. Znovu se natáhla po vnukově ruce. „Poslové z druhého břehu. Pošle ti je na pomoc oriš Elegua, abys ty pomohl jim. Bude z tebe policista, Ricky, vidím to ve tvé budoucnosti. Jednej s nima s respektem, stejně jako oni budou jednat s tebou. Nikdy ale nezapomeň, Elegua je šejdíř.“ Poslední slova pronášela tak tiše, že chlapec musel napínat sluch, aby jí rozuměl. „Zůstane to naším tajemstvím, bohové se snadno rozhněvají. Slib mi to.“ Pevně mu sevřela ruku.

„Slibuju.“

Naposled chlapcovy prsty uvolnila a znovu zavřela oči.

Ricky cítil v dlani, jak babiččina ruka chladne, a věděl, že odešla. Jen netušil kam. Rozplakal se.

Jakmile se malý Ricky zbavil smutku, začala jej myšlenka na duchy vzrušovat. I když by byl raději, kdyby mu mamita zanechala něco praktičtějšího, třeba baseballovou pálku.

Ubíhaly však týdny a měsíce a žádní mrtví ani poslové nepřicházeli. A neobjevila se ani žádná pálka.

Rodiče mu vysvětlili, že babička byla stará a zmatená a že zemřela na vzácný druh demence, v jehož důsledku věřila nereálným věcem. Nakonec se dozvěděl, že mu jako odkaz namísto šestého smyslu zanechala vadný gen.

Inspektor Ricardo Ramirez se dozvěděl, že umírá, v době, kdy sloužil jako šéf havanského Útvaru pro závažné trestné činy kubánské Národní revoluční policie.

Inspektor Ramirez shlížel z okna kanceláře Hectora Apira ve třináctém poschodí na mladého pochůzkáře, který se hrbil o sloup veřejného osvětlení na okraji chodníku.

Tentýž znuděný policista o týden dřív, na Štědrý večer předchozího roku, dohlížel na pořádek na nábřeží Malecón. Stejně jako tehdy si i dnes určitě přál, aby se objevil nějaký kapsář, srazila se auta či cokoliv jiného, co by zahnalo monotónní šeď nezáživných dní. Namísto toho podle svého hlášení jen sledoval, jak nějaké dítě z ulice dotírá na dvojici turistů, aby mu dali pár drobáků. Kdyby byl policista zasáhl, byl by dnes chlapec stále naživu?

Inspektor Ramirez si kvůli Apirovi skoro přál, aby odpověď zněla záporně.

„Ten polda by si měl dávat pozor, kde stojí,“ prohodil k mrtvé ženě, jež seděla za Apirovým stolem. Zhmotnila se ráno na parkovišti. Na sobě měla nabírané jižanské šaty a na hlavě široký bílý šátek zdobený obrovskou látkovou květinou. Několikeré šňůry perel na krku prozrazovaly, že patří – či spíše patřila – ke stoupencům santérie.

Nějak se jí podařilo vtěsnat své poněkud korpulentní pozadí do Apirovy nevelké židle, ale nesedělo se jí pohodlně. Vějířem bojovala proti horku a trpělivě čekala, až inspektor skončí s doktorem Apirem a pustí se do vyšetřování její vraždy.

„Začátkem měsíce nedaleko odsud spadl jeden barák,“ pravil Ramirez tiše pro případ, že by neslyšel charakteristické kulhání vracejícího se lékaře. „Já jsem vyšetřoval smrt, Apiro těla.“

Žena zdvořile, leč podezřívavě přikyvovala a na rozdíl od ostatních odmítala pantomimu. Nebude snadné k ní proniknout, pomyslel si Ramirez. Někomu se to však přece jen podařilo, jak prozrazoval velký nůž trčící z ženiny hrudi. Ten nejspíš pronikl skrze celou kost.

Ramireze udivilo, že mrtvou nedostala dřív rakovina. I po smrti držela ručně ubalený, notně rozžvýkaný patnácticentimetrový doutník Montecristo, i když už z něj nikdy neměla potáhnout. Apiro se na pitvu jejích ostatků chystal odpoledne.

Inspektor se mylně domníval, že mrtvá bude k něčemu tak pomíjivému jako tělo poněkud tolerantnější, neuniklo mu však zklamání, které se jí zračilo ve tváři, když očima klouzala po Apirových fotografiích, rozvěšených na stěnách výrazně pod rovinou očí. Snad očekávala, že lékař Apirova formátu bude, inu, zkrátka formát. Veškeré Apirovy nedostatky se nicméně nedaly srovnat s jejími; on byl totiž alespoň naživu.

Hector Apiro působil v havanském Útvaru pro závažné trestné činy na půl úvazku jako pohotovostní patolog a Ramirez nechápal, z jakého důvodu kdysi slavný plastický chirurg toto neradostné zaměstnání přijal. Apiro k tomu nikdy neřekl víc, než že mrtvoly nemizí uprostřed noci. Nic od nich neočekává, a

tak jej nikdy nemohou zklamat.

„Věřte mi,“ naléhal inspektor chlácholivě, „Apiro v sobě má víc, než se na první pohled zdá. Ať už za jeho postižením stojí jakákoliv genetická nebo biologická vada, rozhodně neovlivňuje jeho schopnosti. Akorát jeho city.“

Mrtvá žena nešťastně pohodila rameny. Že ji rozčtvrtí nějaký, byť sebeschopnější, trpaslík, prostě jen dále přisypávalo sůl do už tak fatálních ran.

Hector Apiro byl geniální a laskavý člověk, jeho postižení přesto uvádělo většinu lidí do rozpaků. Příroda Apirovi nadělila normální trup, avšak hlavu a dlaně měl neobvykle velké a nohy a paže zase abnormálně krátké. Zbytek Apirova těla, pokud bylo Ramirezovi známo, zůstal nepostižen.

Patolog šel na chodbu pro konvici s horkou vodou. Ramirez s ním chtěl probrat události posledního týdne ještě předtím, než odevzdá závěrečnou zprávu státnímu zástupci. Takto důležitá policejní zpráva vyžadovala pečlivé vyhotovení; kvůli lžím, na nichž lpěl ministr vnitra, vyzní podobně tragicky jako ruský román, jen bude ochuzena o humor.

Inspektor si povzdychl. Začne Štědrým dnem, tím dnem, kdy minulost začala předbíhat přítomnost. Dvě vraždy, jedna sebevražda a mezinárodní skandál za dobu o něco delší než týden. Podle některých hlasů se pohřbů možná zúčastní sám Fidel Castro, který by kvůli nim vstal poprvé za devět měsíců z nemocničního lůžka. Koho by napadlo, že něco tak banálního jako partnerská hádka vyústí v tolik zmařených životů? Pochůzkáře dole na chodníku určitě ne.

No, ten mrtvý to věděl, dumal Ramirez při vzpomínce na ducha, kterého nahradila tělnatá dáma. Jenže tehdy jsem nechápal, co se mi pokouší říct. A než mi to došlo, bylo příliš pozdě.

„Tu chybu už podruhé neudělám,“ slíbil dámě s doutníkem. „Věřte mi, najdu toho, kdo vám to udělal. Jde jen o to, abych na to měl dost času, než sám odejdu.“

Žena neznatelně přikývla a odvrátila zrak.

Když Mike a Hillary Ellisovi procházeli po Calle Obispo kolem prodejních uměleckých galerií, z nichž majitelé jako Sirény lákali turistas ke koupi zářivě barevných obrazů, pobíhalo jim za patami půl tuctu ušmudlaných, polonahých chlapců.

Malí dotěrníci pronásledovali davy Kanaďanů a Evropanů, kteří na Kubu přijeli za sluncem a vzpomínkami na Hemingwaye. Jeden z chlapců zůstal, i když už se ostatní rozprchli. Zvesela poskakoval kolem dvojice a nijak nedbal lží, jež si muž se ženou vyměňovali ústy i očima.

Od prázdných kovových stánků venkovních tržišť se odrážely paprsky zapadajícího slunce. Trojice – manželé a cizí dítě, jehož roztrhané červenobílé šortky se třepotaly v lehkém vánku – se společně vydala na nábřeží Malecón. Uskakovali před automobily a všudypřítomnými taxíky a pomalu se přibližovali k pobřežní hrázi, kde se vlny líně převalovaly na kamenech a Kubánci flirtovali s kolemjdoucími ženami.

Chlapec znovu a znovu ukazoval na svá ústa a španělsky opakoval: „Pomozte mi. Mám hlad, matka je vdova a moje mladší sestry nemají co jíst.“

Žena se ho pokoušela ignorovat, nicméně se zdálo, že muž by se přesvědčit dal, a tak se jich klučina neustále držel a v jazyce, kterému nerozuměli, nadále žadonil o peníze.

„Ne,“ opakovala Hillary a rukama chlapce odháněla. „Jdi pryč. Krucinál, Mikeu, říkala jsem ti, ať mu nic nedáváš, teď od nás v životě neodejde. Fakt mě unavuje, jak nás tihle lidi pronásledují.“

Mike sáhl do kapsy pro další mince; pořád ještě trochu věřil v uplácení.

„Myslím, že pár pesos nikoho nezabije, Hillary,“ prohodil, ačkoliv se později mělo ukázat, jak moc se mýlil. „Ber to s nadhledem. Jsme na dovolené.“

„Vážně? Tomu teda říkám dovolená. Otřesná země,“ odsekla žena polohlasně, i když jí chlapec nemohl rozumět. „Nesnáším to tady. Ty zchátralé baráky všude kolem. Připadám si jako po bombardování v Bejrútu.“

„V životě jsi v Bejrútu nebyla,“ opáčil Mike a se zaťatými zuby vložil do chlapcovy umouněné dlaně další dvě pesos. Celkem už to bylo pět. „Tak, a tohle už stačí. No me moleste, por favor.“ Nech mě na pokoji, prosím. Jediná španělská fráze, kterou znal. Naučil ji ho portýr z hotelu.

Chlapec sevřel mince prsty a na okamžik Mikea pevně objal. Muž chtěl na tváři vykouzlit úsměv, ale koutky se mu stáhly v opačném směru. Kluk si podle všeho ničeho nevšiml.

„Tak běž, utíkej,“ pokynul mu Mike a chlapec s širokým úsměvem pokýval hlavou. Chvilku pozoroval skupinku malých Kubánců, kteří si na protějším náměstí, jemuž dominovala obrovská bronzová socha jezdce na koni, čutali s plastovou lahví, a pak, s nově nabytými pesos pevně sevřenými v dlani, konečně odběhl. Proplétal se mezi troubícími automobily na Malecón jako pestrobarevná rybka, až nakonec jeho žluté triko zmizelo v tmavých stínech oploceného parku poblíž trhu umělců. Za hradbou palmových stromů se pomalu otáčelo vídeňské kolo a křiklavé kolotoče.

„Dobře víš, co jsem tím chtěla říct,“ sykla Hillary. Jakmile se kluk ztratil z dohledu, přestala skrývat vztek. Manželé směřovali k další hádce intenzitou sebevražedného skoku. Žena, ztuhlá zlostí, se odvrátila. Mike se opřel o vlnolam a rozrušeně čekal na její další výpad.

Po uplynutí pracovní neschopnosti měl nárok na několik týdnů dovolené a náčelník O’Malley jeho žádosti vyhověl. Řekl mu, ať si dá načas a úplně vypne. Ať se vrátí do práce, až bude pořádně odpočatý, a nezapomene klátit tu svoji krásnou ženušku každý den, co budou pryč. Mike vybral Havanu jako překvapení. Nedokázal si vzpomenout, proč usoudil, že by se tu Hillary mohlo líbit, a při vší upřímnosti, ani

proč mu na tom záleželo.

Ona vnímala jenom chudobu. Rodiny napěchované ve zničených bytech vyspravených kousky kradeného dřeva, roztřesené prašivé psy. Začala si stěžovat v okamžiku, kdy vystoupili z letadla.

Nad hlavami jim kroužili racci a vřeštěli na ty, kteří se jako malé bílé bójky houpali na temných vlnách pod hrází. Hillary při pohledu na manžela znechuceně zakroutila hlavou. „Netuším, proč jsi to sakra udělal. Pročs mu dával další peníze, když jsem ti jasně řekla, abys to nedělal.“

Mike Ellis bezmocně pokrčil rameny. „Mají strašně málo, Hillary. Proč se vztekat pro pár dolarů?“ Ženu však neštvalo tohle, zuřila kvůli nim dvěma. Přesněji řečeno kvůli němu.

„Jo, to je ti podobný,“ konstatovala mrazivě jako led. „Prý pár dní v Havaně a všechno bude lepší. Jenže nic tady přece nezmění nás dva. Pár dní tady nezmění vůbec nic. Já už jsem si přeobjednala letenku. Dneska večer se vracím do Ottawy.“

Náhle nějakému starému autu střelilo z výfuku. Mikeovi se při té ráně sevřelo srdce a pocítil těžký nápor svalových křečí, jimiž trpěl od Steveovy smrti. Panická ataka, nazval to psychiatr z jeho oddělení. Úzkost.

Muž chvíli nemohl popadnout dech. Naklonil se přes vlnolam, až se mu ostré kraje kamenů zabořily do hrudi. Hladina vody pod ním se leskla duhou petrolejových a temně černých ropných skvrn. Polkl a zhluboka se nadechl. Svaly pomalu povolovaly a Mike se s vypětím sil narovnal. „Takže se chceš rozvést? Chápu to správně?“

Hillary se vyhnula odpovědi. „Odlítám v devět. Ty si tady zůstaň, když se ti tu tak líbí.“

„A kdys tohle všechno vymyslela?“ Mike popadl manželku za paži a pokusil se ji přimět, aby se na něj podívala, ale nedala se. „Kdys volala na aerolinky? Když jsem byl ve sprše? Potom co jsme se milovali?“

„Na tom nesejde.“ Žena se mu vyškubla ze sevření. „Tak jako tak už mě neuvidíš.“

„Vůbec? Nebo jenom tady, pokud si to nerozmyslíš?“

„Laskavě na mě neřvi!“ Rozhorleně si shrnula vlasy z obličeje. Mike v jejích očích spatřil slzy, ale nevěděl, co znamenají. „Jet sem byla chyba a oba to dobře víme. Já se teď vrátím do hotelu a sbalím se. Až budu vědět, co dál, tak ti zavolám. Budu u rodičů.“

„Čímž chceš říct, že mi zavolá ten tvůj slizkej právník.“

„Jak je libo.“

Stříbrné sandály klapaly o rozpraskané kameny, jak Hillary energicky odkráčela. Ani jedinkrát se na muže neohlédla. Kubánci sešikovaní podél hráze za ní uznale zasyčeli.

Poprvé Ramirez vyskočil tak prudce, že hlavou narazil do stropu svého modrého čínského miniautomobilu. Rozhlédl se kolem sebe, ale nezdálo se, že by zakrvácené tělo poklidně sedící na zadním sedadle vozu viděl ještě někdo jiný, a to se chodník hemžil davy Havaňanů.

Šlo snad o nějaký černý humor? Převlékl se snad některý z kolegů za oběť z místa činu, z něhož inspektor sotva odešel?

Podíval se do ulice před sebe i za sebe, ale nic zvláštního neviděl a nikdo se na jeho účet nesmál. „To má být vtip?“ otázal se neznámého. „Kdo vás poslal?“

Muž jen pokrčil rameny, aby dal najevo, že nemůže mluvit.

Ramirez si ho prohlédl pečlivěji a snažil se odhalit známky maskování. Pokud však oběť vraždy neměla dvojníka, nebylo o její pravosti pochyb. Na krku podřezanému muži zela rozšklebená rudá rána a modřiny na obličeji vypadaly úplně stejně jako modřiny oběti, od níž Ramirez sotva před několika minutami odešel.

„Tohle není možný,“ hlesl inspektor a roztřásl se.

Několikrát zamrkal v naději, že duch zmizí, když však oči znovu otevřel, muž stále seděl na svém místě. Dokonce Ramirezovi zamával. On pozdrav neopětoval.

Nemrtvý ho pronásledoval na policejní stanici celé dopoledne jako zbloudilý tulák a zmizel jen ve chvíli, kdy si inspektor odskočil na toaletu. Jakmile zase vyšel ven a sotva si dopnul kalhoty, spatřil ducha čekat na chodbě. Spěšně vykročil a měl co dělat, aby se nerozběhl. Nechtěl k sobě poutat nežádoucí pozornost, stále však nechápal, jak je možné, že si krvavého přízraku, jenž mu šel v patách, nikdo jiný nevšiml.

Jste mrtvý už čtyřiadvacet hodin, přemítal Ramirez v duchu. Apiro vás zanedlouho rozřeže na kousky. Co jste proboha zač?

Vtrhl kovovými dveřmi do Apirovy soukromé svatyně. Mrtvý se zastavil přede dveřmi a zamračil se. Když Ramirez vstoupil do pitevny, nebylo po zjevení ani stopy.

Inspektor se opřel zády o dveře, aby se ujistil, že jsou skutečně zavřené. Zneklidněně zamžoural po nevelké místnosti. Stál tam jen Apiro na svém třístupňovém žebříčku a nakláněl se nad tělem nataženým na kovovém pojízdném lůžku. Řádný stůl by byl vybaven odtokovými žlábky na krev a ostatní tekutiny, havanský patolog si musel vystačit s kovovými kyblíky.

Ramirez si odložil bundu a pokusil se navléct do bílého laboratorního pláště, který museli návštěvníci při vstupu na Apirovo pracoviště mít povinně na sobě. Klepaly se mu ruce a nemohl se trefit do rukávů. Lékař byl pohlcen prací a ničeho si nevšiml.

Apiro se otočil k návštěvníkovi. „Dobré odpoledne, Ricardo. Proboha, jsi bílý jako stěna. Vypadáš, jako bys právě viděl ducha.“

„To nic není, Hectore.“ Inspektor několikrát polkl. „Budu v pořádku.“ Ovšem jistý si tím nebyl.

„Jestli chceš trochu vody, na kartotéce stojí sklenička. Z pitvy příjemnou záležitost neuděláš, ať se snažíš, jak chceš. Ani mně to není příjemný. Takže jestli se potřebuješ nadýchat čerstvého vzduchu, posluž si. Tohle tělo nikam neodejde.“

Ani tím si Ramirez nebyl tak jistý.

Váhavě přistoupil k Apirovi a skoro se bál shlédnout na bezvládné tělo, kdyby se náhodou pohnulo.

Patolog mrtvému sundal šaty, bezpochyby to však byl tentýž muž, který Ramirezovi celé dopoledne chodil v patách. Inspektor zpola čekal, že na něj mrtvola zamrká, v sinalých očích zírajících do stropu však nebylo po životě ani stopy.

Ve srovnání s tímhle je ta věc na chodbě rozhodně naživu, říkal si Ramirez v duchu. Co to proboha je?

„Je opravdu mrtvý, že ano?“ hlesl. Jeden důkaz však ležel přímo před ním a několik dalších ve skleněných nádobách na polici.

„Jestli předtím nebyl, tak teď už je,“ pravil se smíchem Apiro. „Vyndal jsem mu všechny orgány.“

Inspektor zašátral v kapse pro doutník. „Řekni, Hectore, věříš na duchy?“

„Z titulu vědce nevěřím skoro na nic,“ odvětil patolog zamyšleně a v ruce si pohrával se skalpelem. „Nicméně jsem přesvědčený, že takové iluze mají opodstatnění pro společnost. Koneckonců katoličtí kněží na duchy věří, ne? Posvěcené hostie, Duch svatý…“

„Ale ty sám na ně nevěříš, nebo ano?“

„Na kněze, Ricardo?“ zavtipkoval Apiro. Otočil velkou hlavu a vrhl na přítele bystrý pohled. „Můj názor na organizované náboženství přece znáš. A dokážeš si představit, co si myslím o Bohu, který by mě stvořil k obrazu svému.“

„A co kdyby ti někdo řekl, že ducha viděl? Někdo, komu bys mohl věřit,“ naléhal Ramirez. „Někdo, kdo si jen tak nevymýšlí.“

„Víš, Ricardo, věřit na duchy je jedna věc, vidět duchy druhá. Mohlo by se jednat o zdravotní potíž. Takové halucinace můžou vznikat v důsledku různých nemocí – nádorů či otravy, třeba olovem, taky duševních onemocnění jako schizofrenie nebo stařecká demence. Nebo i po mozkové mrtvici.“

„A co stoupenci santérie?“ nadhodil inspektor. Přitáhl si stoličku a posadil se, aby dal odpočinout rozklepaným nohám. „Tvrdí, že s mrtvýma komunikují. Moje babička z otcovy strany vyznávala vodun.“

Ramirezovy předky, příslušníky národa Jorubů, dovezli na ostrov obchodníci s otroky ze západní Afriky v 19. století. Tehdy otroci museli sbírat kubánský tabák a cukr. Jorubové vyznávali jak vlastní náboženství, vodun, tak katolictví, které jim vnucovali jejich majitelé.

Nebo to Jorubové přinejmenším předstírali. Zahalili své náboženství do katolických obřadů, nikdy se však nevzdali vlastních praktik. Výsledná směs katolictví a vodunu – santérie – zahrnovala víru ve vícero bohů a pravidelnou živou komunikaci se světem duchů.

Apiro pokýval hlavou, ale zatvářil se pochybovačně. „Podle mě jde o pověry, santérie se nijak neliší od většiny jiných náboženství. V tomhle souhlasím s Castrem. Oba nás vychovali jezuité a oba jsme dnes ateisti. Možná to bude mít nějakou souvislost.“

Když patolog začal prsty v rukavici zkoumat ránu na mužově krku, Ramirez sebou bezděky škubl, avšak tělo se ani nehnulo. Určitě je mrtvý, uklidňoval se inspektor v duchu. Stoprocentně.

„Tvoje babička na duchy věřila?“ Patolog se opřel o nejvyšší příčku žebříku a čekal na přítelovu odpověď.

Inspektor zlehka naklonil hlavu a vzpomněl si na svůj slib mlčenlivosti. Babička mu vyprávěla o daru předávaném z generace na generaci. O poslech z druhého břehu. O daru, který na něj čeká přímo za dveřmi, daru s jasně rudou řeznou ranou ovinutou kolem krku jako červený šátek.

„Podle mých rodičů zemřela na neobvyklou formu demence. Vždycky ale věděla, kde je a kdo jsme my, myslelo jí to až do samotného konce. Byl jsem s ní, když umírala.“

„Tak to nejspíš trpěla DLB,“ pravil Apiro, „demencí s Lewyho tělísky. Ta může způsobit hodně přesvědčivé halucinace. Pacienti často vědí, že jejich vize jsou nereálné, dokonce je můžou bavit – například když se ponožky mění v koťata. Ačkoliv u nás by asi byla praktičtější koťata měnící se v ponožky. Osobně si myslím, že kvůli tomuhle vědomí je ta nemoc horší než Alzheimer. Příšerná choroba, Ricardo. Je mi upřímně líto, že babička trpěla zrovna tímhle.“

„A to jsou jediné příznaky, Hectore?“ zajímal se Ramirez a rozklepanýma rukama si zapálil doutník. „Bludy?“

„Halucinace není totéž co blud, Ricardo. Při halucinacích člověk vidí věc, která neexistuje, bludu sám věří. Nicméně s postupující nemocí se objevují další symptomy,“ odvětil lékař a obrátil se zpátky k tělu. „V počátečních fázích se často vyskytuje nespavost, třas v končetinách. Zhoršení kognitivních funkcí nastává mnohem později. Bohužel se tahle nemoc dá s určitostí rozpoznat až po smrti, při pitvě mozku, i když při podezření můžou pomoct i snímky z počítačové tomografie a magnetické rezonance. Babička byla dobrá, že se dožila tak vysokého věku. Tahle nemoc může propuknout hodně brzo, kolikrát postihuje i čtyřicátníky a padesátníky.“

„Bože můj,“ vydechl inspektor. Sevřelo se mu srdce. Nespavostí trpěl už celé měsíce – od chvíle, kdy ho povýšili – a teď se zjevně přidaly halucinace. „Jaká je prognóza, Hectore?“ Skoro se bál zeptat.

„Konečná. Pět nebo šest let.“

„Dá se to nějak léčit?“

„Bohužel ne.“ Patolog vzhlédl a zkoumavě se zadíval příteli do očí. „Bojíš se, aby to neměl tvůj otec? Tahle demence se obvykle nepovažuje za dědičnou, ale mohl bych mu zařídit vyšetření na magnetické rezonanci. Dostat se tam může trvat měsíce, klidně i rok. V celé Havaně jsou dva přístroje a omezená podpora. A jako ve většině případů mají přednost turisti.“

Ramirez zavrtěl hlavou. Otec byl sice starý, ale zdravý. Inspektor netušil, jak patologovi říct, že duchy vidí on sám. Jaký smysl by mělo vyšetření na magnetické rezonanci, když se nemoc nedá s určitostí rozpoznat a Apiro ani nikdo jiný s ní nic nesvede?

Chvíli překotně dýchal, aby se s děsivou informací vyrovnal. Francesca byla právě ve čtvrtém měsíci těhotenství, čekala jejich druhého potomka. Co teď? Nemůže přece manželce říct, že se nejspíš nedožije nástupu nenarozeného potomka do školy. To by ho zabila sama.

Apiro slezl ze schůdků a sundal si rukavice. „Když mi dáš babiččino jméno a datum narození, podívám se do záznamů na její pitevní nález. Kdy zemřela?“

„V roce 1973, to mi bylo devět. Jí už muselo být přes devadesát. Ale přesné datum narození neznám,“ pravil Ramirez pozvolna, myšlenky těžké jako cement. „Byla to Jorubka a narodila se jako otrokyně.“

Až do konce 19. století byli otroci považováni za majetek a rodné listy se jim nevystavovaly. Babička už však zemřela jako svobodný člověk, tedy podle kubánského zákona osoba, nikoliv věc. „Myslíš, že tehdy tu pitvu taky provedli?“

Apiro pokýval hlavou. „Při podezření na demenci s Lewyho tělísky určitě. Lékaři se o tohle onemocnění zajímají minimálně sto let. Může to chvíli trvat, Ricardo, ale zjistím, co se dá, slibuju.“

Ty staré záznamy byly Ramirezovou jedinou nadějí.

Jenže ještě nebyly zpracované počítačem, a jak mu Apiro zavolal později téhož dne, dokud se nezaevidují do systému, najít pitevní zprávu bývalé otrokyně, jež zemřela před více než třemi desetiletími, zkrátka nepůjde.

Mrtvý zmizel pár dní poté, co Ramirez objevil jeho vraha, a tento konkrétní přízrak už inspektor nikdy nespatřil.

Asi měsíc nato se však v chodbě před jeho bytem zhmotnilo další tělo. Stejně jako v prvním případě mrtvý nic neříkal, komunikoval jen krčením ramen, povytažením obočí a poněkud nemotornými posunky. Jakmile však Ramirez jeho vraždu vyřešil, duch opět zmizel.

Jak nemoc postupovala, zjevovaly se Ramirezovi halucinace způsobené Lewyho tělísky čím dál častěji – v kanceláři, v autě, doma. Mrtví v jeho vidinách nikdy nemluvili, jen gestikulovali či dělali posunky ve vzduchu. Jakmile inspektor odhalil vraha, vždy zmizeli.

Ke svému překvapení si na ně Ramirez dokázal zvyknout. Někdy mu výplody jeho odumírajících synapsí připadaly dokonce zábavné, přesně jak konstatoval Apiro.

Vidiny mu koukaly přes rameno a ušklíbaly se jeho omylům. Bez výjimky byly slušné: nechodily za ním do koupelny ani do ložnice, a pokud jim pokynul, aby odešly, uposlechly. Stačil jen významný pohled.

Inspektor nakonec přesvědčil sám sebe, že jde pouze o projev jeho přepracovaného podvědomí, obrazy zkonstruované unaveným mozkem, které mu měly pomoci zpracovat stopy, jež by mu jinak unikly. Někdy si s duchy o vyšetřování povídal a to pak vždy pozorně naslouchali, a buď souhlasně přikyvovali, nebo vrtěli hlavou, pokud měli jiný názor.

Francesce o svém onemocnění neřekl. Netušil, jak začít. Koneckonců, fyzicky se cítil zdravý, byť jej nedostatek spánku unavoval. Navzdory nocím, kdy se jen neklidně převaloval, však odváděl lepší a soustředěnější práci.

Než se mu začaly nekontrolovatelně třást ruce, malá Estella už se dávno nebatolila, bylo jí téměř pět let.

A tehdy si Ramirez uvědomil, že mu nezbývá mnoho času.

S nadcházejícím večerem obloha ztmavla stejnou azurovou modří jako oceán a nad chladnoucím vzduchem pluly načechrané mraky.

Kuba byla před vnějším světem z velké části uzavřená, zemi kdysi plnou života pomalu dusila desetiletí amerického obchodního embarga. Ani teď, v pozdním odpoledni, blyštivou hladinu oceánu nečeřily žádné cizí rybářské lodi, jen v dálce líně plul jediný remorkér. Plavidlo za sebou táhlo jakýsi tmavý objekt, který Mike Ellis nedokázal rozeznat.

Konec dalšího úchvatného kubánského dne. Ani náznak neštěstí, žádné bouřkové mraky, vůbec nic Ellise nevarovalo, že klam, za nějž tak urputně bojoval – jeho manželství –, skončí právě zde, na pobřežní hrázi.

Mezera mezi mořem a oblohou se pozvolna vytrácela, až vodu od vzduchu dělil jen úzký proužek světla. Na vlnách oceánu se houpaly pneumatiky z nákladních automobilů, provizorní gumové čluny, z nichž rybáři nahazovali noční udice.

Na pobřežní hrázi stálo pár drsných Kubánců s mozolnatýma rukama, v nichž třímali rybářské pruty, a s plechovkami návnad u nohou. Kolem hlav se jim v bledém soumraku vznášely mlhavé prstýnky cigaretového kouře. Čerstvý mořský vánek kouzlil lidem úsměv na rtech, auta projíždějící po nábřeží Malecón na sebe troubila na pozdrav. Mike Ellis se tu cítil naprosto nepatřičně: provinilý, raněný a osamělý.

Náhle mu zatarasil cestu mladý kubánský černoch v triku a šortkách, s pruhovanou košilí kolem pasu a kšiltovkou na stranu.

„Hej, pane, odkud jste?“ zahlaholil a široce se usmál. „Z Kanady? Nemáte nějaký mejdlo?“

„Teď ne.“ Ellis se protáhl kolem mladíka. „Dejte mi pokoj.“

„Co se děje, seňore? Máme krásnej den, usmívejte se!“

Kubánec věnoval cizinci starostlivý, možná i soucitný pohled a položil mu dlaň na rameno. Ellis se s trhnutím obrátil, oči plné hněvu. Mladík poodstoupil, zvedl ruce v chlácholivém gestu a vzápětí se vydal za jiným turistou.

Potřebuju se napít dřív, než se totálně přestanu ovládat, běželo Ellisovi hlavou. Potřebuju drink. A ne jeden – spíš cisternu. No co, sakra, však neřídím.

Rozhodl se pro El Bar mi Media Naranja, nejoblíbenější bar Ernesta Hemingwaye. Vědomí, že i takový chlapák jako Hemingway měl potíže se ženami, mu trochu zvedlo náladu.

Statný barman měl silné, šlachovité paže a placatý nos. Když Ellis dopil druhý anejo – neředěný a bez ledu –, ihned mu štědře dolil.

Sedmiletý rum chutnal jako sladká horká voda. Ellis do sebe sklenku rychle obrátil a poklepal na bar o další. Sundal si bundu, položil ji na stoličku vedle sebe a cítil, jak ho teplý příval alkoholu začíná uklidňovat.

Tak to nakonec udělala, vážně je pryč. Pokoušel se zachránit manželství, které už se prostě zachránit nedalo. Stejně jako ty zchátralé budovy všude kolem něj. K čertu s ní. Každé Vánoce mu teď budou připomínat, jak ho ve Staré Havaně opustila jeho brzy bývalá manželka.

V hlavě pořád slyšel hlas Stevea Sloana a cítil jeho mohutnou paži na svých ramenou. Dokázal si vybavit i chuť studeného piva, které mu kamarád v předvečer své smrti vtiskl do ruky, když se mu Ellis v zakouřeném, hlučném baru svěřil, že neví, jak dál.

„Všichni jsme si tím prošli, kamaráde. Já osobně jsem recidivista.“ Steveovi bylo teprve třicet let, stihl se však už dvakrát oženit a rozvést. „Především jsem si žádnou neměl brát. Můžeš být rád, že nemáte děti.“

Netušil, že Hillary je těhotná.

I v košili s krátkým rukávem bylo Ellisovi horko. Vzduch nad hlavami hostů líně čeřil větrák na mahagonovém stropě. Na stěnách visela řada zarámovaných fotografií a pod nimi se po celé délce baru táhlo zrcadlo. Ellis se podíval na svůj odraz a na stálé zákazníky, kteří předstírali, že si nevšímají jeho vystouplých jizev.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se barmana.

„Fidel,“ odvětil muž s úsměvem. „Stejně jako on.“ Postavil před Ellise sklenku a naklonil hlavu k vybledlé hnědobílé fotografii mladého Castra. V čapce s rovným kšiltem a khaki kabátku vypadal vysoký muž s plnovousem a ostře řezanými rysy docela dobře. Hrdinský populista, který přemohl diktátora, pomyslel si Ellis, jen aby se jím sám stal. Na Castra se dalo pohlížet buď jako na spasitele Kuby, nebo jako na jejího ničitele. Záleželo na úhlu pohledu.

„Gracias, Fideli,“ pozvedl Ellis skleničku na barmanovu počest a vyprázdnil ji.

Fidel pohodil ramenem k řadě lahví za svými zády a nadzvedl obočí. Ellis přikývl.

Barman se natáhl pro temně hnědou lahev rumu Havana Club. Na zranění se Ellise neptal, ale Kanaďan si všiml, že si jej čas od času po očku prohlíží. Určitě přemítá, co se mu stalo s obličejem.

Fidel umýval sklenice za barem a rovnal je vedle těch, do nichž už v očekávání návalu turistů nachystal limetkovou šťávu a cukr.

Šest odpoledne. Spousta času na to, aby se člověk opil. Steve by řekl zkalil, napadlo Ellise v duchu. Nejraději by smazal minulost, úplně ji vygumoval z paměti. Zapomněl na tu střelbu a na to, jak strašně to podělal. Do prdele se Stevem.

Bolesti na hrudi byly podle psychiatra z policejního oddělení symptomy úzkosti, viny. Lékař neměl nejmenší tušení, jak to tu noc v chodbě probíhalo, co se doopravdy stalo.

Úzkost. I tak se to dalo říct – i když Ellis by volil jiné slovo. Sklopil zrak k prázdné sklence a objednal si další drink.

„Jedno mojito, Fideli, prosím,“ pravila žena.

Barman se pousmál a v pohledu se mu zračil obdiv k jejímu vzhledu, hustým melírovaným blond vlasům a modré halence s hlubokým výstřihem. Upnutá béžová sukně zdůrazňovala dlouhé, pěkně tvarované nohy. Ellis sledoval, jak se nebezpečně vyhrnula, když se žena usazovala na vedlejší stoličce. Na nohou měla stříbrné řemínkové sandály na vysokém podpatku.

Fidel návštěvnici otřel barový pult. Žena byla vysoká a štíhlá, oblečená trochu jako Hillary. Ellise ta podoba deprimovala.

Barman nadrtil pár čerstvých lístků máty do sklenice plné ledu a limetkové šťávy, přidal trochu cukru a směs završil rumem. Hotový drink podal přes široké mosazné zábradlí Ellisově půvabné sousedce, která si sklenku postavila na korkovou podložku s nápisem „Domov slavného Hemingwayova mojita“, na níž zůstalo mokré kolečko.

„Gracias, Fideli.“ Žena se s úsměvem otočila k Ellisovi. Jizev si nevšimla, ze svého místa si jich vlastně všimnout ani nemohla – viděla jen tu stranu, kde stále vypadal normálně.

Muž mrkl na svůj odraz v nástěnném zrcadle. Ústa měl zkřivená na stranu v neustálém cynickém úšklebku a na čele pod linií vlasů se mu táhla jemná bílá jizva, suvenýr ze setkání s nožem. Vzpomínal, jak se tehdy jeho teplá krev mísila se slzami a stékala mu z brady. Obrátil do sebe další skleničku.

Nad Ellisovým odrazem visely vedle kultovních podobizen Fidela Castra černobílé snímky Ernesta Hemingwaye. Na raných fotografiích vypadal spisovatel stále dobře, přemíra alkoholu si daň v podobě opuchlosti vybrala až později. To už Američan nosil pěstěný bílý vous a často stál vedle mladšího, štíhlejšího Castra.

Ze snímků už se nedalo vyčíst, že Hemingway prohrál boj s depresí či že v době, kdy byly pořizovány, v hlavě slýchal různé hlasy. Spisovatelovy jizvy se skrývaly uvnitř, kde je nikdo neviděl. Ellis přemítal, co je lepší.

Fidel mu dolil prázdnou sklenku; jantarová tekutina v barovém světle jasně zářila. Kanaďan znovu obrátil zrak k zrcadlu. Některé ženy mu tvrdily, že vypadá sexy, že utržená zranění dodávají jeho obličeji charakter. On však věděl své. V manželčiných očích se zračil strach, kdykoliv se na něj podívala. Děsila se ho. Cítil to toho rána, kdy se konečně, zdráhavě milovali. Bála se, že ví o její nevěře.

Jenže jemu prošla vražda.

Žena usrkla z mojita, odložila sklenku na barový pult a otřela si ruce do sukně. Naleštěné sytě mahagonové barové dřevo odráželo její podobu. Nehty nalakované na růžovo ladily s brýlemi, jež si zasadila do vlasů.

Venku muselo být tak třicet stupňů. Slunce připomínalo oranžový tenisový míček pomalu se kutálející do oceánu.

„Není vám nic, seňore?“ otázala se návštěvnice a zdálo se, že má opravdu starost. Měla hluboký, chraplavý hlas. Hlas poznamenaný whisky. Kůže se jí neznatelně leskla.

Ellis si ji lépe prohlédl. Dvacet až pětadvacet let, neuvěřitelně krásná – čistá pleť, velké hnědé oči. Přesně jeho typ, tedy kdysi býval. Dávno tomu.

Znovu se na něj usmála a on si uvědomil, že se dívá na prostitutku. Jednu z tisíce kubánských jineteras, které vyhledávaly cizince s vidinou, že alespoň na pár hodin či nocí uleví svému zbídačenému životu. Raději by někoho, koho přitahuje on sám, nikoliv jeho peněženka. Ale pro tento večer, jen protentokrát, se s tím možná spokojí.

„V pohodě, díky,“ odvětil. Pokusil se na ni usmát a ukázat jí svůj znetvořený obličej, kdyby si to chtěla rozmyslet.

Žena neodhlédla, naopak se mu s upřímným zájmem zadívala do očí. Když se Ellis zase odvrátil, pravila jemně: „Omlouvám se. Nechtěla jsem vás uvést do rozpaků.“

V sípavém hlase jí zazněl svádivý tón, jenž naznačoval opak: že touží po tom, vyvést jej z rovnováhy, že by ho nejraději srazila ze stoličky a nasedla na něj přímo tady na podlaze. Náhle mu vyschlo v ústech. Natáhl se po dalším drinku.

Žena si přisunula stoličku blíž a pohrávala si se sklenkou, nehtem přejížděla po jejím okraji. Čas od času Kanaďana obdařila plachým úsměvem. Řeč jejího těla napovídala, že není kam spěchat.

„Nepohlídal byste mi na chvíli kabelku? Musím si odskočit.“

„Jasně,“ přitakal Ellis a sledoval, jak neznámá elegantně odchází na toaletu v zadní části podniku. Pruhovanou plátěnou tašku nechala na sedadle jako zástavu, aby všechny ženy v baru věděly, že tento muž není k mání.

Na každém kroku ji provázely pohledy ostatních. Dokonce i Hemingwayové na zdi vypadali, že z jejího štíhlého těla, ladně mizejícího z dohledu, nemohou spustit oči.

Z druhé strany, na poslední volnou stoličku v nevelkém baru, si k Ellisovi přisedl muž s okázalým slamákem na hlavě. Jeho vizáž prozrazovala jihoasijský původ, měl tmavé vlasy a zpod límce se mu dralo husté ochlupení.

„Odkud jste?“ otázal se neznámý Ellise. Zády se opřel o barový pult, a měl tak dobrý výhled k toaletám v zadní části baru, v nichž před chvílí zmizela kráska.

„Z Kanady.“

„Já z Londýna. Kuba je skvělý místo, co říkáte?“

Ellis přikývl.

„Jste tu dlouho?“ vyptával se muž dál, zatímco barman před něj postavil mojito.

„Asi týden.“

„Jo? A kde v Kanadě bydlíte?“

„V Ottawě.“

„To je hlavní město, že jo?“

„Ano.“ Ellis do sebe hodil další drink a odložil sklenku na bar. Cosi na nově příchozím ho odrazovalo, na otázky odpovídal úsečně a jen neochotně.

„Zima.“ Muž se naoko otřásl. „Eskymáci, sníh a led. V životě jsem tam nebyl. Co v Kanadě děláte?“

„Pracuju u policie.“

„Vážně?“ opáčil cizinec, v němž tato informace zjevně vzbudila zvědavost. „Takže polda. Když nad tím tak přemýšlím, tak na to i vypadáte. Na co se specializujete?“

„Momentálně na sexuální zločiny. A na zneužívání dětí.“

„Á,“ reagoval muž. „To musí být zajímavý. Hodně práce, co?“

„To jo,“ přitakal Ellis, ale hlavou mu blesklo, že sotvakdo by nazval jeho práci „zajímavou“.

„Já dělám v modelingu.“

Cizinec se otočil čelem k zrcadlu. Oba sledovali odraz ženy, která se jako bez života vracela z toalety k baru.

„Kde bydlíte?“ vyzvídal muž, když byla pár kroků od nich.

„V hotelu Parque Ciudad.“

„Jo,“ prohodil Londýňan. „Nádherný místo. Líbí se vám tam?“

„Mají strašně ochotný personál.“

„Nedávno dokončili nový křídlo. Slyšel jsem na něj samou chválu.“

„Jo, je to nádhera. Přesně tam bydlím.“

Žena se svezla zpátky na stoličku a přidržela se Ellisova ramene, než se usadila. Zdálo se mu, že pohledem sklouzla k Asiatovi a přimhouřila oči, ale nebyl si jistý. Zatvářila se tak jen na chvíli.

„Jste silný chlap,“ pravila směrem k Ellisovi, jemu však z nejasného důvodu připadalo, že slova byla určena nově příchozímu.

Žena nespustila z tmavovlasého cizince oči, ani když se paží zaklesla za Ellisovo rámě a přisunula se blíž. Fidel mezitím připravil muži další drink.

„Teď musím já,“ oznámil Ellis. „Za chvilku jsem zpátky,“ slíbil, přesto ženu nerad nechával samotnou.

Když se Ellis vracel z toalety, sledoval dvojici v širokém zrcadle. Tmavovlasý muž se nakláněl přes jeho stoličku a obličej měl těsně před ženiným. Kanaďanovi neuniklo, jak si prstem přejel po hrdle a něco neslyšně vyslovil. Žena se nervózně zavrtěla, a když se Ellis opět usadil, všiml si, že se celá třese. Co se to sakra děje?

„Vy toho muže znáte?“ zeptal se jí. Přemítal, co jí cizinec musel říct, že se tak vyděsila. Příliš rychle zavrtěla hlavou. Nevěřil jí. Obrátil se k muži. „Možná byste měl dámu nechat na pokoji,“ ucedil.

„Já jen popíjím,“ reagoval cizinec. „A trochu si tady s dámou povídám. Jestli se jí ovšem dá říkat dáma.“

Ellise jeho hulvátské chování k ženě znovu rozezlilo. Ztuhl, připraven k boji. Se Stevem by museli losovat, který z nich vymlátí z takového pitomce duši.

Ztišil hlas a výhrůžně zašeptal: „Poslouchej mě, kamaráde, drž se od ní dál, jasný? Dneska večer je se mnou. Rozumíš?“

„Jak jsem řekl, já tu jen popíjím,“ odvětil muž a pohodil na pult několik bankovek. „Tady, zatáhnu to za vás a zapomeneme na to, platí? Jenom takový malý nedorozumění. Nemusíte se rozčilovat, odcházím.“

„Výborný nápad,“ kvitoval Kanaďan sarkasticky.

Muž rychle dopil svůj drink a sklouzl ze stoličky. Celou dobu seděl na Ellisově bundě, čímž Kanaďana znechutil ještě víc.

„Díky,“ hlesla žena, když Asiat odešel. Viditelně se jí ulevilo. „To bylo fakt nepříjemné. Na Kubě je spousta chlapů, co ženama jako já pohrdají.“

„O tom pochybuju, prostě žárlil. Zapomeňte na to.“

Ellis do sebe obrátil zbytek nazlátlého moku. Zaklonil hlavu a nechal sladkou tekutinu pomalu stéct do hrdla. Zralý rum. Nirvána.

Poprvé po několika měsících dokázal zapomenout na Stevea i na Hillary.

Žena Ellisovi sevřela ruku v dlani a jemně stiskla. Sváděla ho a on s překvapením zjistil, že jí podléhá. Už dlouho si nepřipadal přitažlivý. Natáhl se pro lahev a nalil si další drink. Bez ledu. Dolil i společnici a chvíli si povídali. Byla pohotová, okouzlující. Řekla mu, že pracuje v odvětví turismu, a mrkla na něj s vědomím, že Ellis ví naprosto přesně, co tím myslí, a je jí to jedno.

„Čím se živíte?“

„Jsem policajt. V Kanadě.“ Vyprávěl, že zrovna nastoupil do jednotky zabývající se zneužíváním dětí a sexuálními zločiny. A že předtím byl kvůli svým zraněním mimo službu.

„Kvůli tomuhle?“ otázala se žena a prsty se dotkla výrazné jizvy, jež mu krabatila ret.

„Částečně.“ Byl rád, že se ho dál nevyptává. „Děsí vás ty jizvy?“

„Vůbec ne,“ opáčila. „Vypadáte díky nim zajímavěji, dodávají vašemu obličeji charakter.“

„To už jsem slyšel. Ale nikdy jsem tomu nevěřil.“ Ellis se pokusil usmát a v zrcadle viděl, jak se mu křiví ústa.

„Já o jizvách něco vím, to mi můžete věřit. Nechtěla jsem se vás nijak dotknout, když jsem na vás předtím tak zazírala.“ Položila mu sametovou dlaň na obličej a prsty něžně přejela po jizvě, jež se táhla od čela až k hornímu rtu. Odtáhl jí ruku z tváře. Vzala mu prsty do dlaní a zlehka po nich přejížděla jazykem. Netrvalo dlouho a vzrušil se.

Znovu se natáhl po sklenici, tentokrát víc než cokoliv jiného proto, aby přišel na jiné myšlenky, ale byla prázdná.

„Tady máte,“ řekla žena a přisunula mu svoji sklenku. „Dopijte to. Vážně, ani jsem se toho nedotkla. Jste tu sám?“

„Teď už jo,“ odvětil Ellis. „Moje žena dneska odjela domů. Dřív.“

Vypil drink na jeden hlt a podržel prázdnou sklenku v dlani. Zadíval se na hřbet ruky, na klouby zjizvené léty rozhánění rvaček. Po zádech mu pod košilí stékal pramínek potu, stropní kazety nad hlavou podivně vířily.

Pane jo, slušně se tu opíjím.

„Tak to je zlý,“ prohodila žena. „Proto jste hledal společnost?“

Ucítil její teplou dlaň na noze. Prstem mu pomalu přejížděla po stehně. „V tak krásném městě jako Havana by nikdo neměl být sám. Nechcete přece být sám, nebo ano? Měli bysme si najít nějaké místečko.“

Ellis si dal s odpovědí načas. Přemítal, jestli chce opravdu strávit noc v dámské společnosti a na pár hodin zapomenout na svůj skutečný život.

Hlavou mu blesklo i riziko AIDS. Pak se mu před očima zjevila Hillaryina tvář, ale tenhle duševní obrázek odehnal. Hillary je pryč. Nadobro spolu skoncovali. Je ve Staré Havaně úplně sám a ne, nechce být sám. Tak co, sakra. Proč ne? Do prdele se Stevem.

„Společnost bych ocenil,“ připustil, ale obavy úplně nezmizely. „Jen mi, prosím vás, dejte chvilku. Musím si nejdřív odskočit.“ Chtěl někde najít automat na kondomy. Už roky si prezervativ nenavlékal a napadlo ho, jaké to bude.

Vrávoravě slezl ze židličky. Stropní kazety sklouzly s ním a původně rovné zdi se prohnuly. Ellis se přidržoval opěradel a pak stěn, když se úzkou chodbičkou potácel směrem k toaletám v zadní části baru. Košile se mu lepila k zádům. V baru náhle panovalo dusivé vedro.

Rozrazil dveře a zamířil k umyvadlu. V zrcadle zachytil odraz svého znetvořeného obličeje. Nacákal si vodu na zátylek a musel se umyvadla přidržet. Stěny kolem něj pomalu kroužily jako dětský kolotoč. Automat na kondomy Ellis sice našel, ale byl prázdný.

Vydal se zpátky za ženou a rukou se přidržoval stěny. V chodbičce vrazil do nějakého muže a pošťouchl ho kousek doleva. Muž se nasupil a naklonil se svým šeredným, zjizveným obličejem těsně k Ellisovi. Kanaďan ucukl. Vzápětí si uvědomil, že se střetl se zrcadlem.

Na tohle jsem moc opilý, napadlo ho. Bez dalších nehod se mu podařilo doklopýtat ke stoličce, ale když se sehnul pro bundu, která mu spadla na zem, málem upadl sám. Vratce se narovnal.

„Vy jste se fakt opil,“ pravila žena se smíchem. „Měla bych vás radši poslat do postele. Kde bydlíte?“

„V Parque Ciudad,“ odvětil Ellis. Udivilo ho, že se mu neplete jazyk. Na druhou stranu všichni opilci, které kdy zatkl za řízení pod vlivem alkoholu, byli taky přesvědčení, že artikulují zcela zřetelně. „Víte, kde to je?“

„Jistě, ctiteli.“ Naklonila se těsně k němu a tiše zašeptala: „Nikdy se nelíbám, seňore. Neberte si to osobně.“

Ellis na sebe hodil bundu; venku byl vzduch o něco chladnější. Zakymácel se a musel se soustředit, aby neztratil rovnováhu. Žena ho pevně chytla pod paží a podpírala ho kyčlí, aby nespadl. Pod nohama cítil hrbolaté dlažební kostky, v ústech hořkou pachuť. Jazyk mu ztěžkl tak, že nebyl schopen slova. Čas od času se zapotácel, ale společnice ho pokaždé udržela. Byla silnější, než vypadala.

K uším se mu donesla halasná hudba pouličních kapel, trumpet, kytar a rumba koulí. Zněla podivně zkresleně. Zaslechl dokonce i dudy. Pokusil se promluvit, chtěl okomentovat, že skotské dudy hrají zrovna na Kubě, jenže mozek už nebyl spojen s ústy. Rozesmál se, ale z hrdla mu nevyšla ani hláska.

V dálce praskaly rachejtle, a pokaždé když nějaká vystřelila, Ellis sebou cukl. Sledoval, jak z nebe proudí barevné pruhy připomínající odvážné kousky akrobatických letců. Nepamatoval si, kdy byl naposled tak opilý.

Uvědomil si, že ani nezná ženino jméno. Jestli se mu představila, zapomněl ho. A z nějakého důvodu mu připadalo lepší se neptat. Cítil se trapně. Chystali se spolu vyspat, a on si ani nedokáže vzpomenout, jak se žena jmenuje. Nevěděl jistě, kam mají namířeno, ale nezdálo se mu to důležité. Jak se jen jmenuje?

Netušil, jak dlouho takhle kráčeli tmou, on z velké části opřený o její tělo. Povzbuzovala ho, zlehka se smála a pomalu ho vedla po chodníku, dokud se z temnoty nevynořil jeho hotel.

Inspektor Ramirez si chtěl na Boží hod přispat, pomilovat se s manželkou a přes den si hrát s dětmi. Možná si ještě pustit vánoční dárek od Francescy, cédéčko vynikající kubánské sopranistky Lucy Provedo.

Rozhodně nečekal, že jedno z posledních rán bude trávit vyšetřováním smrti malého chlapce, jehož jako leklou rybu vytáhli z oceánu. Nebo že odpoledne bude sledovat Apira, jak obkročmo sedí na chlapcově dobitém těle.

Jako většina Kubánců i Ramirez a jeho širší příbuzenstvo zůstali na Štědrý den vzhůru dlouho do noci. Jejich byt jako jediný dokázal při tak důležitém slavnostním večeru pojmout devět lidí, aniž hrozilo, že se zřítí. Fidel Castro Vánoce celá léta zakazoval, neboť kolidovaly se sklizní cukrové třtiny. Před několika lety, těsně před návštěvou papeže, však změnil názor, a tak byly Vánoce opět legální, i když od náboženství byl lid oficiálně odrazován.

Děti si odběhly hrát ven a dospělí relaxovali při hudbě, s pivem či rumem v ruce. Poté šli spolu se statisíci dalších Kubánců na náměstí Revoluce na půlnoční mši. Za vyzvánění kostelních zvonů byl na obrovské televizní obrazovce přenášen papežův projev. Bez ohledu na oficiálně deklarovaný ateismus v této zemi si většina Kubánců do jisté míry uchovávala katolickou víru, pro všechny případy. Katolicismus byl taková kubánská pojistka.

Cestou zpět k bytu se postupně rozloučili se všemi příbuznými a teď Ramirez ležel a naslouchal manželčině pochrupování. Hlavou mu běželo, jak moc mu už teď chybí.

Vtiskl jí polibek do vlasů a pak konečně usnul. Z neklidného, trhaného spánku jej v šest hodin ráno vytrhlo zvonění telefonu. Francesca, ležící vedle něj, se zavrtěla. „Slyším zvony, Ricardo. Ale na kostel je ještě brzo.“

„To je jen telefon, carino,“ zašeptal v odpověď. „Spi klidně dál, já to vyřídím.“

Vstal a hlavou narazil do zvonečku. Francesca vyzdobila byt vánočními zvonky a vlastnoručně vyrobenými hvězdičkami, které visely úplně ze všeho, lustry nevyjímaje. Ramirez se přikrčil, aby nepřišel o oko.

Natáhl na sebe spodní prádlo a přešel do kuchyně. Když se vyhýbal neznámému návštěvníkovi, jenž na něj čekal ve dveřích, nakopl si holý palec o židli. Cono, zaklel neslyšně a skákal po druhé noze, dokud bolest nepolevila.

Mrtvý omluvně pokrčil rameny. Muž ve středním věku se snědou, větrem ošlehanou kůží držel v rukou klobouk; Ramirez věděl jistě, že tohoto ducha – na rozdíl od jiných halucinací – ještě nikdy neviděl. Nepatřil k obětem žádného z případů, které kdy řešil.

Inspektor popadl sluchátko, aby přerušil neustávající vyzvánění, a neobratně si ho přiložil k uchu. V ospalosti dumal nad tím, proč slyší jen vzdálené bzučení. Nakonec se mu podařilo obrátit sluchátko správným směrem.

Mrtvý přešlapoval opodál. Ramirezovi připadalo neslušné nechat ho čekat donekonečna. „Dneska mám volno,“ zašeptal s dlaní na mluvítku.

Muž se zatvářil zklamaně, ale odešel.

Pochopitelný omyl, pomyslel si inspektor. Boží hod, na rozdíl od Štědrého dne, je na Kubě normální pracovní den. Tento rok si však Ramirez poprvé po mnoha letech vzal dovolenou.

„Ano?“ ohlásil se do telefonu polohlasně. Bylo mu nicméně jasné, kdo volá, a tušil, že ani letos se práci o Božím hodu nevyhne.

Ve sluchátku se ozval hlas policejní operátorky z ranní služby. „Inspektor Ramirez? Moc se omlouvám, že vás budím, ale v oceánu se našlo tělo malého chlapce. Nábřeží Malecón, naproti věžím zdravotního střediska. Vypadá to podezřele. Doktor Apiro už je na místě.“

„Řekněte mi, co zatím víte.“ Detektiv šátral kolem telefonu a hledal papír a pero.

Ramirezovo oddělení řešilo ve městě s více než dvěma miliony obyvatel zhruba dvacítku vražd ročně. V Havaně se nezřídka objevovaly případy zneužití dětí, a to rozhodně nebyly hlášeny všechny, ale vražda dítěte byla mimořádně vzácná. Zatím poslední se zabývali před mnoha lety.

V kapse kalhot na zemi v ložnici měl inspektor černý zápisník. Nechtěl však znovu budit Francescu tím, že se tam bude přehrabovat – to by totiž znamenalo další vraždu. Kterou by ovšem musel řešit někdo jiný.

Objevil dceřin obrázek a začal si škrábat poznámky na zadní stranu čtvrtky. Bude si muset vystačit s tímhle.

„Tělo našel asi před dvaceti minutami rybář jménem Carlos Rivero. Chystal si plechovky s návnadami a všiml si, jak se něco vznáší na hladině. Zakřičel o pomoc, přiběhl další rybář a společně vytáhli tělo přes vlnolam. Až tehdy si uvědomili, že je ten kluk mrtvý. Seňoru Riverovi trvalo kvůli včerejšímu svátku několik minut, než našel nějakého policistu.“

To se brzy změní, blesklo Ramirezovi hlavou. Během pár chvil jich na místě budou desítky; stahovali se ke každému případu jako švábi utíkající před světlem. Podle operátorky si však pochůzkář, jenž byl na místě jako první, počínal velice dobře.

Strážník Fernando Espinoza se přesvědčil, že je hoch skutečně mrtvý, poté zapsal čas svého příchodu a vyslechl svědky, dokud byly jejich vzpomínky čerstvé. Zkoumal na těle jakékoliv známky násilí, které posléze pečlivě zapsal do notesu. Teprve pak drobné tělíčko ohledal. V chlapcově spodním prádle objevil peněženku, v níž byl uložen kanadský cestovní pas a odznak.

Operátorka sdělila Ramirezovi jméno a datum narození držitele pasu: Michael Taylor Ellis, 29. srpna 1969. Podle odznaku působil seňor Ellis jako detektiv u regionální policie okresu Rideau v kanadském Ontariu.

„Utopil se?“

„Podle doktora Apira jde o ránu tupým předmětem.“

Byla to sice Espinozova první vražda, ale policista si počínal neobyčejně rozumně – místo nálezu dále nenarušoval a požádal operátorku, aby kontaktovala Ramireze s prosbou o další instrukce.

„Proto vás budím o vašem volnu,“ vysvětlila žena. „Ještě jednou se omlouvám, pane inspektore.“

„Zachovala jste se správně, Sofie. Tak jako tak jsem měl neblahé tušení, že dneska budu muset do práce, a už jsem se naučil, že to, čeho se obávám nejvíc, se obvykle vyplní. Kontaktujte toho mladého strážníka vysílačkou a spojte nás, prosím. Jo, a abych nezapomněl, Feliz Navidad.“

„Díky, pane inspektore,“ odvětila spojovatelka a vzhledem k okolnostem trochu nejistě dodala: „Doufám, že si s rodinou svátky taky užijete.“

Ramirez ještě nebyl ani oblečený, natož upravený a tvář mu zdobilo jemné ranní strniště, rychle se však probouzel. Plány na vánoční svátky v rodinném kruhu právě dostaly na frak. Z předchozího dne zbylo dost pečeného kuřete na to, aby dnes znovu pozvali příbuzné na večeři. Sám měl o Štědrém dni maso poprvé po dlouhých měsících. Znepokojující telefonát znamenal, že podruhé si ho nejspíš bude muset nechat ujít.

Ve sluchátku zapraskalo, operátorka spojila inspektora s policistou a rozloučila se.

„Strážník Espinoza?“

„Ano, pane.“

„Odvedl jste dobrou práci. Teď musíte oblast zabezpečit a dohlídnout na to, aby ji nikdo nenarušil. Čumily držte co nejdál. Máte u sebe žlutou vyznačovací pásku?“ Ramirez doufal, že se u pochůzkáře nějaká najde. Pokud došla, může trvat měsíce, než obdrží další.

„Pro nějakou si pošlu, pane.“

„Výborně. Budu tam, hned jak se obleču. Do té doby vás jmenuju velícím důstojníkem.“ Ramirez téměř cítil, jak se mladému strážníkovi při pomyšlení na den opravdové policejní práce rozjasňuje tvář úsměvem.

Mrtvé dítě. Detektiv přemítal, kdy chlapec zaskočí na návštěvu.

Mike Ellis se probudil kolem páté ráno s urputnou bolestí hlavy. Vůbec mu nedošlo, že v pokoji nejsou žádné Hillaryiny věci, dokud se nedoploužil do koupelny pro sklenici vody a aspirin. Na zlomek vteřiny mu prudce vyletěla hladina adrenalinu v krvi – v prvním okamžiku ho napadlo, že se jim někdo vloupal do pokoje.

Pak se rozpomenul na to, jak se pohádali, jak ho manželka nechala stát na nábřeží Malecón samotného se svými dohady. Přešel zpátky k posteli. Její strana byla prázdná, polštář nedotčený.

Zatraceně. Ellis pozotvíral dveře skříní a zásuvky. Sbalila si veškeré věci kromě antikoncepčních pilulek, které nechala ležet na poličce v koupelně. Možná úmyslně, možná mu tak chtěla naznačit, že jejich sexuální život skončil, že už se před jeho spermiemi chránit nemusí.

Malý hotelový sejf s kombinačním zámkem byl otevřený, veškerá kubánská hotovost pryč, zůstaly jen cestovní šeky. Ta prohnaná mrcha, pomyslel si. Nemohl tomu uvěřit.

Příliš rychle se narovnal a zamotala se mu hlava. Vrátil se do koupelny, omyl si obličej a zhodnotil strašidelný obraz v zrcadle.

Jizvy měly nádech zlověstné červeně, zdály se ošklivější a vystouplejší než obvykle. Ellis do sebe obrátil sklenici vody z kohoutku, po chvilce ještě jednu. V ústech měl kovovou pachuť a necítil rty.

Co se to včera v noci sakra stalo? Ze zbytku Štědrého večera, poté co se vrátil do hotelu, si toho moc nepamatoval. Přemítal, kolik peněz ho asi stálo takhle se zřídit, a doufal, že mu nějaké zbyly.

Kalhoty ležely úhledně složené na židli u stolu, ale nepamatoval si, že by je tam odkládal. Prohledal kapsy – prázdné. Pak prohrabal kapsy v bundě, prošmejdil podlahu, stůl a znovu i hotelový sejf. Nic. Kde mám sakra peněženku?

V tu chvíli začal propadat panice. Vzpomněl si na ženu z baru. Tu posranou peněženku mi vzala ona!

Znovu se položil na manželskou postel a pokoušel se rozpomenout na předchozí noc. Byla s ním v tomhle pokoji? Vyspali se spolu? Co když má AIDS?

Vybavoval si však jen mlhavé obrazy, které s postupujícím časem ztrácely jasné obrysy. Nic. Mozek měl stejně ztuhlý jako pravou polovinu obličeje. Do koupelny doběhl akorát včas, aby se stihl vyzvracet. Proboha, Mikeu, to byl ale flám.

Bez manželky, bez peněženky, bez průkazu totožnosti, bez peněz. Bůhví, jakým dalším rizikům se ještě vystavil. Uvízl na ostrově ovládaném komunistickou diktaturou a v případě nutnosti nebude schopen prokázat, že je kanadský občan. V zemi, kde už americká národnost je zločin.

Do prdele, do prdele, do prdele. Jakmile otevře hotelová směnárna, bude muset zpeněžit cestovní šeky a společnosti Visa musí nahlásit ztrátu kreditní karty. Snažil se upamatovat, co ještě kromě manželky a peněženky ztratil. Kartičku zdravotního pojištění, řidičský průkaz, cestovní pas. Pár amerických dolarů, možná i nějaká konvertibilní pesos. Policejní odznak.

Do prdele. Do řiti. To nebude mít O’Malley radost. Odznak zůstal v peněžence a Ellis na něj měl dávat stejně dobrý pozor jako na zbraň.

Netušil, jak získat nový cestovní pas, neměl ani ponětí, kde se v Havaně nachází kanadský konzulát. Internetová stránka ministerstva zahraničí doporučovala pořídit kopii pasu, což učinil – měl ji uloženou v cestovním kufru. Nebyl si jistý, jestli mu bude něco platná, ale do doby, než otevřou úřady, toho stejně příliš nezmůže.

Vstal a na roztřesených nohách zavrávoral. Osprchoval se, navlékl si běžecké kalhoty a mikinu a obul si běžecké boty. Běhání se začal věnovat před mnoha lety, když z něj a Sloana udělali parťáky, z obavy, aby kvůli pojížďkám v hlídkovém voze nezlenivěl.

Vyšel z hotelu po zadním schodišti a vykročil po ulici Agramonte směrem k nábřeží Malecón, dokud se mu trochu nezpevnily nohy. Pak odbočil doleva a pozvolna se rozběhl do centra města. Pomalu získával kontrolu nad svým tělem a překonával malátnost. Utíkal podél pobřežní hráze a do obličeje mu vanula lehká bríza. Nechal se unášet rytmem běhu.

Zastavil se těsně před vysokými budovami zdravotního střediska, centra kubánského podnikání s plastickou chirurgií. Pobřeží blokoval asi tucet policejních aut a na chodníku postávalo minimálně dvacet policistů, přestože na zvědavce bylo ještě příliš brzy. Ellis si všiml techniků v bílých kombinézách. Na nepromokavé plachtě leželo nějaké tělo a vedle něj se skláněl drobný muž. Detektiv přemítal, jestli se někdo utopil.

Napadlo ho zeptat se policistů, kde nahlásit ztracenou peněženku, ale nechtěl je obtěžovat, pokud se právě zabývají úmrtím. Navíc nevěděl, jestli někdo z nich bude umět anglicky. Když vyrazil zpět k Parque Ciudad, blesklo mu hlavou, že nejlépe mu nejspíš poradí Miguel.

Inspektor Ramirez zavolal svému podřízenému, detektivu Rodriguezi Sanchezovi. V mužově hlase zněla únava a Ramirezovi bylo jasné, že ani on se nedostal předchozího večera do postele nijak brzy.

„Veselé Vánoce, Rodriguezi. Nerad vás budím, ale vypadá to, že máme práci.“ Seznámil mladšího kolegu se situací. Oba prokládali slova marně potlačovaným zíváním, kterým se snažili dodat kyslík znavenému mozku.

Přestože detektivu Rodriguezovi Sanchezovi bylo teprve něco přes třicet a do Útvaru pro závažné trestné činy přišel poměrně nedávno, Ramirez ho považoval za svého nejlepšího vyšetřovatele. Nedávno ho přidělil na sledování stránek lákajících na sexuální turistiku, které se začaly objevovat při monitorování internetových přenosů do vnějšího světa i z něj. Vzhledem k tomu, kolik hodin Sanchez trávil virtuálním policejním dohledem, si Ramirez říkal, že by se detektiv možná rád zase jednou podílel na skutečném vyšetřování vraždy. Byť v takhle brzkých ranních hodinách.

„Máte pořád kontakty na letišti, Rodriguezi?“

„Jasně, zrovna minulý týden jsem se tam stavoval.“

„Fajn. Tak se tam zastavte ještě jednou a mrkněte do záznamů. Tenhle chlápek, seňor Ellis, musel na celnici nahlásit, kde bude bydlet, takže chci jméno hotelu. Zajistěte taky kopie videonahrávek z celnice. Jo, a prosím vás, postarejte se o psy.“

„Mám tu dneska auto, ale došel benzín. No nic, pojedu autobusem nebo si někoho stopnu, to bude rychlejší než čekat, až mě vyzvedne někdo s hlídkovým vozem.“

Ramirez si povzdechl. S nedostatkem paliva se neustále potýkalo celé oddělení. Zvládali to střídáním vozidel a využíváním veškerých jiných druhů dopravy, které se využít daly.

Sanchez vlastní vůz neměl, a pokud vyčerpal příděl paliva na prosinec, další dostane až prvního ledna. Ramirezovi blesklo hlavou, co se asi stane, až dojde benzín všem vozidlům havanské policie. Budou za pachateli utíkat? Možná svým mužům bude muset sehnat jízdní kola.

I to byl jeden z důvodů, proč Sancheze přidělil na práci s počítači – mohl ji vykonávat z kanceláře. Jen málo vládních budov, včetně té jejich, mělo povolené připojení na internet. Přístupem k internetu disponovaly některé luxusnější hotely, i tak byl ale dostupný pouze zahraničním turistům. Až na několik výjimek byl internet na Kubě nelegální.

„Až skončíte na letišti, zavolejte dispečink a požádejte Sofii, ať pro vás někoho pošle, já na vás počkám na místě nálezu. Odpoledne si pak vyměňte auto s někým z oddělení, budete ho potřebovat.“

„Jsem tam za půl hodiny,“ řekl Sanchez a zavěsil.

Ramirez se rychle oholil a hodil na sebe stejnokroj. Šedomodrou uniformu nosíval k případům vždycky a měl pro to praktický důvod: mohl si ji nechat vyčistit na vládní náklady, vlastní oblek nikoliv. Čistírny fungovaly jen pro turistas. Kromě toho nedávno poté, co se stal velitelem Útvaru pro závažné trestné činy, přišel jednou domů se skvrnami poněkud pochybného původu na oblečení a Francesca mu vyhubovala. „Nemám žádný prací prášek, Ricardo,“ poznamenala ostře, „a nejsem žádný technik. Tvými místy činu se zabývat nechci.“

Manželka by byla nepochybně nešťastná, kdyby věděla, kolik návštěvníků z míst činu za ním chodí domů. Od té doby však inspektor k případům nosil výhradně uniformu a zjistil, že jeho mužům se to líbí stejně jako jemu samotnému. Vypadal pak jako jeden z nich, ne jako jejich nadřízený.

Políbil ospalou manželku na rozloučenou a omluvil se za to, že odchází. „Vrátím se co nejdřív. Slibuju, že ti to vynahradím, až tenhle případ vyřešíme. A jestli zbyde kuře, dej mi kousek stranou, prosím tě.“

Dcera i malý syn ještě spali, končetiny v malé postýlce ledabyle přehozené jeden přes druhého. Políbil je jen letmo z obavy, aby je nevzbudil. Dárečky si budou muset rozbalit bez něj. Doufal, že se jim ty maličkosti budou líbit; sháněl jim hračky ze všech sil, což při embargu nebylo nikdy jednoduché.

Když inspektor Ramirez dorazil na nábřeží Malecón, nad drobným tělem položeným na umělé celtě se právě skláněl Hector Apiro. Mrtvý kráčel v těsném závěsu za inspektorem, ve tváři ustaraný výraz. Možná se strachoval, že kvůli této tragédii se pozdrží vyšetřování jeho vlastní vraždy. Ramirez mu věnoval pohled jasně oznamující, že smrt tohoto dítěte je jeho prioritou.

Mrtvý poodstoupil a v rukou nervózně žmoulal klobouk. Stále se však držel opodál v napjatém očekávání, jako když dospívající dívka postává u telefonu.

„Veselé Vánoce, Hectore,“ pozdravil Ramirez patologa a napadlo ho, jak asi tráví svátky lékař.

Přestože byl Apiro Ramirezovým nejbližším přítelem, inspektor nikdy nebyl na návštěvě u něj doma a Apiro nikdy nepřijal pozvání k nim, ani ke včerejší slavnostní tabuli. Drobný mužík žil úplně sám. Kdysi se Ramirezovi svěřil, že neočekává, že by se kdy oženil.

„Před lety jsem si ještě dovolil si namlouvat, že jednou najdu lásku, ale rychle jsem vystřízlivěl. Poznal jsem v nemocnici jednu pacientku, ale byl jsem blázen. Dokážeš si představit ten etický problém, Ricardo, i kdyby city opětovala. To je ten jediný skutečný trpasličí problém, víš, když už se smíříš s výškou. Naše sny, ani ty zhroucené, nejsou tak malé, jak by si ostatní mohli myslet.“

Inspektor věděl, že Apiro stráví Boží hod ohledáváním místa i chlapcových pozůstatků a zajišťováním nezvratných důkazů.

Drobný doktor vzhlédl a usmál se. „Tobě taky. Jaká byla včerejší večeře?“

„Výborná. Skoro už jsem zapomněl, jak chutná kuře.“

„Á, kuře. Pamatuju si, když v roce 1998 přijel do Havany papež. Castro tehdy na Vánoce obstaral kuře všem. Říkal jsem si, jestli není babalao, protože do návštěvy papeže jsi neviděl kuře široko daleko, ale Castrovi se jich pak podařilo sehnat tisíce.“

Ramirez se zasmál. Babalao bylo označení santérijského velekněze, kouzelníka, který v rámci temné magie předkládal zvířecí oběti. Castro tehdy skutečně vykouzlil kuřata z ničeho.

„Hectore, který z těch chlápků je Espinoza? Dneska ráno jsem mu dal tohle místo na starost.“

„Tamhleten mladík.“ Apiro ukázal na policistu, jemuž mohlo být sotva přes dvacet a vypadal pyšně a nervózně zároveň.

„Za chvíli jsem zpátky.“

Ramirez přešel k podsaditému pochůzkáři, který se snažil působit vyšší tím, že stál na špičkách. „Strážník Espinoza? Odvedl jste dneska dobrou práci.“

„Děkuju, pane inspektore.“ Mladík se téměř začervenal. Předal Ramirezovi průhledný igelitový sáček na důkazy, v němž byla uložena peněženka a kanadský pas. „Ještě něco,“ dodal a v hlase mu zaznělo vzrušení. „Myslím, že se mi podařilo zesnulého identifikovat.“

Ramirez se pro sebe pousmál. Nováčci u policie se termínem „zesnulí“ distancovali od oběti. To v jeho světě byli mrtví živým až příliš blízko. Inspektor mrkl k pobřežní hrázi, kde mrtvý muž znovu váhavě zvedl ruku, aby upoutal jeho pozornost.

Espinoza vysvětlil, že zatímco čekal na inspektorův příchod, spojil se vysílačkou s pochůzkáři, kteří měli hlídku ve Staré Havaně.

„Zeptal jsem se, jestli někdo z nich dneska ráno nebo včera večer neviděl osmiletého devítiletého Kubánce v červených šortkách s drobným vzorkem. Strážník Lopez slíbil, že zajde k vídeňskému kolu – to je pro místní děti obrovský magnet. Právě mě kontaktoval a říkal, že provozovatel park zrovna otevírá. Prý vypadá hrozně nervózně.“

Taková informace nebyla nijak překvapivá, návštěva od policie většinu Kubánců děsila.

„Možná má strach, že policía v jeho blízkosti odradí potenciální zákazníky. Co ještě Lopez zjistil?“

„Včera se tam chlapec v červených šortkách opravdu vyskytoval, pobíhal s bandou jiných kluků. Naháněli turisty a žebrali o peníze.“

„Řekněte Lopezovi, ať s provozovatelem sepíše hlášení.“

„Už se stalo, pane.“

„Výborně. Uvedl svědek jméno toho kluka?“

„To ne, pane, ale jeden z policistů, co stává před Palacio de los Marqueses de Aguas Claras, včera v podvečer pár hochů zastavil a domlouval jim, aby na turisty nedotírali tak agresivně. Vzpomíná si na jednoho ve žlutém triku a červených kraťasech s bílým vzorkem. Zapsal si jeho jméno do notesu a pohrozil mu, že jestli nepřestane obtěžovat extranjeros, oznámí to rodičům. Mohl by to být on.“

„To nejspíš jo.“

Ramirez si poznamenal číslo Espinozova odznaku a oddělení; uvažoval, že ho nechá převelet k sobě. Pochůzkářů schopných samostatně přemýšlet bylo jako kuřat, obvykle jim nuda docela vygumovala mozek.

Poděkoval mladíkovi, vzal do ruky vysílačku a požádal operátorku, aby ho spojila s detektivem Sanchezem.

„Potřebuju, abyste zařídil ještě něco, než se sem vydáte, Rodriguezi,“ oznámil mu. „Kontaktujte Interpol, prosím vás. Chci se podívat, jestli tenhle Michael Ellis nemá nějaký záznam.“

Vylovil zmačkaný obrázek své dcery a nadiktoval muži Kanaďanovo celé jméno a datum narození. Byl rád, že se mu doma podařilo najít pero. Tužku by hledal roky.

„Tamhleto je seňor Rivero, ten rybář?“ Ramirez pohodil hlavou k vrásčitému muži kolem sedmdesátky, který postával opodál s plechovkou návnad u nohou. Vypadal otřeseně a trochu zmateně.

„Ano. Požádal jsem ho, aby tu počkal, kdybyste se chtěl na něco zeptat.“

Ramirez přešel k Riverovi. Postarší muž se klepal po celém těle. Své samozřejmě udělala chladná voda, v níž se brodil, ale určitě se na jeho stavu podepsal i nečekaný objev. Dětské tělo jistě nebyl úlovek, kvůli kterému si Rivero to ráno přivstal.

Slova se řinula z mužových úst jako voda. „Jak jsem viděl tu jasně červenou věc nafouknutou vzduchem, nejdřív jsem si myslel, že někdo ztratil bundu nebo nějaký oblečení. Vypadalo to, jako by něco kvetlo ve vlnách. Jenomže pak jsem si všim tý drobný snědý ručky na hladině a došlo mi, co to je.“

Rybáři krvácela kolena, jak se drápal přes drsné kamení, když vytahoval chlapcovo tělo na břeh. Obličej měl popelavě šedý, zjevně byl v šoku. Ramirez vzal muže kolem ramen a pomalu ho odvedl k Apirovi.

„Díky, seňore Rivero. Za všechno, co jste tady udělal. Velmi to oceňujeme, věřte mi.“

„Nemoh jsem dělat vůbec nic,“ zavrtěl muž hlavou, oči rudé slzami. „Byl už mrtvej. Takovej malej kluk.“

„Hectore, mohl bys seňoru Riverovi zalepit to koleno? A kdybys u sebe měl náhodou termosku s kafem, určitě by ji taky ocenil. Potřeboval by se zahřát.“

Apiro pokýval hlavou, vlídně se na příchozího usmál a natáhl ruku do svého kufříku. Ramirez věděl, že se postará o to, aby rybář před odchodem dostal i panáka rumu. „Doktor Apiro vám ošetří ta poranění. Můžeme pro vás ještě něco udělat?“

„Ne, pane inspektore, děkuju.“

„Doufejme, že po zbytek dne už vás nic tak znepokojivého nepotká. Za to, jak jste se zachoval, byste ale na sebe měl být hrdý. Klobouk dolů, jak jste se té chladné vodě postavil.“

Mnoho Kubánců by při pohledu na mrtvé tělo raději přešlo na druhou stranu ulice. Báli by se, že budou ze smrti toho chlapce z nějakého důvodu obviňováni.

Ramirez se sklonil k dětskému tělíčku, aby si ho důkladněji prohlédl. Chlapec na sobě neměl triko a jako tolik kubánských dětí trpěl podvýživou. Pod kůží se mu rýsovala žebra, na pravém oku měl těžké podlitiny.

Apiro tělo opatrně převrátil a na zádech spatřil fialové modřiny. Rukama v rukavicích sundal chlapci šortky a trenýrky.

„Podívej se na to,“ vyzval Ramireze a pokynul k trhlinkám kolem konečníku.

„Znásilnění?“

„V tomhle věku to skoro určitě nebylo dobrovolné,“ utrousil patolog. „Při útoku někdo použil velkou sílu. Nějakou dobu by se ten kluk posadil jen s velkou bolestí a jít na záchod by byl přímo trýznivý zážitek.“

„Víš, jak zemřel?“

„S jistotou to tvrdit nemůžu, ale s ohledem na tohle,“ Apiro ukázal na nepatrný otok v týlu, „bych řekl, že dostal ránu něčím hodně tvrdým.“

„A ty modřiny v obličeji a na zádech?“

„Těžko říct. Ty v obličeji můžou být od kamení, to zjistím s určitostí až při pitvě. Nicméně si myslím, že jde o zranění předsmrtná, nikoliv posmrtná.“

„Takže ho nejdřív někdo zbil?“

„Víš, Ricardo, u takhle malého kluka to nejde říct s jistotou. Kluci dělají vylomeniny, lezou po stromech, narážejí do spousty věcí, strkají se, perou se. Ale až všechno ohledám a sesumíruju všechna fakta, budu mít lepší představu. Do pitvy se pustím hned odpoledne. Jinak to vlastně ani nejde,“ konstatoval patolog zasmušile, „chladicí jednotka totiž tak úplně nefunguje.“

„Tak to je pech,“ odvětil Ramirez a hlavou mu blesklo, v jakých podmínkách bude muset Apiro pracovat, až se odpoledne oteplí.

„Přines si doutník,“ uculil se lékař.

Ve vstupní hale hotelu zářil obrovský vánoční stromek. Dlouhé barevné řetězy modrých a zelených žároviček se rozsvěcovaly v různém pořadí a jako nějakým kouzlem proměňovaly zbarvení stromku. Mikea Ellise z blikajících světýlek rozbolely oči. Vyjel výtahem do svého patra, v pokoji se svlékl, podruhé toho dne zamířil do sprchy a velmi dlouho stál pod proudem vody. Oči ho štípaly, ale aspoň už ho poslouchaly nohy.

Osušil se, nahý přešel po pokoji a zatáhl závěsy, aby dovnitř neproudilo denní světlo. Ze zásuvky vyjmul plátěné kalhoty, oblékl si čisté slipy a triko s límečkem, natáhl si ponožky a nazul boty. Popadl sluneční brýle a výtahem sjel zpět do hotelové haly.

Na střešním okně nad hotelovou restaurací se lesklo pár kapek ranního deště, ale na jasně modré obloze nebyl ani mráček. Další nádherný, zkažený den.

Bylo sotva osm pryč, ale ve směnárně už měli otevřeno. Ellis vyměnil cestovní šeky za hotovost, nabyté bankovky poskládal a zastrčil do zadní kapsy kalhot.

Když scházel do haly, vrhl letmý pohled k recepci a spatřil Miguela. Sotva se přiblížil ke dveřím, portýr jako vždy pohotově přispěchal, aby mu je otevřel, bílé rukavičky bez poskvrnky, na hlavě dokonale usazená čepice. Pohledný mladík.

„Veselé Vánoce, seňore Ellisi,“ pravil a s úsměvem zatlačil do otočných prosklených dveří. Kanaďan jimi však neprošel a zastavil se vedle něho.

„Veselé Vánoce i vám, Migueli,“ popřál mu a pokusil se usmát také; ta část rtu, kam kdysi zajel nůž, však zůstala nehybná. „Poslyšte, včera v noci jsem někde ztratil peněženku, nejspíš někde u El Bar, znáte to, ten Hemingwayův podnik. Tušíte, co s tím?“

„Zavolám policii, seňore, a požádám někoho, aby přišel sem a sepsal s vámi hlášení. Nevím jistě, které oddělení se tím zabývá, ale nebojte se, postarám se o to.“

„Díky. Nejspíš toho moc nezmůžou, ale měl jsem v ní i pas.“ Ellis poskytl Miguelovi potřebné informace a dal mu desetipesovou bankovku. „Tohle je za všechno, co pro mě děláte. A taky máme ty Vánoce.“

„Děkuju mockrát,“ řekl Miguel a rychle strčil peníze do kapsy. Zeširoka se na hosta usmál a potřásl mu rukou tak silně, až to zabolelo.

Měsíční plat na Kubě dosahoval v přepočtu pěti konvertibilních pesos. Deset konvertibilních pesos, to už byly velké peníze. Miguel však detektivovi i jeho manželce vycházel vstříc po celou dobu jejich pobytu, varoval je před jineteros, pouličními šejdíři, kteří se je vždycky budou snažit podvést, a dokonce je naučil pár španělských frází.

„Jste až moc hodný, seňore Ellisi. Opravdu mě mrzí, co se vám přihodilo s tou peněženkou, ale policii tu máme zdatnou, buďte bez obav. Určitě vám ji najde.“

„Dá se tu někde v okolí zajít na snídani?“

„Docela dobře vaří v hotelu Machado, seňore. Projdete přes park a pak po pravé straně.“

Venku se v chladivém stínu stromů městského parku schovávalo několik koňmi tažených kočárů. Ustrašení tahouni s klapkami na očích v horku pohazovali hřívami a pokyvovali obrovskými hlavami. Vypadali stejně mizerně, jako se Mike Ellis cítil.

Ulici lemovala řada taxíků. Tři ze čtyř řidičů na Kanaďana pokřikovali, jestli nechce svézt. Odmítl.

Hotel Machado se nedal přehlédnout, jeho jméno oznamovala velká modrá písmena ve výši prvního patra. Venkovní kavárna naštěstí stála mimo sluneční žár, byla obrácená k parku.

Ellis si objednal černou kávu a rychle ji do sebe obrátil. Lehce mu vklouzla do krku a pomohla uklidnit podrážděné nervy. Když zachytil číšníkův pohled, přiobjednal si hnědou rýži s vejci a fazolemi.

Venku už se začínalo oteplovat. Ellis pozoroval pár kluků v parku – čutali si, jen namísto fotbalového míče měli plastovou lahev. Jeden z nich měl obuté příliš velké tenisky bez tkaniček, ostatní pobíhali bosi.

Přestože už Ellis na Kubě pobýval týden, míra chudoby jej stále překvapovala.

Taxikář, který je vezl z letiště, vysvětloval, jak se místní nemohou dočkat Castrovy smrti, jak je zmáhá život v podmínkách země třetího světa. Díky bezplatnému vzdělávacímu systému měla většina zaměstnanců ve službách – dokonce i prostitutek – vysokoškolský diplom, byli mezi nimi lékaři i inženýři. Očekávali od života více než tohle.

„Znáte ten vtip?“ prohodil taxikář. „Kubánka s nadšením zjistí, že její nový přítel je taxikář, a nato jí zlomí srdce, když se dozví, že je jen neurolog.“ Rozesmál se a dlaní praštil do volantu. „Podívejte se na mě, já mám titul z částicové fyziky a jezdím s taxíkem, protože na Kubě nemáme laboratoře. Nic tu není snadný, věřte mi. Vůbec nic.“

„Jak je to v Havaně s bezpečností?“ zajímala se Hillary. „Dá se tu chodit ven i v noci?“

„Samozřejmě, jenom si dávejte bacha na peněženku, seňoro, kapsáři jsou úplně všude. Ale jinak se nemáte čeho bát,“ ujistil ji řidič. „Mimo to jste v nejbezpečnější zemi na světě. Podívejte se na policajty, jezdí sem za prací z celého ostrova. Říkáme jim palestinos, protože nikdy neodejdou. Mají tu nejnudnější práci na Kubě a musejí si zločiny vymýšlet, jenom aby se zabavili.“

Ten taxikář měl pravdu, uvědomil si Ellis, když mu číšník doléval kávu. Policisté v modrých kalhotách a s baretem na hlavě stáli na každém rohu, někdy jich bylo i víc. Vypadali jako děti, jimž svěřili příliš velkou zbraň. Nijak ho to neuklidňovalo.

Inspektor spolu se svým zjevením smutně sledovali, jak jsou dětské ostatky nakládány do bílé dodávky určené k převozu těl do márnice.

Ramirez si povzdechl. Případy týkající se dětí patřily v jeho oboru k těm nejtěžším. Probírat se souvisejícími materiály bude těžké pro kohokoliv z jeho oddělení, obzvláště pak pro ty, kteří mají děti vlastní, včetně něj. Jeho syn Edel byl zhruba ve stejném věku jako mrtvý hoch.

O pár hodin později bude muset inspektor vysvětlit zarmouceným rodičům, že přišli o syna. Rád by jim řekl, že už zatkl podezřelého a posílá ho před popravčí četu. Znovu mrkl na svůj mrtvý doprovod a s překvapením zjistil, že si muž otírá z očí slzy.

V tom okamžiku u nich zastavil hlídkový vůz, z něhož vzápětí vystoupil detektiv Rodriguez Sanchez. Vypadal unaveně a pleť měl drsnější než obvykle. Předal Ramirezovi nahrané pásky, které si inspektor vyžádal. Zatímco hovořili, na chodníku se začali činit technici a s pomocí drobných kartáčků zajišťovali důkazy.

Ramirez spolu s mrtvým odešli za policejní pásku, aby se jim nepletli pod nohy. Inspektor otevřel igelitový sáček na důkazy, který získal od Espinozy, a vytáhl cestovní pas. Opatrně listoval mokrými stránkami až k fotografii. Zadíval se na mužovy jizvy, jež byly na černobílé fotografii bez úsměvu jasně patrné. Vypadalo to, že Michaelu Ellisovi se musela stát vážná nehoda. Obličej měl rozřezaný jako dětskou skládačku.

„To není hezký pohled,“ prohodil Ramirez a ukázal podobenku podřízenému. „Zjistil jste, kde bydlí?“

„V hotelu Parque Ciudad. Ale poslechněte si tohle: Před pár minutama mi volali z dispečinku, zrovna když jsem byl na cestě. Ozval se nějaký anonym. Prý nějaký chlápek se zjizvenou tváří včera obtěžoval kluky v městském parku a chtěl sex za peníze. To musí být on. Měli bysme vyrazit do toho hotelu a promluvit si s ním, než někam zmizí na celý den.“

„To se hodí, mít nějakou stížnost takhle brzy,“ poznamenal detektiv suše.

Podle kubánského práva musela policie vyšetřování těžkého zločinu uzavřít do tří dnů. Zákonodárci tuto podmínku zavedli nejspíš s ohledem na fakt, že z ostrova odlétala letadla několikrát denně, takže podezřelí by mohli ze země odjet ještě před tím, než se vyšetřování ukončí. Kuba neměla s téměř žádnou zemí uzavřenou extradiční smlouvu, existovalo jen pár neformálních dohod.

Z tohoto důvodu, pokud v případu figurovali podezřelí cizinci, musel Útvar pro závažné trestné činy pracovat velmi rychle. Jeho lidem se navzdory permanentnímu nedostatku zdrojů – jako třeba přídělu benzínu na daný měsíc, který už Sanchez vyčerpal, či forenzního vybavení, bez něhož Apiro stále dokázal pracovat – obvykle dařilo termín splnit.

Jakmile podezřelého zatkli, musel Ramirez do dvaasedmdesáti hodin předat státnímu zástupci složku k případu a hrubou verzi obvinění. Jestliže se mu dané požadavky splnit nepodařilo, musel podezřelého bez ohledu na vinu či nevinu propustit. Většina turistas o tomto zákonu nevěděla, což mnoha kubánským činitelům umožňovalo přijímat peníze do vlastních kapes výměnou za zrušení nejistých obvinění. „Situace, v níž nelze prohrát“, dalo by se říct.

Pokud by Ramirez potřeboval více času, musel předložit plán, který v hlavních obrysech naznačoval, co ještě je nutné zařídit. Žalobce pak musel přesvědčit někdy zdráhavou soudní porotu, aby na základě tohoto plánu zamítla kauci. Z případů, v nichž figurovali turisti, bývala porota nezřídka vyplašená.

Pokud Ramirez dokázal v rámci třídenního limitu odvést veškerou práci, značně mu to usnadnilo život. Zprvu tedy raději oficiální kroky vynechával, aby mohl začátek lhůty odsunout. Aby se ujistil, že mají na dokončení vyšetřování dost času.

Sanchez se naopak domníval, že je efektivnější obvinění proti viníkovi zkonstruovat, že pak s ohledem na šibeniční lhůty bude zaručeno rychlejší vyšetřování. A Ramirez nikdy tak úplně nevěřil, že by to podřízený mohl myslet z legrace. Vlastně by ho nepřekvapilo, kdyby Sanchez na policejní dispečink zavolal sám.

„Smůla, že šlo o anonym. Zachytil dispečink číslo?“

„Byl to mobil, nezobrazilo se.“

„Nějaký specifický rys hlasu? Volal muž, nebo žena?“

„Na to jsem se ptal. Operátorka si to zapomněla poznamenat.“

„Hm, tak to se jí moc nepovedlo,“ odtušil Ramirez. „Ale cederistas jsou všude.“

Pro členy občanských domobran nebylo nijak neobvyklé upozorňovat telefonicky na zločin, aniž se představili. Použití mobilního telefonu oproti tomu neobvyklé bylo, neboť nepovolaní Kubánci přístroj ze zákona vlastnit nesměli a těch, kteří povolení měli, byla jen hrstka. Nevlastnil ho nicméně ani Sanchez, ten měl k dispozici pouze telefon ve svém bytě a policejní vysílačku, takže stížnost musela přijít odjinud.

„V tom případě tenhle Michael Ellis možná bude náš člověk,“ řekl inspektor, ačkoliv představa, že obviní zahraničního policistu z tak závažného zločinu pouze na základě anonymního tipu, se mu pranic nelíbila. „Uvidíme, co nám poví.“

Inspektor Ramirez zaparkoval naproti novému hotelu, jenž stál na prvotřídním pozemku na okraji Staré Havany, severně od nádherného městského parku, plného vzrostlých stromů. S detektivem Sanchezem přešli přes silnici a uniformovaný portýr je hlavním vchodem vpustil dovnitř.

Mrtvý váhal. Kubánci měli do hotelů určených turistům vstup zakázán, pokud v nich nepracovali. Mrtvým či smyšleným obyvatelům žádný zákon nic nenařizoval – jedno z mála právních omezení, které kubánskou vládu ještě nenapadlo zavést, říkal si Ramirez. Očekával novelizaci každým dnem.

S ohledem na tuto mezeru v zákoně nakonec mrtvý vešel za dvěma vyšetřovateli. Zatímco policisté kráčeli k recepci, on zůstal stát a obdivně zíral na obrovský vánoční stromek, jenž dominoval vstupní hale.

Ramirez se Sanchezem se prokázali mladé ženě za přepážkou služebním průkazem, ačkoliv bylo na první pohled jasné, že jde o policisty – Ramirez na sobě stále měl modrou uniformu. Zeptal se sotva dvacetileté recepční, ve kterém pokoji bydlí seňor Michael Ellis.

Dívka nahlédla do záznamů. „Číslo 612, pane.“

Když inspektor se Sanchezem čekali na výtah do šestého patra, přistoupil k nim portýr.

„Zaslechl jsem, že se ptáte na seňora Ellise,“ oznámil. „Zrovna jsem vám chtěl zavolat. Seňor Ellis si mi dneska ráno stěžoval, že včera večer ztratil peněženku, a požádal mě, abych to nahlásil na policii. Právě odešel, minuli jste se o pár minut.“

„Odhlásil se?“ otázal se Ramirez a vytáhl zápisník.

„To ne, pane, předpokládám, že bude za chvíli zpátky. Chtěl se někde nasnídat, tak jsem mu doporučil hotel Machado.“

„Byl jste tu, když se včera v noci seňor Ellis vrátil?“ Sugestivní otázka, to si Ramirez uvědomoval. Před soudem mohli podobné dotazy pokládat pouze soudci a prostí členové poroty. Coby vyšetřovatel měl však nyní ve způsobu, jakým shromažďoval důkazy, volnou ruku.

„Já jsem tu vždycky,“ pravil Miguel Artez a smutně se pousmál. „A byl jsem tu i v době, kdy se seňor vrátil, i když to se mi o té peněžence ještě nezmínil. Přišel dost opilý. Možná si všiml, že ji ztratil, až dneska ráno.“

„Kolik bylo hodin?“ vložil se se svou otázkou Sanchez. „Když se vrátil, mám na mysli.“

„Kolem jedenácti, řekl bych. Možná půl dvanácté. Končil jsem o půlnoci, tak chvilku předtím.“

„Byl sám?“ zajímal se Ramirez.

„Myslím, že jo.“ Artez se na okamžik zamyslel. „Ano, určitě. Jeho manželka včera večer odjela, to jsem měl zrovna službu. Volal jsem jí taxíka na letiště a pomohl jsem jí se zavazadly.“

„Žádné dítě s sebou neměl?“

„Ne,“ odpověděl portýr. „Přijeli jenom oni dva.“

„Teď je tu sám?“ položil další otázku Sanchez.

„Ano. Seňora Ellisová byla moc milá,“ zdůraznil muž. „Moc krásná. Bylo mi líto, že odjela z Kuby tak brzo, a sama.“

Sanchez si zapsal portýrovo jméno, adresu a datum narození do notesu a poodstoupil, aby si s Ramirezem promluvil o samotě.

„Myslím, že než si se seňorem Ellisem promluvíme, měli bysme prohledat jeho pokoj. S tou peněženkou, co se našla u toho kluka, a stížností na obtěžování dětí v parku na to máme dost důkazů.“

Ramirez návrh chvíli zvažoval. Sanchez měl pravdu. Jestliže měli policisté oprávněný důvod se domnívat, že došlo ke spáchání trestného činu, mohli státní hotel prohledat i bez povolení. Přesvědčivé důvody to sice nebyly, ale před zákonem by obstály.

Inspektor se vrátil k recepci a požádal dívku o klíč k pokoji seňora Ellise. Podala mu plastovou kartu.

Ramirez si zprvu nebyl jistý, co si s kartou počít. Jediné zkušenosti s hotelovým ubytováním měl z Moskvy, kde mívala tyto záležitosti na starost vždy mrzutá dáma, jež s nechutí bachařky přidělující nevábné jídlo rozdávala ocelové klíče.

Inspektor Ramirez a detektiv Sanchez přešli růžovou chodbou s modře vykachlíkovanou podlahou k pokoji číslo 612. Ramirez zaklepal na dveře a Sanchez vytáhl pistoli. Když se nedočkali žádné reakce, inspektor zastrčil plastovou kartu do úzkého otvoru pod klikou a opět ji vytáhl. Zablikalo zelené světýlko a v zámku cvaklo.

Ramirez pomalu otevřel dveře a opatrně vstoupil dovnitř. Pokoj byl prázdný. Mrtvý muž ho následoval.

V místnosti panoval nepořádek, postel zůstala neustlaná. Závěsy byly pevně zatažené. Inspektor rozsvítil a roztáhl je. Skleněným oknem do pokoje pronikly paprsky ranního slunce.

Sanchez odložil pistoli a oba muži si navlékli tenké latexové rukavice. Vyráběl je stejný podnik v Číně, z jehož továren pocházely kondomy, a mívaly stejnou neblahou závadu, na niž by se u prezervativů dalo usuzovat podle prudce rostoucí čínské populace: často se v nich nacházely díry.

„Žádné známky po manželce,“ poznamenal Ramirez. Mrtvý se pousmál.

Možná, že duch je starý mládenec, pomyslel si Ramirez. Paradoxem inspektorova oboru bylo, že většina vražd se odehrála doma. S největší pravděpodobností obvykle zabíjeli manželé, manželky, milenci, lidé, kterým na tom druhém záleželo. Znamenalo to však také, že jestliže zmizela milovaná osoba, obvykle si toho někdo všiml. Svobodný muž mohl být pohřešovaný klidně celé měsíce, než si to někdo uvědomil. Kdo jsi?

„Je to tak,“ řekl Sanchez a Ramirezovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že k němu kolega hovoří. „Ověřil jsem si to na letišti. Michael a Hillary Ellisovi přiletěli 18. prosince, odjet měli 2. ledna. Žena podle letištních záznamů odletěla zpátky do Ottawy včera v devět večer. Portýr má pravdu, odjela brzo. Přesněji o týden dřív.“

„V kolik přesně?“

„V devět, dvacet jedna nula nula.“

„Hmm, moc zajímavý.“

Ramirez otevřel shrnovací dveře šatníku v chodbě. Uvnitř stál stojan a na něm ležel zelený cestovní kufr. Inspektor nadzvedl víko. Kufr byl prázdný – až na jediný list papíru: fotokopii cestovního pasu, který našli v peněžence.

Ve zdi nad kufrem byl uzamčený sejf a jinak už ve skříni nebylo nic k vidění. Ramirez vzal kopii pasu a skříň zase zavřel.

Přes židli vedle dřevěného stolu v ložnici byla přehozená pánská bunda, na podlaze ležely zmuchlané kalhoty. Inspektor prohledal všechny kapsy, ale nic nenašel.

„Pojďte se na něco podívat,“ zvolal Sanchez. Ramirez přistoupil k detektivovi, který ukázal na rozlomenou tobolku na koberci u postele, mezi stěnou a oknem. Mrtvý ukázal na Sancheze.

„Zabalte to,“ přikázal inspektor.

Sanchez vytáhl z kapsy igelitový sáček, hodil kapsli dovnitř a uzavřel ho. Nahoře jej parafoval a předal ho Ramirezovi. Inspektor strčil sáček do kapsy.

Potom přešel do koupelny a rozsvítil. „Seňora Ellisová musela odejít ve velkém spěchu.“

„Jak to myslíte?“ opáčil Sanchez nechápavě.

Ramirez vyšel ven, v ruce kruhové platíčko antikoncepčních pilulek. Ušklíbl se. „Bez tohohle by žádná Kubánka nevystrčila paty z domu.“

Jinak neviděl v koupelně nic nezvyklého. Pánský elektrický holicí strojek, hotelová lahvička šamponu, kostka mýdla.

„Takže turisti tu mají mýdlo a šampon zdarma,“ konstatoval.

Přičichl ke kostce a hlavou mu běželo, jak by tyhle voňavé toaletní potřeby ocenila jeho manželka. Namísto toho musela každý měsíc vystát frontu na šedivé kyselé mýdlo, které vůbec nepěnilo. V rámci přídělů jiné nedostala.

„Podívejte, co jsem našel,“ zvolal Sanchez z pokoje. Zamával několika polaroidovými fotografiemi a cédéčkem.

Při pohledu na fotografie se Ramirezovi udělalo nevolno. Na jedné malý kluk orálně uspokojoval muže, na jiné stál v předklonu. Na všech snímcích tentýž chlapec. Inspektor si dokázal živě představit, co je na disku.

Žádné charakteristické rysy muže z fotografií patrné nebyly, přístroj se zaměřoval pouze na chlapce. O jeho totožnosti však nebylo pochyb: dítě, jež to ráno vytáhl z vody Carlos Rivero.

Vtom se Ramirezovi rozezvonil mobilní telefon. Volala Nataša Delgadová, jediná žena jeho vyšetřovacího týmu, a hlásila mu nejnovější informace z místa nálezu. Jeho lidé opět odvedli skvělou práci.

„Na Malecón jsme našli několik lidí, kteří si cizince se zjizvenou tváří pamatují,“ informovala nadřízeného Delgadová. „Jeden z nich si vzpomněl, že ho viděl ve společnosti malého Kubánce v červených šortkách a blonďaté ženy. Podle jiného ten extranjero kluka odstrčil, když se s ním ten malý pokoušel navázat řeč. Chlápek pak prý byl zjevně naštvaný.“

„Dobrá práce, Natašo. Hned sem pošlete doktora Apira a jeho lidi.“ Inspektor zaklapl telefon. „Považujte tenhle pokoj za místo činu,“ přikázal Sanchezovi.

Muži vyšli na chodbu a Ramirez se ujistil, že jsou dveře řádně zamknuté. Pak předal klíč v podobě plastové karty Sanchezovi a nechal detektiva stát v chodbě, aby na místo činu nikdo nevstupoval.

Mrtvý se postavil vedle něj, klobouk přiložený ke hrudi. Vypadal jako truchlící pozůstalý.

Ramirez sjel výtahem do vstupní haly, aby počkal na patologa. Podle protokolu musela policie v rámci forenzního procesu přenechat shromažďování důkazů forenznímu týmu, aby nedošlo ke kontaminaci.

Apiro, se svým černým kufříkem v ruce, dorazil o pár minut později. Ramirez mu oznámil, co našli.

„Díky, Ricardo. Já už to od detektiva Sancheze převezmu.“

„Vyřiď mu, že čekám venku.“

Nebylo to poprvé, co Ramirez takové fotografie viděl, ale vždycky ho dokázaly rozrušit. Potřeboval se nadýchat čerstvého vzduchu, zbavit se hořké pachuti žaludečních šťáv v ústech. Usilovně se snažil nemyslet na své dvě děti.

Zanedlouho se k němu na chodníku připojil Sanchez. „Můžu zajít do Machada a přivést vám toho chlápka k výslechu,“ navrhl.

„Ne,“ odmítl inspektor. „Radši tam dojedeme. Kdyby chtěl náhodou utéct.“

Mike Ellis zrovna čekal, až mu číšník přinese účet, když k jeho stolu přistoupil nevysoký Kubánec s obličejem poznamenaným neštovicemi, na sobě bílou košili s rozhalenkou. Otočilo se za ním několik hostů a Ellisovi poskočilo srdce. Přemítal, jak ho ten policista v civilu našel, než si vzpomněl na Miguelův slib, že na policii sám zavolá. Přinutil se ke klidu.

„Seňor Michael Ellis?“

„Ano.“

„Detektiv Rodriguez Sanchez z kubánského Národního revolučního policejního sboru. Chtěl jste nahlásit ztrátu peněženky?“

„Ano, to jsem chtěl.“

„Už jsme ji našli. Šel byste se mnou na policejní stanici, prosím?“

„Samozřejmě,“ přitakal Kanaďan a cítil, jak z něj opadá nervozita. „Výborně!“

Pohodil na stůl pár pesos, které stačily na úhradu účtu i štědré spropitné, a spolu s detektivem zamířil k maličkému modrému vozu na protější straně ulice. Značku auta Ellis nerozpoznal a na kapotě nebylo žádné policejní označení. Okénka byla stažená.

Sanchez otevřel zadní dveře. Za volantem seděl další muž, na sobě šedomodrou košili a tmavé kalhoty typické pro kubánský policejní oddíl.

Na muže takové postavy, jakou měl Ellis, byl vůz příliš malý a Kanaďan se při nastupování praštil do hlavy. Zamrkal bolestí, sklopil hlavu a nasoukal se dovnitř. Nohy musel za opěradlem předního sedadla poskládat tak, že ho málem tlačily do hrudi.

Stejně jako všude na světě i v tomto policejním autě se dveře daly otevírat pouze zvenčí. Vypadalo to však, že tentokrát nejde o předpis, ale o rez.

„To bych si nemyslel, že bude mít kubánská policie o svátečním víkendu čas zabývat se takovou maličkostí, jako je ztracená peněženka. Skvělá práce, děkuju vám. Kde jste ji našli?“

Ani jeden z policistů neodpověděl.

Ellis se zahleděl z okna a pozoroval silnice ucpané troubícími dvoukolými drožkami a taxíky. Když zastavili na křižovatce na červenou, octlo se vedle nich camello, autobus podivného tvaru sestavený z tahače a autobusového návěsu, jimiž byla Havana proslulá. Obrovské vozidlo nacpané hordami vyčerpaných Kubánců na okamžik zcela zakrylo slunce.

Kanaďan si přejel prsty po jizvách a zavzpomínal na tmu, jež panovala, když mu v náručí umíral Steve Sloan.

Sanchez s Ellisem vystoupali do druhého patra policejního ústředí, které vypadalo úplně jinak, než Kanaďan očekával. Žádná vládní budova v sovětském stylu, jaké viděl jinde v Havaně; dům se podobal spíš středověké kamenné pevnosti s věžičkami.

Sanchez otevřel dveře do potemnělé místnosti a rozsvítil zářivky, jež čas od času poblikávaly. Ellis usoudil, že dodávky elektřiny na Kubě nefungují příliš spolehlivě. Uposlechl příkaz a posadil se na tvrdou červenou plastovou židli s kovovými nohami.

Šedivé betonové stěny místnosti hyzdily široké praskliny, oproti spalujícímu vedru venku tu však měli chládek. Část jedné stěny tvořilo zrcadlo; Ellis předpokládal, že bude polopropustné, podobně jako ve vyšetřovacích místnostech na policii v okresu Rideau, aby vyšetřovatelé mohli pozorovat podezřelé, ale podezřelí neviděli je.

Sanchez zavřel dveře, posadil se naproti Ellisovi a vytáhl malý kazetový magnetofon. Položil ho na umakartový stůl, který stál mezi nimi, a zmáčkl tlačítko nahrávání.

„Tento rozhovor bude nahráván.“ Nežádal o souhlas. Ellise překvapilo, že hlášení o nalezené peněžence vyžaduje takovou formální proceduru.

„Rozhovor se seňorem Michaelem Ellisem,“ řekl Sanchez do malého mikrofonu. „Pocházíte z Kanady, je to tak?“

„Ano, správně,“ přisvědčil Ellis. „Jsem z Ottawy. V Ontariu.“

„Mluvíte španělsky, seňore Ellisi?“

„Ne, znám jenom pár slov.“

„Dobrá, takže budeme pokračovat v angličtině.“ Sanchez hovořil se silným španělským přízvukem, ale jinak uměl anglicky velmi dobře. „Neděle pětadvacátého prosince dva tisíce šest. Výslech vede detektiv Rodriguez Sanchez z Útvaru pro závažné trestné činy, havanské oddělení.“

Detektiv vytáhl igelitový sáček na důkazy, otevřel ho a obsah vyskládal před sebe na stůl. „Je tohle vaše peněženka?“

Portmonka byla celá promoklá a na hnědé kůži se skvěly bílé skvrny od soli, ale Ellis ji okamžitě poznal. „Díky bohu. Kde jste ji našli?“

„U jednoho kluka, dneska ráno.“ Sanchez čekal, jak bude Ellis na tuto informaci reagovat.

„Ten malej mizera,“ zvolal Ellis. Došlo mu, co se stalo, a rozesmál se. Prostitutka v tom nakonec byla nevinně. Překvapilo ho, jak se mu ulevilo. „Musel mi ji sebrat z kapsy. Včera kolem nás s manželkou pořád pobíhal, žebral, a když jsem mu dal nějaké peníze, objal mě. Takže nejspíš kapsář. Taxikář nás před nimi varoval, ale nikdy by mě nenapadlo mít se na pozoru před děckem.“

„Žádný další kontakt jste s tím chlapcem nenavázal?“

„Ne,“ odpověděl Kanaďan. „A do dnešního rána jsem ani netušil, že tu peněženku nemám u sebe.“

„Vzpomínáte si ještě na něco ohledně toho kluka?“

Ellisovi blesklo hlavou, jak bláznivá byla předchozí noc. „Myslím, že měl červené kraťasy a nějaké světlobarevné triko, možná žluté. Patřil k partě kluků, co po nás nejdřív žebrali peníze ve Staré Havaně. Ostatní se pak ztratili, ale on se za námi – byl jsem tam s manželkou – táhl i podél vlnolamu.“

Kubánský vyšetřovatel čekal. Magnetofon jemně bzučel, ale Ellise nenapadalo, co by ještě dodal.

„Můžu?“ Kanaďan se natáhl pro peněženku a otevřel ji. Policejní odznak tam stále byl a z cestovního pasu sice crčela voda, ale alespoň ho měl zase u sebe. Ellise nijak nepřekvapilo, že hotovost – ekvivalent asi jednoho sta amerických dolarů – zmizela. „Na nic víc už si nevzpomínám.“

„Pamatujete se na muže na nábřeží Malecón poté, co jste narazil na toho chlapce?“

„Prosím?“

„Hovořil s vámi nějaký muž?“

„Cestou do baru jsem u pobřežní hráze viděl spoustu chlapů.“ Ellis uvažoval, kam tím Sanchez směřuje. „Možná se mnou někdo promluvil, ale to si vážně nepamatuju. Později jsem se docela slušně opil.“

„Jak to?“

„Moje žena…, no, to by bylo nadlouho. Včera večer odletěla zpátky do Kanady. Tak jsem šel ven a dal si pár drinků.“

„Máme svědka, který vás viděl na Malecón a tvrdí, že když ten kluk odběhl, vypadal jste hodně naštvaně.“

Tato informace Ellise znepokojila. Naznačovala, že policie vyšetřuje jeho, nikoliv onu krádež. „Moje žena mi právě oznámila, že odjíždí dřív. Trochu jsme se pohádali. Ale nekřičeli jsme na sebe, nic takového. Spíš naopak.“

Takhle jejich hádky probíhaly dost často, říkal si Kanaďan v duchu. Drželi se zpátky, tajili před sebou spoustu věcí. Jenže co jí mohl říct? Pravdu určitě ne.

Tok jeho myšlenek přerušila detektivova další otázka. „Takže vaše manželka už v Havaně není?“

„Ne, jak jsem řekl, včera večer odletěla.“ Ellis se pokusil změnit téma. „Až na nějakou hotovost v peněžence nic nechybí. Můžu už si ji vzít?“

Znovu se pro ni natáhl, ale tentokrát ji Sanchez odsunul z jeho dosahu. „Jde o důkaz v trestném činu, seňore Ellisi. Říkal jsem vám přece, že jsme ji našli u toho chlapce.“

„Ale no tak,“ opáčil Ellis a neklidně se uchechtl. „Tomu klukovi mohlo být kolik, tak sedm osm let? Jestli vám jde o tohle, tak já obvinění vznášet nehodlám. Jsem prostě rád, že se ta peněženka našla, nic tak strašného se nestalo.“

Sanchez nereagoval. Kanaďan tuhle techniku znal. Podezřelým je ticho nepříjemné a obvykle je přiměje mluvit. Náhle si uvědomil, že výslech se týká něčeho jiného než peněženky, a srdce mu sevřela ledová pěst. Oni to vědí? Musel předpokládat, že ne. Jak by mohli? Ani jeho žena nic netuší.

„Vyslýcháte mě tu, jako bych to byl já, kdo se něčeho dopustil. Byl snad zločin dát tomu klukovi peníze?“ otázal se.

„Jste na Kubě, seňore Ellisi. Dokud nedokončím počáteční výslech, žádný zločin neexistuje.“

Ellis se opřel do opěradla a přemítal, jak se k této nejednoznačné odpovědi postavit. Rozhodl se pro falešnou sebedůvěru.

„Detektive Sanchezi, působím jako policejní důstojník u kanadské policie. Jsem detektiv zrovna jako vy. Jestli jde v tomhle případu o víc, než jste mi zatím sdělil, možná bych vám mohl pomoct. Pokud ne, rád bych se s vaším dovolením věnoval jiným záležitostem. Jsem tu na dovolené.“ Vstal ze židle. „Cením si vaší pomoci, ale obvinění proti tomu klukovi vznést nechci, a kdybych tušil, že to byl on, nikdy bych Miguela nežádal, aby volal na policii.“

„Výslech skončí, teprve až řeknu. Prosím,“ Sanchez pokynul dlaní, „posaďte se. V téhle věci disponuju plnou pravomocí. Věřte tomu.“

Ellis se svezl zpátky do židle. Vedle zmatku začínal pociťovat také zlost.

„Včera v noci jste se tedy v nějakém baru opil?“ pokračoval detektiv.

„Ano, to už jsem vám řekl.“

„A tvrdíte, že ten kluk vám tu peněženku ukradl předtím.“

„Předpokládám, že tak nějak to bylo, ano,“ přitakal Kanaďan.

„A jak jste za ten alkohol zaplatil?“ zajímal se Sanchez.

Nad tím Ellis nepřemýšlel, ale Kubánec měl pravdu. „V tom případě jsem ji musel ztratit až pak. Nebo jsem ji někde nechal. Možná dokonce v tom baru.“

„A ona úplně náhodou skončila u toho kluka.“

„Zjevně ano, když ji měl u sebe. Ale co na tom záleží?“ zeptal se Kanaďan řečnicky. „Už jsem vám řekl, že tak jako tak žádné obvinění vznášet nechci.“

Už při těch slovech se však začal znepokojovat. Pokud mu chlapec nesebral peněženku onoho odpoledne, jak se k ní potom dostal? A jak zaplatil Ellis v tom baru?

Na okamžik zapřemítal, jestli kubánská policie nějak nezískala jeho služební záznamy, ale pak tu myšlenku zavrhl. Ne, dostal se do potíží kvůli něčemu, co se stalo tady, nikoliv v Ottawě. Jenom netušil kvůli čemu. Musí si počínat opatrně.

Sanchez se naklonil a plácl na stůl polaroidovou fotografii malého chlapce. „Tohle je ten kluk, seňore Ellisi. Ten, kterému jste dal peníze. Jmenoval se Arturo Montenegro a ještě mu nebylo ani devět.“ Znovu se opřel a sledoval mužovu reakci.

Drobný hoch s kulatým obličejem. „Ano, vypadá to na něj. Takže o tohle jde? Porušil jsem nějaký zákon, když jsem mu dal peníze? Tak zaplatím pokutu. Věřte mi, netušil jsem, že budete něco takového brát tak vážně.“

Detektiv Sanchez věnoval Ellisovi pohled, v němž se mísilo znechucení s údivem. „Znásilnění a vraždu malého dítěte bereme na Kubě velice vážně. Trestáme je popravčí četou.“

Inspektor Ramirez cestou na policejní stanici pozorně sledoval Kanaďana v bočním zrcátku. Zpětné zrcátko ve voze chybělo a sehnat dnes v Havaně náhradní díl do čínského auta bylo nemožné.

Čekal na nějaké známky viny v mužově chování, viděl však jen typicky nervózního, poněkud nepohodlně usazeného turistu. Nevypadal o nic neklidněji než kterýkoliv jiný cizinec v policejní vazbě na Kubě – zdaleka tedy nebyl uvolněný, ale jinak si inspektor nevšiml ničeho výrazně neobvyklého. Až na pokřivenou jizvu, jež se podezřelému táhla od čela přes nos až k hornímu rtu a nerovnoměrně rozdělovala obličej na dvě části.

Policisté se dohodli, že nejprve Kanaďanovi nic neřeknou. Ellis nemohl tušit, že našli chlapcovo tělo. Nezatknou ho, ani mu nesdělí žádné obvinění. Namísto toho ho Sanchez vyslechne v souvislosti s peněženkou a uvidí, jaké informace Kanaďan sám poskytne. Ramirez je mezitím bude sledovat ze sousední místnosti a počká, až mu Apiro dodá předběžné výsledky laboratorních testů spermatu, vlasů a krve. Jakmile se inspektor dozví, jestli z předmětů zajištěných v cizincově pokoji získali nějaké dodatečné informace, převezme výslech sám.

Ramirez doufal, že mu Apiro výsledky donese co nejdřív. Cítil v žilách adrenalin a zaplavila jej vlna vzrušení, že už se jim podařilo zadržet podezřelého.

Výslech, křížový výslech, past, kterou si podezřelý připraví z vlastních slov, to byla Ramirezova nejsilnější stránka. Stejně jako když se na udici chytila bojovná ryba, potěšení přicházelo ze zápasu, z udolání protivníka. Tuhle část své práce měl inspektor nejraději.

Byl to po letech první případ vraždy dítěte a bylo velmi důležité, aby vyšetřování tak závažného zločinu vedl řádně. Aby zapudil veškeré myšlenky na Edela.

Hlavou mu běželo, jaká bestie mohla znásilnit malého chlapce pro vlastní sexuální potěšení, jaké monstrum mohlo zabít dítě.

Vzpomněl si, že ruský spisovatel Lev Tolstoj měl jako malý chlapec klub. Tolstého přátelé do něj mohli vstoupit pouze tehdy, pokud dokázali stát deset minut v koutě a nemyslet na ledního medvěda. Edel byl lední medvěd v koutě. Ramirez se bude muset snažit ze všech sil, aby na něj při výslechu nemyslel a soustředil se jen na odpovědi podezřelého.

Prozatím z jeho pozorování nevyplývalo nic neobvyklého. Sanchez využíval běžných metod: zkoušel Kanaďana zastrašit, umluvit, vymámit z něj přiznání. S mizivými výsledky s výjimkou nesrovnalosti ohledně doby, kdy podezřelý přišel o peněženku.

Dveře místnosti se s vrznutím otevřely a dovnitř vešel Hector Apiro. Navzdory svým viditelným nedostatkům odváděl trpasličí patolog skvělou, poctivou práci. Chvíli mu trvalo, než inspektora seznámil s výsledky testů.

„Úplnou písemnou zprávu bych pro tebe měl mít za pár hodin. Na ložním prádle z pokoje 612 se našlo pár skvrn. Stopy po semenu. Srovnal jsem je pod mikroskopem s nálezem z konečníku toho kluka a oba vzorky obsahovaly pohyblivé spermie. Prověřili jsme taky všechno spodní prádlo z toho pokoje. Samozřejmě kromě trenýrek, které má Ellis na sobě, jelikož ty má na sobě,“ zavtipkoval mužík. „Teda aspoň doufám. Protože jestli ne, brzo se k tomu plastovému sedátku přilepí.“

Ramirez se pousmál. Černý humor jim oběma pomáhal udržet duševní zdraví.

„V komodě jsme našli jedny spodky s mikroskopickým množstvím krve, která odpovídá krevní skupině toho kluka,“ pokračoval Apiro. „Veškeré vzorky spermatu podle všeho pocházejí od stejného muže. Krevní skupina A. Pro jistotu ještě udělám test DNA. Samozřejmě ale nemůžu potvrdit, že tím mužem je ten, na kterého se díváme.“

„Je to jeho postel, nikdo jiný se k ní nedostal. Musí to být jeho. To je víc než dost,“ pravil Ramirez. Víc než dostačující důkazy trestného činu k zatčení nepotřeboval. Potěšilo ho, že se mu podařilo splnit zákonné požadavky tak rychle. „Ještě něco, Hectore?“

„V krvi toho děcka jsem objevil rohypnol.“

„Tu znásilňovací drogu?“

„Přesně tak,“ potvrdil Apiro. „Vysoce účinné sedativum, oběť okamžitě omámí. Ve většině zemí už je dneska zakázaný. Na Kubě, ostatně i v jiných státech, se hrozně těžko shání. Když se v roce 1986 přestal prodávat, zásoby se rychle vyčerpaly. Sem tam se ale objeví, používají ho například veterináři jako anestetikum při operacích. Nemělo by být těžké vysledovat, odkud se vzal. To je dobrá zpráva, ne?“

„Rozhodně nám to pomůže. Řeknu Sanchezovi, ať na to mrkne. Kdy toho kluka zdrogovali? Dá se to určit?“

„Za předpokladu, že požil obsah jedné tobolky, tak někdy v podvečer, tři čtyři hodiny před smrtí. Vycházím z logiky věci, Ricardo – při výšce toho kluka by ho dvě kapsle zabily. Rohypnol má poměrně dlouhý poločas rozpadu, takže z množství obsaženého v těle chlapce v době, kdy přestalo drogu metabolizovat – jinými slovy v okamžiku, kdy chlapec zemřel – můžu zpětně dopočítat časový rámec. Nemůžu ale nic tvrdit s jistotou, dokud se k výsledkům nedoberu s nějakou funkční kalkulačkou v ruce. V té mojí došla baterka.“

Ramirez zavrtěl hlavou. I po letech ho podobné překážky v řádném vyšetřování stále dokázaly otrávit. „Řeknu Sanchezovi, ať ti něco sežene ze skladu důkazů. Tak co bys řekl, Hectore? Vinen?“

„Ech, Ricardo, já jsem jenom vědec. Dokážu mluvit akorát o tom, co jsem zjistil. Pomohlo by ale, kdybys od podezřelého získal vzorek krve, abych mohl porovnat jeho DNA s našimi nálezy. A ještě lepší by bylo, kdyby se ti nějak podařilo obstarat vzorek semene.“ Apiro se rozesmál. „Zkus ho zavřít někam o samotě s časopisem plným prsatých nahotinek a igelitovým pytlíkem. I když to by mohlo být těžké, já osobně jsem u nás takový časopis neviděl dobrých dvacet let.“

„Ani já, příteli,“ uchechtl se Ramirez. Už vážněji dodal: „Jenže tohohle ženský nezajímají. A asi bysme si z takových věcí neměli dělat srandu.“

„To musíme, Ricardo. Jinak se z toho zblázníme.“

Lékař měl pravdu. Kdyby ztratili schopnost o práci vtipkovat, nemohli by se jí dál věnovat. Chyběl by jim citový odstup, který byl pro objektivní vyšetřování zcela nezbytný. „Už jsi určil příčinu smrti?“

„Nejdřív bych rád udělal pitvu. Pořád chceš přijít?“ Patolog mrkl na hodinky. „Jedenáct třicet. Co třeba v půl třetí?“

„Budu tam.“

„Tak abych se vrátil do laboratoře, uvidíme se potom.“ Apiro zamžoural přes sklo. „Zajímavá jizva. Zajímalo by mě, jak k ní přišel.“

Nejnovější informace od Hectora Apira inspektora potěšily. Všechno stíhali v termínu, vlastně v předstihu. Půjde-li vyšetřování dobře, možná se ještě před koncem Božího hodu dostane za rodinou. Políbí manželku, pohraje si s dětmi a alespoň na pár hodin na tuhle tragickou smrt malého chlapce zapomene. A třeba si i pochutná na zbytcích kuřete.

Znovu se zadíval na výslech skrze polopropustné zrcadlo a přemítal, jak nejlépe patologova zjištění využít. Sancheze vyškolil sám; očekával, že jednoho dne detektiv převezme jeho funkci. S největší pravděpodobností dřív, než by Sanchez čekal.

Mladý detektiv strávil předtím, než přestoupil k Útvaru pro závažné trestné činy, několik let na oddělení hlídkové služby a poté pět let na celním oddělení mezinárodního letiště v Havaně. Právě tam ho Ramirez objevil a zařídil jeho přeložení. To byla jeho další silná stránka – dokázal sehnat nejenom potřebný materiál, ale i personál.

Prozatím si Sanchez vedl dobře, byť trochu nemotorně. Musel se ještě naučit výbojnější a méně předvídatelné taktice. Výslech byl každopádně velmi zajímavý. Ani ne tak proto, co Kanaďan říkal, ale jak to říkal. Z řeči jeho těla bylo jasně patrné, že lže. To však v dané chvíli nebylo podstatné, tak jako tak už měl inspektor víc než dost důkazů na to, aby muže zatkl.

S ohledem na politickou stránku takového případu – v němž figuroval cizinec pocházející ze spřátelené země, nadto člen policejního sboru – však bylo vždycky lepší mít důkazů víc, než zákon vyžadoval. Ramirez měl v plánu poslechnout si později nahrávku celého Sanchezova výslechu, v dané chvíli si ale chtěl s Kanaďanem promluvit sám a udělat si vlastní úsudek.

Zamířil na toaletu na konci chodby a převlékl se z uniformy do obleku s kravatou. Čas spustit stopky.

Mike Ellis se zoufale rozhlédl po vyšetřovací místnosti. Nemohl tomu uvěřit. Drobný sval v jeho hrudi se začínal všelijak kroutit. Ellis se několikrát zhluboka nadechl a pokusil se uvolnit tlak nad srdcem. Ten kluk je mrtvý?

„Někdo ho zmlátil, znásilnil a zabil,“ oznámil detektiv Sanchez. „Bál jste se snad, že by o vaší, jak bych to řekl,“ na okamžik se zamyslel, „zálibě v malých dětech pověděl vaší manželce?“

Ellis přemítal nad několikahodinovým výpadkem z předchozí noci. Ve snaze pomoci odpovídal na všechny otázky bez právníka, nějaké informace dokonce poskytl sám. Možná si vykopal vlastní hrob. V uších mu duněl tlukot srdce. Úzkost.

„Co se mu stalo? Jak zemřel?“

Sanchez otázky ignoroval.

„Ve spodním prádle měl schovanou vaši peněženku, s vámi ho naposledy viděli. Víme, že jste mu dal obrovskou sumu peněz, tolik, kolik někteří Kubánci vydělají za měsíc.“

„Jestli mě chcete obvinit ze zločinu, měl bych mít právníka,“ namítl Ellis. Nedařilo se mu formulovat slova a stále hůř se mu dýchalo. Místnost se zdála mnohem menší, než když do ní vstoupil.

„A potřebujete ho?“

„Vůbec nic špatného jsem tu neudělal.“ Tak nejednoznačná odpověď by na detektoru lži rozhodně neobstála, což si Mike Ellis dobře uvědomoval.

„Jestli jste nevinný, žádnou procesní ochranu nepotřebujete. Což je dobře.“ Kubánský detektiv zkřivil obličej do čehosi, co se vzdáleně podobalo úsměvu. „Moc právníků tu totiž nemáme, a dokud nebudete obviněný, nemáte na něho právo. Jakmile vás obviníme, máte nárok na asistenci při obhajobě, pokud si ji ovšem sám zaplatíte.“ Odmlčel se. „Tak, svoje práva znáte, a teď nám povězte, proč jste toho kluka zabil.“

Ellisovi došlo, že je sleduje ještě někdo třetí. Pokusil se rozpoznat, kdo stojí na opačné straně zrcadla, ale viděl jen stíny.

„Nemám nejmenší ponětí, co se s tím klukem stalo, když od nás odešel,“ opakoval a dával pozor, aby mluvil přímo do malého přístroje. Po každém slově lapal po dechu. „Ale dřív, než řeknu cokoliv dalšího, chci mluvit s právníkem.“

„Jak už jsem řekl, seňore Ellisi, na právníka nemáte nárok.“

Sanchez beze slova vyčkával. Kanaďan přemýšlel, jestli zvolil správnou taktiku. Tihle lidé jsou byrokrati; on není Kubánec, ale Kanaďan, cizí státní příslušník. Nemohou ho tu přece zadržovat donekonečna.

No tak ho s tím klukem někdo viděl, no a co? Barman z El Bar si ho bude pamatovat a žena, která mu dělala společnost, tam možná chodí pravidelně, nebude problém ji vypátrat. Toho barmana znala, tykali si. Znovu všechno zvážil.

„Detektive Sanchezi, věřte mi, já jsem tomu klukovi nic neudělal. Nemáte důvod mě tu zadržovat. Jsem zatčený, nebo ne?“ Ellis se snažil ignorovat kroutící se sval v hrudníku, který mu čím dál urputněji svíral srdce.

Kubánec zvýšil hlas. „Proč jste toho kluka zabil? Už jste mu zaplatil za sex a on chtěl víc? Bál jste se, že na to přijde vaše žena, když se kolem vás začal ochomýtat? Anebo to možná věděla, a proto se rozhodla odjet z Kuby tak narychlo. Takhle to bylo?“

„Já s tím nemám nic společného! Na toho kluka jsem nevztáhl ruku.“

Vtom se ozvalo zaklepání na sklo a Sanchez vzhlédl. Signál od někoho z vedlejší místnosti. Zavolání.

Sanchez nechal Ellise napospas vyšetřovně a Kanaďan zapřemítal, jestli se vůbec kdy dostane z Kuby živý.

Inspektor Ramirez zaklepal na svou stranu skla a pár chvil nato vstoupil do místnosti Rodriguez Sanchez.

„Já už to převezmu, Rodriguezi. Doktor Apiro zjistil jasnou souvislost mezi forenzními důkazy a podezřelým,“ oznámil Ramirez. „Ta otázka, jak zaplatil za drinky, se vám obzvlášť povedla. Možná byste tu mohl ještě chvíli zůstat a dívat se, třeba zachytíte něco, co mi unikne.“

„Samozřejmě, pane inspektore. Stejně jsem neměl nic na programu.“

Pokud bylo Ramirezovi známo, detektiv neměl žádnou přítelkyni ani manželku a nikdy nemluvil o rodině. I jeho zjevně uklidňovalo, že zadrželi vraha v tak rané fázi vyšetřování.

„Možná čas od času vypnu ten magnetofon, abych ho znervóznil.“

Seňor Ellis pak bude uvažovat nad tím, proč Ramirez přístroj vypnul, jestli to znamená, že se ho chystá zbít. Nejistota byla dobrá, stejně jako vyvedení z míry. Obojí inspektorovi umožňovalo vybudovat s podezřelým dobrý vztah, nabídnout mu ujištění a úlevu. Fyzické násilí žádný vztah nahradit nemohlo. Tenhle chlápek ale bude tvrdý oříšek. Zkušený policista Ramirezovy triky snadno rozpozná a Kanaďan měl těžko čitelnou tvář.

„Budu to nahrávat na druhý magneťák i na téhle straně.“

„Fajn.“

Sousední místnost byla zkonstruovaná tak, aby se hovory z vyšetřovací místnosti daly snadno nahrávat; malá plastová nahrávací zařízení sice pocházela z Číny, avšak měla neuvěřitelný dosah.

Inspektor přešel kratičkou vzdálenost k vyšetřovací místnosti a vstoupil. Těžké kovové dveře se za ním s řinčivým bouchnutím zavřely.

„Detektive Sanchezi,“ pravil směrem k zrcadlovému oknu, „udělejte prosím seňoru Ellisovi naši dobrou silnou kávu. A mně taky. Seňore Ellisi, nemáme smetanu ani mléko. Přídělový systém, to je bohužel kubánská realita. Ale cukr, ten máme vždycky. Sladíte?“

Mike Ellis zavrtěl hlavou.

Ramirez obrátil prázdnou židli čelem k sobě a ležérně se posadil. Mluvil se svým protějškem zdvořile a vlídně, jako někdo, kdo by s ním rád uzavřel obchod.

„Promiňte, seňore Ellisi, ještě jsem se nepředstavil. Jsem inspektor Ricardo Ramirez, šéf Útvaru pro závažné trestné činy v Havaně. Vím, že jste policista, momentálně mimo službu a na dovolené. Určitě se mnou ale budete souhlasit, že smrt dítěte je vážná věc, a doufám, že nám věnujete pár hodin času a pomůžete nám objasnit, kde se včera ten kluk pohyboval.“

„Sedím tu už celé odpoledne a všechno, co vím, jsem sdělil vašemu parťákovi, inspektore. Viděl jsem toho kluka jenom krátce. Žebral o peníze, tak jsem mu dal pár pesos. To je všechno.“

Mrtvý se opíral o stěnu v rohu místnosti, paže založené na prsou, a pozorně rozhovor sledoval. Otáčel hlavou ze strany na stranu, jako by se díval na souboj dvou čínských hráčů ping-pongu. Ramirez vytušil, že jej hodnotí, a snažil se přelud nevnímat.

Do místnosti znovu vstoupil Sanchez a postavil na stůl dva popraskané šálky kávy – jeden před nadřízeného, druhý před Ellise. Ellisův hrnek neměl ouško.

Ramirez zašátral v kapse a vytáhl nevelkou lahev anejo; rum mu pomáhal proti třasu v prstech. Vypnul magnetofon. Sanchez odešel a zavřel za sebou dveře.

„Tenhle rum je vynikající,“ prohodil inspektor. „S detektivem Sanchezem jsme ho loni zabavili jednomu nelegálnímu vývozci. Mohli jsme ho sice, když už nesloužil jako důkaz, jen tak vyhodit, ale to by byla obrovská škoda. Většina Kubánců si takhle starý rum nemůže dovolit, ten je pro turisty. Strašná otrava – teda ne turisti, ale ceny toho rumu. Fakt ani neochutnáte? Jako projev kolegiální zdvořilosti?“

„Ne, díky.“

Ramirez si nalil slzu alkoholu do svého hrníčku. Stačilo pár hltů a třas v jeho prstech ustal. Při vzácném požitku z rumu tak starého, že chutnal jako sladký sirup, inspektor potěšeně zkroutil rty. Odložil hrnek zpět na stůl; Ellisův zůstal nedotčený.

„Jak sám jako policajt dobře víte, často se při výslechu svědka objeví detaily, které člověk považuje za nepodstatné, ale nakonec se ukážou jako zcela zásadní. Souhlasíte?“

Přesně tak se policejní práce odvíjela, shromažďovaly se detaily a sledovaly stopy, které logicky dávaly největší smysl. Směr pátrání se měnil s tím, jaké informace vyšetřovatel získal. A tak se vyšetřování mohlo snadno proměnit v něco úplně jiného. Ellis souhlasně přikývl.

„V tom případě byste ke mně mohl být shovívavý. Kolegovi jste řekl, že jste se včera dost opil.“

„Ano,“ připustil detektiv. „To u vás snad není zločin, nebo jo?“

„V případě turistů rozhodně ne, seňore Ellisi. To bychom v našich už tak přeplněných věznicích měli navíc tisíce cizinců.“ Ramirez se odmlčel a znovu upil kávy. „Á…, nic nechutná tak jako kubánská káva. Obzvlášť s trochou rumu. Neviděl jste v rámci nějaké okružní cesty naše kávové plantáže?“

Ellis zavrtěl hlavou. „Mojí ženě se nechtělo z hotelu. Viděli jsme akorát továrnu na výrobu rumu, nic víc.“

„Velká škoda,“ pronesl Ramirez soucitně. „Zrovna v tomhle oboru se nám docela daří. A ještě umíme dobré doutníky, řekl bych.“

Vytáhl jeden z vnitřní kapsy saka a nabídl jej Ellisovi, Kanaďan však odmítl. Mrtvý na něj vrhl smutný pohled – cizinec, který si neváží ani čerstvých doutníků ani starého rumu.

„Právě jsme dostali výsledky laboratorních testů chlapcovy krve, které prováděl náš patolog, doktor Apiro. Našel v ní stopy po rohypnolu.“

„Rohypnol? Ta znásilňovací droga?“

„Technicky vzato je to lék a stejně jako v jiných případech není snadné ho u nás získat.“

Kanaďan svraštil čelo. Zdálo se, že je to jediná část jeho obličeje, která se pohybuje přirozeně.

„Moment…, vy tvrdíte, že ten kluk byl zdrogovaný? Když jsem ho viděl, zdál se v pořádku. Pobíhal kolem nás jako splašený.“

„To potvrzují i ostatní svědci,“ připustil Ramirez. „Můžeme navázat tam, kde jste s detektivem Sanchezem skončili? Kde jste byl včera odpoledne a večer, můžu-li se ptát? A ještě jsem zapomněl – ten magnetofon u nás patří ke standardnímu postupu. Často si hovory nahráváme, protože cizinci nás taky často falešně obviňují, že chceme úplatek.“

Samé lži. Úplatky se přijímaly zcela běžně a magnetofonový záznam se využíval výhradně při soudních řízeních týkajících se těžkých zločinů. Například vražd.

„Až zhruba do večeře jsem byl s manželkou. Ona se pak sbalila a odletěla domů, já jsem zůstal poměrně dlouho do noci v jednom baru ve Staré Havaně. To všechno už jsem řekl vašemu kolegovi. Barman vám potvrdí, že jsem tam byl.“ Ellis se na okamžik zarazil. „Myslím, že se jmenoval Fidel. Jo, Fidel. Vedle mě seděla nějaká žena, objednal jsem jí pár drinků. Její jméno neznám.“

Výborně. Ellis předkládal informace sám od sebe, což znamenalo, že ztrácí obezřetnost. „Kdy jste z toho baru odešel?“

„To si nevzpomínám, vypil jsem včera minimálně dvě lahve rumu.“

„Co potom? Kam jste šel?“

„Potom,“ Ellis polkl a Ramirezovi neunikla drobná změna v jeho chování, „potom jsem se vrátil do hotelu. Miguel, hotelový portýr, by měl vědět, kdy jsem se vrátil. Jsem si poměrně jistý, že tam byl. Je tam skoro pořád. Vstal jsem docela brzo a kolem půl šesté si šel zaběhat.“

Kdy dnes vstával a co dělal, na to jsem se ho neptal, uvědomil si Ramirez. Poskytuje příliš mnoho informací – buď v něčem lže, nebo něco důležitého vynechává. „Viděl vás někdo běhat?“

„Pochybuju. Z hotelu jsem vyšel po zadním schodišti. Ale při běhu jsem pak asi za dvacet minut viděl policajty na nábřeží Malecón. Vypadalo to jako místo činu. To tam se našlo tělo toho kluka?“

Ramirez znovu vytáhl doutník a poklepal s ním. Odkousl špičku, škrtl dřevěnou zápalkou a několikrát z doutníku potáhl, dokud se konec nenažhavil dočervena. Nad hlavou se mu vznášel voňavý kouř. Otázku ponechal bez odpovědi – Ellis by se na jeho místě zachoval stejně. Pachatelé se často vracívali na místo činu.

Dost bylo vlídnosti. „Při prohlídce vašeho pokoje jsme na podlaze našli prázdnou kapsli od rohypnolu. Můžete nám to vysvětlit?“

Ellis vyskočil ze židle. „A jak se tam sakra dostala? Co to tu na mě krucinál šijete?!“

Inspektor mu věnoval trpělivý pohled učitele, který má co do činění s hyperaktivním studentem. „Prosím, posaďte se, seňore Ellisi.“ Pokynul Kanaďanovi k židli. „Chceme vraha dopadnout, ne si nějakého vymyslet. Kdybychom vás křivě obvinili, pak se po Havaně bude dál procházet nějaký grázl a napadat naše děti. To by nebylo dobré ani pro ty děti ani pro naši pověst schopných vyšetřovatelů.“

Kanaďan se svezl zpátky na židli, ruce sevřené v pěst. „Jak to, že jste mi prohledali pokoj? To přece nemůžete. Neměli jste povolení k prohlídce.“

„Je od vás hezké, že mi chcete vysvětlovat, co můžu a co nemůžu,“ odtušil Ramirez, „ale v naší zemi na prohlídku hotelového pokoje povolení nepotřebujeme. Nepotřebujeme ho nikde, pokud máme důvod se domnívat, že na místě došlo k trestnému činu. Důvodné podezření v podobě vyžadované ve vaší zemi, chápu-li ho správně, u nás není potřeba.“

Inspektor se pohodlně opřel. Dopil kávu, odložil hrnek na stůl a z kapsy saka vytáhl zápisník a pero. Pak znovu zapnul magnetofon.

„Není důvod se tím znepokojovat, seňore Ellisi, věřte mi. Tady na Kubě spoléháme pouze na důkazy, ne na to, co nám kdo navykládá. Přiznání v naší zemi nemá žádnou váhu, kubánská soudní porota nemá přiznání v lásce. Autoři našeho trestního zákoníku se podle všeho obávali, že by se dalo z lidí vymlátit. Nejspíš odkaz dob minulých, kdy násilí bylo jediným nástrojem. Dnes s ohledem na nespolehlivost svědků dáváme přednost vědě.“

V Ellisově tváři se zračily pochybnosti. Ovšem Ramirez detektivovi také nevěřil.

Ramirez začal přeskakovat od jednoho tématu ke druhému a čekal, jak bude Ellis reagovat. Pokud člověk lže, je pro něj obtížné rychle měnit téma hovoru. Pod tlakem nemá čas přemýšlet, začíná se opakovat a používá přesně stejná slova a fráze.

„Jak už jsem řekl, seňore Ellisi, našli jsme ve vašem pokoji prázdnou kapsli od rohypnolu. Můžete nám vysvětlit, jak se tam dostala?“

„Nemůžu,“ zavrtěl Kanaďan hlavou. „Pokud už tam nebyla, když jsme si ten pokoj pronajali.“

Chabý pokus o smyšlenku. „Vy jste se ubytovali kdy – před týdnem?“

„Ano,“ odvětil Ellis. „Přijeli jsme minulou sobotu.“

„Kolikrát vám od té doby uklízeli?“

Služebná v pokoji vysávala každý den a kromě toho si byl inspektor jistý, že Ellisova manželka by si nějaké věci na podlaze určitě všimla. Znovu potáhl z doutníku a ke stropu se vznesl proužek kouře. Místnost se začínala nořit do mlhy a bylo v ní čím dál nepříjemněji. Mrtvý si ovíval obličej kloboukem.

Ellis neodpověděl. Ramirez se rozhodl přitlačit. „Včera v noci jste byl v pokoji sám. Měl k němu klíč ještě někdo jiný?“

„Ne,“ připustil Kanaďan. „Jenom hotelový personál.“

„Pustil jste někoho dovnitř?“

Ellis na okamžik zapřemýšlel a nakonec zavrtěl hlavou. To krátké zaváhání Ramirezovi stačilo, aby věděl, že vyslýchaný lže. Jemný záhyb na hladké látce nepřipravené odpovědi.

„O žádné kapsli nic nevím a netuším, jak se tam dostala,“ trval na svém Ellis. „Kde bych k takovému prášku přišel? Celou dobu jsem byl s manželkou.“

Teď už si byl inspektor naprosto jistý. Zmínka o manželce představovala další nadbytečný detail, další pokus nahradit nepravdu. „Až do včerejška.“

„Až do chvíle, kdy odjela, ano. A co jsem dělal potom, jsem vám jasně vysvětlil.“

„S výjimkou inkriminované doby, kdy došlo k vraždě toho chlapce. To je smůla, seňore Ellisi, sám jistě chápete význam hodnověrného alibi.“ Kdy přesně byl chlapec zabit, Ramirez ještě nevěděl, nicméně Ellis se neptal, což naznačovalo, že on ano.

„Jen tak pro zajímavost, pane inspektore, na základě čeho jste mi prohledali pokoj? Všechny tyhle takzvané důkazy jste pořídili právě při té prohlídce.“

Chabý pokus o odvedení pozornosti. „Tohle je Kuba, seňore Ellisi,“ pronesl Ramirez pevně. „Svědci vás viděli dát tomu děcku peníze, hodně peněz. Dále jsme obdrželi stížnost na muže, co požadoval sex po nezletilých chlapcích v Parque Ciudad. Odpovídá vašemu popisu.“

„Říkám vám, že já s tím nemám nic společného!“ Ellisovi vypověděl hlas. Zeď, za níž se schovával, se začínala rozpadat.

Výborně. Se stresem uměl Ramirez pracovat lépe než se vzdorem. Čas zvýšit sázky. Sáhl do vnitřní kapsy, vylovil malý igelitový důkazní sáček a posunul ho přes stůl. Polaroidové snímky. Navrchu ležela fotografie chlapce se skelným pohledem v očích. Spolu s ním byl na snímku muž, jemuž nebylo vidět do obličeje.

Ellis se odvrátil.

„Tohle jsme našli pod vaší matrací, seňore Ellisi. Jen se podívejte. Vidíte, co na nich je – kluk, kterého znásilňují. Ten kluk je Arturo Montenegro.“

„Cože? Tohle není moje!“ Kanaďan praštil dlaní do stolu.

Ramirez ještě přitlačil. „Ve vašem pokoji jsme našli taky zakrvácené pánské spodky. Ta krev patří tomu chlapci.“

Inspektor vytáhl ze saka list papíru. Laboratorní zpráva psaná na psacím stroji, ale ve španělštině. Pohodil ji na stůl před Ellise s vědomím, že jí podezřelý nebude rozumět.

„Cože? V tom případě je tam někdo musel nastrčit. Já jsem tomu klukovi nic neudělal, musíte mi věřit.“ Ellis si přiložil dlaň na hruď a ztěžka dýchal.

Inspektor potřeboval, aby byl muž ještě vystrašenější, ještě zranitelnější. Potřeboval ho lapit do pasti, aby mu mohl nabídnout únikovou cestu.

Naklonil se přes celý stůl a zadíval se Kanaďanovi zblízka do tváře. „Vzorky semene z vašeho ložního prádla, seňore Ellisi, odpovídají semenu, které náš patolog našel v chlapcově konečníku. Mám víc než dost důkazů na to, abych vás okamžitě zatkl. Jediný způsob, jak si můžete zachránit život, je vaše doznání.“

„Já jsem to neudělal, vám říkám!“ Ellis bouchl pěstí do stolu, vyskočil na nohy a zprudka odstrčil židli. Naštvaně ji odkopl, až mrtvý uskočil z cesty. Pak se Kanaďan zlomil v pase a několikrát zalapal po dechu.

Ticho rušilo jen jemné vrčení motorku magnetofonu, dokud se Ellis nepřestal třást. Pomalu se narovnal a sebral židli ze země. Ruce měl rozklepané.

Konečně ti došlo, že ti jde o život, co? říkal si Ramirez v duchu. Měl sis dát ten anejo, když jsem ti ho nabízel.

„Musíte mi věřit, inspektore,“ vydechl Ellis a rukama pevně sevřel plastové opěradlo židle. „Někdo to na mě ušil.“

„A kdo, seňore Ellisi? Kdo by na vás podle vašeho názoru chtěl něco takového hodit?“ Ramirezovi se podařilo potlačit v hlase jízlivost. „Kdo kromě vaší ženy měl přístup do vašeho pokoje? Narafičila by to snad na vás ona? Nebo služebné z hotelu?“

„To netuším. Ta ženská z baru. Nejspíš se mnou šla včera na pokoj.“

Mrtvý si nasadil klobouk na hlavu a kývl na inspektora, jako by chtěl naznačit, že rozhovor je u konce. Ne tak úplně, namítl Ramirez v mysli. Ale skoro. Na návnadu už se Ellis chytil, ale na háček ještě ne.

Z vedlejší místnosti pozorovali inspektora Ramireze Hector Apiro spolu s detektivem Sanchezem a usrkávali kávu. Patolog sledoval Ramireze při výslechu podezřelých s oblibou – byla to zábava, jako by se díval na rybáře zápasícího s mečounem, kterého se snaží nacpat do loďky, jen namísto hrubé síly používá slova.

„Tak žena z baru.“ Ramirez se opřel a nepatrně se pousmál. „Teď tvrdíte, že jste se vrátil na hotel se ženou, kterou jste potkal v baru. Alibi, které jste nejdřív nedokázal předložit, přestože jsem vás upozorňoval na jeho význam. Pročpak jste ji nezmínil už dřív?“

„Už jsem vám řekl, že jsem se strašně opil. Sotva si pamatuju, co se včera v noci dělo,“ pravil Ellis chabě. „Jestli jste ale v tom pokoji našli nějaké důkazy, musela je tam nastrčit ona. Nikdo jiný to být nemohl.“

„Portýr z vašeho hotelu, Miguel Artez, nám řekl, že jste přišel sám. Podepsal taky prohlášení v tomto znění.“

Skvělá práce, Ricardo, gratuloval v duchu kolegovi Apiro. Portýr neměl důvod lhát. Dénouement, řekl by Francouz. Ellis ztěžka dosedl na židli. Vypadal zničeně.

„Snažím se vám zachránit život, seňore Ellisi,“ pravil inspektor vlídně. „Řekněte nám, kdo držel v ruce foťák a pořizoval tyhle snímky. Věřte mi, je to vaše jediná naděje.“

Ramirez trpělivě vyčkával. Lež se vznášela ve vzduchu jako doutníkový kouř nad jeho hlavou. Apiro věděl, že přiznání nic nezmění, v případě jako tento bude stát trvat na popravě. Inspektor měl ale vždycky rád jistotu.

„Kde je ta zbraň? Hodil jste ji do oceánu?“

„Nikoho jsem nezabil.“

Patolog si povšiml nepatrného cuknutí, pulsující žíly na čele podezřelého. Kanaďan lže, o tom neměl pochyb.

„Jste vznětlivý člověk, seňore Ellisi, snadno se necháte vyprovokovat. Ani k násilí někdy nemáte daleko, je to tak?“

Ellis nic neříkal. Jako by na takovou otázku nemohl odpovědět upřímně. Na druhou stranu, říkal si Apiro, kdo by mohl?

„Dokážu si představit, jak se všechno stupňovalo. A že jste to tak nechtěl. Rozlítilo vás, že vás opustila manželka, což je pochopitelné. Co tak strašného vám řekla? Něco krutého? Že už pro ni nejste chlap?“ Ramirez nejspíš fabuloval, zdálo se však, že něčím ťal do živého. Kanaďan sebou trhl.

„Byl jsem rozhozený, to přiznávám.“

Inspektor k muži promlouval ještě laskavěji. „Není teda možné, že jste si vylil zlost na tom chlapci? Že jste se s ním viděl potom, co vaše žena odjela, na trhu nebo možná cestou zpátky do hotelu? Obvinil ho z hádky s manželkou? Byl jste hodně opilý. Nechtěl jste ho uhodit tak silně. Rozhodně ne záměrně. Prostě jen hrozná nehoda.“

Ellis nereagoval. Vypadal jako člověk, jenž se rozhoduje, na kterou z cest předurčujících jeho budoucnost se vydat. Pokud ho vůbec nějaká budoucnost ještě čekala.

„Povězte mi to!“ vzkřikl Ramirez a praštil dlaní o stůl. „Neurážejte moji inteligenci, seňore. Viděl jste se večer znovu s tím chlapcem, nebo ne? Ano, nebo ne?!“

„Ne,“ zavrtěl Ellis hlavou.

„Krvácel, když jste ho viděli předtím? Ještě s manželkou.“

Apiro si uvědomil, že touto otázkou dostal inspektor Kanaďana do pasti. Pokud Ellis odpoví kladně, poskytne důkaz, že lže – svědek, který chlapce viděl to odpoledne s obviněným, uvedl, že kluk neměl žádná zranění. Jeho krev se však našla na Ellisově spodním prádle a musela se tam nějak dostat. Odpoví-li muž záporně, pak přizná, že se s chlapcem sešel ještě jednou. Tak či onak se už mečoun zmítal uvnitř člunu.

„Ne.“ Ellis se divoce rozhlížel po místnosti.

„Pak existuje jediné vysvětlení, viďte. Musel jste se s ním večer sejít znovu.“

„To nejspíš ano,“ šeptl Ellis a Apiro ho na okamžik téměř litoval. „Ale mohl bych odpřisáhnout, že už jsem ho neviděl.“ Mohl, ale neudělá to. Ramirez prokázal, že se Kanaďan viděl s chlapcem nejenom to odpoledne, ale také večer.

„Je hodně dobrý, co?“ prohodil patolog k Sanchezovi.

Detektiv, jenž málokdy ukazoval emoce, se nepatrně pousmál. Větší úsměv u něj Apiro nikdy neviděl. „Inspektor Ramirez? Je nejlepší.“

„Shrňme si, co zatím vím,“ pravil inspektor Ramirez účastně. „Připouštíte, že jste včera večer vypil značné množství anejo. Hodně jste se opil, máte výpadek paměti, nic moc si nevybavujete. Tolik jste nám zatím řekl, je to tak?“

„Ano,“ přitakal Ellis. „Ano, mám výpadek.“

„Takže tím, že jste ho nezabil, si jistý být nemůžete. Mám pravdu?“

Nastalé ticho si Ramirez vyložil jako souhlas.

I Kanaďan věděl, že neschopnost vyvrátit obvinění je stejně dobrá jako přiznání. Prostě ho nenapadalo, co by ještě řekl. Měl chlapcovu krev na svém oblečení a nepamatoval si, neměl nejmenší tušení, jak se tam dostala. Prokrista, blesklo mu hlavou. Je možné, že bych toho kluka skutečně zabil? Jak bych mohl? Z baru jsem šel přímo do hotelu. S tou ženskou. Možná.

„Jste ochotný poskytnout nám vzorek DNA?“

Ellis zavrtěl hlavou. Jak by mohl, když teoreticky může být vinen? Zrovna tak by mohl podat munici popravčí četě.

Ramirez mrkl na hodinky a vstal.

„To jsem si myslel. Seňore Michaele Ellisi, zatýkám vás za znásilnění Artura Montenegra. Až dokončíme vyšetřování, s největší pravděpodobností vás obviní z vraždy. Do dvou hodin ve středu odpoledne musíme shromáždit veškeré materiály nutné k tomu, aby mohlo být obvinění vzneseno. Do té doby zůstanete v cele předběžného zadržení. Naše věznice jsou momentálně plné disidentů, takže jinde nemáme místo, což je ovšem s ohledem na vaše přečiny možná štěstí. Věřte, nebo ne, rád bych, abyste se dožil soudního procesu. Jakmile vás ale obviní, převezeme vás do vězení, kde budete čekat na proces. Rozumíte?“

Ellisovi se rozklepala kolena. Věděl, co může ve vězení čekat sexuální delikventy i co se stane, až ostatní vězni zjistí, že je policista. Bez ohledu na národnost.

„Musíte mi věřit, někdo ty důkazy u mě v pokoji nastražil. Když už mě nenecháte promluvit s právníkem, dovolte mi aspoň kontaktovat někoho z ambasády. Prosím!“

Ramirez se na okamžik zamyslel a po chvíli přikývl. Dával si pozor, aby hovořil do magnetofonu. „Samozřejmě, seňore Ellisi. Umožníme vám kontakt s ambasádou v co nejbližší době. Dneska je ale kvůli vánočním svátkům zavřená a zítra nejspíš bude taky. Chcete zavolat někomu jinému?“

Ellis chvilku váhal. Potom se naklonil, aby také mluvil přímo do mikrofonu nevelkého přístroje, a odkašlal si. „Ano. Chci mluvit s náčelníkem Milesem O’Malleym z regionálního policejního sboru okresu Rideau v Ottawě. Co nejdřív.“

Inspektor Ramirez vyšel na chodbu a zamířil do nevelké místnosti, kde čekal detektiv Sanchez.

„Doktor Apiro už odešel,“ informoval Sanchez nadřízeného. „Chystá se na tu pitvu.“

„Dobrá.“ Inspektor předal detektivovi magnetofonovou pásku, aby ji nadepsal. „Zařiďte přepis, Rodriguezi. Obě kazety, prosím.“

Chtěl, aby soudní porota věděla, jak dalece se snažil vyhovět žádosti zadrženého. Michael Ellis na Kubě nepožíval žádných práv – Vídeňskou konvenci Castro nikdy nepodepsal. Kdyby Ellis nebyl Kanaďan, ale Američan, možná by si mohl vzpomenout na Guantánamo.

„Hned jdu na to. Dobrá práce, pane inspektore,“ prohodil Sanchez a tiše zatleskal. „U takhle zkušenýho chlapa už se blíž přiznání nedostanete.“

Mrtvý se usadil za Ramirezův stůl a očividně stejně ohromený přejel konečky prstů přes krempu klobouku.

„Díky, Rodriguezi. Osobně si myslím, že spíš chlap musí být dost hloupý, aby na policii nahlašoval peněženku ukradenou klukem, kterého právě zabil. I když se to vlastně mohlo jevit jako chytrý tah,“ zapřemítal inspektor, „jinak by bylo dost obtížné tvrdit, že je nevinný. Musel si uvědomit, že ji ten kluk má u sebe, až když se zbavil těla.“

„Takže ten malej nakonec kapsář byl. Nechal si vlastně i ten odznak, to udělá jenom děcko.“

Každý jiný Kubánec by si vzal peníze a všechno ostatní vyhodil.

„Nám to rozhodně pomohlo. Bez té peněženky bychom toho Kanaďana s tou vraždou nespojili.“

„Co ta anonymní stížnost – vy myslíte, že by nestačila?“ opáčil Sanchez.

„Možná na to, abychom Ellise sledovali, ale to je tak všechno. Rozhodně bychom na jejím základě nemohli prohledat ten pokoj.“

„To asi ne,“ připustil Sanchez, ačkoliv inspektorovi bylo jasné, že kdyby jeho partner pracoval sám, neváhal by s prohlídkou ani vteřinu.

„Co ta tobolka? Proč se nezbavil těch důkazů z pokoje?“ nadhodil detektiv.

Mrtvý se postavil za Sancheze a obrátil kapsy kalhot naruby. Obě byly prázdné. Připomněl Ramirezovi neslušný vtip, který si s kamarády vyprávěli jako děti a jehož pointou byl svícen. Jestli však šlo o pokus jeho podvědomí o humor, smysl mu unikal, a pokud to měl být náznak nějakého vodítka, nebyl si jistý jakého. Pod svícnem bývá tma?

„Pravděpodobně ji přehlídl. Portýr potvrdil, že se Ellis včera vrátil notně opilý, a služebné by navíc do dnešního oběda stihly pokoj uklidit. Neměl důvod se domnívat, že ho budeme prohledávat. Všechny důkazy by skončily ve vysavači, ložní a špinavé prádlo už by bylo v pračce. Nejspíš si myslel, že tělo toho kluka zmizí daleko v moři a zbylé důkazy odplují s ním. Něco mi ale nedává smysl, Rodriguezi. Ten chlápek by to tělo na Malecón nedostal bez auta. Kde ho vzal?“

„Že by si ho pronajal, tomu nic nenasvědčuje,“ zapřemýšlel nahlas Sanchez.

„Tohle musíme zjistit. Pochybuju, že by mohl odnést tělo k oceánu, i takhle malé, aniž by na sebe upoutal pozornost. Je to cizinec, a s těmi svými jizvami navíc snadno identifikovatelný.“

„To je fakt,“ pravil detektiv souhlasně. „A na Malecón je v noci docela rušno.“

„Takže musel mít nějaký vůz nebo třeba drožku. Je vám, doufám, jasné, že tím pádem nemůžeme vyloučit komplice.“

Sanchez pomalu přikývl. „Nad tím, jak to tělo přemístil, mě nenapadlo přemýšlet. Připadalo mi, že ty ostatní důkazy jsou dostatečně pádný. Jako vždy, pane inspektore, jste o krok přede mnou. Možná ta manželka?“

„Uvidíme, jak doktor Apiro vyhodnotí časovou posloupnost, manželka už tou dobou mohla být pryč z Kuby. Zjistěte, jestli si seňor Ellis v noci neobjednal taxi nebo jestli si on nebo jeho žena nepronajali auto. Nataša vám s tím pomůže.“

„Dám se do toho. Mimochodem doktor Apiro se ptal na tu zprávu z laboratoře, kterou jste podezřelému ukazoval. Zajímalo ho, kde jste ji vzal, když vám ji ještě nepřipravil.“

„Použil jsem papíry z jiného případu.“

Ramirez usoudil, že bude mít větší autoritu, předloží-li úředně vypadající dokument, jako by už měl k dispozici přesvědčivý důkaz, přestože listina neměla žádnou váhu. Jednou takto při výslechu použil recept. Vždycky položil papír na stůl a poukázal na něj, jako by šlo o něco důležitého. To obvykle stačilo, aby se nic netušící podezřelý rozpovídal, fungovalo to však pouze na turistas, kteří neovládali španělštinu.

Inspektor objasnil mladému kolegovi, co patolog zjistil při prvotním vyšetření, a přitom ho napadlo podívat se na hodinky. Za deset půl třetí, tak akorát, aby se stihl dostat na pitevnu. „Můžete tomu Kanaďanovi zajistit dálkový hovor?“

Sanchez povytáhl obočí, ale kývl.

Za normálních okolností by Ramirez tak vstřícný nebyl, ale neměl důvod vyvolávat politický spor tím, že Kanaďanovi odmítne spojit se se zaměstnavatelem. Obzvláště když Ellis pracoval v policejním sboru země, s níž Kuba udržovala dobré vztahy.

Třeba jednoho dne bude kubánská Národní revoluční policie potřebovat s kanadskou policií spolupracovat na nějakém případu. Dnes, kdy se kriminalita stala globální záležitostí, nebylo nikdy od věci vytvářet reciprocitu.

Detektiv Sanchez odvedl Mikea Ellise do přijímací kanceláře v přízemí a pořídil jeho snímky. Přikázal mu, aby si sundal šaty a šperky, a podal mu oranžovou vězeňskou kombinézu. Ellis se svlékl donaha, stáhl si hodinky a snubní prsten a předal je uniformovanému dozorci.

Sanchez sepsal seznam Ellisových věcí a uložil je do tašky a poté Kanaďanovi nasadil kovová želízka. Dozorce mu sevřel kotníky silnými ocelovými pouty a spojil je řetězem. Ellisovi zůstaly jenom boty, sebrali mu i ponožky.

Poprvé v životě Kanaďan pochopil, jak se asi cítili lidé, které sám zatýkal. Šok mísící se s ponížením, zlostí a pocitem nespravedlnosti. Vina s tím neměla nic společného.

Sanchez odvedl spoutaného Ellise chodbou od cel předběžného zadržení do místnůstky s kovovým stolem, jednou dřevěnou židlí a telefonem. Přikázal muži, ať se posadí, a sundal mu náramek z pravého zápěstí, aby mohl snadněji držet sluchátko.

Ellise překvapilo, že jej Sanchez nezmlátil či něco podobného. Policisté doma už by dávno vytáhli hadice. „Smývali jsme cely,“ uvedli by později v reakci na stížnost. „Neuvědomili jsme si, že tam někdo je.“ Sanchez oproti tomu působil, jako by mu Kanaďana bylo líto, což v Ellisovi vyvolávalo ještě větší obavy z nadcházejících událostí.

„Chvilku potrvá, než najdeme operátora, který bude umět anglicky a dokáže zjistit telefonní číslo k vašemu náčelníkovi domů.“

Ellis se v duchu modlil, aby O’Malley také náhodou nevyrazil na nějakou exotickou dovolenou.

Sanchez vytočil číslo spojovatelky a oznámil, že se jedná o telefonní hovor na výzvu a na účet volaného. Pak odešel z místnosti a zamkl.

Kanaďan čekal se sluchátkem u ucha a nervózně sebou vrtěl, zatímco kubánská operátorka navazovala spojení s kolegyní z Kanady, která potvrdila, že má číslo Milese O’Malleyho v seznamu. Oznamovací tón zazvonil alespoň tucetkrát, než se konečně ozval náčelníkův hlas. Ellis okamžitě rozpoznal jeho irský přízvuk a zalila ho vlna úlevy. Stále bylo jasně patrné, odkud náčelník pochází, přestože v Kanadě žil už přes třicet let.

Nejdřív promluvila kubánská spojovatelka: „Hovor je na účet volaného, volá seňor Michael Ellis. Jste ochoten hovor přijmout a zaplatit?“

Zprvu se Ellis bál, že O’Malley nebude doma, teď jej na okamžik zachvátil strach, že náčelník hovor nepřijme. O’Malley ho však nezklamal. „Michaele, ty kluku!“

„Omlouvám se, že vám o Vánocích volám domů, pane,“ řekl Ellis a snažil se, aby se mu neroztřásl hlas, „ale spadl jsem do průšvihu.“

„Michaele, chlapče, moc tě neslyším, máme tu oslavu. Veselé Vánoce, kdepak jseš?“ Ellis slyšel smích hostů a cinkání skleniček, v pozadí hrála vánočně laděná hudba. „Máme tu manželčiny příbuzné na krocana. Myslel jsem, že jste s tou tvojí krásnou manželkou vyrazili někam na dovolenou.“

„Jsem na Kubě.“

„Tak to je paráda, Mikey. A proč teda voláš? Co se děje?“

„Potřebuju, abyste mi pomohl, šéfe. Jsem na policejní stanici v Havaně. Ve vazbě.“

„Ve vazbě – zatkli tě? Přehnals to s pitím? Mluv nahlas, chlapče!“ Ellis si živě představoval, jak O’Malley tiskne sluchátko k uchu a snaží se zachytit každé slovo přes všechen ten rámus v obývacím pokoji.

„Lidi, zklidněte se na chvilku,“ vyzval policejní náčelník přítomné a klábosení polevilo. „Mám na telefonu jednoho ze svých chlapů a vypadá to, že je v maléru.“ Ztišil hlas, aby ho ostatní neslyšeli. „Co se to tam děje, Michaele?“

„Zatkli mě za sexuální napadení dítěte, pane náčelníku. A možná k tomu přihodí i vraždu.“

Okamžik ticha vystřídal rozhořčený hlas: „Vražda? Co se to tam sakra děje? Jaký sexuální napadení?“

Ellis se zhluboka nadechl a pokusil se vysvětlit, v jaké noční můře se ocitl. „Zadržela mě kubánská policie. Včera v noci tu znásilnili a zabili nějakého kluka a oni tvrdí, že bych mohl být obviněný z vraždy. Někdo to na mě ušil, pane. Netuším kdo. Policajti tělo objevili dneska ráno. Já jsem včera v noci ztratil peněženku a ta se našla v jeho oblečení. Měl v sobě nějakou znásilňovací drogu a tu samou pak našli v mém hotelovém pokoji, kromě toho taky fotky. Dětské porno. Já jsem tam ty věci nedal a ani nejsou moje. Ale vypadá to docela zle.“

O ženě z baru se pro jistotu nezmínil. Nebyl si jistý, jak by O’Malley, jenž byl šťastně ženatý a domníval se, že jeho podřízený také, na takovou zprávu reagoval.

Na opačném konci drátu se rozhostilo ticho. Ellis v duchu viděl, jak náčelník soustředěně svraštil čelo a husté černé obočí se mu slévá v jediné, když se snaží porozumět tomu, co detektiv říká.

„Proboha, Mikey. To jseš asi úplně vyřízenej, ne? Vždyť tam hergot vládne diktatura! Chtějí peníze? O to jim jde?“

„To bych neřekl. Za ty zločiny tu ale dávají trest smrti, pořád ještě mají popravčí četu.“

„Prokrista, Michaele, zapomeň na popravčí četu, ty budeš rád, když přežiješ noc. Policajt v lochu za znásilnění a vraždu děcka? Samozřejmě jsi to neudělal.“ Konstatování.

„Samozřejmě že ne.“

„Fajn, věděl jsem, že bys s něčím takovým neměl nic společného. Jak ti můžu pomoct? Co pro tebe máme udělat? Už jsi volal na kanadskou ambasádu?“

„Ta je dneska zavřená a zítra nejspíš taky. Policie mi nedovolí ani promluvit s právníkem. Divím se, že mě vůbec nechali zavolat vám. Celý tohle je šílený, netuším, jaká tu mám vlastně práva.“

„V tom případě ti seženeme právníka. Nech mě chvilku přemýšlet.“ O’Malley se odmlčel a Ellis téměř slyšel, jak mu pracuje mozek.

„Věříš jim, pokud jde o to vyšetřování? Nejsou zkorumpovaní? Nenalíčili to na tebe sami?“

Ellisovi se roztřásla ruka, v níž držel sluchátko. „Nemyslím, ale kdoví? Je to zatraceně chudá země, pane, možný je úplně všechno. Ale nikdo mě nezmlátil ani nic takového a nikdo si neřekl o peníze. A umožnili mi vám zavolat.“

„Ach jo, Michaele, proboha. No nic, teď obvolám pár lidí a zkusíme do toho zahrnout i konzulární služby. Ať je záruka, že tě nikdo nebude mučit nebo tak.“ Zlehka se zasmál, ale Ellis věděl, že si nedělá legraci.

„Pošlu tam někoho, aby na všechno dohlídl. Nedokážu si představit, že by nám kubánská vláda odmítla vydat kopie zpráv z vyšetřování hrdelního zločinu, když o ně požádá zástupce oddělení. Nabídneme jim spolupráci a uděláme to takhle.“

„Moc si toho vážím, pane, ani nevíte jak.“

„V minulosti jsme Kubáncům při několika vyšetřováních vypomohli my a mohli by nás potřebovat i v budoucnu. Navíc nás Kanaďany mají rádi, určitě nebudou chtít vyvolat politický konflikt. Budeme ale muset zatahat za pár nitek. Do prdele, chlape, dostal ses teda do pěknýho průseru, to ti povím. Musíš chápat, že tenhle přístup má svoje rizika. Jestli tam někoho pošlu a ukáže se, žes něco provedl, rozumíš…“

„Nic jsem neudělal. V životě jsem na toho kluka nevztáhl ruku.“

„Věřím ti. Nejsi ten typ.“

„Takže sem někoho pošlete?“

„No, máme Boží hod, Michaele, takže bude zatraceně těžké zařídit všechno rychle, ale zkusím hned dneska nebo zítra posadit do letadla Celii, pokud bude svolná. Její manžel sice nebude nadšený, ale ona bude vědět, na co se zaměřit, a rychle se zorientuje v situaci. O nikom jiném z oddělení, kdo by uměl natolik dobře španělsky, abych ho tam poslal, nevím. A Celia je navíc sakramentsky chytrá.“

Celia Jonesová byla právnička jejich oddělení. Několik let působila jako vyjednavačka Královské kanadské jízdní policie, ale pak dala výpověď a dostudovala právo. Než nastoupila u Regionální policie okresu Rideau, pracovala chvíli jako prokurátorka. Ellis netušil, že mluví španělsky.

„Moc děkuju, náčelníku.“ Náhle si uvědomil, že se za celou dobu skoro nenadechl. Najednou jako by se mu uvolnily plíce i stažený sval v hrudníku.

„Dávej tam na sebe bacha, Michaele. Myslím to vážně. A neboj se, přijdeme tomu na kloub, to ti slibuju. Ve kterém hotelu bydlíš? Respektive kdes byl ubytovaný, než se tohle všechno seběhlo?“

Ellis mu sdělil požadovanou informaci.

„Řeknu Celii, aby se ubytovala na stejném místě. Uvidíme, co zjistí, a pokusíme se tě dostat ven. Ale nestojím o žádný konflikt ani o nařčení, že se vměšujeme do záležitostí místní policie, rozumíš? Nesmí to přerůst v mezinárodní skandál. A jestli se ukáže, žes něco spáchal, Michaele, řeknu Celii, aby ti to dala pořádně vyžrat. Rozumíš mi?“

„Přísahám, že jsem to neudělal.“

„Na to spoléhám,“ kvitoval O’Malley.

„Kdyby něco potřebovala, až přijede do hotelu, řekněte jí, ať se obrátí na Miguela Arteze,“ doporučil Ellis. „Pracuje tam jako portýr.“

„Věříš mu?“

„Docela jo. Nikoho jiného tu neznám.“

„A co tvoje žena? Ta musí být šílená strachy.“

„Včera odsud odletěla. O ničem z toho nic neví.“

„No, díky bohu aspoň za to. Mám jí zavolat a říct jí, co se stalo?“

„Ne,“ odmítl Ellis. „Nechci ji do toho zatahovat.“

„Dobrá, v tom případě to zatím necháme takhle. Hlavu vzhůru, jdu na to. Zkus přežít noc, ano? Kryj si záda.“

Vteřinu poté, co O’Malley zavěsil, ve sluchátku jemně cvaklo. Do háje, blesklo Ellisovi hlavou, někdo nás odposlouchával.

Bylo těsně po půl třetí. Chlapcovo drobné tělo leželo na kovovém stole pod lampou, jejíž světlo Apiro směroval tam, kam právě potřeboval. S ohledem na patologův nízký vzrůst byla lampa připojená na delším ohebném krku, než bylo obvyklé. Pitevnou se nesly tiché operní tóny. Apiro operu miloval, tuto vášeň měli s Ramirezem společnou. Tak vlastně začalo jejich přátelství, protože jak se ukázalo, na šachy byl inspektor naprostý antitalent.

Apiro se pro plastickou chirurgii rozhodl ještě jako dítě, když vyrůstal – nepříliš, ale přece – v sirotčinci v Santa Claře. Byl přesvědčený, že ho rodiče odložili právě kvůli nezvyklému vzhledu, a odhodlaný udělat, co bude v jeho silách, aby pomohl vyspravit tělesné nedostatky ostatních, když už nemůže udělat nic pro sebe.

Kubánská vláda poskytovala bezplatné vzdělání všem občanům své země, a tak Apiro vystudoval na lékařské fakultě Havanské univerzity, s nejlepšími výsledky z ročníku, a poté absolvoval postgraduální studium kosmetické a rekonstrukční chirurgie v Moskvě.

V Rusku se cítil téměř jako doma. „Car Petr Veliký trpaslíky sbíral,“ vysvětloval Ramirezovi po návratu do Havany. „Představ si město, kde by nás bylo tolik, že by z nás mohla být sbírka.“ Pokud věděl, v Havaně byl jediný.

Jak ovšem zjistil, ruská literatura se trpaslíky jen hemžila. Apiro začal ke knihám utíkat, staly se domovem, kam se mohl vracet, když ho přepadla samota. Místo, kde se lidé jako on nikoliv vlastním zaviněním potýkali se zradou, pronásledováním a posměchem.

„Jen se zamysli nad Puškinem,“ vyzval jednou Ramireze při pitvě. „Jeho Ruslan odsekl trpaslíkovi plnovous, aby osvobodil Ludmilu. Taková odvaha od toho velkého surovce. Au, to muselo bolet! Nebo Siňavského Cores, trpaslík, kterého opustí nejenom vlastní matka, ale i pes. To, můj příteli, je teprve šeredný trpaslík.“

Apiro tvrdil, že v době jeho moskevských studií vzrostl počet lidí jako on i v důsledku Černobylu. Nezáměrný výbuch. „Demokracie není jediným politickým zřízením disponujícím mocí zničit nějakou zemi,“ řekl patolog Ramirezovi smutně a zakroutil svou velkou hlavou.

Nakonec Apira povolali zpátky na Kubu, aby své rozsáhlé vzdělání zužitkoval v práci a pomohl Castrovi rozvinout turismus plastické chirurgie. Patolog se vrátil plný uznání pro ruskou literaturu, stoicismu ohledně vlastní životní situace a schopnosti obcházet byrokratické překážky, která se mnohokrát hodila při vyšetřování.

Když ho toho rána zavolali k pobřežní hrázi a spatřil chlapce, jehož tvář mu byla tak povědomá, málem se mu zastavilo srdce. Jakmile překonal šok, zadíval se na něj pozorněji. Tohoto chlapce jsem neoperoval, řekl si v duchu a pomalu vydechl. To všechno se odehrálo před mnoha lety, když tohle dítě ještě ani nebylo na světě.

Inspektor Ramirez odložil sako a oblékl si bílý laboratorní plášť, jak patolog po přihlížejících vyžadoval, aby nedošlo ke křížové kontaminaci.

Mrtvý nestál nikde v dohledu, Ramirez už však zjistil, že jeho halucinace se Apirovi a pitevně vyhýbají stejně úporně jako většina Kubánců byrokratům.

Lékař stál na nejspodnějším stupínku přenosných schůdků umístěných u konce lůžka. Precizně odřezal svrchní část chlapcovy lebky a opatrně vytáhl mozek. Chvíli ho držel v dlaních chráněných gumovými rukavicemi a pomalu, zlehounka ho otáčel, jako když znalec posuzuje sklenku vína. Orgán se v blikajícím zářivkovém světle třpytivě leskl.

Ramirez se při pitvě necítil nikdy dobře, obzvláště když Apiro zkoumal jednotlivé orgány, a se zápachem rozkládajících se tkání vždycky bojoval. Obdivoval však patologovu práci, to, že v každém okamžiku přesně ví, co dělá, i to, jak dokáže odhalovat tajemství mrtvých.

Inspektora několikrát napadlo, zda Apiro není jednou z manifestací boha Eleguy, jenž měl na starost komunikaci mrtvých s živými. O Eleguovi se říkalo, že má stovku podob, a podobně jako patolog, byl malý, měl snědou pleť a tmavé vlasy – ačkoliv Apiro už začínal šedivět. Namísto skalpelu však Elegua držel v ruce zahnutou hůl a Apiro nikdy nebyl krutý.

Patolog se obrátil k Ramirezovi, jako by byli stejně vysocí, přestože výškou jen o málo přesahoval dítě položené na kovovém stole. „V protilehlé části mozku od místa úderu je patrný otok, jak mozek po ráně narazil o lebku.“

„Takže takhle zemřel?“

„Trpělivost, Ricardo, trpělivost. Lebka byla proražená na několika místech, smrtelnou ránu poznáš podle velkých podlitin. Kluka buď uhodili, nebo spadl. Nespadl z nějakého baráku? Vysokého tak jedno dvě patra?“

Ramirez se podíval do zápisníku. „Tělo se našlo na Caleta de San Lázaro, na stejné straně vlnolamu, kdes ho poprvé viděl. Nepatrně na východ od Principe. Jak víš, všechny domy stojí přes ulici, takže pochybuju.“

„Když jsem tam ráno dorazil, ležel totálně promočený na chodníku,“ konstatoval Apiro. „Předpokládal jsem, že ho vylovili z moře – nevím totiž, kde v Havaně by si kubánští kluci mohli zaplavat ve střešním bazénu. Ale objevili ho na kamenech, nebo ve vodě?“

„Seňor Rivero uviděl tělo plavat na hladině a potom ho spolu s jiným rybářem vytáhli na kameny.“

„Hmm.“ Apirovy obratné ruce zkoumaly lesklý světlý povrch mozku. Sestoupil ze schůdků a přenesl orgán k váze stojící na kartotéce na druhé straně místnosti. Poté co zjistil hmotnost mozku, sundal si rukavice, zapsal pár poznámek a vrátil se k tělu.

Přenesl schůdky a znovu na ně vystoupal, až se svým krátkým tělem opíral o hranu stolu. Znovu si nasadil rukavice a prohmatal chlapcovo tělo na různých místech, pak je natočil k sobě a pečlivě prohlédl kyčle, záda, hýždě a dlaně. Teprve po několika minutách, kdy pokračoval v pozvolném vyšetřování, vyjádřil svůj názor.

„Podél celého Malecón sahá vlnolam jen asi metr nebo dva nad kameny. Je možné, že příčinou smrti byl pád z vlnolamu, ale není to příliš pravděpodobné. Intenzita síly – roztříštění lebky – je větší, než by člověk čekal. Poraněná je navíc levá strana lebky; většina lidí padá buď čelem, nebo zády k zemi, ale jen výjimečně bokem. Když člověk padá, obvykle před sebe strká ruce, buď aby pád zmírnil, nebo aby dopadl na kolena. Kameny při pobřeží jsou ostré, ale tenhle kluk nemá ani na rukách ani na kolenou žádné odřeniny, jenom škrábance na boku, jak ho po tom kamení vytahovali.“

„Takže úder?“

„Nejspíš.“ Apiro ukázal prstem v rukavici na lebku. „Na levé straně mozku je patrné poranění zapříčiněné nepřímým působením nárazu. Fraktura je jemná a nezpůsobilo ji nic plochého, spíš nějaká úzká věc s kulatým obvodem, velikostně zhruba jako kus betonového prutu. Nicméně viditelné je poranění přímé i nepřímé. Chápeš, co to znamená?“

Ramirez přikývl. Nepřímé poranění vznikalo nárazem mozku na protější stranu lebky po úderu do hlavy. Přímé poranění odpovídalo ráně tupým předmětem, nepřímé pádu.

„Možná ho nejdřív někdo něčím praštil do hlavy a pak kluk spadl, to by vysvětlovalo obě zranění. Co myslíš?“

„Je to možné,“ připustil patolog. „Buď toho kluka skutečně někdo praštil do spánku a on potom spadl, anebo na něco tupého narazil bokem při pádu z poměrně velké výšky a pak dopadl na zem. Neležela někde poblíž nějaká kovová tyč? Někde u zdi nebo možná ve vodě?“

„Ne,“ odvětil Ramirez, „nic takového jsem tam neviděl.“

„Myslím, že na základě toho, co jsem zatím zjistil, můžu s jistotou říct, že ho zabili někde jinde a tělo na Malecón přemístili. Jestli tahle informace někoho usvědčuje, to nechám na tobě, ale lidi obvykle volají záchranku nebo policii, když dojde k nehodě, a nevyhazují raněného do oceánu.“

„Takže s tělem se hýbalo.“

„Ve vodě leželo úplně nehnutě.“ Patolog se rozesmál přerývaným smíchem, který se stupňoval stejně jako frekvence jeho vtípků a slovních hříček s rostoucím počtem hrůzných skutečností v případu. Skřehotání racka. „Ale je to tak, do vody se kluk dostal už mrtvý. Předtím se s ním několik hodin nehýbalo. Tady v těch místech se nahromadila krev, vidíš?“

Apiro přetočil tělo a znovu Ramirezovi ukázal modrofialové stopy na chlapcových zádech, které inspektor mylně považoval za podlitiny.

„Hned po smrti se z tkání začnou uvolňovat tekutiny, Ricardo, a pokud tělo jenom leží, díky gravitaci se začnou taky hromadit. Tyhle skvrny naznačují, že tělo leželo několik hodin v jedné poloze na tvrdém povrchu.“

„Najdeme nějakou krev na místě, kde došlo k vraždě? Co vlastně hledáme?“

„Jen maličko, lebka je úžasná věc. Příroda ji sestrojila k ochraně mozku, a pokud nedojde k drtivému poranění – jako třeba když ti hlavu rozmačká náklaďák –, často krev neteče vůbec. V tomhle případě máme co do činění se vpáčenou zlomeninou lebky. Lebeční kost byla zatlačená na mozek, ale kůže zůstala neporaněná. V důsledku nárazu se chlapci roztříštil levý bubínek, ale to by zanechalo pouhých pár kapek krve, jestli vůbec.“

„Pokud ho zavraždili někde jinde,“ rozvažoval Ramirez nahlas, „jak se dostala ta kapsle od rohypnolu do Ellisova hotelového pokoje? No, je možný, že si ji strčil do kapsy, aby nezůstala na místě činu, a pak mu při převlíkání vypadla. Pořád mi ale není jasné, jak kluka do toho pokoje procpal.“

„Na to bohužel odpověď neznám,“ řekl Apiro, „ale máš pravdu. Portýr by takového kluka, takového žebráka dovnitř nikdy nepustil. Pokud ho viděl. Kolem hotelů pro turisty je běžně nenechají ani postávat, aniž by jim hrozili policií. Navíc tu pak máme potíž s přemístěním těla z hotelu na Malecón. Na základě forenzních důkazů to vypadá, že ten kluk byl znásilněný v hotelu, ale zemřel někde jinde a do vody ho hodili mnohem později.“

„A co příčina smrti, Hectore?“

„Pravděpodobně rána do hlavy úzkou trubkou, tyčí nebo kůlem, dva a půl až tři a půl centimetru v průměru. Mohl by to být i ten betonový prut.“

„Zemřel okamžitě?“ zajímal se inspektor. „A jak víš, že ještě nebyl naživu, když ho hodili do té vody?“

„No, žádné známky topení, podívej.“ Apiro se vyškrábal na stůl, obkročmo se téměř posadil na tělo a vší silou se opřel do chlapcova hrudníku. Nic se nestalo.

„Vidíš? Utopencům zůstane v plicích vždycky trocha pěny. Její přítomnost utonutí neprokazuje, protože se může objevit i v případě zabití elektrickým proudem a u jiných druhů srdečního selhání. Rozdíl je, že pokud utopenému odstraníš veškerou pěnu z plic a potom stlačíš hrudník, vždycky ještě nějaká vyplave. Takže o utopení nejde. A k té tvé druhé otázce – ano, zemřel do pár vteřin po tom úderu do hlavy. Otok mozku byl minimální.“

Lékař sešel ze schůdků a posadil se na stoličku opodál. Vždycky když stál, Ramirez seděl, a tohle taktní chování patolog na inspektorovi oceňoval. Když ale seděli oba, dosáhli rovnosti, kterou jim jinak příroda upírala.

„Díky bohu aspoň za to,“ poznamenal Ramirez. „Že umřel tak rychle. Jak dlouho bylo tělo v oceánu?“

„Podle míry ztuhlosti tak pět šest hodin, víc ne. To by ti mělo pomoct vystavět časovou osu.“

„V momentě, kdy zemřel, byl ještě pod vlivem té drogy?“

„Ano i ne, okamžitý účinek rohypnolu je poměrně krátký, ale zbytkový vliv, jak už jsem řekl, přetrvává docela dlouho. V průběhu prvních čtyř až šesti hodin byl ten kluk skoro v kómatu, později se probudil, ale musel být malátný. Následně se mu motala hlava, ale byl při plném vědomí. Tipl bych si, že ho zdrogovali kolem sedmé večer a zemřel mezi desátou a dvanáctou na Štědrý den.“

„Sehnals ty baterky do kalkulačky?“

„Ano.“ Apiro se usmál. „Sanchez je vzal z nějakého foťáku ve skladu důkazů. Stejně už v něm nebyl žádný film.“ Patolog dávno přijal krádeže za nezbytnou součást své práce. „V okamžiku smrti přestává fungovat metabolismus, takže hladina drogy už se nemění. Kdyby byl naživu ještě později, obsah rohypnolu v krvi by musel být nižší. Proto bych se klonil spíš k pozdějšímu času v tom dvouhodinovém rozptylu, blíž k půlnoci. Ale to je jenom odhad, můžu se mýlit o hodinu i víc oběma směry.“

„Ještě něco?“

Lékař sklopil hlavu. „Ano. Jak jsi viděl, v řitním otvoru měl ten chlapec čerstvé oděrky. Byla tam ale i zhojená tržná rána, sahá za anální sliznici až k hrázi. Jde o druhé zranění, možná tak týden staré. Takhle vážné poranění nacházíme u necelých deseti procent dětí, u kterých prokazatelně došlo k sexuálnímu zneužití. Nerad to říkám, ale valná většina z nich jsou dívky. Za celou svoji profesní dráhu jsem podobnou tržnou ránu viděl u jediného kluka. Možná proto, že ti se spíš ubrání.“

Děsivě smutná realita, blesklo Ramirezovi hlavou. Musí Estellu naučit kopat, křičet a útočit prsty na oči. Ale také utíkat.

„Co tím myslíš, Hectore? Že toho kluka někdo znásilnil už předtím?“

„Minimálně jednou a dost brutálně na to, aby mu natrhl konečník. Při tomhle poranění musel krvácet jednak okamžitě, jednak ještě několik dní potom při každé stolici. Proto někdy trvá tak dlouho, než se tohle zranění zahojí.“

„Ellisovi přijeli na Kubu minulý týden, takže ho mohl znásilnit i předtím. Musíme vyslechnout rodinu toho chlapce a děti, s kterýma si hrál. Potřebujeme zjistit, jestli někdo z nich neviděl Artura ve společnosti seňora Ellise. Kdy budeš mít hotovou písemnou zprávu?“

„Musím ještě otestovat výčesky, orální a anální výtěr a několik suchých vzorků. A prověřit DNA v těch vzorcích, co jsme nasbírali. Nemáme dost potřebných chemikálií, momentálně se je snažím sehnat, ale jak už jsem řekl, jsem si docela jistý, že všechny vzorky semene, které jsme z důkazního materiálu zajistili, pocházejí od stejného muže. Víc pro tebe v danou chvíli nemám.“

„Pro moje momentální potřeby je to víc než dost. Tohle je hrůza, Hectore, hrozná brutalita.“ Ramirez zavrtěl hlavou. „Klidně by tu takhle mohl ležet můj syn.“

„Ano, je to opravdu zlé, příteli.“ Apiro se zadíval na inspektora. „Můžu ti dát jednu radu?“

„Samozřejmě.“

„Podle mě stejný chlap zneužil i jiné kluky. Lidi schopní něčeho takového jsou pedofilové, jedna kořist jim nestačí. Možná bys mohl svoje pátrání zaměřit tímhle směrem.“

„Promluvím s Ronitou a uvidím, co ona na to. Musíme být opatrní,“ dodal Ramirez se zasmušilým výrazem ve tváři. Pokud si nedá pozor, mohl by se potýkat s vážnými politickými dopady. Ministr vnitra nebude chtít o havanském gangu pedofilů ani slyšet – taková záležitost by neprospěla turismu, tedy rozhodně ne takovému, o jaký usiloval Castro.

Dál už bude pitva probíhat rutinně, ubezpečil inspektora Apiro, zbývá zvážit jednotlivé orgány a popsat důkazy. Není nutné, aby u ní dál zůstával.

To byla dobrá zpráva, neboť Ramirez musel ve lhůtě, která mu zbývala, zařídit ještě dost jiných věcí. A kromě jiného jej čekala nepříjemná povinnost informovat rodinu Montenegrových o úmrtí jejich syna.

Na šňůře natažené mezi balkónovou vzpěrou a zahnutým zábradlím viselo prádlo. Většina pestrobarevných kousků patřila dětem, malé ponožky a kraťasy se houpaly jako okvětní lístky. O kus dál v ulici prala nějaká žena oblečení ve kbelíku, v ruce je ždímala a věšela na podobně upevněný provaz.

Montenegrovi bydleli v číslované calle uprostřed slumů, v jednom z těch zchátralejších třípatrových domů, jež lemovaly silnici. Ramirez stál na chodníku a prohlížel si polorozpadlý vnější plášť. Působením leptavého slaného vzduchu se z domu odtrhovaly různobarevné pruhy omítky, takže vypadal jako dětská žvýkačka: zdobily ho odlupující se tyrkysové, žluté a růžové vrstvy. Ve třetím patře se hroutily celé zdi; vypadalo to, jako by poschodí drželo pohromadě jen silou vůle.

Američané vyvinuli bombu, která zabíjela lidi, ale nepoškozovala budovy. Havana musela sloužit jako testovací terén pro neúspěšný prototyp, pomyslel si Ramirez. Kubánci stále stojí, ale budovy jsou rozbořené.

Byt Montenegrových se nacházel ve druhém patře. Ramirez vystoupal po rozviklaných schodech a zaklepal na dveře. Mrtvý mu šel v patách.

Otevřít přišla žena s netrpělivým výrazem ve tváři, který se rychle proměnil ve strach. Inspektor věděl, že okamžitě poznala, kdo je. Přesto roztřesené ženě ukázal služební odznak.

„Můžu jít dál?“

Pomalu otevřela dveře dokořán. Mrtvý si otřel boty o rohožku, jako by se chystal vstoupit, ale Ramirez mu věnoval tvrdý pohled a duch sklíčeně sešel zpátky ze schodů.

Byt měl dvě místnosti, byl čistě uklizený a vybavený lůžkem, jež sloužilo také jako pohovka, stolem a několika dřevěnými židlemi. V oknech byla namísto závěsů pověšena prostěradla. Stála tam též lednice, ačkoliv Ramirez si byl jistý, že ani jídlo ani led by v ní nenašel.

„Vy jste seňora Montenegrová?“

„Ano.“

„Můžu se zeptat, jestli je doma seňor Montenegro?“

„Manžel před několika lety zemřel. Přišel jste kvůli synovi.“ V předtuše pravdy se žena rozplakala. Za sukni se jí držely dvě malé holčičky. Ramirez jí vyjádřil upřímnou soustrast. „Můj Arturo je mrtvý?“ otázala se a zalomila rukama.

„Je mi to líto. Dneska ráno ho našel jeden rybář ve vodě poblíž Malecón.“

Při pohledu na slzy, jež se ženě řinuly po tvářích, se inspektor rozhodl nechat ji při tom, že se chlapec utopil. Že ho špatně pochopila, jí může vysvětlit později. Na Boží hod neměl to srdce jí oznámit, že syna chladnokrevně zavraždili.

„Kdy jste Artura viděla naposledy, seňoro?“

„Včera v poledne, na Štědrý den. Večer už nepřišel domů.“

„Co měl na sobě?“

„Žluté triko a červené kraťasy s bílým vzorkem, staré modré tenisky s bílou podrážkou. Velikost dva. Byly mu trochu velké. Nemohli jste se splést? Třeba je Arturo někde u kamaráda. Nenašli jste třeba někoho jiného?“ Popadla Ramireze za ramena a v slzách jím zatřásla. „Musí to být někdo jiný!“

„Je mi to moc líto, seňoro, ale chlapec, kterého jsme našli, měl na sobě červené šortky s bílými kosočtverci.“

Teď už o tom, čí je to syn, nebylo pochyb. Žena s naříkáním odtáhla ruce, pohupovala se zepředu dozadu, pažemi si objímala ramena.

„Bože můj,“ vzlykala. „Když se včera nevrátil, strachovala jsem se o něho celou noc.“

„Je mi to líto, seňoro Montenegrová. Bohužel bude nutné, abyste ještě dnes identifikovala tělo. Pošlu pro vás hlídkový vůz.“ Ramirez nepochyboval o tom, že průkazku na autobus žena nemá.

Seňora Montenegrová klesla na kolena a úpěnlivě naříkala. Mladší dívenka, ještě batole, se také rozplakala, druhá dcera jen stála, cumlala si palec a tiše inspektora pozorovala. Přemítal, nakolik rozumějí tomu, co se děje.

Vzal truchlící matku za ruce a pomohl jí znovu se postavit. Nohou přitáhl židli, na kterou se okamžitě sesula. Ramirez se nad ženu naklonil a přiměl ji, aby se na něj soustředila. „Nemáte nějakou synovu fotografii, kterou bych si mohl vzít? Slibuju, že vám ji vrátím.“

Žena natáhla ruku a ukázala na zarámovaný snímek usměvavého chlapce s ďolíčky, který visel na stěně. Když Ramirez rámeček sundal, vzala mu ho, prsty přejela po synově obličeji a políbila sklo. Pak předmět inspektorovi zase pomalu vložila do dlaně a pokynula ke druhé fotografii, na níž byl stejný chlapec, jen o několik let starší. Mohlo mu být čtrnáct patnáct let.

„Arturův bratr. Taky mrtvý. Utekl z venkovské internátní školy ve Vinales v roce 1998, když jsem čekala Artura. Kněží nám řekli, že se chtěl vrátit domů a na útěku spadl z horského úbočí. Tělo se nikdy nenašlo. Pěšky to měl strašně daleko a silnice jsou tam hodně prudké. Pak se mi utopil manžel, byl rybář. Arturo byl hlava naší rodiny, co teď bez něho budeme dělat? Proč?“ tázala se plačtivě. „Proč já? Povězte, za co mě Bůh trestá?“

Na to Ramirez odpovědět nedokázal.

Inspektor Ramirez předložil Arturově matce kopii Ellisova cestovního pasu a zeptal se, jestli někdy neviděla syna ve společnosti muže na fotografii. Žena roztržitě zavrtěla hlavou, příliš ztrápená na to, aby dokázala soudně odpovídat.

Náročnější otázky mohly počkat. V Havaně neexistovaly noviny, jež by mezitím zveřejnily nějaké informace, žena tedy neměla jak zjistit, že její syn byl zavražděn.

Na chlapcův sexuální život se jí zeptá jindy a uvidí, jestli dá žena souhlas k tomu, aby položil pár otázek i jejím dalším dětem. Dcery byly ještě velmi malé a možná neposkytnou mnoho informací. S ohledem na přesvědčivost stávajících důkazů to však nebylo tak zásadní. Inspektor dal ženě svoji vizitku, ačkoliv žádat ji, aby mu zavolala, nemělo smysl: Vlastní telefon neměla a pravděpodobně nemohla využít ani žádný jiný. Přijít identifikovat tělo mohla i později odpoledne. Ne však příliš pozdě, blesklo Ramirezovi hlavou při vzpomínce na Apira a jeho nespokojenost s chladicím zařízením.

„Zastavím se za váma za pár dní. Pomohlo by, seňoro, kdybyste si vzpomněla, co Arturo posledních pár týdnů dělal. Zkuste si prosím vybavit, jestli někoho nezmínil, někoho, s kým se setkal, cokoliv.“

„Proč to chcete vědět?“

„V případech úmrtí jako tento pokládáme takové otázky běžně,“ lhal inspektor. „Já vám mezitím pošlu poradkyni, kdybyste něco potřebovala.“

„Já potřebuju svého syna.“ Ženě se po tvářích řinuly slzy. „Přivede mi ho snad nějaká poradkyně zpátky? Těžko. Zajistí nám poradkyně, abysme měly co jíst?“

„To ne,“ připustil Ramirez. Takové prosby sahaly nad rámec jejích schopností. „Ale mohla by vám pomoct s různým zařizováním.“ Bylo ostatně nutné zajistit pohřeb. „Je mi opravdu líto, čím procházíte, seňoro. Mám syna skoro v Arturově věku a neumím si představit, jaká to musí být bolest.“

Ze dveří ho vyprovázel pohled doširoka otevřených hnědých očí malých dívenek. Obě teď popotahovaly, vyděšené matčinou bolestí. Ramirez si uvědomoval, že jejich život už nikdy nebude stejný.

Při představě, jak kvůli sexuálnímu dravci vyhasl život usměvavého chlapce, se Ramirez zamračil. Nikdo by se na Boží hod neměl zabývat takovou záležitostí. Nejraději by šel domů a objal své děti, veškeré ohavnosti tohoto světa by od nich držel co nejdál a co nejdéle.

Ta ubohá, zničená žena, která se při jeho odchodu topila v slzách, toho v životě už tolik ztratila. Zavolá na pár míst a uvidí, jak by jí mohl pomoci. Koneckonců je to Kuba, lidé si musejí pomáhat. Jinak by nepřežili.

Ramirez sešel ze schodů, nasedl do modrého vozu a nastartoval. Jeho mrtvý doprovod se nasoukal na zadní sedadlo.

Inspektor se pomalu vracel na stanici. V bočním zrcátku viděl, že mrtvý drží zarámovanou fotografii, kterou Ramirez předtím odložil dozadu, a prsty přejíždí po chlapcově obličeji. Klobouk si položil do klína jako misku na milodary.

Nemám nejmenší tušení, co se mi to můj mozek snaží naznačit, říkal si detektiv v duchu. A potisící zalitoval, že od své babičky namísto nemoci, jež ji zabila, nezdědil dar jasnozřivosti.

Když projížděl kolem vídeňského kola, opsal mrtvý ukazovákem ve vzduchu velký kruh. Ramirez se podíval na pomalu se otáčející atrakci a k uším mu dolehl křik dětí úplně nahoře. Běžné vzrušené výkřiky, nic vážného.

Mrtvý se zadíval z okénka, hnědé oči plné smutku.

Telefon zazvonil ve chvíli, kdy se Celia Jonesová usadila se sklenkou vaječného koňaku na pohovku. Užívala si líného Božího hodu, jen v županu a s knížkou v ruce. Její manžel Alex seděl u kuchyňského stolu a luštil křížovku v New York Times; Celia neznala nikoho jiného, kdo by si na křížovku hned napoprvé troufl perem. Manželé nedělali ze svátků žádnou vědu, byly to prostě dny volna, které jim umožňovaly trávit čas jen v příjemné společnosti toho druhého. Ani jeden neměl v Ottawě žádné příbuzné – její rodina žila daleko na severu v Manomin Bay, ta Alexova zůstala za nepropustnými hranicemi Kuby.

„Já to vezmu,“ prohodila Celia a odběhla k telefonu. Hlas Milese O’Malleyho na opačné straně drátu ji překvapil.

„Nerad vás ruším o Božím hodu, Celio, ale potřebuju, abyste zvedla zadek a letěla do Havany, dřív než někdo přeřízne Mikea Ellise. Doslova. Pokud vás ovšem na pár dní bude moct manžel postrádat. Jo, a mimochodem, veselé Vánoce oběma.“

„Díky, pane náčelníku, vám taky,“ odvětila Celia. „Do Havany? Co se děje?“

Alex povytáhl obočí a zadíval se na ni. Žena pokrčila rameny.

Když jí policejní náčelník předal veškeré informace, které měl k dispozici, vyděsilo ji, že Mike Ellis čelí obvinění ze znásilnění, možná dokonce z vraždy.

„Ještě se snažím u všech různých jurisdikcí zjistit podrobnosti o oficiálním zapojení. Uvažoval jsem, že tam vyšlu policajta, ale to není tak jednoduchý. Jednáme s Královskou jízdní, možná budou muset rychle zasáhnout, pokud se vyskytnou potíže s extradicí. Jsou v pohotovosti.“

„Extradice? Ta se týká osob, které se buď přiznají, nebo je shledají vinnými. Vy myslíte, že to fakt udělal?“

O’Malley na otázku neodpověděl. „Momentálně se chci jen ujistit, že respektují jeho zákonná práva a že je v bezpečí. Od té nehody už není, co býval.“

Policejní náčelník oné události vždy říkal „ta nehoda“. Policejní přestřelka a řezné rány, které jednoho z jeho nejlepších mužů stály život a druhého tvář. Nehoda, při níž Steve Sloan zemřel a Mike Ellis skončil znetvořený. Tomu teda říkám „nehoda“, pomyslela si Celia Jonesová.

„Já mu právní pomoc poskytnout nemůžu, pane náčelníku,“ namítla, „o kubánských zákonech nic nevím. Co přesně tam mám dělat?“

Alex odložil pero a pozorně naslouchal.

„Chci, abyste zjistila, co můžete. Do policejního vyšetřování v cizí zemi zasahovat nemůžeme, ale nebudu nečinně přihlížet tomu, jak jednoho z mých chlapů posílá na smrt popravčí četa. Je mi jedno, co udělal, mí muži musejí vědět, že se na mě můžou spolehnout. Potřebuju vás v Havaně proto, abych prokázal, jak aktivně jsme pomáhali kubánské Národní revoluční policii. Mohlo by nám to pomoct ve vyjednávání o převozu. Chci Michaela dostat z jejich vězení dřív, než ho někdo zabije. Nebo něco horšího.“

Tak takhle se skutečnost překroutí – nepojede pomoct Mikeovi, ale kubánské policii. O’Malley potřeboval vyjednavače, nikoliv právníka. „A co když je opravdu vinen?“

„To se mi nezdá, Celio, ale nevím, jak dalece se dá věřit jejich vyšetřování. A to potřebuju zjistit. Člověka z mého oddělení nejde od takového zločinu očistit jen na základě nějaké formality.“

Oprávněná pochybnost v O’Malleyho světě jednoduše neměla své místo. Měl ale pravdu. Pokud se Ellis dostane z vězení po takovém obvinění jen díky odborné právní argumentaci, budou jeho dny v zaměstnání tak jako tak sečteny. Jednoho dne bude potřebovat posilu – a ona nepřijde. Pokud svou nevinu přesvědčivě neprokáže, jeho kariéra, a možná i jeho život, je u konce.

Celia Jonesová zavěsila a oznámila manželovi, co se děje.

„Je možné, že se o jeho případu dozví média?“ zeptala se.

„Pochybuju,“ zavrtěl Alex hlavou. „Zprávy se na Kubě přísně kontrolují. Neotisknou žádnou informaci, dokud ji neschválí policie a ministerstvo vnitra. Což je v podstatě jedno a totéž. Pochybuju, že by se tím vláda chtěla chlubit v Granma, taková věc by odradila spoustu turistů. A přilákala takové, jaké tam nechtějí.“

„No, to je asi dobře,“ přemítala Jonesová zamračeně. „Aspoň nám to pomůže udržet věci pod pokličkou tady u nás, než se mi podaří zjistit, o co jde.“

Zatímco na internetu zkoumala letový řád, Alex nešťastně přešlapoval kolem počítače. Objevila téměř neobsazený let společnosti Air Ontario hned nazítří. Na druhý svátek vánoční se zjevně nikomu za nákupy na Kubu nechtělo.

Alex, celým jménem Alejandro Gonsalves, byl kubánský exulant; z Kuby utekl s vlnou uprchlíků v roce 1994. O tom, jak se dostal na Floridu, příliš nemluvil, ale Celia si to dokázala představit. Urazit třistakilometrovou vzdálenost mu tehdy trvalo osmnáct měsíců. Castro uprchlíky pustil ze země v okamžiku, kdy prezident Clinton ohlásil, že v Miami už nenajdou útočiště. Zadržovali je v zátoce Guantánamo. Alex měl štěstí, nějakým způsobem se mu podařilo dojet až do kanadského Montrealu, kde dostudoval medicínu.

Seznámili se těsně poté, co dokončil praktikantskou stáž. Kamarádka, která se Jonesovou snažila vytáhnout z deprese, ji přiměla jít na večírek, kam se jí vůbec nechtělo. A tam Celia potkala jeho: usměvavého Kubánce, z něhož stále vyzařoval vděk za to, že utekl, a nadšení ze života v Kanadě. Vedle něj člověk nemohl být nešťastný. Alex překypoval optimismem a nadějnou vírou v budoucnost.

Poprvé po několika měsících se smála, naučil ji tancovat salsu, pomohl jí zapomenout na to, proč odešla od jízdní policie. Přiměl ji, aby začala znovu a stala se právničkou, pokud si to opravdu přeje. Díky němu se přihlásila na McGillovu univerzitu. Přesvědčil ji, že dokáže, co si usmyslí. Když se dozvěděla, že ji ke studiu práv přijali, šli to spolu oslavit. Ten večer ji požádal o ruku.

Tehdy už jí bylo pětatřicet a nikdy by nevěřila, že se zamiluje, že najde toho pravého. Žili spolu devět let a stále byli nejlepší přátelé. Děti neměli, což náhlý odjezd značně ulehčovalo. Jediná světlá stránka jediného nedostatku jejich manželství. Nedostatku, s nímž se konečně, byť neochotně, smířili.

Zatímco se Celia balila, manžel jí dával cenné rady. Prošel seznam událostí, které by si, jak se obával, nemusela z jejich nesčetných konverzací o Kubě pamatovat. Jak kubánský lid kdysi Castra miloval a proč podporuje jeho diktaturu, přestože zároveň čeká na jeho smrt.

„Castro zrušil rasovou diskriminaci v zemi, kde většinovou populaci tvoří potomci afrických otroků. Potom zařídil, aby všichni Kubánci měli vzdělání včetně vyšších stupňů zdarma. To samé učinil ve zdravotnictví. Na Kubě je momentálně víc doktorů než taxikářů a zdravotnický systém by tam byl lepší než tady, kdyby měli k dispozici všechny nezbytné potřeby. Takže Castro stojí v čele zdravého, vzdělaného obyvatelstva, které je mu sice vděčné, ale taky ho štve americké embargo. Potraviny a benzín dostávají lidi už desítky let na příděl, průměrný měsíční plat na Kubě je asi deset amerických dolarů. Lékaři vydělávají patnáct. Lidi žijou v chudobě a jsou neskutečně otrávení.“

„Však jsem si tě taky vzala pro peníze,“ popíchla ho Celia, jenže Alex se ani neusmál. Chtěl, aby plně pochopila, před jakými hrozbami utekl. Hrozbami, jimž nyní může sama čelit.

„Fakt mi nahání strach, že tam jedeš. Když budeš pozorně naslouchat, Celio, uslyšíš, jak jsou lidi rozčilení. Už toho mají dost, jsou hladoví a naštvaní. Ale taky vynalézaví a tvrdohlaví. Když kvůli nedostatku ropy kolabovala doprava, nechal Castro dovézt z Číny milion kol. Kubánci ho milují i nenávidí zároveň a pod povrchem všechno vře.

Jeho upřímnost ani morální integritu nikdo nezpochybňuje, ale kritiku si nemůže dovolit. Nemůže nechat vyplout na povrch žádný nesouhlasný projev, protože by ho snadno svrhli, stejně jako on sesadil Batistu. Američani se ho snažili zavraždit při každé možné příležitosti, takže paranoidní je oprávněně. Nejedeš tam jako turistka, ale jako někdo, kdo podává informace vnějšímu světu, a to některé lidi vyděsí. Dávej si pozor a nevěř nikomu, s kým přijdeš do styku. Kubánští úřední představitelé ti budou lhát. Každý, naprosto každý, tam má druhou tvář, to musíš pochopit. A na každém kroku jsou cederistas.“

„Cederistas?“

„Loajální revolucionáři. Pro nás práskači, v Německu by to byli vhodní kandidáti pro Stasi. Divila by ses, kolik turistů se kvůli těmhle lidem dostane do maléru. Slyšel jsem o dvou baťůžkářích, co si zapomněli stan v zájezdovém autobuse a udělali tu chybu, že jakémusi farmáři dali pár pesos za nocleh. Uprostřed noci tam vtrhla kubánská Národní revoluční policie a všechny pozatýkala. Pronajmout soukromý pokoj je na Kubě protistátní zločin, i když jde o cizince, kteří by jinak zůstali bez střechy nad hlavou. I laskavost se dneska považuje za ekonomicky destabilizující element, Celio. Dávej na sebe pozor, prosím tě.“

„Nic se mi nestane, Alexi.“ Celia se postavila za manžela a pažemi jej pevně objala kolem ramen. „Děláš si zbytečné starosti. Umím i zabíjet, pamatuješ? To nejhorší, co se mi v Havaně může přihodit, je spálení od sluníčka.“

„Proboha, Celio, vždyť ty o Kubě nic nevíš. Cederistas jsou na každém kroku.“

Muž znepokojeně zavrtěl hlavou. Pod maskou suverénnosti hlodaly obavy i v Celii, jen z jiného důvodu. Do Havany se dostane v úterý kolem půlnoci, takže jí zbýval na Kubě den a kousek na to, aby odtamtud dostala Mikea Ellise živého. To jí v žádném případě nemohlo stačit.

Inspektor Ricardo Ramirez se unaveně vláčel po schodech ke svému bytu. Byl v práci déle než čtrnáct hodin a něco jako proplácení přesčasu na Kubě neexistovalo.

Dělal si starosti. Pokud ho neklamal instinkt, je Ellisův komplic stále na svobodě, a všem havanským dětem tedy nadále hrozí nebezpečí. Včetně jeho vlastních. Přemítal, co asi zjistil Sanchez ohledně pronájmu auta či objednaného taxi, a zapsal si do paměti, aby se ho na to hned ráno zeptal.

Rukama si zajel do krátkých černých vlasů. Potřeboval čas, aby nabral sílu. Pohlédl na mrtvého; muž se na něj usmál, přiložil klobouk k srdci a vrátil se mezi stíny. Ramirez otevřel vstupní dveře a vnořil se do tepla rodiny.

Zpoza rohu vykoukl stydlivý Edel. K drobnému hrudníčku si tiskl odřený fotbalový míč, který mu dal Ramirez na Vánoce. Večer se pokusí najít ještě pár chvil a dost energie, aby si šel se synem zakopat. Až čutání skutečného míče uslyší ostatní kluci, poběží se přidat.

„Papi!“ vykřikla Estella a vběhla mu do náruče. Ramirez ji vyzvedl a jemným strništěm se jí otíral o líčka, až se odtáhla. V ruce pevně držela za krk svou novou umělohmotnou panenku. A inspektor znovu v duchu děkoval za sklad důkazů.

Na pohovce seděli jeho postarší rodiče. Otec držel skleničku rumu, matka upíjela kávu. Pozdravila ho ve španělštině. Žena pocházející z Ameriky, dnes každým coulem Kubánka. Ramirez jim oběma vtiskl polibek na jemnou, vrásčitou tvář. Jeho smrtí budou zdrceni. Zhmotní se nejhorší noční můra rodičů, přežijí vlastní dítě. Rita Montenegrová už tento pocit zakusila dvakrát.

Do nosu ho praštila vůně dobrého jídla. Zůstal stát a nasával příjemné aroma směsi nakrájené cibule, zelených papriček, česneku a bobkového listu zvané sofrito, kterou vařila Francesca ve velké pánvi spolu s fricasé de pollo. Celou nevelkou kuchyni obsadili jeho příbuzní. Sestra Conchita a manželka jeho bratra s dospívající dcerou. Vypadalo to, že všichni pomáhají Francesce s večeří. Conchita na plotně míchala ještě něco dalšího. Ramirezův žaludek hlasitě zaprotestoval a muž si uvědomil, že se za celý den nenajedl.

Francesca vešla do obývacího pokoje se zářivým úsměvem na rtech. Otřela si ruce do čisté utěrky, objala ho a prsty mu přejela po vráskách na čele. Věděl, že si dělá starosti – ohledně nocí, kdy slyší, že nemůže spát, že mluví, když není s kým, ohledně cukání a třasu v jeho končetinách.

Jak dlouho ji ještě dokáže obelhávat? Francesca nebyla hloupá, věděla, že se něco děje, jen netušila co. Pro tuto chvíli předstírali, že je všechno v pořádku.

„Jsem moc ráda, žes to stihl na večeři. Donesu ti něco k pití, byls pryč strašně dlouho. Co je to za případ, žes nás musel oželet?“

Zašla zpátky do kuchyně a z kredence vytáhla sklenku. Nalila mu rum a vymačkala do něj plátek limetky. „Led nemáme,“ omlouvala se. Lednice byla teplá – až do podvečera byl vypnutý proud. Teď už víceméně fungoval.

„Pak ti o tom povyprávím, miláčku, teď ne. Můžu ti říct jen tolik, že dnešek byl hodně náročný a já mám velké štěstí, že mám vás všechny. Jsem moc rád, že jsem doma.“ Hlas se mu zadrhl a raději zmlkl. Nechtěl, aby ho viděla tak rozrušeného.

„Pane jo, ty to myslíš vážně.“ Francesca manžela objala a přitáhla ho k sobě. „Ale štěstí vážně máš, to je pravda. Všichni máme štěstí. To kuře, co jsem donesla, už nás všechny nakrmilo jednou a dneska večer se mu to povede znovu. Děláme tvoje oblíbené yuca con mojo. Až dopiješ, můžeš mi pomoct prostřít. Dneska nás bude zase devět.“

Yuca con mojo patřilo k populárním místním pokrmům – pomalu vařená juka, citrony, cibule, olivový olej a spousta česneku. Ramirez z kuchyně cítil jeho pronikavou vůni.

„Conchita ještě opeče pár zelených banánů a mělo by být hotovo. Rýže už je a fazole taky.“

„Paráda,“ vydechl Ramirez a přinutil znavené rty k úsměvu. „Věděl jsem, proč jsem si tě bral.“ Přitáhl ženu k sobě co nejtěsněji, konejšivě ji přidržel v objetí a vtiskl jí polibek.

Francesca povolila paže a štípla ho do zad. „Ráda bych si myslela, že těch důvodů bylo víc,“ zašeptala. Ramirezovi neunikl nádech napětí v jejím hlase.

Bála se a on ji zcela chápal. Cítil se úplně stejně.

Ve vlhké špinavé cele, kam strčili Mikea Ellise, byly dva klozety. Jeden se užíval běžným způsobem, druhý sloužil jako umyvadlo. Malá místnost čpěla močí a výkaly.

Úřední činitelé měli v úmyslu přesunout Ellise později v týdnu z vazební cely na policejním ústředí do největšího kubánského vězení Combinado del Este, dvacet kilometrů východně od Havany. Momentálně bylo přelidněné, příliš přeplněné politickými vězni na to, aby přijalo byť jen jediného člověka. Ellis přemítal, koho propustí – či hůř –, aby mu udělali místo.

Na posteli v už tak stísněném prostoru seděli dva další vězni. Když dozorce Ellise strčil dovnitř, oba si ho pozorně prohlédli. Jeho jizva ho možná na nějakou dobu ochrání – vypadal nebezpečně. Hlavou mu běželo, s jakými zabijáky teď sdílí životní prostor.

Jeden se odsunul, aby se Ellis mohl posadit, přivítal ho nervózním hola a dál vysypal několik španělských frází, jimž detektiv nerozuměl.

„Jsem Kanaďan,“ řekl. „Neumím španělsky.“ Strach, jenž ho ovládal, z jeho slov učinil nepříjemné vyštěknutí. Muži odhlédli.

K večeři dostali chléb s rýží a fazolemi, které plavaly v kalné, šedivé vodě. Ellis odložil netknutý talíř na podlahu. Jeden ze spoluvězňů na něj pohlédl se zvednutým obočím; zjevně měl hlad. Ellis mu pokynul hlavou a muž si pokrm vděčně vzal. Lámání chleba prolomilo ledy. Jak se ukázalo, oba muži mluvili anglicky.

Starší z nich se k němu naklonil. „Slyšel jste tenhle vtip, seňore? Castro má projev na náměstí Revoluce a říká: ‚Soudruzi, s pomocí boží bude letos dost vajec pro všechny.‘ Armádní generál mu znepokojeně připomene: ‚Ale pane prezidente, my jsme komunisti, nic takového jako Bůh není.‘ A Castro na to: ‚Já vím, však vejce taky nejsou.‘“

Mladší muž se rozesmál a plácl se do kolen.

Šedesátník Victor Chavez pracoval jako novinář, sám sebe nazýval politickým disidentem. Odsoudili ho k šesti měsícům za hromadění předmětů. Policie zabavila všechny hračky, které zaplatili kubánští exulanti z Floridy a které chtěl o Vánocích rozdat chudým dětem. Chavez byl přesvědčen, že teď se z nich radují děti kubánských policistů.

„Dvě stě použitých fotbalových míčů,“ postěžoval si hořce, „švihadla a několik panenek. Za to, že jsem si hrál na Santa Clause, mě dneska ve vlastní zemi považují za zločince.“

„Věří tu lidi na Santu?“

„Oficiálně ne. Žádní svatí ani ty vaše americký postavičky u nás nejsou vítaní. Vánoce byly dlouho protizákonný, Castro je zakázal hned po revoluci. Vládní noviny Granma nás varovaly, že Santa Claus je symbol americkýho merkantilismu, což je v socialistickým státě nepřípustný. Namísto toho nám doporučili, abysme o vánočních slezinách jedli vepřový a pili pivo a rum a bavili se vyprávěním vtipů. Znělo to skoro jako rozkaz, akorát že se nedal splnit. Vepřový se totiž nedalo sehnat.“

Ellis zavrtěl hlavou. Kuba byla ztělesněním šílenství. Druhý vězeň, subtilní šišlavý chlápek jménem Ernesto Zedillo, byl obviněný z urážky Castra a z veřejného opilství.

„Jak může být urážka zločin?“ vyhrkl Ellis, ale začínal chápat, že na Kubě může být za zločin považováno cokoliv, pokud to poslouží vládním cílům.

„Podívejte se na Óscara Bisceta,“ řekl Zedillo. „To byl náš doktor. Odsoudili ho na tři roky za to, že vyvěsil kubánskou vlajku vzhůru nohama. Urážka veřejnýho činitele na veřejnosti je u nás považovaná za zločin. Můžeme si z Castra utahovat, ale musíme si dávat pozor, aby to neznělo buřičsky. Nemůžu vám tu vyprávět, co přesně jsem řekl, protože by mě dozorci mohli nahlásit, ale vystupoval v tom kůň a Castrova matka. Mohli by mě taky obvinit ze dvou zločinů, protože ty moje hlášky by se klidně daly vztáhnout i na Raúla Castra.“

Do hovoru se vložil Chavez. „My vlastně urážíme Castra v jednom kuse, ale jenom v žertu. Slyšel jste tenhle? Na rohu jedný z hlavních ulic v Havaně stojí opilec a řve: ‚Ty zmetku, ty vrahu, moříš nás hlady!‘ Přiběhne policía a skoro z něj vymlátí duši. Opilec ze sebe vysouká: ‚Proč mě trestáte? Mohl jsem přece mluvit úplně o komkoliv!‘ A policajt na to: ‚To možná jo, ale ten popis sedí jenom na Castra.‘“

Zedillo se znepokojeně rozesmál a ostražitě sledoval dozorce.

„V pohodě,“ uklidňoval jej Chavez a pohodil rameny. „Ti neumí moc anglicky, většina jich pochází z vesnice. Jezdí sem kvůli práci a sotva umí číst. Docela paradox, co? Vzdělaní Kubánci sedí ve vězení a nevzdělanci je hlídají. To je podle mě zločin.“

„A z čeho obvinili vás, když jsme u toho?“ otázal se Zedillo Ellise.

„Ze znásilnění,“ odvětil Ellis a sledoval, jak se od něj muži odvracejí, co jim těsný prostor cely dovoluje. „Ale někdo to na mě ušil. Policie mi nelegálně prohledala pokoj a někdo tam nastrčil důkazy.“

Spoluvězni se přisunuli o kousíček zpět. Znásilnění bylo hrozné, na tom se shodli. Ale policie, ta byla mnohem horší.

Ellis mužům neprozradil, čím se živí. Nepochyboval, že by pak rychle přišel o veškeré sympatie. Cela byla příliš malá na to, aby se poskládali ke spánku na podlaze či na lehátku, a tak celou noc debatovali o politické situaci na Kubě.

„Máme trochu obavy,“ zažertoval Victor Chavez, „že až Castro umře, převezme moc někdo zkorumpovaný a zničí naše hospodářství.“ Jedovatě se zasmál. „Tenhle je dobrý: Učitelka ukazuje třídě billboard u silnice, na kterým je George Bush, a říká: ‚Dobře se na něj podívejte, to on může za všechny naše problémy.‘ A jeden z žáků na to: ‚A jo, bez těch vousů a maskáčové bundy jsem ho nepoznal.‘“

Všichni tři se pochechtávali, ale dávali pozor, aby nemluvili moc nahlas. Chavez prohlásil, že vězení je jediné místo, kde se dá bezpečně rozebírat politika – nebyli tu totiž žádní cederistas.

Ernesto Zedillo nevypadal tak přesvědčeně. Zneklidňoval jej přesun do jiné věznice, plánovaný nazítří. Byl si jistý, že dostane pořádný výprask – když ne od spoluvězňů, pak od dozorců.

„Proč?“ nechápal Ellis. „Věznice se zdají docela bezpečné.“

„Tady možná, ale mimo město to vypadá jinak. A navíc jsem gay,“ osvětlil Zedillo. „Vy ne? Myslel jsem si, že jsme tu všichni gayové. Tady nás vždycky drží, než nás převezou jinam, abysme byli stranou od ostatních.“

„Je to zlý, být tady na Kubě gay?“ zeptal se Ellis a vyhnul se tak odpovědi. Zvažoval, jestli se zde ocitl právě proto, že je podezřelý ze znásilnění chlapce.

„No jistě,“ přisvědčil muž. „Ale pomalu se to lepší. V televizi běží jeden nekonečný seriál, nejoblíbenější pořad v zemi. A minulý rok se jeden z hlavních hrdinů, ženáč, zamiloval do jinýho chlápka. Brzo se u nás schválí zákon, který právně uzná svazek osob stejnýho pohlaví. Stejně si nás ale policajti kvůli naší orientaci často vybíraj a mlátěj nás. Jenom už nás tolik nezatýkaj jako dřív.“

„To proto, že jsme socialisti,“ pravil Chavez souhlasně. „Socialismus přece nikoho nevyčleňuje, vychází z principů rovnosti. Což znamená stejně špatný zacházení pro všechny. Takže všichni trpíme stejně, což dokazuje, že marxismus funguje.“

„K nejzapálenějším bojovníkům za rovný práva pro homosexuály patří Mariela Castrová, Raúlova dcera. Castrova neteř,“ vysvětlil Zedillo. „Ta dokonce prosazuje práva pro transgendery jako já. Chce, aby nám stát proplácel operace. Dneska si je musíte zaplatit a například mně v polovině došly peníze, tak celý proces přerušili a nechali mě tak. Nejsem ani jedno, ani druhý. Připadám si jak mořská panna, nikdy nevím, který záchod použít.“

„Tak alespoň v týhle cele vás to trápit nemusí,“ poznamenal Ellis, překvapený, že to na Zedillovi nepoznal. Chavez se rozesmál, Zedillo tleskl dlaněmi. „Bolí ta operace?“

„Neskutečně,“ přisvědčil Zedillo, „ale kdybych ty prachy měl, šel bych do toho. Člověk nemá nic předstírat, nemá se schovávat před svými city. Co by pak měl život za smysl?“

Celia Jonesová seděla na palubě nepohodlného letounu Air Ontario a popíjela zteplalou vodu k nevýrazným sezamovým preclíkům. Společnost už nenabízela žádné jídlo dokonce ani na dlouhých letech. Žena se opřela do tvrdého sedadla a pod hlavu si smotala kabát. Před pár lety přestaly aerolinky poskytovat i polštářky.

Cestovala na Kubu úplně poprvé a Alex ji nemohl doprovázet. Bál se zatčení za to, že před lety zemi nezákonně opustil. Dělal si o ženu obrovskou starost, ale Celia byla přesvědčená, že tou nejhorší zkušeností z celého výletu budou mizerné služby na palubě tohoto letadla. Koneckonců, do Havany míří každou zimu tisíce Kanaďanů.

Pokoušela se vybavit si, co všechno ví o Mikeu Ellisovi.

Na začátku léta došlo k přestřelce, při níž zemřel Steve Sloan. Ellise oslavovali jako hrdinu, protože navzdory těžkému zranění se mu podařilo zneškodnit útočníka. Pro Sloana už však bylo pozdě, na místě vykrvácel.

Ti dva si byli blízcí jako bratři. Nejlepší přátelé. Mike Ellis se vrátil do práce teprve nedávno. V důsledku útoku měl zohavený obličej a už to by člověka psychicky rozhodilo, říkala si Jonesová. Jako by se každý den díval do popraskaného zrcadla. Ellis navíc býval před tou událostí pohledný muž, dbal o sebe, dobře se oblékal a udržoval se v kondici.

Náčelník O’Malley ji nabádal, aby si nevytvářela žádné domněnky.

„Pokud budou mít jednoznačné důkazy, snažte se Michaela dostat domů,“ řekl. „Pokuste se Kubánce přimět, aby celou věc svěřili nám. A pokud budou důkazy slabé, zkuste je stůj co stůj přesvědčit, že mají špatného člověka.“

Povzdychla si. Podle známého policejního rčení není člověk nikdy obviněn, aniž něco spáchal. Když ale působila jako policejní vyjednavačka, nehleděla na to, jakých chyb se člověk dopustil, prostě se ho snažila zachránit. Jeho vinou či nevinou ať se zabývá někdo jiný. Jejím úkolem bylo ochránit jak rukojmí, tak ty, kteří je zadržovali.

Uvědomila si, že O’Malley vnímá Mikeovo zatčení jako jakési zadržování rukojmího kubánskou vládou. Proto tam posílá právě ji a ne někoho jiného, přestože tuto práci před lety vzdala – když se jí nepodařilo zachránit ani rukojmí, ani únosce. Když chlápek na namrzlé okenní římse skočil dolů a málem ji strhl s sebou.

Pilot oznámil, že letadlo začíná klesat k Havaně. Jonesová zavřela soubory, které si ještě doma nahrála, a vypnula laptop. Vyhlédla z okénka na oceán. Ani dnes, kdy od té nepříjemné události uplynulo už mnoho let, jí pohled z výšky nedělal vůbec dobře.

Bylo pozdě večer, ale osvětlené byly jen některé části města. V celých blocích domů veřejné osvětlení nefungovalo – ať kvůli nedostatku energie, či dočasnému snížení napětí v síti. Alex ji varoval, že dodávky elektřiny tu mohou kolísat.

Mezinárodní letiště v Havaně ji příjemně překvapilo, bylo čisté a prostorné. Podle plakety bylo postavené v roce 1998 ve spolupráci s kanadskou vládou.

Jonesová předložila pas ke kontrole a přátelský bígl v doprovodu uniformovaného policisty jí očichal zavazadla a nohavice. Pak zamířila podle šipek ke směnárenskému okénku, jenže bylo zavřeno. Sakra.

Možná je to dobře. Měla platební kartu a v hotovosti tak akorát na zaplacení jídla, ale už ne dost na úplatek, kdyby ho někdo vyžadoval. Alex ji upozorňoval, že na Kubě sice ještě může narazit na poctivého funkcionáře, který si o peníze neřekne, avšak většinu ostatních chudoba zkorumpovala.

Doufala, že se jí podaří směnit peníze na letišti, kanadské banky měly o druhém svátku vánočním zavřeno. Doma našla pár dolarů z nedávného výletu do New Yorku, nicméně Alex se domníval, že americké dolary budou na Kubě opět zakázané. Tahle měna byla stejně nejistá jako dodávky energie a Celia nechtěla skončit ve vazbě za to, že ji někomu nabídne. O’Malley už by jistě nikoho nevypravil, aby dostal ven ještě ji, pomyslela si sklesle. Právníci se podle náčelníka dali vyměnit. A snadno nahradit.

Zatoužila, aby tam s ní byl i Alex, ale to samozřejmě nebylo možné. Bude hodně fotografovat, každý den mu zavolá a bude se dívat po dárcích, které by mu mohly udělat radost. A až přijede domů, určitě vymyslí, jak mu ztracený čas vynahradit.

Mávnutím přivolala taxi. Řidiči oznámila, že chce do hotelu Parque Ciudad, a doufala, že přijímá platební karty.

Panovala černá noc a svítila pouze hrstka lamp veřejného osvětlení. Cestu ozařovaly především reflektory těch několika vozů a autobusů, které ještě byly v provozu. Jonesovou udivilo, kolik lidí je v takto pozdní hodinu v ulicích – a o kolik víc jich trpělivě postává uprostřed silnice.

„Operují tu dvě autobusové sítě,“ vysvětloval řidič. „Jedna pro turisty a druhá pro místní. Kubánci ze zákona turistické linky ani taxíky používat nesmí. Můžou se nechat svézt, pokud jim někdo zastaví, a řidiči něco málo zaplatit, tím žádné nařízení neporuší. Jinak musí celý den čekat na camello.“ Projeli kolem právě takového autobusového návěsu, nacpaného cestujícími až po střechu.

Taxi zastavilo před hotelem Parque Ciudad. V parku naproti vchodu stál hlouček jineteras, jež pokřikovaly na kolemjdoucí cizince.

Jinetera, jak jí před odjezdem vysvětlil Alex, byla prostitutka, která obvykle patřila k vysoce vzdělané ostrovní elitě, avšak ekonomická situace ji donutila k sexuálním stykům s cizinci. Výraz pocházel ze španělského jinete, žokej, ale překládal se spíš jako „zlatokopka“. Slangový výraz pro ženu, která jede po penězích.

Kuplíři na Kubě nepůsobili, ale úplně nezávislé ženy také nebyly. Zákon jim zakazoval vstupovat do turistických hotelů i restaurací. Průvodci, portýři, ostraha, dokonce i policie však dokázali přimhouřit oko a umožňovali jim, aby se za potenciálními zákazníky přece jen dostaly. Za poplatek.

Jonesovou zarazilo, že dívky loví zákazníky tak okatě. Na rohu stál policista v modré uniformě, za opaskem vedle černé vysílačky ledabyle zastrčenou poloautomatickou zbraň, ale ani se nehnul. Alespoň prozatím.

Napadlo ji, co by se stalo, kdyby na vyzývavé signály žen někdo z mužů zareagoval. Podle Alexe mohla jinetera skončit na „převýchově“, tedy někde na vesnici; od prostituce ji pak mělo odradit škubání slepic a čištění stodol. Častěji však policie ženě jen zabavila peníze a vykázala ji pryč.

Jedna z jineteras nahlédla do vozu a při pohledu na Jonesovou se se zjevným zklamáním zase odvrátila. Podobný výraz nasadil i řidič, když mu Jonesová podávala americké dolary. Tahle měna, objasnil, je tu nezákonná. Právnička však jiné peníze neměla a karty řidič nepřijímal.

Navrhla muži, že mu nechá příslušnou částku na recepci, jakmile vybere hotovost na kartu, a samozřejmě mu za tuto nepříjemnost něco přidá. Řidič neměl příliš na výběr, a tak souhlasil. Otevřel kufr a neochotně jí vyložil zavazadla na chodník. Jonesová si vryla do paměti, že mu za tu nejistotu ohledně placení musí dát dostatečné spropitné.

Hotelový portýr, vysoký, štíhlý muž v nažehlené uniformě a s úsměvem na tváři, jí přidržel skleněné otáčecí dveře. Šedou čepici měl dokonale usazenou na temeni.

„Gracias,“ poděkovala. „?Es usted Miguel?“

„Si,“ přitakal muž a přešel do angličtiny: „Odkud víte, jak se jmenuju?“

„Prý byste mi mohl pomoct,“ usmála se Jonesová.

„Ale jistě, bude mi potěšením,“ odvětil portýr. „Cokoliv potřebujete, seňoro. Ukažte, vezmu vám tašky.“

K ránu Ellise vyzvedli dva dozorci.

„Co se děje?“ tázal se. „Kam mě to vedete?“ Odpovědi se však nedočkal. Spoutali mu ruce i nohy a bez jediného slova s ním vyšli do patra, do další malé, vlhké místnosti, jež páchla po moči. Vyšetřovací místnost, tipoval. Jednu ze stěn hyzdily fleky, tmavošedý strop dotvářel pocit úzkosti. Prostor osvětlovala jediná žárovka, visící na obnaženém drátu.

U nevelkého stolu seděl tělnatý muž s šedivějícími vlasy a něco si zapisoval do kroužkového zápisníku. Vypadal na necelých šedesát let, na sobě měl vyšívanou kubánskou košili, která mu volně plandala přes plátěné kalhoty. Když statnější z dozorců strčil Ellise dovnitř a zavřel za ním dveře, muž vstal a natáhl paži, aby Kanaďanovi potřásl rukou. Při pohledu na želízka se však zarazil.

„Prosím, posaďte se, pane Ellisi,“ pokynul k plastové židli. „Omlouvám se, na konzulární návštěvu je obvykle sundávají. Jmenuju se Kevin Dunton a jsem z kanadské ambasády. Asi před hodinou mi volal Miles O’Malley a seznámil mě s vaší situací. Musí být hodně přesvědčivý, ministerstvo naše soukromá čísla nemá nikomu poskytovat. Skoro všichni mají až do nového roku dovolenou, včetně mě.“ Dunton se pousmál, ale vypadal nešťastně.

„Neumíte si představit, jak rád vás vidím.“

„Za pár minut to možná bude jinak, pane Ellisi. Ale o skutkové podstatě si můžeme promluvit až za chvíli, já se musím především ujistit, že jste fyzicky v pořádku. Bili vás?“

Dunton natočil zápisník směrem k Ellisovi. Úhledným, školáckým písmem v něm stálo: Předpokládejte, že nás odposlouchávají. Nikomu neříkejte, z čeho vás obvinili. Ani že jste policajt. Muž obrátil notes zpátky k sobě a netrpělivě čekal na odpověď, obočí povytažené, pero připravené v ruce.

Ellis pomalu kývl. „To záleží na tom, co si představujete pod pojmem v pořádku.“ Pozvedl zápěstí a ukázal zarudlé otekliny v místech, kde se mu příliš těsná pouta zarývala do kůže. „A měl byste vidět moje kotníky.“

„Čekal jsem to horší. Chcete, abych někoho kontaktoval? Uvědomil nějaké příbuzné, že jste tady?“

„Ne.“ Ellis zavrtěl hlavou a zapřemítal, jak by asi reagovala Hillary. A jak by slintal její rozvodový právník.

„Dobře, v tom případě mám povinnost vám sdělit, co pro vás coby kanadští konzulární úředníci můžeme a nemůžeme udělat.“ Pohodil na stůl brožuru nazvanou Průvodce pro kanadské občany uvězněné v zahraničí. „Moc toho není. Nemůžeme pro vás žádat zvláštní zacházení ani vám zajistit propuštění. A za žádných okolností vám nepůjčíme peníze na právníka ani na kauci.“

„Tak co sakra můžete?“ obořil se na muže Ellis a odstrčil se od stolu.

„Postarat se o to, aby s váma zacházeli stejně, jak by v té samé situaci zacházeli s jakýmkoliv kubánským občanem.“

Detektiv si odfrkl. „To si ze mě děláte srandu. To je všechno? Viděl jste, jak tady s vězni zacházejí? Nemáme ani pořádnou postel.“

Dunton pokrčil rameny. „Na víc nemáte nárok, pane Ellisi, do kubánského trestního soudnictví zasahovat nemůžeme. Někdo se na vás čas od času přijde podívat a ověřit, jak na tom jste. Konzulát se taky pokusí zajistit, aby všichni, s kým přijdete do styku, měli na paměti, že jako Kanaďan máte určitá práva. Musíte ale pochopit, že Kuba nikdy nepodepsala Vídeňskou konvenci. Vaše práva v téhle zemi jsou značně omezená.“

„To už jsem slyšel,“ hlesl Ellis zničeně.

Dunton se opřel o židli a přimhouřil oči.

„Chápete, jaká teď panuje na Kubě situace, pane Ellisi? Do jakého maléru jste se dostal? Fidel Castro netouží po tom, aby se Havana stala cílem sexuálních turistů jako za Batistových časů. I kdyby naše ambasáda měla větší pravomoci, s obviněním jako tohle bychom toho moc nezmohli, to mi můžete věřit. Upřímně řečeno vzhledem k rozhovoru s ministrem vnitra se obávám, že z vás kubánská vláda bude chtít udělat exemplární případ. Poslední dva tři roky sice nikoho nepopravili, ale to neznamená, že neudělají výjimku.“

Ellis zhluboka vydechl. „Nemá být Raúl Castro umírněnější?“

Diplomat se pousmál. „Řada Batistových příznivců skončila hned po revoluci po zkráceném řízení na popravišti. Je Raúl umírněnější? Podle toho, co se povídá, sám mačkal spoušť. Jako úřadující prezident samozřejmě může uvolnit některé poměry, které lidi momentálně štvou. Například umožnit lepší přístup na internet. Může dokonce propustit pár politických vězňů. Ale nenechte se mýlit, otěže pořád třímá v rukách Fidel.“

„Nevěřím, že by popravili cizince. To by přece okamžitě vyvolalo mezinárodní odpor, nebo ne?“ Ellis ztišil hlas do šepotu. „Jsem přece polda, proboha.“

„To si nemyslím.“ Dunton zavrtěl hlavou. „Nezapomeňte, že v Texasu a bůhsuď kolika dalších amerických státech je trest smrti taky uzákoněný. A pokud je mi známo, Spojené státy nikdo nebojkotuje. Dřív stačilo obviněnému cizinci sehnat tučný úplatek a odjel domů s přimhouřením oka a dloubnutím do žeber. Vy ale čelíte jiné situaci, tresty se v takovýchto obviněních drasticky zpřísnily. Před několika týdny napařili pár Kubáncům za sex se školačkama třicet let. Třicet let v podmínkách, které si nedovedete představit. Někteří vězni mají hodně chatrné zdraví a s největší pravděpodobností se konce trestu nedožijou. Castro na to údajně reagoval doporučením, že se mají snažit.“

„Kanada je ale přece spřátelená země. Kuba snad bude chtít tyhle vztahy udržet, nebo ne?“

„Podívejte, za obchodování s drogami nechal Castro popravit vlastního politického stoupence, generála, bývalého revolučního hrdinu. Osobně se domnívám, že pokud to poslouží jeho účelu, bez váhání popraví i Kanaďana. To ale upřímně řečeno není váš největší problém – věc by totiž mohli vzít do rukou sami dozorci. Nebo taky spoluvězni, obzvlášť pokud se dozví, čím se živíte. Než se vůbec dostanete před soud, posedíte si rok dva ve vězení.“

Ellis zesinal. „Jinými slovy si mám pomoct sám. Vy pro mě nic udělat nemůžete.“

„Máme relativně novou, menšinovou konzervativní vládu, která se ve váš prospěch rozhodně nepřetrhne. Vaše obvinění nezapadají do jejího programu v oblasti zákona a pořádku.“

„A co extradice do Kanady?“

„Žádná formální smlouva o vydávání stíhaných osob mezi Kanadou a Kubou neexistuje. Nicméně aby se o extradici vůbec dalo uvažovat, musel byste se ve všech bodech obžaloby přiznat.“ Muž naškrábal něco do notýsku a posunul ho po stole.

Jako usvědčený pachatel znásilnění/vraždy dítěte, a navíc policajt – jak dlouho myslíte, že byste přežil v kanadském vězení?

Ellis se freneticky rozhlédl po malé místnosti. Bylo čím dál větší horko, přepadala ho klaustrofobie. Prstem si přejel po límci a snažil se normálně dýchat. Hruď měl staženou jako v ostnatém drátu.

„Jéžišmarja.“

„Tohle jste slyšet nechtěl, to je mi jasný, ale k mojí práci patří taky seznámit lidi s realitou. Nemá smysl si nic nalhávat, Kuba je prostě Kuba. Kdybyste se mě zeptal, kam jet na dovolenou za kubánským dobrodružstvím, poradil bych vám Miami a sendvič s hovězím. Bylo by fajn, kdyby se turisti trochu informovali, než vyrazí zrovna sem, vážně by to spoustu věcí ulehčilo. Oni vidí písečné pláže a modrou oblohu s nadýchanými obláčky. Co vidím já? Cederistas.“

„Tak co mám kruci dělat?“ otázal se Ellis přerývaně.

Dunton znovu pokrčil rameny. „Jak řekl Castro, snažte se.“

Vstal ze židle, a když se skláněl pro zápisník, ztišil hlas do téměř neslyšného šepotu.

„Tahle setkání vždycky odposlouchávají, takže jsem musel jet podle ledové, nekompromisní stranické linie. Osobně vám radím, pane Ellisi, dělejte, co bude nutné. Když budete muset, podplaťte úředníky. Věřte mi, důkazy se tu ztrácejí v jednom kuse. Hlavně si proboha dávejte pozor. Tenhle barák je plný extrémně nebezpečných chlápků. A nemám na mysli vězně.“

Slunce teprve začalo pomalu stoupat nad hladinu oceánu, ale Ramirez už byl v práci a probíral se stohem zpráv o pohřešovaných osobách. Chtěl zjistit, zda někomu nechybí jeho mrtvý doprovod.

Rodriguez Sanchez se obvykle objevil kolem osmé, zbytek jednotky chodil na devátou. Do té doby bude mít Ramirez klid, společnost mu dělala jen halucinace. Imaginární muž seděl za stolem naproti němu a zahálčivě točil kloboukem na prstě, až mu spadl na zem. Když se pro něj sklonil, inspektor si všiml, že si ze rtů otřel pěnu. Žádného utopeného však nikdo nenahlásil.

Vtom se v kanceláři rozezvonil telefon a Ramirez zvedl sluchátko. Ozval se ženský hlas. Volající mluvila španělsky, přesto rozeznal cizí přízvuk.

„Pan inspektor Ramirez? Nečekala jsem, že se ohlásíte přímo vy. Promiňte, jmenuju se Celia Jonesová a jsem právnička. Přijela jsem z Ottawy kvůli Michaelu Ellisovi. Mohla bych se ještě dopoledne se svým klientem sejít?“

„Samozřejmě. Přijďte, jak se vám to bude hodit.“ Ramirez jí nadiktoval adresu.

„Díky, za chvíli jsem tam.“

Když asi deset minut nato vyhlédl z okna své kanceláře, spatřil na chodníku před budovou vysokou ženu s tmavými vlasy po ramena a hnědým kufříkem v ruce. Z kabelky vytáhla digitální fotoaparát a zastavila se, aby pořídila snímek policejní stanice. Před budovou rostly palmové stromy a zelený trávník lemovaly nachové vistárie, nádherný pohled. Škoda jen, že fotografovat policejní instituce bylo na Kubě zakázané. Inspektor v duchu tipoval, kdy ji zarazí nějaký policista. Mrkl na hodinky a vsadil na necelých deset vteřin.

Osmá vteřina a přiběhl policista. Mávání paží doprovázel výmluvnými pokřiky a stál nad ženou, dokud fotografii z přístroje nevymazala. Skutečnější přečin už toho dne policista neuvidí, pomyslel si Ramirez, pochůzka byla vlastně cvičení v tom, jak zvládat očekávání. Alespoň že fotoaparát nezabavil. Inspektor zapochyboval, že by taková pěkná věc vůbec kdy skončila ve skladu důkazů.

Viditelně otřesená žena prošla branou k vývěsce, podle níž měli návštěvníci stisknout tlačítko interkomu. Pár minut nato zavolal Ramirezovi hlídač od hlavního vchodu, že za ním někdo přišel. Inspektor ho požádal, ať návštěvnici doprovodí do druhého patra, kde sídlil Útvar pro závažné trestné činy.

Když přišla, Ramirez se usmál a potřásl jí pravačkou. Rozhodl se začít drobnou lichotkou.

„Nečekal jsem, že mi pošlou tak atraktivní ženu.“ Což Celia Jonesová rozhodně byla. „Vítejte v Havaně. Dáte si na začátek dne kávu?“

„Moc ráda, děkuju.“

Ramirez houkl na Sancheze, který právě vstoupil do dveří. O několik minut později vešel mladší muž znovu, tentokrát se dvěma šálky kouřící kávy. Skutečné kávy ze skladu důkazů, žádné přídělové směsi nastavované cizrnovou moukou, kterou pili doma.

„Detektiv Sanchez umí nejlepší kafe z celého policejního sboru. Téhle jeho přednosti si ceníme skoro stejně jako jeho vyšetřovacích schopností, ty jsou podobně skvělé.“

Sanchezovi přeletěl přes tvář letmý úsměv. Položil šálky na Ramirezův stůl a pevně za sebou zavřel dveře.

„Jaký byl let?“ zajímal se Ramirez.

„Docela ušel,“ odvětila žena. „Naštěstí bylo dost volno. O druhém svátku vánočním asi moc turistů nelítá.“

To ne, souhlasil s ní v duchu detektiv. Nemáme co prodávat. „Su acento es muy bueno,“ pochválil ji. Máte moc hezký přízvuk.

„Gracias. Su inglés es muy bueno también.“ I vaše angličtina je výborná.

„Moje matka pochází z Ameriky, seňoro Jonesová. Vzala si otce těsně po revoluci. Tehdy to v obou zemích muselo způsobit poprask, ale dneska už skoro zapomněla, že kdy mluvila anglicky. Taky tu nemám moc příležitostí si ten jazyk procvičit.“

„Ale není to na vás vůbec poznat,“ prohodila Jonesová.

„Děkuju.“ Ramirez přijal kompliment lehkou úklonou. „Stojí mě to dost sil. Ale nepřijela jste se sem zabývat mými jazykovými schopnostmi a já nechci rozebírat ty vaše. Jste tady, abyste poskytla právní pomoc seňoru Ellisovi.“

„Ano,“ přitakala žena. „Nejdřív jsem si ale chtěla promluvit s vámi. Skoro nic o Ellisových obviněních nevím, a než se s ním sejdu, zajímalo mě, jestli mi můžete poskytnout nějaké podrobnosti, na základě kterých jste klienta obvinili. Můžu si dělat poznámky?“

„Samozřejmě,“ svolil Ramirez. Natáhl se pro příslušnou složku a toužebným pohledem sledoval obyčejnou tužku, kterou právnička vytáhla z kufříku.

„Jinými slovy se vám podařila trefa do černého,“ odtušila Celia Jonesová, když inspektor dočetl souhrn důkazů.

„Co prosím? Ten výraz neznám.“

„Omlouvám se. To se tak říká, znamená to, že jste získal přesvědčivé důkazy.“

„Ano, podle mě ano.“

Právnička se na okamžik odmlčela. „Našli jste vražednou zbraň?“

„Ne,“ přiznal Ramirez. „Pravděpodobně ji hodil do oceánu.“

„Jak bylo tělo přemísťováno?“

„Předpokládáme, že autem.“

„Půjčil si můj klient v průběhu pobytu nějaký vůz?“

„Pokud je nám známo, tak ne, seňoro Jonesová,“ připustil inspektor. „Ale tuhle možnost ještě zkoumáme.“

„Takže se na tom zločinu podílel ještě někdo jiný?“

„I tuhle možnost zvažujeme.“

„Jestli mého klienta odsoudí, jaký trest budete požadovat?“

„To je na státním žalobci, ale téměř s jistotou to bude trest smrti. Váš klient toho chlapce zavraždil těsně potom, co ho brutálně znásilnil. Trest smrti by se mohl zmírnit, pokud by se seňor Ellis doznal a uvedl spolupachatele. Žádnou dohodu o přiznání viny jako v Americe u nás ale nemáme. Bude souzený v každém bodě obžaloby.“

„Promiňte,“ přerušila ho Jonesová a proletěla zápisky. „Co přesně jste myslel tím ‚brutálním‘ znásilněním?“

„Toho hocha zmlátili, v obličeji byl samá modřina.“

„Měl můj klient při zatýkání nějaké stopy na rukách? Nebo otekliny?“

„Nic nápadného.“

„Nechci vás obtěžovat, ale mohl byste mi zajistit kopii policejní a pitevní zprávy?“ Usmála se na něj. I ona si dokázala hrát s osobním kouzlem.

„Jistě.“

Když se inspektor po chvíli vrátil, Jonesová si prohlížela rodinnou fotografii na jeho stole. Žena s kulatým obličejem a olivově snědou kůží na ní objímala dvě malé děti s obrovskýma hnědýma očima. „Ty jsou rozkošné,“ rozplývala se. „A vaše žena je krasavice. Určitě jste na svoji rodinu hrdý.“

„Děkuju,“ pravil Ramirez vřele. „Život je krátký, mám štěstí a jsem za to rád. Tady máte, ofotil jsem vám celou složku. Předpokládám, že číst ve španělštině taky umíte.“

„Ano,“ potvrdila právnička. Napadlo ji prozradit mu, že je vdaná za kubánského uprchlíka, nebyla si však jistá, jak by inspektor na představu Kubánce, kterému se podařilo utéct, reagoval.

Odložila hrnek a vstala. „Moc jste mi pomohl, děkuju. Kdyby vám to nevadilo, ráda bych se teď sešla s klientem. Jak víte, nemáme moc času.“

Dozorce Mikeu Ellisovi oznámil, že na něj čeká právní zástupkyně. Kanaďan se belhal chodbou v jeho závěsu, tvrdý kov ho dřel do kotníků a zanechával zarudlé šrámy. Z věčného sezení na betonové podlaze Ellise bolela záda; kulhal by i bez pout na nohou.

Dozorce otevřel dveře místnosti, v níž u dřevěného stolu se dvěma kovovými židlemi seděla osamocená Celia Jonesová, před sebou zapnutý laptop. Když Ellis vstoupil, pročítala se štosem dokumentů. Na nose měla malé brýle s červenými hranatými obroučkami, jaké se daly sehnat v každé drogerii; sloužily jen ke čtení. Hnědé vlasy měla zastrčené za ušima.

„Dobrý den, Mikeu,“ pozdravila a vstala. Sundala si brýle a potřásla Ellisovi rukou. „Jak se držíte?“

„Upřímně? Už mi bylo i líp.“

Žena se opět posadila a dlaní pokynula ke druhé židli. „Načítám něco o kubánském právu, ale prozatím jsem stihla jen proletět pár policejních hlášení, co mi před pár minutami dal inspektor Ramirez.“

„O’Malley mi říkal, že se vás sem pokusí poslat. Netušíte, jak jsem rád, že vidím známou tvář.“

„Jo, volal mi těsně potom, co domluvil s vámi. Doslova řekl, že mám ‚zvednout zadek a letět sem‘.“

Ellis se pokusil usmát, ale ústa ho zradila. O’Malley dával svou politickou nekorektnost na odiv jako vyznamenání.

„Musím vám říct, Mikeu, že mi ta obvinění nahánějí dost hrůzu. Chovají se k vám dobře?“

„Zatím mě nikdo nezmlátil ani nic takového. Ale jestli mě převezou do věznice, nevím, jak dlouho to tam vydržím. Není nebezpečné mluvit o tom, co se stalo? Včera večer za mnou byl chlápek z ambasády.“ Naklonil se a ztišil hlas. „Naprosto k ničemu. Ale varoval mě, že by nás mohli odposlouchávat.“

„Výsada schůzky právního zástupce s klientem,“ pravila Celia zamračeně. „Ta platí i na Kubě, měli bychom být krytí.“

„Díky bohu,“ vydechl Ellis. „Jaká já tu mám vlastně zákonná práva, Celio? Ze všech stran slyším, že vůbec žádná.“ Znovu zašeptal: „Dunton, ten chlap z konzulátu, tvrdil, že mám někoho podplatit, abych se z toho vysekal.“

Jonesová zavrtěla hlavou. „Na takové věci zapomeňte, jasné? Ani bych nevěděla, kým začít, a vy se určitě nechcete vrátit do Kanady s takovým škraloupem. Ale přiznávám, že co jsem se zatím o místním právu dočetla, nezní příliš povzbudivě.“ Vytáhla několik papírů. „Ještě nikdy jsem se s ničím podobným nesetkala. Vypadá to, že kubánské právo vychází ze sovětského systému. Pojem ochrana jednotlivce, minimálně pokud se týká trestního práva, vůbec nezná.“

Kanadská Listina práv a svobod zamezovala bezdůvodnému zatčení a neoprávněným prohlídkám, zadržování osob a konfiskaci. Krom jiného umožňovala podezřelým nevypovídat. Pokud byl člověk zatčen, měl jasný ústavní nárok na právního zástupce, a pokud byl obviněn, pak měl právo na spravedlivý, nestranný soudní proces. O další procesní ochranu se postaraly soudy.

Kubánské právo však bylo diametrálně odlišné. Policie mohla zatknout téměř kohokoliv, dokonce i osobu, u níž spatřovala „pravděpodobnost“, že se v budoucnu dopustí nebezpečného jednání. Takovým obviněním se říkalo „preventivní“. Ellis si vybavil film Minority Report, v němž Tom Cruise ztvárnil člena futuristického policejního sboru, který zatýkal lidi předtím, než se dopustili trestného činu. Jenom kvůli tomu, že na něj pomysleli.

„Pokud jde o sexuální zločiny, uplatňuje Castro nekompromisní linii,“ vysvětlila Jonesová. „Výrazně zvýšil tresty, a to zejména u deliktů týkajících se nezletilých. Při zvláštních okolnostech může být i znásilnění dítěte potrestané popravčí četou. A pokud vás obviní z vraždy, dá se to předpokládat celkem automaticky. To ale zatím neudělali, Mikeu, takže se pojďme soustředit na to obvinění ze znásilnění. Koneckonců právě s ním se musíme vypořádat.“

„Já jsem toho kluka neznásilnil, Celio. Obviňují mě z něčeho, co jsem neudělal.“

„Oficiálně jste ještě obviněný nebyl, k tomu dojde až zítra, pokud vznesou obžalobu.“ Jonesová vrhla letmý pohled na hodinky. „Pojďme projít tyhle policejní zprávy.“

Části hlášení překládala ze španělštiny do angličtiny. Zdálo se, že policie má k dispozici zdrcující důkazy. Navíc tu panoval inkvizitorský systém: Bylo na Ellisovi, aby důkazy vyvrátil. Břemeno prokázat svou nevinu leželo na něm, šlo tedy o zcela opačný systém trestního soudnictví, než jaký panoval v jeho rodné zemi.

„Myslím, že s obviněním z vraždy budou mít potíž,“ poznamenala Jonesová, jako by to byla dobrá zpráva. „Nemají vražednou zbraň, dokonce ani nevědí, kde toho kluka zavraždili. Patolog uvádí, že s tělem někdo manipuloval. Koroner, patolog, laboratorní technik i všechno ostatní – vypadá to, jako by veškeré forenzní úkony provedl jediný expert.“ Znovu prolistovala zprávu. „Nějaký lékař, Hector Apiro.“

„Auto jsme neměli,“ podotkl Ellis. „S Hillary jsme si žádné nepůjčovali.“

„To Ramirez připustil. Podle jeho teorie jste měl komplice. Musíme obstarat důkazy dokládající vaše alibi. A potřebujeme uvést, kdo to na vás mohl ušít a proč. Nebude to snadné,“ varovala ho. „Uvědomte si, že i kdyby vás neposlali před soud za vraždu, sexuální napadení toho děcka provázelo násilí. Žádný soud nemůže – a nebude – ignorovat skutečnost, že kluka o pár hodin později někdo zabil. Pokud vás usvědčí, bude žalobce žádat trest smrti tak jako tak.“

Ellis přikývl. Věděl, co je v sázce.

„Tohle je opravdu otázka života a smrti, takže potřebuju vědět všechno. Úplně všechno. Nic přede mnou nezatajujte. Doufám, že vám nebude vadit, když si všechno hned zapíšu. Ze všeho nejdřív mi povězte o tom chlapci.“

„Bylo to prostě dítě, co se nám v sobotu neustále drželo v patách. Žebral o peníze. Takových tu běhají stovky, tisíce. Hillary chtěla, aby nás nechal na pokoji, říkala, že mu nedá ani peso. Dost jsme se kvůli tomu pohádali. A potom mi řekla, že odjíždí z Kuby. A že mě opouští.“

Celia Jonesová chtěla znát veškeré podrobnosti, a tak Ellis vypověděl všechno, co si pamatoval. Vyprávěl jí o hádce, o tom, jak skončil v El Bar a jak se málem popral s britským turistou. A pak o té ženě.

„Co se stalo potom? Když ten chlápek, co tu ženu obtěžoval, odešel? Zůstal jste s ní sám, ano?“

„Přesně tak. Jenže od té chvíle mám všechno rozmazaný. Vím jistě, že mě doprovodila do hotelu. Přísahal bych, že se mnou šla až dovnitř, ale podle Miguela, toho portýra, jsem prý byl sám.“

„Zapomeňte na portýra a řekněte mi, co si pamatujete vy.“

Ellis se snažil rozpomenout na onu noc a chytal se stébel. „Někdo mě držel za paži, abych nespadl, když jsem nastupoval do výtahu. Myslel jsem, že to byl Miguel. Nemohl jsem najít klíč od pokoje. Pamatuju si, jak jsem šátral po všech kapsách, než mi došlo, že jsem ho musel někde ztratit.“

Na přepážce tedy požádal o náhradní. Recepční se při pohledu na jeho společnici nesouhlasně zamračila. „Ta žena… Pamatuju si, že stála před mým pokojem, když jsem se pokoušel zastrčit kartu do zámku. Smála se, jak jsem nemotornej, nedařilo se mi odemknout.“

Nakonec se plastové karty ujala sama, zasunula ji do otvoru a počkala, až zabliká zelená kontrolka. Dveře se s cvaknutím otevřely. Ellis se vpotácel do pokoje, udělal pár kroků a ztěžka dopadl na záda na čistě povlečenou postel. Strop se nad ním bláznivě točil jako dětská káča. Poté si Ellis jen mlhavě pamatoval, jak se noří do peřin, a dál už nenásledovalo nic. Ani černota.

„Spal jste s ní?“ otázala se Celia Jonesová.

„To si nepamatuju. Ani nevím, jestli se mnou do toho pokoje fakt šla. Možná jo. Nejspíš. Je to důležitý?“

„Mohlo by být,“ konstatovala právnička. „Zabavili vám ložní prádlo. Pokud byste s ní měl styk, mohly by se na něm najít stopy, které by dokazovaly, že tam s váma tu noc byla.“

„Nevím.“ Ellis zavrtěl hlavou. „Mám z toho jen neurčitý dojmy, a to se ještě možná pletu. Jistě vím, že mi někdo pomohl dojít na hotel. Sotva jsem se držel na nohách. Podle mě to byla ona. Ale zbytek noci… Jako bych byl náměsíčnej.“

„Teď když nad tím přemýšlím, tak její přítomnost by vám možná nepomohla. Mohla by vám sice poskytnout alibi, ale očima kubánské policie se na ni dá dívat taky jako na spolupachatelku. Tušíte, jestli měla auto? Neříkala o tom něco?“

„To fakt nevím. Ale vzpomínám si, že jsme šli pěšky, autem jsme nejeli.“ Ellis se soustředěně snažil vyostřit rozmazané obrazy z oné noci, pokroucené jako odrazy v zrcadlovém muzeu. Přesně tak se cítil: Nevěděl, kde je nahoře a kde dole, jako by si strop vyměnil místo s podlahou. Zakroutil hlavou. „Ne, na víc si nevzpomenu.“

„Miguel Artez podepsal prohlášení, ve kterém uvádí, že jste se na hotel vrátil sám.“

„A možná má pravdu. To je na tom právě to divný, Kubánky mají do hotelů vstup zakázaný, Kubánci jakbysmet. Všude mají ochranku a ta dohlíží na to, aby se místní drželi v uctivé vzdálenosti, pokud tam zrovna nepracujou. Chlapi jako hory s vysílačkama, sám jsem viděl, jak ženským v parku přes ulici domlouvají, aby se nepřibližovaly ke vchodu.“

„Takže Kubánci dovnitř nemůžou ani jako hosti? V doprovodu cizince?“

„Ne, to je proti zákonu. Jako spousta věcí tady.“

Jonesová listovala dokumenty, až narazila na Artezovo prohlášení. „Tvrdí, že jste se vrátil někdy před půlnocí, těsně předtím, než mu končila směna. Možná kolem jedenácté, půl dvanácté, ale určitě před půlnocí. Je to tak?“

„Nevím, nejspíš jo,“ odvětil Ellis. „Slyšel jsem klaksony a zvony. Takže možná bylo blíž k půlnoci. Oslavy tu vrcholí ve dvanáct, podobně jako u nás na Silvestra.“

Právnička očima proletěla poznámky a změnila téma. „Viděl někdy Miguel Artez Hillary?“

„Jistě, několikrát.“

„Takže by poznal, že tahle žena není vaše manželka, kdyby vás viděl dohromady.“ Zklamaně zavrtěla hlavou. „Možná se jenom spletl. Štědrý den, hektická noc… Mohl si to zaměnit s jinou směnou nebo si spletl vás s jiným hostem. Což nicméně znamená, že musíme najít někoho, kdo vás o Štědrém dni v přítomnosti té ženy viděl. Nebo nějak najít přímo ji. Smrt toho kluka podle téhle zprávy,“ poklepala ukazovákem na pitevní protokol, „nastala někdy mezi desátou a dvanáctou, spíš blíž půlnoci. Pár hodin nato bylo tělo přemístěné, což odpovídá časovému rámci, kdy uvádíte, že jste byl s ní. Pokud nám to potvrdí, máte použitelné alibi. Pamatujete si, jak se jmenovala?“

Ellis zavrtěl hlavou.

„Zkuste popřemýšlet. Možná se vám něco vybaví.“

Žena několik minut ťukala do klávesnice a potom na něj vykoukla zpoza monitoru. Brýle na čtení jí sjely na špičku nosu. Sundala si je a odložila na stůl.

„Mají poměrně napjatou časovou lhůtu na to, aby předali složku k případu žalobci. Musí to stihnout do zítřka do dvou odpoledne, jinak vás musí propustit. Mají ovšem taky docela silné důkazy, Mikeu, takže potřebuju znát pravdu. Spal jste s tím klukem?“

„Ne.“

„Víte to jistě? V policejním hlášení je vaše výpověď, mírně řečeno, vyhýbavá.“

„Netuším, co se to při tom výslechu dělo. Nedokázal jsem normálně myslet. V podstatě jsem souhlasil skoro se vším, co mi řekli.“

Mike Ellis vyhlédl z místnosti. Modrá obloha nad hnědou kovovou vížkou avizovala krásný den, palmy se mírně kolébaly v mořském vánku. Za železným plotem stála skupinka turistů, kteří se navzájem fotili a pitvořili před objektivy. Během chvilky je přiběhl napomenout příslušník policía; popadl jeden z fotoaparátů, vymazal všechny snímky a zase přístroj vrátil. Po celou dobu káravě kýval ukazovákem.

„Nemohlo se stát, že vás v tom baru nadrogovali? Nebo že vám později něco dala ta žena?“

„Kam tím míříte, Celio?“

„Ještě nevím, zatím jen přemýšlím nahlas. Předpokládejme ale, že ta žena, kterou jste sbalil, ve skutečnosti sbalila vás a že vás chtěla od samého začátku zdrogovat a okrást. Odpíchněme se od hypotézy, že tu noc byla s vámi a Miguel Artez se mýlí.“

„Co na tom záleží?“

„Spousta věcí by se tím vysvětlila: váš výpadek paměti, vaše ovlivnitelnost při výslechu následujícího dne. Objasnila by se tak i ta kapsle, kterou policie našla u vás v pokoji. Pokud byste byl toho dne, kdy vás vyslýchali, pořád pod vlivem nějaké drogy, umožnilo by nám to zamítnout vaše prohlášení jako nespolehlivé. Ostatní důkazy zůstávají nejasné, například ta objevená krev nebo skvrny. V tuhle chvíli je ale ta záhadná žena jediný člověk, který měl přístup do vašeho pokoje. Nedá se tvrdit, že by se na tom podfuku podílela některá ze služebných. Pravděpodobnější bude, že v tom má prsty ta neznámá z baru, ne?“

Ellis přisvědčil. „Podívejte, jak se krev toho kluka dostala na mé oblečení, nedokážu vysvětlit. Když jsem ho viděl, určitě nekrvácel. Možná se ten ohledavač prostě spletl. Nebylo by to poprvé, co patolog podělá důkazy.“

V Kanadě se odehrálo několik významných procesů, při nichž byl obviněný shledán vinným z vraždy na základě nejenže chybných, ale přímo vymyšlených forenzních důkazů.

„S tím souhlasím. Podle mě bychom k tomu měli přistoupit podobně jako v tom rčení o slonovi. Jak ho sníte? Po kouskách. Probereme to jedno po druhém. Říkáte, že si toho moc nepamatujete. Už se vám někdy přihodilo, že jste měl opilecké okno? Než policii přednesu domněnku, že vás omámili drogama, potřebuju vyloučit všechno ostatní.“

„Veškeré informace jsou důvěrné, je to tak?“ ubezpečoval se Ellis.

„Jak jsem řekla, výsada schůzky právního zástupce s klientem,“ opáčila Jonesová. „Náčelník O’Malley řekl, že vám mám pomoct, takže v této chvíli jsem vaše právnička, ne jeho. Nic z toho, co mi sdělíte, bez vašeho souhlasu nikomu jinému neprozradím. Dohodnuto?“

Ellis souhlasně přikývl.

„Výborně. Tak teď odpovězte, nenuťte mě naléhat.“ Rty se jí roztáhly v úsměvu, ale myslela to smrtelně vážně. „Okno?“

Muž se zhluboka nadechl. „Už několik měsíců dost piju. Od června, kdy Hillary přišla o dítě. Takže ano, pár výpadků paměti už jsem zažil.“

„Takových, že si nepamatujete celou noc?“

„Části noci,“ vydechl Ellis. Tak, jedno tajemství je venku. Prvním krokem na cestě k uzdravení, jak se doslechl, bylo přiznat, že má problém.

„A takových jako teď naposled?“

Zapřemítal, co si z oné noci pamatuje. „Skoro, ale až takový stav jsem nezažil nikdy. Možná to bude znít hloupě, ale připadal jsem si skoro jako v transu. Možná mě ta ženská fakt nadrogovala, aby mě mohla okrást. Sejf byl druhý den ráno otevřený a všechny peníze zmizely. Myslel jsem, že si je vzala Hillary, ale možná to byla ta běhna. I když nevím, jak by uhodla číselnou kombinaci. Nastavili jsme ji sami, hned po příjezdu.“

„Od vás. Přesně to je účel farmak jako rohypnol, Mikeu, lidi jsou po nich povolní, udělají, co jim řeknete. Ženy pózují na pornografických snímcích, souloží s naprosto neznámými chlapy a pak si nic z toho nepamatují. Chovají se jako zombie. Uvědomujete si ale, doufám, že jestli vás ta žena skutečně omámila, vyvstává řada dalších problémů. Podle policie jste měl komplice. Mohla to být ona.“

„Co tím myslíte?“

„Mohla vám říct, abyste toho kluka znásilnil a zabil, Mikeu. Třeba pro nějaký snuff film nebo tvrdé dětské porno, kdoví. A je možné, že vy se na to zkrátka nepamatujete.“

Inspektora Ramireze napadlo usadit právničku do místnosti s polopropustným zrcadlem, aby ji on nebo Rodriguez Sanchez mohli sledovat, ale nakonec usoudil, že by to bylo příliš nápadné. Namísto toho postavil k výslechové místnosti dozorce, který uměl anglicky, a přikázal mu poslouchat za dveřmi.

Ta kanadská právnička je chytrá, říkal si v duchu, když dumal nad jejich setkáním. Stačilo pár otázek, aby odhalila jediné slabiny tohoto případu: neznámé místo činu, neznámá zbraň a způsob převozu. S její analýzou nemohl nesouhlasit. Skutečně se domníval, že měl Ellis komplice, někoho, kdo měl automobil. A kdo možná zabil toho hocha.

Ne že by na tom záleželo. Účast na vraždě i vražda byly na Kubě postihovány stejným trestem. Trest smrti nebyl ani dlouhý, ani krátký – byl bezmezný.

Ramirez okamžik váhal, jestli Jonesové poskytnout kopie policejní zprávy, nakonec v tom ale neviděl nic špatného. Apiro odvedl dobrou práci, jasně hovořily i výslechy.

Pokud právnička usoudí, že má inspektor dostatečně pevné důkazy, mohla by Ellise přesvědčit, aby přiznal vinu a zavedl je ke spolupachateli. Ministerstvo vnitra by z toho mělo radost: rychlé řešení politicky nepříjemné situace. Ostatně radost by měl i Ramirez – nemusel by totiž objasňovat žalobci, že stále neví, kde přesně nebo čím byl chlapec zabit.

Celia Jonesová se znovu ocitla v Ramirezově kanceláři. Inspektor vložil do Sanchezova laptopu cédéčko a zmáčkl tlačítko přehrávání. Mrtvý mu stál za zády, jakmile však spatřil fotografie na monitoru, rychle zmizel.

„Máme tu skoro devět set fotografií dětí, většinou jsou rozmazané, ale obsah je zcela zřejmý. Ten mrtvý chlapec se na žádné z nich neobjevuje.“ Tím jako by bylo všechno ještě horší – tolik jiných dětí stejně brutálně zneužitých.

Chvíli si snímky společně prohlíželi, až žena prohlásila, že viděla dost. „Parchanti sadistický.“

„Teď možná chápete, proč si tady dáváme takový pozor na internet. Castro se v rámci svých sil snaží, aby byla Kuba takového materiálu ušetřená.“

„Chápu ten cíl, pane inspektore, a ani se nedá říct, že bych s ním nesouhlasila. Ale internet může být i vysoce užitečný zdroj informací, slouží i k jiným účelům než jen k šíření nechutné pornografie.“

Ramirez pomalu přikývl. „To je možné, ale zjišťujeme, že těchhle materiálů se do naší země dostává víc a víc. Dost nás to znepokojuje.“ Vzdychl. Sanchez měl s monitorováním pornografie na internetu čím dál víc práce. „Řekněte mi, seňoro Jonesová, budete se chtít před odjezdem setkat s klientem ještě jednou?“

„Pokud by to šlo, ráda bych mu ještě později zavolala. Musím si něco zařídit v hotelu.“

Muž okamžik přemýšlel. Bylo pro něj mnohem snazší odposlouchávat rozhovor po telefonu než mezi čtyřma očima. „Nevidím důvod, proč by to nešlo, seňoro Jonesová. Až s panem Ellisem budete chtít mluvit, musíte nejdřív zavolat dozorcům, aby zařídili jeho přesun do místnosti s telefonem.“

„Děkuju za pomoc, pane inspektore, vážím si toho.“

„Nemáte zač.“

Ramirez doprovodil ženu ke schodům a upozornil ji, aby se při odchodu nezapomněla odepsat.

Vzápětí si zavolal dozorce, který stál před výslechovou místností, a nechal si vyprávět, o čem právnička hovořila se svým klientem.

Inspektora Ramireze překvapilo, když mu zavolala sekretářka z ministerstva vnitra a povolala jej na schůzku s ministrem, který chtěl probrat Kanaďanova obvinění.

Přestože ministr nesl odpovědnost za úsek vnitřního pořádku a prevence kriminality, pod který spadala i kubánská Národní revoluční policie, hovořil s Ramirezem jen výjimečně.

Ramirez byl sice vysoce postavený policejní důstojník, avšak v potravním řetězci kubánské politiky nestál nijak vysoko, asi tak o stupínek výš než zelenina. Pokud jde o evoluci, byl možná na úrovni kuřete. Při té představě se pousmál.

Přejel přes jeden z nejkrásnějších bulvárů v Havaně, El Paseo del Prado. Někdejší nádheru připomínaly bronzové sochy lvů a dlážděné chodníky, ostře kontrastující s polorozpadlými obydlími. Projel kolem ukazatele na muzeum veteránů Museo del Auto Antiguo ve Staré Havaně. Jestli je něco nadbytečné, tak tohle, blesklo mu hlavou. Celé město je jedno velké muzeum automobilů.

Zaparkoval svůj malý modrý vůz a svižně vykročil po rozbitém chodníku k budově vládních úřadů na Plaza de la Revolución, přestože očekával nejméně hodinové sezení na tvrdé dřevěné lavici na chodbě, než ho ministr milostivě přijme.

„Běžte dál,“ vyzvala Ramireze ihned po příchodu sekretářka. „Už vás očekává.“

Překvapený inspektor otevřel těžké dřevěné dveře ministrovy soukromé kanceláře.

„Inspektor Ramirez!“ Politik natáhl paži. „Prosím, pojďte dál, pojďte a posaďte se.“

Ramirez se usadil v jednom ze dvou křesel, potažených jemnou kůží, naproti masivnímu mahagonovému stolu. Tahle úřadovna byla navržena pro kuřácké dýchánky, nikoliv pro práci. Ministr měl pověst jednoho z nejbyrokratičtějších a nejméně efektivních článků Castrova úzkého okruhu spolupracovníků, což byl s ohledem na silnou konkurenci úctyhodný výkon. Inspektora tak vřelé přijetí překvapilo.

„Máte ve vazbě kanadského policistu.“

Ramirezovi připadal politik ustaraný, možná dokonce rozrušený. Žádná zmínka o Vánocích, žádné tradiční blahopřání. Na to, aby šel politický představitel takto přímo k jádru věci, nebyl inspektor zvyklý.

„Ano, Michaela Ellise. Zatkl jsem ho za znásilnění malého kluka. Počítám s tím, že ho obviním i z jeho vraždy.“

„Zbili ho?“

„Toho chlapce? Ano.“

„Ne, podezřelého. Jednám s jejich ambasádou a včera pozdě večer jsem kanadskému konzulárnímu úředníkovi povolil návštěvu ve věznici.“

„Ne,“ opáčil Ramirez. „O seňora Ellise se starají dobře.“ Seznámil nadřízeného s průběhem vyšetřování.

„Chci, abyste mě v této záležitosti přímo informoval o všem, co se děje,“ prohlásil ministr. „A chci také vidět kopie všech vašich zpráv, rozumíte?“

„Samozřejmě, jak si přejete,“ odvětil Ramirez. Zájem ministra vnitra ho udivoval; naposled ho viděl takto zneklidněného, když ministerstvo zadrželo náklad pašovaného rumu. Ministr tehdy trval na tom, že musí osobně vyzkoušet lahve z několika různých přepravek. Aby se ujistil, že je rum skutečně starý.

„Figurují v případu nějací komplicové?“

„Domníváme se, že nejmíň jednoho měl.“

„Narazili jste na nějaké z těch fotografií při monitorování internetu? A ti ostatní muži z těch snímků se dají identifikovat?“

Ramirez zavrtěl hlavou. „Někde mají useknuté obličeje, jindy jsou snímky rozostřené a nic na nich neprozrazuje, kde byly pořízené. Pokud jde o sledování internetu, to má na starosti detektiv Sanchez. Kdyby se kterákoliv z těch fotografií šířila on-line, myslím, že by o tom věděl.“

„Dobře. Takže máme pořád čas, abychom situaci udrželi pod kontrolou.“

Inspektor si nebyl jistý, co má ministr tou „situací“ na mysli.

„Každý týden k nám přijíždí tisíce sexuálních turistů,“ pravil zamračeně ministr. „Fidel Castro si nepřeje, aby se z Havany stala destinace sexuální turistiky. Má obrovské obavy z AIDS. Jak víte, momentálně se u nás tahle nemoc vyskytuje v minimální míře. Jistě je vám znám prezidentův závazek proti ní bojovat.“

Ramirez přikývl. Castro nedávno na pomoc v boji proti AIDS vyslal desítky kubánských lékařů do Botswany. Ale taky vyslal tisíce doktorů do Venezuely výměnou za ropu. V době, kdy byl americký dolar postaven mimo zákon, se novou měnou stali kubánští lékaři.

„Když už mluvíme o panu prezidentovi, jak je na tom zdravotně?“ zajímal se inspektor.

Castro se neukázal na oslavě svých osmdesátin, jež se konala na začátku prosince jako doplňková akce u příležitosti padesátého výročí přistání jachty Granma. Šířily se zvěsti, že trpí rakovinou slinivky a odmítá se léčit.

Později o Štědrém dni však do Castrovy nemocnice přímo z letiště přispěchal španělský specialista v oboru onkologie a zažívacích nemocí a vezl s sebou sofistikované zdravotnické vybavení. Prezident nejspíš změnil názor.

„El Comandante by se měl brzy vrátit ke svým povinnostem. Stále se však aktivně podílí na všem důležitém a tahle záležitost s tím Kanaďanem ho značně znepokojuje. Jak víte, zpřísnili jsme tresty v trestním zákoníku, abychom odradili extranjeros od cest za účelem páchání sexuálních zločinů. Můžete si být jistý, že jakmile toho člověka usvědčíme, bude popraven.“

Inspektor pokýval hlavou. Popravit vězně před usvědčením bylo o dost složitější.

„Strategická poprava poslouží našim domácím cílům. Když se nejvyšší trest příliš často zmírňuje, lidi měknou, začnou si moc dovolovat. Kromě toho je v našem politickém zájmu na chvíli odklonit mezinárodní pozornost od disidentů. Bude to jasný vzkaz pro Las Damas de Blanco i s jejich stupidními květinami. Kontrarevoluční červi.“ Ministr znechuceně zavrtěl hlavou.

Ramireze překvapilo, že ministr vnímá Dámy v bílém jako politickou hrozbu. Ženy středního věku, manželky a jiné příbuzné politických vězňů, protestovaly poklidnými pochody Havanou každou neděli po mši, s růžovými mečíky v rukou. Fidel Castro jim říkal „žoldnéřky ve službách Američanů“.

„Kanada je spřátelená země, pane ministře. Měl jsem v plánu navrhnout státnímu žalobci, aby trest smrti zvážil, ale chtěl jsem se zeptat: Promysleli jste možné diplomatické dopady, pokud se opravdu vydáme tímhle směrem? Popravu jsme neprováděli už několik let.“

Posledními popravenými byli členové skupiny, která v roce 2003 unesla přepravní loď a chtěla s ní odplout do Spojených států. Týden po zahájení procesu, v němž byli souzeni za teroristické činy, se tři z nich poroučeli k zemi před popravčí četou. Když o tom tak Ramirez přemýšlel, nebyl si jistý, jestli byli vůbec formálně usvědčeni. Popravit vězně bylo možná jednodušší, než si pamatoval.

„Jaképak dopady?“ Ministr se rozesmál a zatřásl hlavou. „Kanaďani teď mají novou vládu, která nejspíš sama lituje, že už trest smrti nevyužívají. Od nich očekávám maximálně blahopřejný telefonát.“

Od setkání se Celií Jonesovou uběhla hodina, možná dvě, když Mike Ellis zaslechl na chodbě nějaké kroky. V doprovodu dozorce se k nim blížili tři vězeňští úředníci. Nejstarší z nich prostrčil prsty mříží a vrtěl jimi na vězně, jako by to byla zvířata v zoo. Všichni na sobě měli vojenskou uniformu a vysoké hnědé holínky typické pro ministerstvo vnitra. Dozorce ukázal na Ellise a činitel s největším počtem hvězd na výložce promluvil ke Kanaďanovi plynulou angličtinou.

„Vaše právní zástupkyně s vámi chce hovořit po telefonu. Tento požadavek schválili ministr vnitra a inspektor Ramirez. Taková výsada se obvykle vězňům neuděluje. Přijímat takové hovory smíte pouze v průběhu následujících čtyřiadvaceti hodin a tato laskavost vás bude stát patnáct konvertibilních pesos.“

Dozorce poté sice odvedl Ellise k telefonu, jenomže veřejnému – každý tedy mohl slyšet, co říká. Navíc by k jeho zprovoznění potřeboval buď peníze, nebo předplacenou kartu. Neměl ani jedno.

„Jak tady mám mluvit se svojí právničkou, když tu vůbec není soukromí?“

Dozorce se k němu naklonil a tiše řekl: „Můžu vás zavést do privátní místnosti s telefonem. Ale musíte mi za to zaplatit.“

„A jak? Všechny peníze jste mi vzali, měl jsem je při příjmu v kalhotách.“

„Jakou máte velikost bot?“

Dozorce odvedl bosého Ellise chodbou do místnosti, kde Kanaďan přede dvěma dny hovořil s O’Malleym, a zůstal za dveřmi.

„No výborně, Mikeu, jsem ráda, že jsem se vám dovolala. Inspektor Ramirez mě ubezpečoval, že nebude problém spojit se s vámi telefonicky, pokud bude třeba.“

„V tom případě budu nejspíš potřebovat další boty.“

„Co prosím?“

„Fungujou tu podobně jako u nás cigarety.“

Žena si povzdechla. „Bála jsem se, že to nebude jen tak. Nevadí, nechte to na mně, uvidím, co se dá dělat. Chtěla jsem vám jen říct, že jsem slyšela nahrávky z výslechu a prošla jsem ty fotografie na cédéčku.“

Snímky byly plné násilí, přesně jak ji varoval Ramirez, řekla. Ellis věděl, co se jí honí hlavou. Pokud ten chlap sbírá dětské porno, ať v tom kubánském vězení klidně shnije. Ale byla to profesionálka a svoje myšlenky si nechávala pro sebe.

„Poslouchejte, Mikeu, ohledně toho výslechu si nemám až tak na co stěžovat. Jenom se zdá, že minimálně jednou nahrávání přerušili. Když se kazeta znovu rozjede, inspektor Ramirez zmiňuje něco, o čem se předtím na nahrávce nemluvilo – ten rohypnol, co našli u vás v pokoji. Nevzpomínáte si, proč ten magnetofon vypnul?“

„Jo, ukradl ze skladu důkazů nějaký rum. Dobrá zpráva, ne? Myslím pro nás. Není ta nahrávka takhle nepřípustná?“

„V Kanadě by byla, ale tady nevím. Mám dojem, že v takhle chudé zemi se ze skladu důkazů ztrácí kdeco. Kubánský zákon upravující nahrávání výslechů neznám, na to bychom se museli zeptat místního právníka. Ale kvůli tomu vám nevolám. Čím víc o tom přemýšlím, tím silnější mám pocit, že vás ta žena zdrogovala. Policie vám ale vůbec neodebrala krev a já nechápu proč. Možná že to nedovoluje kubánský zákon. Kdyby to tehdy udělali, mohla bych nechat provést test na rohypnol. Takhle dlouho potom už je dost nepravděpodobné, že by se ve vašem organismu našlo i jen stopové množství.“

„Chcete, abych si nechal odebrat krev?“ zeptal se Ellis v očekávání jejího požadavku. „Ramirez po mně chtěl vzorek na určení DNA. Odmítl jsem.“

V ženině hlase zazněla nejistota. „Je to riskantní. Mohlo by vás to očistit, ale taky usvědčit. Pokud máte skupinu A, bude to hrát pro policii. Pravděpodobně by to tenhle případ zpečetilo. Na druhou stranu, kdybyste měl jinou skupinu, mohla bych tak prokázat vaši nevinu.“

„Nemůžete si moji skupinu zjistit ze služebních záznamů v Ottawě? Měla by být zapsaná v mojí složce. Když pak nebudete chtít, nemusíte se o ní nikomu zmiňovat.“

Jenže jestli se ukáže, že se Ellisova krevní skupina shoduje se vzorky odebranými z chlapcova těla, přijde Kanaďan o právní zastoupení tak jako tak.

„Výborný nápad,“ pravila Jonesová s patrnou úlevou v hlase. „Seženu O’Malleyho a požádám ho, aby sem tu vaši složku nějak dopravil. Dobře že jste mi dnes podepsal tu plnou moc.“

V dané chvíli, byť to vypadá tak hrozivě, vysvětlovala, nemá policie žádný nezvratný důkaz, který by Ellise se znásilněním toho chlapce spojoval. Případ byl vystavěný na nepřímých důkazech. Policie a technici získali veškeré inkriminující důkazy z hotelového pokoje, kde předtím bydlelo mnoho hostů, nejspíš stovky lidí. Už jen porovnat a vyloučit různé druhy vlasových vzorků, ať byla úklidová služba sebelepší, by bylo zcela vyčerpávající. Aby mohli Ellise přímo spojit s mrtvým hochem, potřebovali jeho DNA k porovnání se vzorky z ložního prádla a z chlapcova těla. Pokud jí bylo známo, DNA k dispozici neměli.

„Dávejte si pozor, ano?“ nabádala muže. „V Kanadě díky odhozeným kapesníkům a žvýkačkám, které pak zachytí policie a postoupí je k otestování, usvědčujeme podezřelé jak na běžícím páse. Stačí i hřeben nebo zubní kartáček. Tady to nebude jiné.“

Toaletní papír v cele nebyl a myslet si, že by Ellis během svého věznění viděl hřeben nebo kartáček, bylo téměř absurdní. Nic z toho ani neměl. I soutěžící z Trosečníka byli vybavení lépe než trestanci v kubánském vězení. Ellis se v myšlenkách vrátil k šálku kávy, kterou mu Ramirez vnucoval.

„Žádnou DNA nemají, tím jsem si docela jistý. Co ten rohypnol? Ramirez tvrdí, že se tu nedá běžně sehnat. Nedá se nějak vystopovat? Zjistit o něm víc? Že bysme tak našli tu ženu? Ať jí ho dal, kdo chtěl, mohl by vědět, kde ji hledat.“

„Přesně to mě taky napadlo. Zkusím to, Mikeu.“ Detektiv slyšel v jejím hlase záchvěv únavy, jak na seznam úkolů připisovala další položku. „Tak jo, dám se do toho. Nemáme moc času.“

Do Ramirezovy kanceláře vešel detektiv Rodriguez Sanchez a zavřel za sebou dveře. „Nějaké potíže s tou kanadskou právničkou?“ zajímal se.

„Krom toho, že tady vůbec je? Nic neočekávaného. Seňor Ellis pořád trvá na svojí nevině, ale taky tvrdí, že si nepamatuje, co se stalo. Prozatím neřekl nic, co by odporovalo našim důkazům. Mimochodem, dal jsem jí k dispozici kopie všech našich zpráv.“

„Bylo to rozumný?“ zapochyboval Sanchez.

„Zdálo se mi nejlepší poskytnout jí co nejotevřenější informace. Nestojíme přece o to, aby si kanadská vláda stěžovala na nespravedlivost v případu zahrnujícím nejvyšší trest. Kromě toho máme silné důkazy.“ Ramirez seznámil podřízeného s průběhem schůzky u ministra vnitra.

Sanchez se k inspektorovi zmateně naklonil. „Není zvláštní, že se o vyšetřování hrdelního zločinu tak strašně zajímá ministr vnitra?“

To jistě je, odvětil v duchu Ramirez, obzvlášť v případě politika pověstného tím, že se nijak nepřetrhne. „Nejspíš má za zadkem kanadskou ambasádu.“

„Myslíte?“ podivil se Sanchez. „Ti se většinou moc nenadřou, akorát předají ten svůj letáček.“

„Prostě se zdá, že někdo nahodil ministra na plný výkon. Možná proto, že seňor Ellis je policajt. Když se nad tím zamyslíte, kdy naposled poslali kanadští představitelé právníka až sem, aby se postaral o klienta ve vazbě?“

„Napadá mě jenom ten chlápek z Alberty, ten ropař. Ale ten měl právníka soukromého, nic jako tohle. A navíc si moc nepomohl.“

Ramirez pokýval hlavou. Ropaře obvinili z dobrovolného pohlavního styku se čtrnáctiletou dívkou. Na Kubě tento věk stačí, aby se dívka se souhlasem rodičů mohla vdát. Ropař ji ovšem jaksi zapomněl požádat o ruku. Když se dívka dozvěděla, že si ji nemíní odvézt do Alberty coby svou nevěstu, postěžovala si. To byla ropařova první chyba. Té druhé, jak Ramirez vyrozuměl, se dopustil, když odmítl dát úplatek žalobci Luisi Perezovi.

Mužův právník přiletěl na Kubu až z Edmontonu, aby mohl být u procesu osobně. Když porota odmítla vyslyšet jeho podání, vyřítil se ze soudní síně a rozčileně křikl, že tohle soudní řízení je prachobyčejný lynč. Nebyl to však ani svědek ani kubánský právník. Soudní porota neměla s ohledem na ústavu příliš na výběr a musela jeho tirádu ignorovat. Až na okamžik, kdy došlo k vynesení rozsudku: Ropař byl v listopadu odsouzen k pětadvaceti letům vězení.

„Skoro jsem rád, že se ministr tak zajímá,“ prohodil inspektor, „i když to pro nás oba znamená víc práce. Jinak totiž hrozí, že jakmile se materiálů chopí žalobce, mnohonásobně klesne šance, že se případ dostane před soud.“

„Perez.“ Sanchez znechuceně zavrtěl hlavou.

Ramirez přikývl. Kolikrát nad zpracováním podkladů pro obžalobu v závažných případech strávili se Sanchezem celé noci, jenom aby pak Luis Perez shrábl pár tisíc pesos do vlastní kapsy a zavítal do skladu důkazů, odkud poté zmizely rozhodující předměty doličné. Bez dostatečných důkazů nebylo možné podezřelého obvinit, a tak se extranjeros vraceli do svých zemí jako svobodní lidé.

Před několika lety zatkli za sexuální styk s mladými chlapci jednoho bahamského politika, jehož propuštění na svobodu stálo pořádný úplatek žalobci. Šuškalo se, že šlo o pětadvacet tisíc amerických dolarů. Když následujícího týdne Castro prohlásil tuto měnu za protizákonnou, Ramirez se nahlas rozesmál. Došlo k tomu jen měsíc před Vánoci a Perez pak byl zase stejně chudý jako všichni ostatní. Ramirez se Sanchezem rozmrzelému žalobci s oblibou přáli Feliz Navidad, kdykoliv na něj narazili.

Právníci. Ramirez zakroutil hlavou. Nezáleželo na tom, pro kterou ze stran pracují – pro policii to byli vždy nepřátelé.

Celia Jonesová zkontrolovala situaci v hotelovém business centru. Laptop byl úplně zbytečný, nefungoval tu internet. Podle mladé recepční bylo spojení přerušené už týden a netušili, kdy bude obnovené. Zvykejte si, naznačoval tón jejího hlasu, ačkoliv se nepřestávala usmívat. Tohle je Kuba, seňoro.

Kanaďanka potřebovala bezpečný počítač, který nekontrolovali všeteční sledovači. Počítač, na němž by mohla vyhledat informace bez dohledu slídivých očí. Kanadské soudy předkládání nepředvídaných zjištění při procesu zapovídaly. Na Kubě jí nic jiného nezbývalo.

Zamířila do vstupní haly. Prošla kolem širokého točitého schodiště, výrazného prvku přízemí hotelu, a zamířila k Miguelu Artezovi. Vždy upravený portýr v šedé uniformě, čepici a bílých rukavičkách stál v družném hovoru s hotelovým průvodcem.

„Migueli, něco bych od vás potřebovala.“ Jonesová se snažila působit nenuceně; na rozdíl od Mikea Ellise si nebyla tak jistá, že se dá Artezovi věřit.

„Hola, seňoro…?“ Čekal, až mu sdělí své příjmení.

„Říkejte mi Celio.“ Potřásla mu rukou v rukavici a portýr jí věnoval svůj typický široký úsměv.

„S čím vám mohu pomoci, seňoro Celio?“ Trochu ji popichoval. Věděl, že nejde o příjmení.

„Dá se tu v Havaně jít někam na internet, Migueli? Jsou tu třeba nějaké internetové kavárny?“

„Je mi líto, seňoro, taková místa tu sice máme, ale Kubánci z nich můžou posílat zprávy jen po ostrově. Většinu stránek blokuje vládní firewall, na mezinárodní webové adresy se vůbec nedostanete. Ale můžete využít intranet na různých correos.“ Kubánských poštách.

„Takže nemáte žádný přístup na vyhledávače?“ opáčila žena nevěřícně. „To si v téhle zemi nemůžu zařídit ani e-mail?“

Průvodce odběhl ke svému stolku, na němž se rozezvonil telefon. Jakmile už je neposlouchal, Artez se naklonil ke Kanaďance a ztišil hlas.

„Někteří místní získali od vlády zvláštní povolení používat soukromý počítač. Pokud je to naléhavý, čistě hypoteticky bych mohl mít sestřenici, která možná zná někoho, kdo takové povolení má. Bylo by to ale drahý, protože v sázce je hodně. Pět let za mřížema pro moji sestřenici, pro vás nejspíš tučná pokuta.“

„Jsem ochotná to hypotetické riziko podstoupit,“ usmála se Jonesová a podstrčila muži pár pesos.

Bylo už pět hodin odpoledne. Artez slíbil věc zařídit, až mu v osm skončí služba, a řekl jí, ať na něj počká ve vestibulu. Měla tak pár hodin na to, aby si utřídila myšlenky, vrátila se po stopách Mikea Ellise a pokusila se zjistit, kdo ho mohl vidět s neznámou ženou o Štědrém dni, kdy jeden malý Kubánec nepředstavitelně trpěl.

Inspektor Ramirez seděl vedle Ronity Alvarezové za polopropustným zrcadlem. Zdálo se mu, že místnost s polopropustným zrcadlem se na Kubě nachází snad na každém rohu. Polovina obyvatel trávila příliš mnoho času sledováním toho, co se děje uvnitř. Druhá polovina pak tiskla obličeje k zrcadlu v zoufalé naději, že alespoň letmo zahlédnou vnější svět.

Sledovali výslech dalšího zneužitého dítěte, z nesouvisejícího případu.

Sotva devítiletá dívenka pevně držela v rukou plyšového medvídka a sociální poradkyně se jí vlídně ptala, co se stalo. V rohu místnosti byla připevněná minikamera, která dívku natáčela. Alvarezová vysvětlila, že se pořizují dvě kopie nahrávek: jedna jako důkazní materiál k soudu, druhá pro případ, že by je někdo osočil z navádění svědka.

„Před soudem se použije pouze nahrávka. Ta holčička se s člověkem, který ji zneužil, v reálu vidět nemusí,“ ubezpečila žena inspektora, jemuž vyčetla nevyslovenou otázku z očí.

Centrum pro ochranu dětí a mladistvých vybudovala s Ramirezovou pomocí.

„Za poslední rok jsme hlavně díky vám řešili přes sto případů,“ informovala jej. „Měli jsme ale i pár soukromých podnětů, jako třeba tenhle. Bezpochyby jde o zlomek skutečného čísla.“

Ramirez prosazoval zřízení střediska pro zneužívané děti s pomocí dostatečné statistiky ze svého policejního oddělení. Stále doufal, že podobná centra vzniknou i na jiných místech na Kubě.

„Kolik se vám od otevření centra sešlo hlášení o znásilněných dětech? Malých dětech, jako tahle holčička.“

„Skutečná znásilnění? Těch je málo, jedno dvě. Pro tyhle děti je obtížné mluvit už jen o tom, jak se jich někdo dotkl. Moc ráda bych věřila tomu, že máme jen pár obětí. Ale statisticky jde o čirou fantazii. Tak jako ve většině zemí se o většině útoků na děti nedozvíme.“

„Jak často se jedná o chlapce?“

„V pozici oběti? Více než tři čtvrtiny obětí jsou dívky, obvykle ve věku od jedenácti do patnácti let.“

„Takže znásilnění chlapců mladších než jedenáct je neobvyklé.“ Ramirez předpokládal, že to tak bude, chtěl ale slyšet názor odbornice.

„Podle mě nemáme dostatek spolehlivých faktů a nejspíš víme jen o pár procentech případů zneužití, ke kterým dochází. Ale ano, s ohledem na statistiku bych řekla, že takové znásilnění je velmi neobvyklé.“

„V kolika případech se jedná o turisty?“

Žena vzdychla a zavrtěla hlavou. „To je úplně jiná kategorie. Donesla se nám spousta zvěstí o dětech zneužívaných chlapy, kteří sem jezdí s představou, že Stará Havana je totéž jako Havana šedesátých let. Cizinci mířící za sexuálním povyražením s malýma dětma do zemí jako Thajsko teď přijíždějí i k nám. Ty děti jsou strašlivě chudé, mají hlad. Pro pár pesos udělají téměř cokoliv.“

Pět pesos, říkal si v duchu Ramirez. Tolik dostal mrtvý chlapec od Michaela Ellise. Pět pesos: cena dítěte.

Při slovech Ronity Alvarezové se Ramirezovi poprvé zjevil mrtvý chlapec. Vyzáblý kluk v červených šortkách a s potlučeným obličejem. Přistoupil ke kleci na křečky, která stála na lavičce pod oknem, a pokrčil nohy v kolenou, aby měl lepší výhled na drobné hnědé zvířátko uhánějící v kolotoči. Prsty ve vzduchu naznačil dráhu hlodavce a s úsměvem pohlédl na inspektora.

„Řekla byste, že tihle turisti, ti, co k nám jezdí zneužívat naše děti, žijí v osamění?“

Mrtvý chlapec přešel k inspektorovi, otočil hlavou ze strany na stranu a jemně ho zatahal za sako.

„Upřímně doufám,“ odvětila žena. „Proč se ptáte?“

Ramirez se vyhnul odpovědi a snažil se nevnímat mrtvé dítě. „Kdybych měl důvod se domnívat, že se v Havaně pohybují minimálně dva muži, co zneužívají malé kluky, jak byste na to reagovala?“

„Vyděsilo by mě to, ale nepřekvapilo. Řekla bych, že z mnoha ohledů bylo jen otázkou času, kdy k něčemu takovému dojde. Když uvážím nárůst sexuální turistiky v posledních letech…“

„Nevím to jistě, milá kolegyně, ale skutečně mám důvod se domnívat, že taková skupina u nás operuje. Cílí na malé kluky.“

„Organizovaná skupina?“

„Možná. Předpokládám, že se mi podaří identifikovat možné oběti. S určitostí nevím, jestli došlo ke znásilnění, ale to právě musíme zjistit. Kdyby vám sem moji lidi těch pár kluků dovedli, mohla byste s nima promluvit?“

„Samozřejmě,“ souhlasila žena. „Ale bude lepší, když je oslovíme sami. Měli by s sebou mít někoho z rodiny, o samotě bychom s nimi mluvit neměli. Stěžovali si někomu?“

„Ne,“ připustil Ramirez. „Ale tohle bude obtížné. Nevím, jestli ty kluky někdo sexuálně zneužil. Vím jenom, že jednoho jejich kamaráda ano – bylo mu osm, znásilnil ho minimálně jeden muž, a to nejednou.“ Okamžik váhal, kolik toho vyjevit. Pak se rozhodl říct ženě vše. „Našli jsme jeho tělo o Božím hodu. Zavraždili ho.“

Ronita Alvarezová zalapala po dechu. „Proboha. Řekněte mi, že to není pravda.“

„To bych moc rád,“ vzdychl Ramirez.

Chlapec zatahal inspektora za ruku a snažil se ho odvléct ke kleci s křečkem. Když mu Ramirez věnoval příkrý pohled, přestal dorážet. Byl zklamaný, ale nevzpíral se.

„Nicméně potřebuju vědět, jestli jich nebylo víc,“ pokračoval Ramirez. „Toho mrtvého kluka nejdřív nadopovali sedativy, takže musíme zjistit, jestli tihle hoši taky něco takového nezažili, jestli třeba mají nějaké výpadky paměti nebo jestli jim někdy nebylo nepříjemné, když se měli posadit, a netušili proč. Informace tohoto ražení.“

Žena se sesula na pohovku. Centrum sídlilo v bytové jednotce a bylo zařízeno podomácku, aby se traumatizované děti cítily bezpečněji. V očích se jí zaleskly slzy. „To je hrůza. Jeho rodiče to vědí?“ zeptala se.

„O tom znásilnění ne. Má jen matku, je to vdova. Podezřelého nepoznala. Pomohlo by mi, kdybyste promluvila s jejími dalšími dětmi, kdyby náhodou taky byly oběti pohlavního zneužívání. Má dvě malé holčičky, možná příliš malé na to, aby dokázaly zodpovědět vaše otázky. Jak jistě chápete, musíte tuhle situaci udržet pod pokličkou.“

„Samozřejmě,“ vydechla Alvarezová. Inspektor viděl, že sbírá vnitřní sílu, ačkoliv stále seděla bez hnutí. „Samozřejmě vám pomůžeme, Ricardo. Máte nějaké podezřelé?“

„Jenom jednoho,“ přiznal Ramirez a podal jí kopii fotografie z Kanaďanova pasu. „Ale vím jistě, že v tom jel ještě někdo další. Sám by tělo na místo nálezu nepřenesl, navíc existují polaroidové snímky zachycující, jak toho kluka někdo znásilňuje. Podle úhlu záběru je musel fotit někdo jiný.“

Mrtvý chlapec se vrátil ke klícce a mlčky sledoval, jak se kolotoč neustále otáčí.

„Dobrá, Ricardo,“ pravila Ronita Alvarezová. „Provedeme těch pár rozhovorů, jak jste chtěl. Musím se ale těma dětma zaobírat jedním po druhém, doufám, že je to jasné. Když mi dáte jména, vyšlu za nimi poradce a uvidíme, jestli ty rodiny budou ochotné nám sem ty děti dovést.“

„Gracias, Ronito, vážím si toho.“

„Můžou si tu hrát nebo je zabaví králíci a křečci.“ Pokynula hlavou ke zvířatům, které při terapii využívali. „Pokusíme se o to, aby se tady cítily co nejklidněji. Nedokážu odhadnout, jak dlouho to může trvat. Možná s námi nebudou chtít mluvit, možná to nebudou chtít jejich rodiče. Obzvlášť v případě, že zneužité skutečně byly. Všechna sezení ale nahrajeme.“

„Můžu se pak na ty nahrávky podívat?“

„Pokud se k tomu dostaneme, budete moct ty pohovory klidně sledovat v reálném čase. Otázky pokládat nesmíte, ale můžete komunikovat s profesionálem, který s dítětem bude hovořit, přes sluchátka. Tak znějí pravidla. Dítě musí mít přednost před vyšetřováním, rozumíte?“

Mrtvý chlapec přešel zpátky k Ramirezovi a usmál se. Ve tváři se mu udělaly ďolíčky. Má rád zvířata, pomyslel si inspektor v duchu. Podařilo se ho Ellisovi zlákat právě na ně? Předstíral, že mu chce ukázat nějakého mazlíčka?

„Souhlasíte, Ricardo?“

Muž si uvědomil, že kvůli chlapci, jehož žena nevidí, zapomněl odpovědět.

„Samozřejmě,“ přitakal. „A moc děkuju, Ronito.“

„Moc ráda bych vám na to řekla, že mi bylo potěšením.“

Celia Jonesová zavolala domů, avšak Alex byl pryč. Nechala mu vzkaz na záznamníku, že je v pořádku a že policie jí vychází vstříc. Ujistila ho, že si o ni nemusí dělat starosti. Že ho miluje, že jí chybí a že by byla nejraději, kdyby tam byl s ní.

Pak sešla do vestibulu a požádala Miguela Arteze, aby ji nasměroval do El Bar mi Media Naranja. „Á, ano,“ pravil portýr s úsměvem na rtech. „Oblíbený bar Ernesta Hemingwaye. Chápete, proč ten název, ne?“

„Polovina pomeranče?“

„Označuje to místo, kde najdete svoji sladší polovičku.“

Úzké uličky se všelijak klikatily, ale nakonec se ukázalo, že bar se nachází jen pár bloků od hotelu – vůbec ne tak daleko, jak naznačoval Michael Ellis, což z něj v Celiiných očích činilo ještě nedůvěryhodnější osobu. V něčem jí lže, tím si byla jistá.

Chtěla si promluvit s barmanem jménem Fidel a zeptat se ho, jestli si nevzpomíná na ženu, s níž Mike podle svých slov seděl u baru. Policii Fidel řekl, že si na žádnou ženu v Mikeově přítomnosti nepamatuje. Jonesovou zajímalo, co výměnou za malou finanční pobídku řekne jí.

Proslulý bar byl malý a útulný. Řada lidí čekala, až se uvolní místo v restauraci, stálí zákazníci si chtěli zajistit místo na brzkou večeři. Jonesová spatřila jednu prázdnou stoličku na konci dlouhého mahagonového baru a zamířila k ní.

Už teď bylo v baru hlučno a přede dveřmi vyhrávala pouliční kapela. Právnička si objednala mojito a při pohledu na cenu se zašklebila. Mike podnik označil za past na turisty – a nepřeháněl. Zeptala se muže za barem, jestli je v práci Fidel.

„Dneska ne, seňoro,“ odvětil barman a pokrčil rameny. „Ale možná se večer objeví.“

S dotazem, jestli neviděl její přítelkyni, Jonesová popsala ženu, o níž Mike Ellis tvrdil, že s ním inkriminovaného večera seděla u baru.

Muž se usmál a znovu pohodil rameny. Po Havaně chodila spousta atraktivních žen v přiléhavé sukni, s nehty nalakovanými narůžovo a světlým melírem ve vlasech. Jejím hledáním jen ztrácí čas. Vydržte, naznačovalo mužovo krčení ramen, najdete tady jiné, které se vám budou líbit úplně stejně, možná i víc. Ženu trochu urazilo a vzápětí pobavilo, že si mohl myslet, že nějakou jinetera hledá pro sebe.

„Je to důležité, musím ji najít,“ naléhala. Z kabelky vytáhla tužku a ze zápisníku vytrhla kus papíru. Napsala na něj jméno hotelu a číslo svého pokoje a řekla barmanovi, že jestli se Fidel nebo ta žena zastaví, bude bohatší o deset pesos, dá-li jí o tom vědět.

To muže zaujalo.

Právnička dopila a k požadované částce přidala slušné spropitné. Chtěla, aby si ji barman pamatoval jako štědrou zákaznici.

Stále měla jednu dvě hodiny do chvíle, než do hotelu dorazí Miguelova sestřenice a pomůže jí dostat se na internet. Zeptala se na cestu k nábřeží Malecón a propletla se mezi stoly ven, do stále jasného dne. Policejní zpráva nespecifikovala, kde přesně se tělo našlo, jen že šlo o příbřežní hráz naproti vysokým budovám zdravotního střediska. Pravděpodobně sloužily jako orientační bod.

Vykročila po Calle Obispo k náměstí Plaza de Armas. Naskytl se jí docela neuvěřitelný pohled: Stromy lemovaný prostor zaplňovalo do posledního místečka venkovní tržiště plné stánků s knihami, jako knihovna pod širým nebem. Desítky prodavačů tu nabízely tisíce použitých knih. Jonesová mezi nimi chvíli brouzdala a přemítala, jestli přímé slunce nepoškozuje vazbu i samotné stránky knih. Všechny tituly byly ve španělštině a většinou se týkaly revoluce, popřípadě katolictví, což ji překvapilo. Myslela si, že ostrov je sekulární.

Cestou k Malecón na ni opakovaně dotírali žebráci všech věkových kategorií. V jednu chvíli si před ni stoupla žena s prošedivělými vlasy, zatarasila jí cestu a natáhla před sebe dlaň plnou mincí. Jonesová usoudila, že se jedná o bezcenné místní pesos. Žebračka je chtěla vyměnit za ta její, která měla nějakou hodnotu.

„Vidíte?“ pravila stařena. „Tyhle mají tady hlavu Che. Dobrý suvenýr, ne? Peso za peso, obchod.“ Jonesová zavrtěla hlavou a obešla ji. Začínala ovšem chápat, proč byla Hillary Ellisová tak otrávená.

Stará Havana byla nádherná. Jonesová prošla kolem krásné kamenné budovy semináře San Carlos y San Ambrosio, kterou v polovině 19. století postavili jezuité. Za ní, na protější straně přístavu, stála pevnost Castillo de los Tres Reyes Magos del Morro, již v roce 1589 postavili Španělé na obranu vjezdu do přístavu. Právničce místo připomínalo Starý Quebec, s uličkami dlážděnými kostkami a oblými balkony z tepaného železa s komplikovanými vzory. Tady Havanu restaurovali do podoby, v jaké se musela jevit před embargem – byla neskutečná.

Mezi budovou semináře a mořem se rozléhalo tržiště se stánky s uměleckými předměty, háčkovanými halenkami, náhrdelníky z korálů, africkými maskami a hnědými peckovými náramky. Několik prodejců nabízelo též africké dřevěné sošky. Jonesová se u jednoho z nich zastavila a za pár pesos si koupila stříbrnoemailové náušnice. Za dalších pět pak pořídila malý sítotisk, obraz mořské panny nanesený na kubánskou vlajku. Říkala si, že se bude hezky vyjímat v Alexově kanceláři.

Prošla tržištěm k příbřežní hrázi. Oceán se leskl tyrkysovou modří, sytější než obloha. Opodál se prostíral park s vídeňským kolem a Jonesovou napadlo, že právě tam asi policisté zpovídali jeho provozovatele. Pak se španělsky zeptala kubánského páru, kde stojí vysoké budovy zdravotního střediska. Dvojice ji požádala o mýdlo.

Pár ukázal na západ a oznámil jí, že věže stojí několik kilometrů cesty po Malecón. Jonesová se vydala podél hráze a zrak upírala na druhou stranu ulice na zhroucené budovy a polorozpadlé nájemní domy, mezi nimiž se vyjímalo těch pár staveb, které se dočkaly obnovy.

Panovaly zde neskutečné rozdíly. Vedle zchátralé budovy, z níž zbyla jediná úplná zeď – a přesto mezi zničenými balkony visela šňůra s mokrým prádlem –, rostl úplně nový hotel, hranatá skleněná stavba s výhledem na moře, jež by se hodila spíš na nábřeží v Torontu či Montrealu. Okolní chodníky byly popraskané a z celého bloku se pouze nová budova mohla chlubit nerozbitými okny.

Jonesová ušla asi tři nebo čtyři kilometry, než se na opačné straně Malecón vynořily vysoké věže. Najít místo, kde vylovili chlapcovo tělo, jí trvalo několik minut. Zůstaly tu ještě zbytky jasně žluté policejní pásky, uvázané mezi dvěma lampami. Jakýsi muž hrál opodál na housle, u nohou skleněnou lahev na mince. Jonesová mu za tklivých tónů vhodila pár centavos. Pokračovala dál k okraji hráze, a když shlédla, navzdory malé výšce dostala závrať. Přesto se přinutila pohlédnout z příkrého vlnolamu do vody. Neviděla nic než olejové skvrny a mořské řasy, plastové tašky a jiné smetí, které se při odlivu zachytilo na kamenech. Vypadalo to tu stejně jako kdekoliv jinde kolem nábřeží Malecón – nic, co by naznačovalo, že zde došlo k něčemu neobvyklému. Právnička se zhluboka nadechla a napřímila se.

Nikdo z turistů opřených o kamenitý val nemusel mít nejmenší tušení, že se tu před pár dny kdosi zbavil dětského těla. Existovala však jen mizivá pravděpodobnost, že by sem někdo chlapce jen tak přenesl a hodil do vody, aniž by se snažil nějak maskovat. Nábřeží Malecón bylo večer v chladivém vánku populární destinací. Obzvlášť při tak rušné noci jako o Štědrém dni tu musela být spousta taxíků a chodců až do pozdních hodin.

Jonesová se pomalým tempem vydala zpátky do hotelu a přemýšlela dopředu. Potřebovala sepsat zprávu o případu pro žalobce a porotu, oficiální dokument, který bude možné zaprotokolovat; kubánští právníci by ho nazvali conclusiones provisionales. Námitky proti policií uváděným skutkům, proti specifikům obvinění.

Musela přemýšlet jako právník, chránit náčelníka i sebe před odpovědností, kdyby Mike Ellis skončil před popravčí četou či kdyby se mu snad něco hrozného přihodilo ve vězení. O’Malley měl pravdu, pomyslela si zamračeně, právní věda je hodně podobná vyjednávání o rukojmích.

Dopolední rozhovor s Mikem Ellisem ji trápil snad ještě víc než důkazy, které shromáždil inspektor Ramirez. Vycítila, že Mike něco důležitého skrývá, ale nedokázala přijít na to, co to je ani proč o jeho slovech tolik pochybuje. Je Mike Ellis ten typ člověka, který by vzal manželku na dovolenou do Havany a pak se vydal lovit dítě na sex? Existuje nějaká pravděpodobnost, že je pedofil?

Zapřemítala, jestli ho jeho příšerná zranění a nepochybně pošramocená sebeúcta mohly přimět k tomu, aby pro své sexuální uspokojení začal vyhledávat děti. Tolerantní, smířlivé bytosti, které nic a nikoho neodsuzovaly. Pravý opak Hillary Ellisové, dalo by se říct. Otřásla se při pomyšlení, že by její kolega byl schopen znásilnit a zabít dítě.

Já ale nejsem profilovač, říkala si v duchu. Jsem jenom právnička.

Určit pouze od pohledu, kdo by mohl být pedofil, nebylo možné. Kdykoliv se policii podařilo rozbít další organizovanou skupinu šířící dětskou pornografii po internetu, Jonesová šokovaně sledovala, jak detektivové odvádějí obviněné v želízkách. Účetní, právníci, učitelé, trenéři, sem tam dokonce soudce. Poslední dobou též hodně kněží.

Ty jizvy v obličeji Mikea Ellise mohly skrývat cokoliv; co se děje za zavřenými dveřmi, nikdy nikdo nezjistí.

S Alexem se roky pokoušeli o miminko a pak se přihlásili k adopci. Adoptovat potomka v Kanadě však nebylo snadné, přednost měly v mnoha případech děti se speciálními potřebami. Jonesová si nedokázala představit, jak by zvládala péči o postiženého syna nebo dceru, přestože Alex by se tomu nebránil. Rozhodli se zůstat na čekací listině a nechat věc osudu. Roky ubíhaly a žádné dítě jim nabídnuto nebylo. Život šel dál. Teď, když už za sebou měla čtyřicítku, přestávala věřit, že se kdy stane matkou.

Kdyby jí ale byla, zabila by kohokoliv, kdo by na její dítě vztáhl ruku. Tím si byla stoprocentně jistá – věděla totiž jak.

Celia Jonesová se převlékla. Natáhla na sebe kraťasy, lehkou halenku a obula si kožené sandály. Na hotelovém záznamníku měla vzkaz od Alexe: Moc rád zase slyšel její hlas, celý den bude na sále, miluje ji, také mu chybí a doufá, že si užívá slunce. Usmála se a několikrát si vzkaz přehrála. Nedokázala ho vymazat.

Potom zamířila do úchvatné hotelové restaurace v nejvyšším patře, vedle krásného střešního bazénu, aby se rychle najedla. Při jídle pracovala na zprávě a čas od času obdivovala působivý výhled, byť si dávala dobrý pozor, aby se nepodívala přímo dolů. Havanská špína a utrpení nijak nesnižovaly nádheru majestátní kupole budovy El Capitolio Nacional. Byla tak blízko, že Jonesová měla pocit, jako by stačilo natáhnout paži, a mohla se jí dotknout.

El Capitolio Nacional byl vzdáleně inspirován washingtonským Kapitolem. Uvnitř se nacházela sedmimetrová socha Republiky, údajně pokrytá dvaadvacetikarátovým zlatem. Podél rizalitu se táhly široké schody, jež u paty lemovaly staré chevrolety z roku 1956 a řady turistů doprovázené všudypřítomnými žebráky, toulavými psy, ženami pokuřujícími doutníky a mladými hochy. Dokonce i ti psi se pořád něčeho dožadovali.

Jonesová přešla k zábradlí a zkusila se podívat pod sebe. Téměř okamžitě se jí zamotala hlava. Než potkala onoho šíleného sebevraha, nikdy se jí to nestávalo. Před očima jí probleskl obraz mužova těla rozplácnutého ve sněhu na parkovišti. Končetiny měl rozhozené v podivných úhlech, jako bílá labuť origami s rudými křídly. Od té chvíle právnička trpěla rozličnými fobiemi – bála se výšek, zblízka poznala klaustrofobii, a dokonce i chionofobii, chorobný strach ze sněhu. Pro Kanaďanku hotové neštěstí. Měla jsem ho strčit sama, říkala si v duchu. S tím bych se vyrovnala mnohem snadněji.

Když se podívala přímo před sebe, spatřila Gran Teatro, jednu z největších operních budov na světě. Naproti rovným střechám polorozpadlých domů, které obklopovaly její hotel, se třpytil oceán. Výhled byl skvostný a šokující zároveň. Letmým pohledem na hodinky Jonesová zjistila, že už je po osmé. Večer tu bylo mnohem větší světlo než doma, neuvědomila si, jak rychle čas ubíhá.

Zatraceně. Přijde pozdě.

Seběhla k výtahu a několikrát zmáčkla tlačítko. Dveře však zůstávaly příliš dlouho zavřené, a tak ta čtyři patra do svého pokoje raději seběhla. Popadla laptop, zamkla dveře a seběhla další dvě patra do vstupní haly.

Po Artezovi ani stopy. Doufala, že nezmizel. Pár minut přecházela z jedné strany vestibulu na druhou, než se konečně odhodlala zeptat hotelového průvodce, jestli Miguela neviděl. Muž omluvně pokrčil rameny a oznámil jí, že portýrovi skončila služba už před několika hodinami.

Možná to celé zpackala, ale teď s tím nic nenadělá. Usadila se k baru a vyhlížela Arteze. Opodál výtečně hrála tříčlenná kapela: dva muži na kytaru doprovázeli ženu s kastanětami, která při zpěvu vířila sukní a podupávala nohama. Jonesová výkonu zatleskala, mysl jí však bloudila jinam.

Miguela Arteze zoufale potřebovala. Netušila, co dělat, kdyby si portýr úmluvu rozmyslel. V dané chvíli uvázla na mrtvém bodě, neměla možnost připojit se na internet a rychle jí ubíhal čas. Vtom však Artez pomalu vstoupil do haly a ležérně na ni mávl. Dvacetiminutové zpoždění ho zjevně nijak netrápilo.

„Pojďte se mnou, seňoro Celio,“ vybídl ji. „Venku čeká moje hypotetická sestřenice.“

Bylo už pozdě, dávno po době večeře. Další rodinné jídlo, které inspektor Ramirez nestihl. Francesca se bude zlobit, ale neměl na výběr. Trápily ho dva problémy současně: cizí právnička, odhodlaná vyvrátit jeho důkazy, a politik, jenž tlačí na odsouzení.

„Kdybych tak věděl, kde vzal Ellis ten lék,“ posteskl si Sanchezovi, když sepisoval seznam důkazů. „To mě na tomhle případu štve nejvíc.“

Znamenalo to totiž, že rohypnol mohl být stále k dostání, že stejně snadno jako onen zavražděný chlapec mohou být omámeny a zneužity další děti. Ramirez vyslal Sancheze na letiště, aby podřízený zkusil vysledovat dodávku léku přes celní úřad. Detektiv se však vrátil s nepořízenou; přípravek se do Havany nedovážel už léta.

„Já si myslím, že kde se ten rohypnol vzal, vědět nepotřebujeme, pane inspektore,“ namítl Sanchez. „Máme víc než dost důkazů, abysme toho Kanaďana obvinili ze znásilnění. Nezáleží na tom, jestli si ho na Kubu dovezl, nebo ne, podstatné je, že jsme ho našli v jeho pokoji.“

Detektiv měl možná pravdu, ale Ramirez nevysvětlené kusy skládaček neměl rád.

„Jsem si docela jistý, že s sebou léky nevezl, nejspíš ani žádné na předpis. Prohlídl jsem ty nahrávky, pro které jsem vás poslal na letiště. Nic.“

Ramirez sledoval, jak kolem Kanaďana stojícího v řadě turistů před celnicí prošel policejní bígl, nejlepší ze všech čichačů. Pes se ani neohlédl a s vrtícím ocasem klidně pokračoval dál. Kanaďan u sebe při příjezdu neměl žádné léky a ani špetku drog. Ať v zavazadlech, nebo přímo na sobě.

Rohypnol proto musel získat od někoho na Kubě, od někoho, kdo už ho měl. Sanchez měl ale pravdu v tom, že nejde o to, obvinit Kanaďana z přechovávání omamných látek nebo z užití uspávacího prostředku. Namísto toho žádal Ramirez ve své zprávě pro státní zastupitelství, aby byl Michael Ellis obviněn ze znásilnění a vraždy a aby byl pro něj vzhledem k zvláštním okolnostem zločinu požadován trest smrti.

Mrtvý se zadíval inspektorovi do očí. Natáhl ukazovák, vztyčil palec a ostatní prsty skrčil v náznaku pistole. Nejprve zamířil na Sancheze, potom si přiložil hlaveň ke spánku a zmáčkl spoušť.

Poté co Sanchez odešel domů, inspektor Ramirez se opřel o opěradlo své otáčecí židle, složil ruce za hlavou a v mysli si znovu přehrál jejich rozhovor.

Sanchez pronesl trefnou poznámku: Proč se ministr vnitra tolik zajímá zrovna o tento případ? A pokud chce mít jistotu, že Kanaďan dostane trest smrti, proč byl žalobcem zvolen Luis Perez? Věc zasahovala do příliš mnoha vrstev politiky na to, aby si Ramirez navzdory silným forenzním důkazům mohl být jistý jejím výsledkem. Zavrtěl hlavou. Příliš mnoho tajemství.

I to své vlastní skrýval stále obtížněji. Stres posledního týdne se projevoval ve výraznějším třasu paží i nohou a Ramirez doufal, že jej práce do pozdních hodin vyčerpá natolik, aby konečně usnul. Halucinace se však objevovaly čím dál častěji.

Nakonec přijde chvíle, kdy bude Francesce muset povědět pravdu. Tak dlouho ji tutlal, že už vůbec nevěděl, jak na to. Co jí má říct?

Děsil se toho, že jej manželka bude chtít poslat na psychiatrické vyšetření. Pokud ovšem hned nepožádá o rozvod. Téměř jistě bude trvat na tom, aby se Ramirez i se svými duchy odstěhoval ze společné ložnice.

To by jí na tom všem vadilo nejvíc, pomyslel si v duchu – nikoliv jeho nemoc, ale fakt, že se po jejich bytě bez jejího vědomí procházejí neznámé bytosti. Nebude ji zajímat, zda jsou skutečné, či nikoliv. Pro návštěvy vždycky pečlivě uklízela.

A jak zareaguje Edel, až se dozví, že jeho táta buď umírá, nebo zešílel?

To byla vlastně podstata celé situace: Ramirez netušil, jak budou na zprávu o jeho zdravotním stavu reagovat ti, na nichž mu nejvíc záleželo, a nijak netoužil to zjistit.

Dlouho už však lidem, které miluje, také lhát nemůže. Znovu zakroutil hlavou. Nevěděl, co si počít. Natáhl paži a zadíval se na své prsty; třásly se jako palmové listy v mořském vánku.

Otevřel zásuvku pracovního stolu a vytáhl lahev rumu.

S podvečerním vánkem se trochu ochladil vzduch. Vedle několika taxíků parkoval starý červený vůz, z něhož odkapávala nafta. Uvnitř na palubní desce stála soška Panny Marie omotaná hnědým růžencem. Okénka automobilu byla stažená, aby dovnitř mohl proudit vzduch.

Za volantem seděla nějaká žena. „Honem, seňoro,“ poháněla Jonesovou nervózně. „Rychle si nastupte, prosím.“

„Tohle je moje sestřenice Juanita,“ představil ji Miguel.

„Hola,“ prohodila Kubánka a otočila klíčkem v zapalování.

Vůz se protáhl kolem Malecón, pak odbočil doleva do jedné z vedlejších uliček, po chvilce zase doprava. Jednotlivé ulice se od sebe nedaly rozeznat, jen domy byly stále chudší a zničenější, pokud to vůbec šlo.

Jonesová se přestala orientovat. Musela důvěřovat tomu, že až se všechno vyřeší, odvezou ji Miguel s Juanitou zase zpátky. Jeli osm nebo devět minut, než žena zaparkovala. Vystoupili a vykročili po rozbitém chodníku.

„Kam jdeme?“ zajímala se právnička.

„Už je to jenom kousek,“ odvětil vyhýbavě Artez.

Kamením obloženým klenutým průchodem prošli do úzké uličky; Celia Jonesová nikdy nic takového neviděla. Stejně jako v jiných částech Havany i tady stály charakteristické tříposchoďové domy z kombinace kamení a dřeva, avšak zvnějšku byly pomalovány bláznivými vzory. Štěrbiny mezi kameny a cihlami byly osázené hlavami panenek, urnami, částmi bran, žárovkami a dalšími nepravděpodobnými dekoracemi.

I v šeru za soumraku dokázala právnička na některých zdech rozpoznat namalované levharty a zebry, na jiných komplikované mozaikové vzory. Na stožárech visely rudé prapory, ze stínů vyskakovali muži i ženy vytvoření z kamene, ze dřeva i ze železa. Odevšad nevraživě vykukovaly různé masky.

Prošli kolem kyblíku s hrstkou živých želv, které se v kalné vodě líně šplhaly jedna druhé na hřbet.

„Tuhle vodu pak pijí stoupenci santérie,“ vysvětlil Artez. „Věří, že jim želví moč zajistí delší život, protože samy želvy žijou hrozně dlouho.“

„Santérie?“ otázala se Jonesová. Nezdálo se jí, že by želvy lapené v malém umělohmotném kyblíku měly šanci na dlouhý život.

„Potomci afrických otroků. Jsou zastánci živých obětí. Tady se modlí k santérijským bohům orišům, tahle ulička je jejich chrám.“

Muž se zářivým bílým úsměvem klepal dlaněmi na široký buben africké rytmy a k tomu zpívala, tleskala a pohupovala se v bocích skupinka Afrokubánek. Uličku osvětlovaly obyčejné louče.

Opodál stál otevřený malý bar, v jehož prohlubujícím se stínu několik Kubánců popíjelo rum. Na rudém soklu byla usazená bílá busta J. V. Stalina, přímo vedle budovy, z níž hleděly obrovské, vypouklé oči. Bizarní výtvor naprosto šílené, nebo geniální mysli. Možná obojího. Ženský zpěv postupně zesiloval a blížil se závěru. Atmosféra byla strhující, hypnotizující.

„Jak se to tu jmenuje?“ zajímala se Jonesová. V jednom prchavém okamžiku ji napadlo, že ji sem přivedli jako oběť.

„Callejón sin salida,“ odvětil Artez. Slepá ulička.

„Před mnoha lety ji vytvořil jeden umělec,“ vysvětlila portýrova sestřenice tónem, jakým by průvodce mohl poučovat neznalé děti. „Původně se tu usazovali dělníci z Key West, co pracovali na tabákových plantážích. Pořádáme tu karneval, ale taky náboženské a iniciační obřady. Lukumi je všude jinde zakázaná, jenom tady ne.“

„Vůbec jsem netušila, že něco takového existuje.“

„No jo. Jorubové původně uctívali stovky orišů, ale zůstalo jich jen pár. Možná jste si všimla, že většina křtěných Kubánců nosí korálkové náramky nebo náhrdelníky – podle nich se pozná, které bohy si zvolili. Žlutá, modrá a bílá, to je Ošun, Virgen de la Caridad del Cobre, bohyně pohlavní lásky. Musela se dát na prostituci, aby měla dětem co dát do pusy, takže se stala i bohyní prostitutek. Červenobílé korálky značí válečníka Šanga, ten se ukrývá za svatou Barborou. Katolíci, kteří následují Šanga, věří, že pokud přiznají všechny hříchy, nezemřou dřív, než přijmou poslední svátost. No a stejně jako Jorubové a katolíci i my všichni spolu v těchhle ulicích vycházíme. Španělé, černí, ostatní – nemáme žádné spory. Tady,“ Juanita se usmála, „proběhla skutečná kulturní revoluce.“

Jonesová nikdy nic takového neviděla. Životní prostor, v němž se snoubily nástěnné malby, africký spiritismus a pop-art. Minuli postavy z hracích karet v životní velikosti, opřené o obří kaktusy. Dlažební kameny pod jejíma nohama zdobily černobílé spirály.

Úzká mezera vysekaná v kameni je přivedla ke schodišti, po němž sestoupili do galerie. Stěny zdobily plakáty a různé umělecké předměty. Všude se válely hromady cédéček.

Juanita promluvila s mužem velmi tmavé pleti, jemuž místo pravděpodobně patřilo.

Afrokubánec je provedl chodbou, odemkl jakési dveře a beze slova je vpustil do zadní místnosti. Vršily se tu části figurín, přecpané panny v životní velikosti nalíčené do podoby černošek, oštěpy, vycpané hlavy zvířat a knihy.

Na stole stál předpotopní osobní počítač. Rozlišení obrazovky bylo nastaveno na minimum, takže monitor poblikával. Jonesové bylo jasné, že ji z toho brzy rozbolí hlava. Domovská stránka však zobrazovala Google, a to bylo přesně to, co potřebovala.

„Kolik?“ zeptala se Arteze s vědomím, že ji čeká vysoký výdaj.

„Pětadvacet konvertibilních pesos. Deset pro Juanitu, deset pro Carlose, to je provozovatel galerie. Pět pro mě. A kdyby se někdo ptal, seňoro, nikdy jste tu nebyla.“

„Dobře.“

Zaplatila požadovanou sumu, téměř měsíční plat každého z nich. Dobře si uvědomovala, že porušují kubánské zákony: Umožnili jí přístup na internet na počítači, který neměla právo používat. Na Kubě se z ní stal člověk, který pohrdá právním řádem. Tuhle skutečnost raději ze zprávy pro O’Malleyho vynechá.

Posadila se před monitor. „Kolik mám času?“ zeptala se s pohledem na hodinky.

„Hodinu, víc ani ťuk. Možná ani to ne,“ odpověděla Juanita, očividně nervózní z ženského zpěvu nad jejich hlavami. „Policajti sem moc často nezavítají, myslí si, že jsou tu duchové. Což je samozřejmě pravda, jsou jich plné uličky, nesmíte se tu procházet samotná. Ale nebojte se, přinášíme oběti bohu pastí Ošosimu, aby od nás ty policajty držel dál. Pár lidí věří, že Elegua, náš bůh křižovatek, má na starost i elektronické spojení, nejenom most mezi živýma a mrtvýma. Tak jako tak budete v bezpečí, kdekoliv jinde na ostrově by vás zatkli, to mi věřte.“

„Být na počítači déle není bezpečné,“ zdůraznil Artez. „Policie monitoruje všechny přenosy dat z ostrova a taková aktivita jí neunikne.“

„Ani Elegua nedokáže zabránit neštěstí, jen před ním varuje. Je to pouhý posel, nesoustředí pozornost na živé, ale na mrtvé. Chápete?“ ujišťovala se Juanita.

Jonesová přikývla. Dokázala si představit, že místní policisté se na tomto místě, se vším bubnováním, popěvky a nádechem vúdú prostupujícím každý kousíček prostoru, necítí nijak příjemně.

Bubnování shora přehlušily výkřiky, při nichž stydla krev v žilách. Jekot jedné z žen, že je posedlá. Artez s Juanitou rychle odešli a zavřeli za sebou dveře. Jonesová uslyšela cvaknutí zámku.

No výborně, pomyslela si. Zamkněte klaustrofoba v malinké místnosti obklopené šílenci. Jako v nějakém pitomém filmu se zombiemi. Do prdele. Zabouchala na dveře, ale nikdo se neozval. Artez i jeho sestřenice zmizeli.

Děsivé. Jonesové vyrazily na čele krůpěje potu. Snažila se soustředit na obrazovku a nevnímat ženiny výkřiky, dokud náhle neustaly. Až příliš náhle. Přesto se jí podařilo vyhledat, co potřebovala, a poslat e-maily, ještě než vypršel stanovený čas.

Přesně za hodinu zarachotila klika a zámek se s cvaknutím odemkl. Když ji Juanita konečně pustila ven, Jonesová se zhluboka a s povděkem nadechla čerstvého vzduchu.

Miguel Artez čekal v galerii. Společně vyšli po schodech do teplé noci; po křičící ženě nebylo ani památky. Noc byla až na klidné mumlání od baru tichá, vzduch téměř nepřirozeně nehybný.

„Zajímavé místo,“ odtušila právnička a rozhlédla se kolem sebe. Ve smyslu čínské kletby: „Nechť žiješ v zajímavých časech.“ Srdce jí divoce bušilo. Po bubeníkovi se slehla zem, po zpěvačkách také. Na místě, kde muž tak zarputile tloukl do napnutého plátna, zbyla na zemi jen rudá louže. Jonesová z celé duše doufala, že je to barva.

„Nedáte si s náma drink?“ navrhl Artez. Bylo jí jasné, že očekávají souhlas. Jako výraz vděku a uznání rizika, kterému se kvůli ní vystavili, jim u stánku koupila dvě mojita – a vybrala CD s afrokubánskou hudbou pro Alexe.

Zaplatila asi patnáctkrát víc, než za kolik teplé koktejly bez ledu skutečně stály, neboť majitel stánku trval na tom, že musí zaplatit v konvertibilních, nikoliv místních pesos, ale nestěžovala si. Potřebovala, aby ji Artez se sestřenicí dopravili zpátky do hotelu. Nerada bych je naštvala, běželo jí hlavou. Rozhodně nechci, aby mě v těchhle končinách nechali samotnou.

Cestou zpátky do hotelu si uvědomila, že ono zvláštní místo se nachází pouhé tři bloky od nábřeží Malecón. Slepá ulička, úzce svázaná s duchovním světem, se zdála vzdálená tisíce kilometrů, přesto byla propojená i se světem vnějším, a to unikátním způsobem, jemuž žádné jiné místo na ostrově nemohlo konkurovat. Díky internetu a bohu elektronického spojení.

Jonesová se ale nazítří potřebovala vrátit a podívat se, zda jí náčelník a šéf protidrogového oddělení Cliff Wallace odpověděli na e-maily. Do té doby bude mít svázané ruce.

Dohodla se s Juanitou, že počítač využije hned ráno. Žena při vidině snadno vydělaných peněz vypadala nadšeně a Jonesová byla ráda, že se na místo vypraví za denního světla. Domluvily si sraz na sedm třicet před hotelem, na opačné straně ulice naproti hlavnímu vchodu.

Juanita oba vysadila a rozloučila se. Miguel Artez nastupoval na noční a omlouval se, že se musí jít převléknout. Jonesová mu poděkovala, a když jí došlo, že čeká na všimné, vtiskla mu do dlaně dalších pár pesos.

„Nemáte tu pro mě nějaké vzkazy?“ otázala se na recepci. Hotelový telefon byl sice vybavený hlasovou schránkou, vzkazy se však daly zanechat i u spojovatelky.

„Ano, jeden tu na vás čeká,“ odvětila recepční a natáhla se za sebe pro růžový papírek. Nebylo na něm žádné jméno a volající poskytl informaci deset minut po osmé. Její přítelkyně se ukázala v baru.

Přestože Celia Jonesová celou cestu do Hemingwayova oblíbeného podniku utíkala, blondýnu v baru nezastihla. Barman omluvně pokrčil rameny a natáhl ruku pro odměnu. Jonesová mu plácla peníze do dlaně, naštvaná, že ženu minula o takovou chviličku.

Objednala si další mojito, aby uklidnila nervy po zážitku v uličce a vynahradila si zklamání z toho, že jí uniklo setkání s tajemnou neznámou.

Pomalu upíjela drink a prohlížela si fotografie Ernesta Hemingwaye rozvěšené na stěně. Pokud si dobře vzpomínala, spisovatelova matka ho jako dítě po celé dva roky navlékala do dívčích šatů, a dokonce mu říkala dívčím jménem Ernestine. Jeho vlastní syn byl transvestita: Narodil se jako Gregory, zemřel v ženském vězení na Floridě jako Gloria. Sám Ernest Hemingway spáchal sebevraždu, stejně jako jeho otec. Vystřelil si mozek z hlavy svou nejoblíbenější puškou. Za těmi úsměvy na stěně se skrývala temná tajemství, složité vztahy a vážné psychické potíže.

Kuba začínala Celii Jonesovou znervózňovat.

Zaplatila barmanovi a sklíčeně se obrátila k odchodu. Doufala, že se rozhodla správně, když namísto čekání na jeho telefonát využila internetu.

Další neklidná noc. Inspektor Ramirez opatrně spustil nohy na zem, aby nevzbudil manželku, a podíval se na hodiny. Ani ne šest. Nejenže byl unavený, měl také obrovský hlad. Domů se dostal až kolem půlnoci a zamířil přímo do postele, přestože s výjimkou banánové krokety ze stánku celý den téměř nejedl.

Francesca stále spala a lehce pochrupovala. Inspektor po špičkách sešel do kuchyně a z malé ledničky vytáhl talíř se zbytky od večeře. Moros y cristianos, fazole a rýže. Doslovný překlad zněl Maoři a křesťané. Všechno na Kubě má politický nebo náboženský podtext, blesklo Ramirezovi hlavou. Dokonce i naše jídlo.

Obrátil se a s talířem v ruce vykročil do obývacího pokoje. Málem se srazil s mrtvým návštěvníkem a pokrm téměř upustil; naštěstí upadla jen vidlička a zarachotila o zem. Duch se opřel o zárubeň potemnělé místnosti a složil ruce na prsou. Vypadal nešťastně.

„Vyděsil jste mě,“ šeptl Ramirez. Cítil, jak mu divoce buší srdce. „Hned jak budu mít tohle obvinění z krku, vrátím se k vašemu případu, slibuju. Včera jsme se Sanchezem dali dohromady skoro všechny papíry, dneska dopoledne je znovu projdeme a bude hotovo. Přísahám, že potom opravdu zjistím, kdo jste.“

Mrtvý nepřesvědčeně zavrtěl hlavou.

„S kým to mluvíš, Ricky?“ zvolala Francesca. Muž zaslechl šustění přikrývek, jak manželka vstávala. „Je tu někdo? Slyšela jsem nějaké zvuky.“

„Mluvím si tu pro sebe, carino,“ odvětil Ramirez jemně. Žena vstoupila do kuchyně a zapínala si knoflíky županu. „Dostal jsem hlad a spadla mi vidlička.“

„Doufám, že bude brzo po všem,“ vzdychla Francesca. „Tenhle týden jsi v práci každý den do noci a hned ráno zase mizíš do kanceláře. Včera jsi taky mluvil ze sna. Mám o tebe starost, Ricardo, už několik týdnů ses pořádně nevyspal. Žiješ ze vzduchu, podívej se, jak jsi zhubnul. Ztrácíš se před očima. Tohle je o zdraví, pořád takhle pracovat.“

„Já vím. Ale už jsme skoro hotoví, Francesco. Dneska odpoledne podáme podklady pro obžalobu, a až tohle skončí, všechno se vrátí do normálu.“

„To doufám,“ odtušila žena, ale Ramirez si nebyl jistý, že mu věří. „Za takové starosti tě neplatí dost. Ani tak tě neplatí dost, když jsme u toho. Ukaž, já ti to ohřeju.“

Vzala mu talíř z ruky, otevřela kredenc a vytáhla těžkou pánev.

Ramirez sklouzl pohledem k mrtvému a povytáhl obočí na znamení, že by měl jít. Duch se toužebně zadíval na rýži a fazole, ale po chvilce, s kloboukem sevřeným v dlaních, odešel.

Pořád nevím, jak se jmenujete, říkal si Ramirez v duchu. Ale stejně jako my ostatní jste míval hlad. Což ovšem okruh pátrání nijak nezužuje.

Budík zazvonil v šest třicet a Celia Jonesová se vymanila ze snů plných labutí s polámanými křídly.

Sbalila laptop a strčila ho do aktovky. Zapřemítala, jak přenese data z toho starého počítače do svého, v němž mohla použít jen cédéčko či flashdisk, diskety dávno ne. A pro případ, že by tenhle oříšek nerozlouskla, zadoufala, že je v galerii tiskárna s dostatečnou zásobou toneru. Když se osprchovala a oblékla, sešla po schodech do restaurace na rychlou snídani.

Jakási žena přitiskla obličej ke sklu u jejího stolu a prstem si ukázala na ústa. Po chodníku se ihned rozběhl statný člen ochranky a rázně žebračku odehnal.

Juanita už čekala přes ulici. Jonesové znovu blesklo hlavou, jak je nefér, že kubánské domorodky mají zákaz vstupu do kubánských hotelů. Alex měl pravdu, Havana má dvě tváře: tu, kterou ukazovala turistům, a pak tu skutečnou.

Ženy tentokrát zamířily do uličky bez Miguelova doprovodu. Kancelář otevřel týž tmavý Afrokubánec a podal Jonesové lístek s heslem na internet. Juanita prohodila, že počká nahoře; dveře tentokrát naštěstí zůstaly odemčené.

V kanceláři byl ještě větší nepořádek než prve. Jonesová sundala ze židle hromádky cédéček a posadila se. S úlevou si všimla, že na stole stojí funkční tiskárna a kupka papíru. Zapnula počítač, nalogovala se a zkontrolovala e-maily.

Obdržela zprávu jak od O’Malleyho, tak od Cliffa Wallace. Náčelník jí poslal celou Ellisovu služební složku ve formátu PDF a zašifroval ji jejím datem narození. Musel být vzhůru celou noc, říkala si. Má strach, že Mikea odsoudí. No, tak to jsme dva.

Rychle otevřela všechny přílohy a poslala je na tisk; mezitím četla zprávu od šéfa protidrogového oddělení.

Podle něj byla Kanada jedinou zemí, která umožňovala vývoz rohypnolu na Kubu, a proto bylo snadné dodávky léku vysledovat: Zásilku musely schválit jak kanadské, tak kubánské úřady. Pozdě večer se mu s pomocí pracovníka celního a pasového úřadu podařilo potřebných dokumentů dopátrat.

Poslední zásilku rohypnolu schválila jistá Candice Olefsonová z Ottawy, která spolu se žádostí předložila též itinerář: Z Ottawy odletěla 18. prosince a vrací se 2. ledna. Farmaka byla určena jakési klinice ve Vinales.

Wallace připojil jméno a adresu kliniky. Kopii seznamu nákladu směl celní úřad s ohledem na zachování soukromí vydat pouze oproti soudnímu příkazu, ani rideauská policie na dokument nedosáhla. Šéf protidrogového oddělení nicméně zjistil, že Olefsonová se ubytovala v hotelu Plaza Martí, mezi ulicemi Paseo de Martí a Avenida de las Misiones, nedaleko Parque Ciudad.

Jen tak pro zajímavost připojil Wallace varování Národního kriminálního informačního centra před „Zmijí dámou“, mladou ženou – či možná mužem, který se za ženu vydává –, jež se vždy vnutila do přízně mužů v různých barech na Kostarice, nadopovala je rohypnolem a poté je okrádala o peníze. Výstraha varovala před pachatelem, který se v zásadě mohl přesunout kdykoliv kamkoliv.

Právě když z tiskárny vyjelo posledních pár listů, rozblikala se světla v místnosti. Vzápětí se ztratilo vytáčené připojení a vypnul proud.

Jonesová zavolala na Carlose, který jí vysvětlil, že telefonní linky nejsou vždy nejspolehlivější a výpadky proudu jsou na Kubě běžné. Vyšla tedy po schodech nahoru a informovala Juanitu o brzkém konci návštěvy. Žena se nabídla, že ji sem zaveze ještě jednou později dopoledne, jestli potřebuje, jenže Jonesová už neměla čas.

Požádala Juanitu, aby ji vysadila před hotelem, a v autě jí dala dalších pětadvacet pesos. Čas strávený na počítači se docela prodražil: padesát pesos za dvouhodinový přístup na internet, to bylo na Kubě malé jmění. A to Jonesová nepočítala drinky, které dokupovala. Na nic z toho neměla jedinou účtenku. Bylo jasné, že veškeré náklady musí uhradit z vlastní kapsy, a při tom pomyšlení se zašklebila. Její skotští předkové se určitě obracejí v hrobě. Právničce neuniklo, že Juanita jí nenabídla žádnou náhradu, přestože dnes nevyužila celou hodinu.

Potřebovala se dostat do hotelu Plaza Martí a najít Candice Olefsonovou. Doufala, že se žena nevydala na žádný vícedenní výlet, či ještě hůř – že se neodstěhovala do jiné části ostrova.

Bylo pár minut po deváté. Do okamžiku, kdy inspektor Ramirez odevzdá podklady k obvinění, zbývalo necelých pět hodin.

Ramirez seděl za volantem nevelkého modrého vozu a mířil do práce; na sedadle spolujezdce ho doprovázel mrtvý. Ukazoval na inspektorův zlatý snubní prsten.

Co se mi to můj mozek pokouší sdělit? Ramirez se zadíval pozorněji na ruku mrtvého muže. Odchýlil se od svého směru a v hustém ranním provozu se jen taktak vyhnul kokotaxi – žluté sklolaminátové motorové tříkolce, jež se podobala rikše a byla stejně pomalá. Vrátil se do vymezeného pruhu a ignoroval nespokojené klaksony.

Předtím si té nepatrné stopy po chybějícím prstenu na mužově prsteníku nevšiml. Bledá rýha na hnědé kůži, kterou paprsky slunce neměly jak opálit. Rybáři si však prsten zpravidla sundávali, aby jim při vytahování těžkých sítí nesklouzl do vody. Mohl být schovaný v mužově kapse, ale také ležet na dně oceánu. Nedalo se to zjistit, dokud se nenajde tělo mrtvého.

Kdybych někdy přišel o snubní prsten já, blesklo Ramirezovi hlavou, policii by netrvalo dlouho najít mého vraha.

„Pletl jsem se, když jsem si myslel, že jste starý mládenec. Proč vás teda nikdo nenahlásil jako pohřešovaného? Když už ne manželka, co třeba nějaký spolupracovník?“

Mrtvý pokrčil rameny.

Tohle byla Kuba: Někdo si vždycky všiml, když někdo jiný zmizel. Navzdory své rozloze byla Havana, když se odmysleli turistas, ve skutečnosti malé město.

„Pokud ovšem vaše rodina nežije v domnění, že jste ještě naživu.“

Každoročně se nejméně tři tisícovky Kubánců pokoušely překonat bezmála stopadesátikilometrový Floridský průliv. Využívali sádrokartonové desky, staré pneumatiky, gumové čluny, dokonce i vraky aut proměněné ve vratké loďky. Většinu zadržela americká pobřežní stráž a vrátila je ke kubánským břehům, aniž uprchlíci vůbec vkročili na americkou půdu. Mnoho dalších se však v drsných vodách utopilo či skončilo jako potrava žraloků. Nedalo se vyloučit, že muž chtěl utéct z ostrova a při plavbě do Spojených států se utopil.

Kdyby to tak ale skutečně bylo, pomyslel si Ramirez, tak proč se vrátil?

Inspektor Ramirez s detektivem Sanchezem seděli těsně vedle sebe, před sebou na Ramirezově stole rozložené všechny náležité dokumenty. Znovu prošli všechny důkazy, jimiž hodlali podpořit Ellisovo obvinění. Ramirez chtěl mít jistotu, že nic nepřehlédli.

Když listoval svazkem papírů, mrtvý mu nahlížel přes rameno. Ramirez se ho, jako ostatně celý týden, pokoušel ignorovat. „Nemáme tu hlášeného nějakého utopeného, Rodriguezi?“

„Ne, pane, proč se ptáte?“

„Jen tak,“ odvětil inspektor, i když mu vzápětí došlo, jak podivně musel dotaz znít. Rychle změnil téma. „Podařilo se vám s Natašou najít nějaké záznamy z půjčoven aut?“

„Ne. Jistě vím, že z půjčovny si ani seňor Ellis ani jeho manželka vůz nebrali,“ řekl Sanchez. „Mohli si ho půjčit od místních, ale není to moc pravděpodobné.“

„Dobře. A výsledky testů DNA už od Apira máme?“

„Jo, udělal jsem kopii pro podklady. Doktor Apiro s pomocí DNA přesvědčivě prokázal, že skvrny na ložním prádle pochází od stejného muže, co znásilnil toho kluka.“

„Výborně. Seňor Ellis bude opravdu těžko dokazovat, že semeno v jeho pokoji patří někomu jinému, když jediný, kdo k němu měl klíč, byl on.“

„Podle mě máme víc než dost důkazů, abychom vyhověli požadavkům na prokázání pravděpodobné viny.“ Sanchez vypadal docela spokojeně, ačkoliv jeho výrazem si člověk nemohl být nikdy jistý.

„To rozhodně doufám. Nerad bych, aby se tahle bestie znovu procházela po Staré Havaně. Podle ministra chce Castro cizincům vyslat jasný vzkaz, že na naše děti si sahat nenecháme.“

„Což znamená jisté usvědčení. Žádná soudní porota s vědomím Castrova zájmu toho chlápka neosvobodí.“

Pravda. Porota se často klonila k výroku vinen i bez podnětu z takto vysokých míst. Ramirez vzpomínal, jak v jedné porotě ještě coby mladý policista sám zasedal. Namísto toho, aby předseda poroty, soudce, obviněnému položil otázku, zda se cítí vinen, či nevinen, zeptal se ho jednoduše, zda se cítí vinen.

„Bože můj,“ opáčil tehdy obviněný, „to nedáte člověku ani na výběr?“ Nikdo z přítomných se neodvážil zasmát.

Tentokrát však nebyl důvod něco zaonačovat. Dokonce i Sanchez souhlasil. Důkazy proti Michaelu Ellisovi byly zdrcující.

A kanadská právnička, soudě dle několika telefonních rozhovorů s klientem, nepřišla na nic, čím by je vyvrátila. Mluvila s Ellisem naprosto otevřeně, neuvědomovala si, že na Kubě, kde jako právnička nepůsobí, jejich komunikace nepodléhá žádným privilegiím. Ramirez by vlastně zanedbal svou povinnost, kdyby rozhovory, v nichž by se mohlo objevit něco užitečného, neodposlouchával. Případné zjištěné informace totiž byly přípustné před soudem.

„I tak by tenhle proces mohl vyvolat zájem v zahraničí, Rodriguezi. Musíme se ujistit, že jsme nic nezanedbali,“ varoval inspektor. „Kanadská vláda je s obviněním obeznámená, takže se můžeme připravit na to, že se sem nahrnou jejich reportéři a zasypou nás otázkama. Cizinec na Kubě neskončil před popravčí četou už desítky let. Poslední byl ten Američan po zátoce Sviní, pamatujete? Jeho rodina se potom soudila s kubánskou vládou.“

„Minulý týden jsem se o tom případu dočetl na internetu. Vypadá to, že americký soud přiznal rodině čtyři sta milionů dolarů. Další takový rozsudek by mohl zničit celou místní ekonomiku,“ zavtipkoval Sanchez.

Ramirez se uchechtl a srovnal dokumenty, které chtěl připojit ke zprávě pro státního žalobce. Doufal, že mají dostatek toneru, aby si je mohl okopírovat. Přepisy výslechu, při němž Michael Ellis připustil, že se s chlapcem setkal a dal mu peníze. Svědecká výpověď muže od pobřežní hráze, který viděl, jak naštvaný byl Kanaďan poté, co kluk odešel. Fotografie, jež Sanchez objevil pod matrací. Kompaktní disk se rozhodl nepřikládat – byl sice podezřelý, avšak přímo s případem nesouvisel.

A nakonec prohlášení Miguela Arteze, že seňor Ellis se o Štědrém dni vrátil do hotelu úplně sám. Portýrova výpověď nejenže protiřečila Kanaďanovu falešnému alibi, ale také informovala o zcela nečekaném, náhlém odjezdu manželky podezřelého nedlouho před chlapcovou smrtí. To byl silný důkaz sám o sobě.

Kromě toho měl inspektor k dispozici lékařské posudky ohledně příčiny smrti a také patologovu nesmírně podrobnou forenzní analýzu. Teď ještě navíc i pozitivní výsledek testu DNA potvrzující Apirova dřívější zjištění. Nepřímý důkaz, to ano, ale rozhodně by měl stačit k tomu, aby státní žalobce neshodil případ pod stůl.

Ano, blesklo Ramirezovi hlavou, tohle bude „trefa do černého“.

Přímo před vchodem do foyer hotelu Plaza Martí stála uprostřed terasy se stoly a židlemi velkolepá fontána. V cizokrajné zahradě trylkovali ptáci a skrze vitrážové sklo dopadalo do prostoru široké spektrum barev a světla. Celia Jonesová přešla k recepci a zeptala se, zda je v hotelu ubytovaná Candice Olefsonová.

Usměvavý mladý muž potvrdil, že seňora Olefsonová zde skutečně bydlí, a pokynul k béžovému nástěnnému telefonu. Jonesové se značně ulevilo, když se ve sluchátku ozval ženin hlas. Vysvětlila překvapené Olefsonové, že pracuje na případu pro regionální policii okresu Rideau. „Věnovala byste mi pár minut času?“

„No jasně, pojďte nahoru. Ráda si odpočinu, celé dopoledne jenom píšu.“

V budově nebyl výtah, a tak Jonesová vyšla do druhého patra po schodech a zaklepala na dveře příslušného pokoje. Otevřela žena ve věku kolem pětatřiceti let.

V místnosti stály dvě manželské postele, ořechový psací stůl, na němž byl položený laptop, a vysoká vyřezávaná dřevěná skříň. Pokoj byl vkusně vyzdobený, stěny natřené světle broskvovou barvou a podlaha vyskládaná béžovými dlaždicemi v imitaci mramoru. Dojem dotvářelo luxusní povlečení. Olefsonová pokynula k ohýbanému houpacímu křeslu vedle psacího stolu a vybídla návštěvnici, aby se posadila.

„Dáte si něco? Kávu nebo třeba pomerančový džus? Mám tu taky skvěle zásobený minibar se všemi druhy rumu, jaké vás jenom napadnou. Neměla bych vám to říkat,“ uchichtla se, „ale nechávám si ho každý den doplňovat.“

„Ten pomerančový džus bude stačit, děkuju. Nádherný hotel.“

„A to jste ještě neviděla výhled ze střešního bazénu. Naprosto úchvatný.“

„Máte tu přístup na internet?“ otázala se právnička při pohledu na zapnutý notebook. „U nás v hotelu by být měl, ale už několik dní nefunguje.“

„Kdepak, jenom satelitní kanály. A ty navíc nabízí jen jakési úděsné čínské znalostní soutěže. I takový Milionář je proti nim fakt vzrůšo.“

Olefsonová s cvaknutím otevřela lahvičku džusu a z poličky ve skříni vytáhla sklenku.

„Jsem skoro vděčná, že se na internet nedostanu,“ prohodila. „Pokouším se dopsat jednu detektivku a takhle mě aspoň nic nerozptyluje. Právě piluju různé nečekané zvraty – není nic horšího než prozrazovat příliš. Děj jsem zasadila na Kubu, taky proto jsem tady. Můj agent mě varoval, že jestli uvidí ještě jednu knihu o upírech, probodne si kůlem vlastní srdce.“

„Ráda bych se o vaší knize dozvěděla víc, Candice, ale bohužel nemám moc času.“

Žena se usmála a usadila se na kraj postele. „Promiňte. To víte, spisovatelé. Měli by nás platit od slova, tak jako dřív fakturovali právníci. To bychom byli všichni bohatí. Zmínila jste rideauskou policii. Tak co vás sem vlastně přivádí? A s čím můžu pomoct já?“

„Podrobnosti vám prozradit nemůžu, ale pokud dobře chápu, vy čas od času dobrovolně převážíte na Kubu veterinární potřeby, je to tak? Potřebovala bych informace ohledně dodávky, kterou jste dopravila minulý týden.“ Jonesová vytáhla z kabelky notes a tužku.

„Ano, jezdím sem docela často. Ta jejich příšerná chudoba mě pokaždé vyvede z míry, ale ti psi, ti mě dostávají nejvíc. Možná už jste je viděla, vypadají jako teriéři, krátké uši, stočený ocas.“

Jonesová přikývla. Toulaví psi bloudili po celém městě, většina z nich vypadala neduživě a hladově. Doufala ale, že Olefsonová rychle přejde k věci.

„Psy miluju, ale domů si je všechny vzít nemůžu. Tak jsem se rozhodla pomáhat jinak. V Torontu působí nevládní organizace Léky pro psy. Já sice žiju v Ottawě, ale kdykoliv sem jedu, zajišťuju pro ně převoz veterinárních potřeb. Nepřekvapilo by mě, kdyby se něco z toho dostalo i k lidem, ale to mi nevadí. Místní jsou tak příjemní a pohodoví, že člověk snadno zapomene, kolik sil je stojí každodenní holé přežití.“

„Takže jste něco vezla i tentokrát?“

„Promiňte, ano, pro jednu kliniku ve Vinales, pár hodin cesty od Havany. Minulé úterý se tam pořádal autobusový výlet, tak jsem ty věci vzala s sebou. Půjčovat si tu auto nemám odvahu, podle mě drží pohromadě díky žvýkačkám a kusům drátu. Ohromuje mě, že vůbec ještě jezdí. Ve většině zemí jsou nejlíp placení lékaři, tady jsou to mechanici.“

„Byl v té zásilce i nějaký rohypnol?“

„Ano, to ano,“ odvětila žena znepokojeně. „Mám nějaký průšvih?“

„To vůbec ne. Jenom potřebuju zjistit, jestli se něco neztratilo.“

„Zvláštní, že se ptáte, protože tentokrát se skutečně vyskytly nějaké problémy a právě s rohypnolem. Myslím, že ho používají na uspání zvířat před operací. Každopádně v té krabici chyběl.“

„Jak jste na to přišla?“

„Druhý den mi volali z kliniky a ptali se na něj. Řekla jsem, že jsem jim dala všechno, co jsem měla u sebe. Tak mě požádali, abych ověřila, jestli ho v Torontu přibalili.“

„A zjistila jste to?“ zajímala se právnička.

„Ještě ne, kvůli svátkům. Nechala jsem vzkaz na záznamníku. Podle mě se zaměstnanci kliniky bojí, že se ten rohypnol ztratil někde u nich. Nepřekvapilo by mě, kdyby ho někdo ukradl. Na letišti už mi kdysi ze zavazadla ukradli kafe a rum a věřte nevěřte, dokonce i tampony.“

„Asi by bylo dost nepříjemné, kdyby došly.“ Při té představě se Jonesová zašklebila.

„Došly? Už roky tu nejsou k sehnání. Když tady chvíli pobydete, není těžké pochopit, proč se tu tolik krade. Obvykle s sebou tyhle věci vozím ve větším množství na rozdávání. Lidi jsou schopní se za váma táhnout celé kilometry a žadonit o mýdlo nebo tužky. Je nepředstavitelné, o co všechno může člověk žebrat. Jak jsou některé věci důležité, asi dojde člověku až ve chvíli, kdy o ně přijde. Nebo kdy se bojí, že o ně přijde.“

Jonesová se zadívala na svoji tužku. Vzpomněla si, jak si s ní nevědomky pohrávala v ruce před inspektorem Ramirezem. „Byl ten balíček nějak zapečetěný, když jste ho vezla do Vinales?“

„Na letišti ho otevřeli celníci a kontrolovali obsah. Potom ho zase zavřeli.“

„Máte někde seznam toho, co obsahoval?“

„Ano, seznam nákladu je součástí balíku, vždycky ho musím ukázat na celnici a dostanu razítko. Předpokládám, že si zakládají nějakou kopii. Já si ten papír s razítkem nenechávám, dostane ho klinika. Vždycky si ale dělám pár kopií originálu, kdybych náhodou měla problémy na celnici. Většinou jsou ale lidi jenom vděční, že se jim někdo snaží pomoct.“

Olefsonová přešla k pracovnímu stolu a začala listovat hromádkou papírů. Konečně našla, co potřebovala. „Tady.“

Jonesová přeletěla dokument očima. Penicilin, gáza, chirurgická nit, nějaká další antibiotika, desinfekce a rohypnol. Seznam uváděl i přesné množství.

„Výborně, díky moc. Dostal se balík do ruky ještě někomu jinému, než jste ho odevzdala na klinice? Vím, že se vyptávám jako při odbavování na letišti, ale nenechala jste svoje zavazadla bez dozoru? Nebo někomu, aby vám je pohlídal? Třeba jen na chvíli.“

„Myslím, že ne.“ Olefsonová se na okamžik odmlčela. „Vlastně moment, když nad tím tak přemýšlím, poprosila jsem Nasima, aby mi je na minutu podržel. Chtěla jsem udělat pár fotek.“

„Nasima?“

„To je jeden Brit, seznámila jsem se s ním na tom úterním výletě do Vinales.“

„Víte, jak se jmenuje příjmením?“

„To bohužel netuším. Ale mám ho na fotce v notebooku, jestli vám to pomůže. Pořídila jsem ji digitálem, který si o Štědrém dni odnesl. Už jsem ho pak nikdy neviděla. Díky bohu, že jsem si už tehdy většinu snímků přetáhla, potřebuju je kvůli různým detailům v té knize. Vydržte, hned vám to najdu.“ Posadila se za stůl a otevřela nějaký adresář v počítači.

„Takže ten chlap vám ten foťák ukradl?“

„Domluvili jsme se, že se sejdeme v sobotu tady na střešní terase a oslavíme Štědrý večer,“ vyprávěla Olefsonová. „Požádala jsem ho, jestli by se mnou ty snímky neprošel a neporadil mi, co z nich vybrat do knihy. Zeptal se na cosi k jedné z nich a potom zdrhl. Doslova. S mým foťákem v ruce. Volala jsem za ním, ale utíkal dál. A ještě jsem musela zaplatit útratu.“

„Nahlásila jste tu krádež na policii?“ Pokud ano, mohly by vyplavat na povrch další informace – Nasimovo celé jméno, datum narození, něco, podle čeho by se dal tenhle muž identifikovat.

„Ne, doufala jsem, že na něj někde narazím nebo že mi ten foťák vrátí. Usoudila jsem, že bydlí tady v hotelu, ale podle recepce tu žádný host toho jména přihlášený není.“ Olefsonová projela fotky až k hledanému snímku, na němž se usmíval nevysoký muž tmavé pleti v tmavomodré košili, se sandály na nohou a slaměným kloboukem na hlavě.

„Můžu si to zkopírovat?“

„Jasně,“ přitakala žena. „Půjčím vám flešku, když mi slíbíte, že ji zase vrátíte.“

„Mám tady svůj notebook, díky. Nepamatujete si, která fotka ho tak zaujala?“

„Pamatuju, pořídila jsem ji na nábřeží Malecón. Zachytila jsem dvojici turistů s takovým malým klukem, jedním z těch, co odírají lidi o peníze. Vypadalo to jako snímek od Diane Arbus. Znáte to, všichni se jakoby usmívají, ale to napětí by se dalo krájet.“

„Tu fotku máte taky?“

„Tuhle ne, udělala jsem ji až cestou zpátky do hotelu, než jsem měla sraz s Nasimem. Takže ta jediná na tom foťáku zůstala.“

„Kdy jste ji pořídila?“

Spisovatelka se zamyslela. „S Nasimem jsem měla sraz v šest, tak mohlo být, nevím, třeba pět? Půl šesté?“

„O Štědrém dni, ano?“

Žena přikývla.

„Nevzpomínáte si na něco ohledně těch lidí ze snímku? Mohlo by to být důležité.“

„Vážně? No, žena se odvracela, takže jsem jí neviděla moc dobře do obličeje, ale rozhodně byla krásná, to poznat bylo. Muž se skláněl k tomu klukovi. Stála jsem sice na druhé straně ulice, ale i tak bylo patrné, že má něco s obličejem. Ten chlápek, mám na mysli.“

Škoda, že Olefsonová už snímek neměla. Jonesová přemítala, proč nějaký britský turista stál o snímek Hillary a Mikea Ellisových natolik, že kvůli němu ukradl cizímu člověku fotoaparát. Anebo ho zaujal ten chlapec?

„Můžu se zeptat, proč vás Nasim tak zajímá? A ty veterinární věci taky?“ otázala se spisovatelka.

„Moc vám toho nepovím, Candice, sama teprve lovím informace.“ Právnička se povzbudivě usmála. „Ale moc vám děkuju za pomoc.“

Olefsonová jí zkopírovala mužovu fotografii a Jonesová vyrazila zpátky do hotelu. Cestou se snažila poskládat všechny střípky informací. Alex by tuhle hádanku vyřešil jedna dvě, říkala si, informací má dost. Jenže Alex tu není a ona není tak pohotová, nedokázala si všechno pospojovat tak rychle. Proto používala tužku.

Po příchodu do hotelu se zastavila na recepci, tentokrát ji však žádné vzkazy nečekaly. Do pokoje se dostala až v poledne. Ani na telefonu neblikalo světýlko indikující zprávu na záznamníku – Alex byl nejspíš ještě na sále.

Zavolala na policejní stanici a nechala vzkaz Mikeu Ellisovi, aby jí zatelefonoval zpátky. Pak se posadila na postel a čekala, přičemž nervózně kontrolovala čas. Zbývaly dvě hodiny.

Dozorce odvedl Mikea Ellise k telefonu. Kanaďan tušil, že s právničkou bude mluvit naposled.

„Znáte člověka jménem Nasim?“ vyhrkla Jonesová okamžitě.

„Ne,“ odvětil muž. Rozpoznal v jejím hlase jiný tón. Ani nepozdravila.

Jonesová ho seznámila s posledním vývojem. „Všude mi blikají varovná světýlka.“

„Vážně? Podle vás je do toho tenhle Nasim nějak zapletený?“

„Rozhodně to stojí za to prověřit. Zavolám na kliniku a poptám se trochu víc, než si dovolím z čehokoliv obvinit nějakého Brita – slíbila jsem náčelníkovi, že se vyhnu mezinárodnímu skandálu. Ale je to slušné vodítko. Jo, Mikeu, a taky jsem našla na internetu pár informací o rohypnolu. Dost jednoduše se dá někomu hodit do pití, nemá naprosto žádnou chuť. Způsobuje nevolnost, návaly horka, ztrátu paměti. Do několika minut po požití. Všechny ty příznaky, co jste popisoval.“

„Takže jste měla pravdu, fakt mě nadrogovali.“

„Myslím, že jo. Nejspíš to byla ta šlapka. Zrovna včera jsem ji minula v El Bar.“

„Tak to je smůla,“ hlesl Ellis zklamaně. Tu ženu potřebují. I tak ale Celia za jediný den odvedla obrovský kus práce.

„Přemýšlela jsem,“ pokračovala právnička. „To tělo muselo být něčím přikryté nebo do něčeho zabalené, než ho do té vody hodili, aby nebylo tak nápadné. Šla jsem se podívat k tomu místu, kde vyplavalo, a je tam pořád hodně rušno. Takže jim nechybí jenom zbraň, ale i vozidlo a nějaká celta nebo prostěradlo.“

Prostěradla, která chyběla v Ellisově pokoji, si odnesli technici k forenzním zkouškám. Další trhlina v Ramirezově případu.

„Ty nalezené fotky jsou problém. Tušíte, jestli služebné kontrolují i prostor pod matrací, když převlíkají postel?“

„Pochybuju.“ Ellis vzápětí pochopil, na co přesně se ho žena ptá. „Myslíte si, že už tam byly.“

„Napadlo mě to. A v tom případě na vás možná vůbec nikdo nic nenastražil. Možná by se měla policie podívat, kdo v tom pokoji bydlel před váma, a zaměřit se na něj.“

„To by mohl být náš nejpádnější argument, Celio.“ Ellisovi běžela hlavou všechna známá fakta. „Podle patologa už ten kluk jednou znásilněný byl, že jo? Já jsem byl od našeho příletu do Havany celou dobu s Hillary, každou minutu až do chvíle, kdy odjela. To může potvrdit. Dokazuje to, že toho kluka znásilnil někdo jiný. Možná budeme moct tvrdit, že všechny ty fotky odkazují na onoho člověka, že to dává smysl – ať toho kluka napoprvé zneužil kdokoliv, právě on ho znásilnil taky na Štědrý den. A potom ho zabil. Důkaz na základě podobnosti.“

Takový důkaz v kanadském právu předjímal vinu i v případě, kdy chyběly důkazy jiné. Z dostatečně podobného modu operandi u dvou zločinů se vyvozovalo, že osoba, která spáchala jeden zločin, spáchala i ten druhý.

„Souhlasím, Mikeu, ale už nám zbývá jen hodina. Nemám čas zabránit inspektoru Ramirezovi, aby dneska ty důkazy předložil. Musím sehnat Hillary, nechat ji v Kanadě podepsat místopřísežné prohlášení a to pak nějak dostat sem. To může trvat několik dní. Promluvím s O’Malleym a zeptám se ho, jestli tu můžu zůstat o něco déle. Něčemu jsme na stopě, jenom potřebuju víc času, abych zjistila čemu a mohla přednést řádné námitky. Musím vědět jistě, že ty střípky budu schopná poskládat přesvědčivě dohromady. Na tohle máme jen jeden pokus.“

Ellis cítil, jak v něm naděje pohasíná jako plamínek dohořívající svíčky. „Za pár hodin mě přesunou do věznice. Sama víte, jaké tam mám vyhlídky, Celio. Do týdne mě odrovnají.“

Celia Jonesová bezmocně zavěsila. Mike Ellis měl pravdu. Vinen, nebo ne, v kubánském vězeňském systému nevydrží tak dlouho, aby na tom záleželo. A jí se stále nepodařilo najít nic dostatečně konkrétního, čím by inspektorův případ vážně zpochybnila. Zatím měla jen spekulace, žádný nezvratný důkaz. Instinkt jí ale našeptával, že policie se mýlí.

Pak si vzpomněla na kopie dokumentů, které si ráno vytiskla ve Slepé uličce. Úplně na ně zapomněla, přitom v nich možná najde Mikeovu krevní skupinu. Bude-li jiná než ta, kterou předkládají detektivové v rámci forenzních důkazů, říkala si v duchu, možná ještě bude čas dostat Mikea ven.

S trhnutím vytáhla listy papíru z aktovky, rozhodila je na posteli a rukou spěšně zašátrala v kabelce pro brýle na čtení. Letěla očima po dokumentech a pátrala po lékařské zprávě.

Díky bohu, byla mezi nimi. Zběžně si ji prohlédla. Mike měl krevní skupinu A. Celia se znovu začala přehrabovat v papírech, tentokrát ve snaze najít zprávu z laboratoře, kterou jí okopíroval Ramirez. Na jakou skupinu ukazovaly ty skvrny na povlečení? A, nebo AB?

Když konečně našla lékařův dokument, v rychlosti mrkla na hodinky. Měla necelou hodinu. Zatraceně. Vzorky z prostěradel ukazovaly rovněž na krevní skupinu A. Tak tohle Ramirezovy argumenty jenom posílilo.

Právnička ztěžka dosedla na postel, až zavrzala péra v matraci. Možná ji první dojem nezklamal a Mike je přece jen vinen. Nebylo by to poprvé, co ji instinkt zklamal. Škoda, zrovna se jí začínal zamlouvat. Ovšem pokud toho chlapce skutečně znásilnil a zabil, pak si svůj ortel zaslouží.

Jonesová znovu sklopila zrak k hodinkám. V těch pár desítkách minut, které jí zbývaly, už nic nezmůže. Ramirez už je nejspíš na cestě do kanceláře státního žalobce, anebo brzy vyrazí.

Vzala do ruky další dokumenty a začala se jimi pročítat. Služební záznamy Mikea Ellise ležely hned nahoře.

Bylo mu třicet osm let, byl tedy o šest roků mladší než ona. K policejnímu sboru nastoupil v šestadvaceti a dalších dvanáct let strávil na oddělení hlídkové služby. Žádné kázeňské prohřešky, naopak dost pochval.

Asi před půl rokem, přesněji 2. června 2006, byl s parťákem Stevem Sloanem povolán k „potížím s nějakým mužem“ v drsné části Ottawy. Na místě se pak něco zvrtlo. Podle útvaru zvláštního vyšetřování měl podezřelý nůž, jímž Mikea pořezal v obličeji, než detektiv stačil vytáhnout zbraň. Sloan držel pistoli v ruce, ale došlo k potyčce a ona omylem vypálila. Kulkou zasáhl sám sebe a na místě zemřel. Mike navzdory zraněním nakonec zbraň vylovil a podezřelého zabil. S největší pravděpodobností ho čekala medaile za statečnost.

I to se stávalo. Civilisty často překvapovalo, že útočník s nožem dokáže zranit nebo zabít policistu vyzbrojeného pistolí, ale bylo to jako kámen, nůžky, papír. Někdy zkrátka papír vyhrál.

Mike se nejdřív dával dohromady na nemocenské, a když se u něj rozvinuly opakující se záchvaty úzkosti, dostal sociální příspěvky na invaliditu. Do práce se vrátil v listopadu, ale z oddělení hlídkové služby jej přeřadili do jednotky zabývající se zneužíváním dětí a sexuálními zločiny a povýšili ho na detektiva.

O’Malley ho nejspíš chtěl mít někde, kde ho nebude ohrožovat agresor s nožem nebo pistolí, říkala si Jonesová. Mike byl hrdina a šéf mu chtěl dát šanci, aby se pořádně zotavil. Pěkné zotavení. Zavřený v kubánském vězení, kde pomalu umírá hlady.

Pokud došlo ke střelbě, účastníci incidentu museli docházet za psychologem. Žena zalistovala hromádkou papírů. Výborně. O’Malley poslal i poznámky lékaře, který dělal psychologický posudek. Mikea Ellise vyšetřoval doktor Richard Mann, působící na oddělení. Celkem s ním měl šest sezení, třetího se na lékařovu žádost zúčastnila i Hillary. S přihlédnutím k Mikeově chronické depresi, úzkosti a zábleskům z oné události diagnostikoval u detektiva chronickou posttraumatickou stresovou poruchu.

Mike se psychiatrovi svěřil, že má od oné události potíže se spánkem i s obrovským pocitem viny za Sloanovu smrt.

„Jak se vyrovnáváte se skutečností, že jste zabil člověka?“ otázal se podle poznámek lékař. Na což Mike odpověděl: „Měl jsem to být já, ne Steve.“

Hillary před oním osudným okamžikem chtěla, aby se manžel nechal testovat, protože se jí nedařilo otěhotnět, ale on se zdráhal. To bylo podle všeho příčinou partnerských neshod. Steve Sloan zemřel pouhý den poté, co Hillary oznámila, že je nečekaně těhotná. Následující týden potratila.

Psychiatr si povšiml, jak ztráta dítěte Mikea poznamenala a že pokud měl nějaké pochybnosti o otcovství, rázem se rozplynuly. „Pokud jde o manželčino těhotenství, projevuje subjekt řadu rozporuplných emocí. Rozpolcenost je nevědomá, ukazuje se však v extrémní podobě.“

Což znamená co? Že Mike děti nechtěl, dokud o jedno nepřišel? Zatímco Hillary, podle Apirovy puntičkářské zprávy o nálezech z pokoje číslo 612, zájem o mateřství zcela ztratila. Žena toužící po dítěti obvykle neužívá antikoncepci, uvědomila si právnička. Za tímhle vztahem leží ještě jiný příběh, tím si byla jistá.

Dočetla posudek až do konce, ale neobjevila nic užitečného. Navíc už bylo stejně pozdě. Necelých třicet minut.

Povadle se probírala laboratorními a lékařskými zprávami, které si od Mikea vyžádal doktor Mann. Náhle její pozornost upoutaly výsledky Mikeova základního lékařského vyšetření, které absolvoval kvůli medikaci. Prohlédla si je ještě jednou, pozorněji, a potom se znovu zadívala na Mannovy poznámky a laboratorní zprávu uvádějící detektivovu krevní skupinu. Nakonec je pročetla všechny dohromady, aby se ujistila, že jim skutečně rozumí.

S bušícím srdcem vyběhla ze dveří na chodbu a po schodech sprintovala do vestibulu, v ruce jediný list papíru.

Modlila se, aby byl v hotelu funkční fax, aby Ramirez ještě neodešel z policejní stanice, aby ho ještě zastihla. Dřív než obviní nevinného.

Kancelář státního žalobce se nacházela hned přes ulici od policejní stanice. Inspektor Ramirez už scházel ze schodů, složku s důkazy a materiály k případu v ruce, když na něj zavolal jeden z policistů.

„Máte na telefonu tu právničku z Kanady. Tvrdí, že je to naléhavé.“

Inspektor okamžik zvažoval, že se zapře a nechá si od ní vzkázat, co potřebovala, ale nakonec převládl smysl pro čestnost. Musí však ten hovor zkrátit na minimum. Vyběhl po schodech zpátky nahoru a dlouhými kroky přešel chodbou do své kanceláře. Zmáčkl blikající tlačítko na telefonu a zvedl sluchátko.

„Musím dodržet termín, seňoro Jonesová,“ oznámil úsečně a sklopil zrak k hodinkám. „Je mi to opravdu líto, ale musím jít. Mám necelou půlhodinu na to, abych odnesl podklady pro obvinění do kanceláře státního zástupce.“

„Prosím, pane inspektore. Mám lékařské záznamy, které prokazují, že můj klient toho chlapce neznásilnil, nemohl. Vaše forenzní důkazy míří na někoho jiného. Než odejdete, podívejte se prosím na to, co jsem zjistila. Jsem v hotelovém business centru, a hned jak zavěsím, pošlu vám tu zprávu faxem. Je to jen jedna stránka, moc vás prosím.“

Ramirez několik vteřin váhal. „Máte pár minut, déle čekat nemůžu.“

Nadiktoval jí číslo faxu a podrážděně zavěsil. Pokud jde jen o nějakou zdržovací taktiku, nechá tu ženskou zatknout. S pohledem upřeným na hodinky přešel k faxovému přístroji.

Fax během několika vteřin skutečně zazvonil a vysoukal ze sebe stočený termopapír. Ramirez jej odtrhl a očima proletěl obsah. Krevní test Mikea Ellise – prokazující, že má skupinu A. Proč ta žena tolik trvá na tom, aby tuhle informaci obdržel, když jenom posiluje jeho argumenty?

Naštvaně zavolal Apirovi, ale lékař byl zrovna mimo dosah telefonu. Inspektor mu zanechal zprávu na záznamníku: Oznámil, že právě vyráží předat podklady k případu státnímu žalobci, ale nechá lékaři na stole v kanceláři zprávu, na kterou by se měl podívat. Ta Kanaďanka si totiž podle všeho myslí, že obsahuje něco důležitého. K ostatním zprávám a prohlášením se tenhle dokument může přiřadit později, Ramirez však dal jasně najevo, že za žalobcem míří hned teď.

Na dřevěné židli za stolem v inspektorově kanceláři seděl mrtvý chlapec a klátil nohama. Už teď se ve smrti nudí, blesklo muži hlavou. Nejradši by si hrál.

Svižným krokem vyšel Ramirez zpět na chodbu a seběhl schody po dvou. Venku se spěšně protlačil železnou bránou a sprintoval ke státnímu žalobci. Otevřel těžké dřevěné dveře, pokynul ostraze a utíkal po schodech do třetího patra, kde se nacházela žalobcova kancelář. S těžkým oddechováním se právě chystal předat dokumenty Luisi Perezovi, aby je oficiálně zaregistroval, když se rozezvonil žalobcův telefon.

„To je pro vás, Ricardo,“ oznámil Perez. „Hector Apiro.“

Předal Ramirezovi sluchátko a tázavě povytáhl obočí. Bylo 13:51.

„Co se děje, Hectore?“ vyhrkl inspektor. Pevně sevřel sluchátko v dlani a odvrátil se, aby Perez neviděl, že se mu třese ruka. Sotva popadal dech.

„Prošel jsem si tu zprávu, kterou ti poslala ta kanadská právnička. Je to hodně zajímavé,“ pravil patolog. „Seňor Ellis loni v červnu užíval anxiolytika, ale ještě než mu je předepsali, absolvoval kontrolní hematologické vyšetření kvůli funkci jater – to se dělá proto, aby se dalo rozpoznat jejich případné poškození. Tyhle léky mají na játra dost nepříznivý dopad.“

„Promiň, Hectore, nechápu, co se mi to pokoušíš sdělit,“ přerušil ho Ramirez. Dýchal stále přerývaně. Zbývaly pouhé minuty, neměl čas na zdlouhavé vysvětlování.

„Omlouvám se, dostávám se k tomu. Ty testy prokazují, že Ellis má v krvi antigen Lewisové a že má sice krevní skupinu A, ale je nonsekretor. A to důležité skutečně je.“

„Nechápu, Hectore. Co to znamená?“

„Znamená to, že do tělních tekutin seňora Ellise se nevylučují látky prokazující jeho krevní skupinu, jako je tomu u jiných lidí. Takže z jeho spermatu, ani třeba ze slin, se zkrátka jeho skupina určit nedá, pouze a jedině z jeho krve. Jinými slovy kdyby to semeno na ložním prádle a v těle toho kluka bylo jeho, žádnou krevní skupinu bychom nerozpoznali. To je podstata nonsekretorů.“

„Zjistil jsi přece, že je to áčko,“ namítl Ramirez zmateně.

„Přesně tak, Ricardo. Což potvrzuje, že to sperma pochází od někoho jiného.“

Ramirez cítil, jak se jeho obvinění ze znásilnění tříští na tisíc kousků. Opět se mu nedostávalo vzduchu, jen z jiného důvodu než před okamžikem. „Chceš říct, že je nevinný?“

„Nemůžu potvrdit, že v tom nebyl namočený. Ale tělní tekutina, kterou jsem objevil v těle toho mrtvého chlapce, pochází od útočníka, který byl z povahy věci sekretor. Takže ano, toho znásilnění se dopustil někdo jiný.“

„A kdo teda?“

„Ech, Ricardo, v té fázi, kdy odeberu vzorek DNA a povím ti, jestli patří muži tmavé pleti, nevysokému nebo chlupatému, ještě nejsme. Umím jen srovnat vzorky, které budu mít k dispozici, takže pokud mi nějaké poskytneš, budu ti schopen hodně rychle říct, jestli pocházejí od stejného člověka. Na 99,999 procent. Samozřejmě za předpokladu, že k tomu budu mít náležité potřeby.“

Jedna minuta do termínu. Ramirez nebyl ani v nejmenším přesvědčen, že by Kanaďan do případu nebyl namočený. Co ty fotografie z jeho pokoje? A ta prázdná tobolka? Stejně jako on o Kanaďanově vině nepochyboval ani Sanchez, jehož metodám se sice vždycky věřit nedalo, ale instinktu ano.

Zbývá mu pořád dost důkazů na to, aby je mohl předložit? Apirův odborný posudek se změnil. Chce-li Ramirez držet podezřelého nadále ve vazbě a hledat další důkazy, musel přijít s plánem pro porotu. Jenomže ten neměl a neměl ani čas ho vymýšlet.

Fotografie nezachycovaly mužovu tvář, takže inspektor nemohl prokázat, že násilníkem je seňor Ellis či že právě on si snímky strčil pod matraci. Kapsle od rohypnolu byla prázdná a nebylo možné ji vysledovat přímo k chlapci. Pokud jde o vraždu, neměl inspektor ani místo činu, ani vražednou zbraň, a s ohledem na nový důkaz dokonce ani motiv. Těžko by soudní porotě vysvětloval, proč by někdo zabíjel dítě, které sám neznásilnil.

Měl by ty materiály předat tak jako tak a doufat, že se mezery ve vyšetřování podaří zacelit později? Pokusit se na něco vymluvit a požádat o víc času? Vyhověl by mu žalobce, když byl právě svědkem jeho strany hovoru s Apirem? Luis Perez byl sice zkorumpovaný, ale ne hloupý.

Anebo by měl jediného podezřelého nechat jít? Na to, aby se rozmyslel, měl necelých deset vteřin.

Luis Perez trpělivě vyčkával, ale po očku také sledoval čas. „Předložíte ty papíry, Ricardo?“ zeptal se. „Už to skoro nestihnete.“

Možná má Sanchez pravdu, blesklo inspektorovi hlavou. Možná že obvinit viníka falešně je skutečně snadnější. Natáhl paži a podal složky žalobci.

„Ano. Díky, že jste mi umožnil ten telefonát.“

„Nějaké potíže s případem?“

„Jen nějaké nedorozumění s doktorem Apirem. Dám to do pořádku.“

Ramirez vyšel z budovy a vrátil se na policejní stanici. Ve svém rozrušení ani nezasalutoval hlídači a vystoupal po schodech nahoru.

Kanadští úředníci budou vzteky bez sebe. On však učinil jediné myslitelné rozhodnutí – a teď jen doufal, že bylo správné. Pokud se prokáže, že je seňor Ellis nevinný, vždycky ho můžou propustit později. Pokud přežije vězení.

Nechá tedy Kanaďana prozatím ve vazební cele a odloží jeho přesun do věznice ještě o jeden den. Přinutí tak jeho právničku k rychlému jednání a kdoví, třeba se díky ní nakonec Ellis vzepře osudu.

Celia Jonesová zavěsila a ukončila tak mezistátní hovor. Sakra, sakra, sakra. O’Malley zuřil. Mikea Ellise večer převezou do vězení a co pak? Neměla tušení.

Dokázala si jasně představit, jak bude inspektor Ramirez argumentovat: Mikeovu účast na zločinu nelze vyloučit jenom proto, že chlapce neznásilnil. Stále byla ve hře ta kapsle a nalezené fotografie. A co se týká námitky, že kompaktní disk a snímky mohl v pokoji nechat předchozí host, tomu zkrátka inspektor nevěřil.

Jonesová zalezla do sprchy. Pokusila se smýt z kůže pach porážky, než se převlékne do čistých šatů.

Poté začala znovu pročítat svoje poznámky, složku k případu, přepisy rozhovorů. Skončila těsně před šestou. U pokojové služby si objednala salát a prošla osnovu vlastní zprávy k téhle záležitosti. Pořád jí něco nesedělo, avšak nebyla schopná určit co. Něco tu nehrálo.

Musí najít tu ženu z baru, nic jiného jí nezbývá. Jestli Mikea Ellise usvědčí z něčeho, co neudělal, jestli ho jako nevinného popraví… Před očima spatřila řadu vojáků s puškami a představila si výstřely. Mikeovo tělo padající k zemi, oči zavázané šátkem. Zakrvácené, bez života. Opět se jí vybavil mrtvý skokan, jeho polámané tělo ve sněhu.

Nikdy by si to neodpustila.

V hotelové hale letmo kývla na Miguela Arteze, a aniž čekala na jeho pomoc, vyšla prosklenými dveřmi na ulici. Spěšně kráčela do El Bar s úmyslem nechat barmanovi další peníze, aby jeho zájem neopadl.

Jakmile překročila práh podniku, užasle spočinula zrakem na světlovlasé ženě nápadně připomínající Hillary Ellisovou, jež vzpřímeně seděla u baru.

Žena dlaní zlehka přejížděla po koleni jednoho z turistů, v melírovaných vlasech vsazené růžové brýle ve tvaru srdíček. Muž byl trochu při těle, na sobě měl propocené triko hokejového klubu Toronto Maple Leafs a papírovým ubrouskem si otíral mokré čelo. Náklonnost blondýny jej zjevně těšila.

Ženin pohled zachytil barman a hlavou pokynul k Celii Jonesové. Blondýna stáhla dlaň z mužova kolena.

Jonesová se usadila vedle zavalitého turisty a šeptem zamumlala: „Ta žena je zapletená do policejního vyšetřování. Být váma, tak v tichosti odejdu, dokud to ještě jde.“

„Proboha,“ hlesl muž, znechuceně pohodil na pult pár pesos a zmizel. Ani se neohlédl.

Žena vypadala spíš rozmrzele než naštvaně. „Proč jste to udělala? Co jste mu řekla?“

Jonesová otázku ignorovala. „Jmenuju se Celia Jonesová, jsem právnička Mikea Ellise.“

„Žádného Mikea Ellise neznám. Je mi líto, seňoro, ale nejspíš si mě s někým pletete.“ Neznámá se odvrátila.

Právnička se k ní naklonila blíž, ale mluvila stále tiše. „Poslouchejte mě. Vím, kdo jste, a vím, co děláte. Ode mě vám nehrozí žádné nebezpečí. Musíte mi věřit, nedělám pro policii.“ Nebyla to tak docela lež. Pro kubánskou policii nepracuje. „Snažím se zjistit, jak se tady dá získat rohypnol. A slyšela jsem, že vy jste u sebe o Štědrém dni nějaký měla. Právě když jste se s mým klientem setkali.“

„Nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

„O rohypnolu. Té znásilňovací droze.“

„A podle vás mám tuhle věc mít zrovna já? Tyhle drogy neužívám,“ ohradila se blondýna pobouřeně. „Nemám to zapotřebí. Klidně si zkontrolujte moji tašku, moc toho s sebou nenosím. Jenom pár kondomů, ty se tady dost těžko shánějí. Nemáte náhodou nějaký?“

Šibalsky se usmála. Pokoušela se využít svého šarmu, ale na Celii Jonesovou nezapůsobila. Právnička zavrtěla hlavou.

„Tak to mám smůlu,“ odtušila neznámá.

„Co tenhle koktejl?“ Jonesová ukázala na mojito, které nechal na baru kanadský tlouštík. „Pokud to pošlu na rozbor, najdou v tom nějaký rohypnol? Raději se mi svěřte. Hledá vás totiž policie. Za to, že teď ještě nesedíte ve vězení, můžete děkovat jenom mně.“

„Vážně nemám páru, o čem to mluvíte, seňoro Jonesová.“

„Přestaňte si hrát na chytrou,“ opáčila Kanaďanka. „Mike Ellis strávil tři dlouhé, nepříjemné dny ve vazební cele na policejní stanici za něco, co neudělal.“

„Ve vězení? Za co?“ vyhrkla žena šokovaně.

Jonesová ztišila hlas ještě víc. Jinetera, nebo ne, barman je bedlivě sledoval a nemohla vědět jistě, od koho dalšího si nechává platit. „Za smrt malého kluka, který je s váma nějakým způsobem spojený.“

Po této informaci se žena napřímila. „Malý kluk? Který? Tak honem, povězte mi to! Který kluk? Jde o Artura?“

„Takže jste ho znala. Odkud?“

Kubánka neodpověděla, ale oči se jí zalily slzami. Jonesová hodila na pult pár bankovek za její pití. „Pojďme si popovídat někam jinam. Potřebuju vědět, co se tu o Štědrém dni stalo.“

Žena nemotorně spustila nohy na zem a natáhla se pro plátěnou tašku. Když slézala z barové stoličky, musela se přidržet ramene Jonesové, aby nespadla. Měřila bezmála sto osmdesát centimetrů a byla hubená jako lunt. Zašátrala ve vlasech pro brýle. „Jak se jmenujete?“ zeptala se Kanaďanka.

„María. Kam jdeme?“ otázala se žena a stěží potlačovala slzy.

„Někam do bezpečí. Kde nás nebude nikdo poslouchat.“

„Tak co, pane inspektore, převzal Luis Perez ty podklady? Vznese obvinění?“ zajímal se detektiv Sanchez.

„Ano, ale máme problém.“ Ramirez podřízenému v rychlosti osvětlil nový důkaz. „Za pár minut mám schůzku s ministrem – musím se ujistit, že náš úřadující prezident rozumí situaci. Pokud by se seňoru Ellisovi stalo něco ve vězení dřív, než ho usvědčíme, mohlo by to znamenat problémy. Narušení obchodních vztahů s Kanadou.“

Proč musí být seňor Ellis zrovna policejní detektiv? pomyslel si Ramirez. A proč mu poslali zrovna tak dobrou právničku, když po světě běhá spousta neschopných? Tahle ženská, Celia Jonesová, mu pěkně komplikuje život.

„Dej seňoru Jonesovou sledovat. Musíme najít Ellisova komplice a zdroj těch drog a podle mě nás za jedním z toho určitě dovede. Musí teď jednat rychle, ví, že má málo času. Nechal jsem ji při tom, že jejího klienta dneska večer převážíme do vězení.“

„A ne snad?“

„Až zítra. Nechci, aby se mu něco stalo dřív, než budeme moct prokázat jeho vinu. Příliš riskantní. Perez to obvinění přijal jenom proto, že si myslí, že mu z toho něco kápne. Slyšel mě mluvit s Apirem a ví, že v tom případu něco skřípe, akorát neví co. Ta zpráva od seňory Jonesové u těch dokumentů není, nechal jsem ji u Apira. Až si ale Perez projde všechny materiály a dá si to dohromady s tím, co náhodou vyslechl, nejspíš po ní bude chtít peníze.“

„A to obvinění stáhne,“ odtušil Sanchez nešťastně.

„Pokud se dohodnou na ceně? Samozřejmě. Podstatou všeho je ten lék, Rodriguezi. Pokud si seňor Ellis nedovezl rohypnol na Kubu sám, pak ho ta tobolka z jeho pokoje spojuje s tím, kdo mu ho dal. Ten lék je klíč. Potřebujeme zjistit, jak se sem dostal. A stejně tak na to musí přijít seňora Jonesová, aby klientovi zachránila krk. Ještě netuší, že Luis Perez přijímá úplatky.“

„Ovšem brzo to zjistí.“ Sanchez otráveně odmašíroval z kanceláře.

Mrtvý chlapec se přestal točit na židli, zadíval se na inspektora a natáhl před sebe prázdné dlaně.

Vyšly do svitu odpoledního slunce. Přes polostín na náměstí pokračovaly po Paseo de Martí až k Trocaderu a poté zamířily západně k Avenida de Italia, dalšímu širokému, stromy lemovanému bulváru. Jonesová se rozhlédla kolem sebe. Nikdo, s výjimkou pár toulavých psů, je nesledoval.

„Tady.“ Kubánka pokynula rukou k lavičce z tepaného železa, obklopené palmovými stromy a rozkvetlými keři. „Tady obvykle bývá soukromí. Někdy si sem vodím klienty, taky si občas chtějí jen povídat.“

Sundala si sluneční brýle a hřbetem ruky otřela slzy z očí. Na krásné tváři zůstaly šmouhy po řasence. „Ten chlápek teď v baru… Věděla jste, že jde o klienta?“

„Jo, to mi došlo.“

„Škoda,“ vzdychla María. „Nesnáším, když přijdu o platícího zákazníka.“ Znovu si osušila oči. „Víte jistě, že ten mrtvý kluk je Arturo?“

„Ano.“

„Jak zemřel?“

„Bití a sexuální napadení. Tělo se našlo v oceánu.“

„Bože můj,“ zvolala žena. „Chudák kluk.“ Sklopila hlavu a rozplakala se. Po několika minutách se napřímila a zrakem vyhledala oči Jonesové. „Kdy k tomu došlo? Na Štědrý den?“

„Jak to víte?“

Žena se opět tiše rozvzlykala. Pak si nasadila růžové sluneční brýle a Jonesová viděla, s jakou námahou se snaží ovládnout.

„Povězte mi o tom chlapci víc. Jak jste se s ním seznámila?“

„Jak mám vědět, že neděláte pro policii?“

„Zatkli Mikea Ellise. Myslí si, že s tím má něco společného.“

„A má?“

„Ne.“

„Proč bych vám měla věřit?“

„Protože tvrdí, že byl s váma. A pokud je to pravda, nemohl to udělat.“

Žena pokývala hlavou. „Můžu vám důvěřovat?“ zeptala se nejistě.

„Budete muset.“

María odpověď okamžik zvažovala. „Dobře. Řeknu vám všechno, co vím.“

„Budu si to psát, nevadí? Jak se jmenujete příjmením?“ Jonesová si vytáhla zápisník a tužku.

„Svoje pravé jméno znám jenom já a moje matka, a ta už ho nejspíš taky zapomněla. Tady mě znají jako Maríi Vasquezovou. Než vám odpovím na otázky, potřebuju vědět jedno: Trpěl? Trpěl malý Arturo?“

„Domnívám se, že ne. Zemřel rychle, podle patologa kolem půlnoci.“

„Díky bohu aspoň za to. Měl jít přímo domů. Dohodli jsme se, že půjde přímo domů.“

„Znala jste ho natolik dobře, aby vám na něm záleželo. Kdo to byl?“

„Prostě kluk, kterého jsem se snažila chránit. Byl hodný, zasloužil si lepší život.“

Žena znovu sklopila hlavu a rozplakala se. Otřásala se v ramenou. „Proč ale zatkli jeho?“ ptala se. „Seňor Ellis byl na Štědrý den se mnou, a když jsem odešla z hotelu, Arturo ještě žil. Seňor Ellis při mém odchodu úplně odpadl. Těžko by tuhle hrůzu mohl spáchat on.“

„Někdo mu podstrčil do pokoje důkazy a já musím zjistit kdo. Potřebuju, abyste řekla policii, že jste tu noc s Mikem byla. Jedině tak ho dostanu z vězení dřív, než ho někdo zabije. Jste jeho jediná naděje.“

„Uvědomujete si, že pokud se k tomu přiznám, můžou mě zavřít za prostituci? Mohla bych ve vězení strávit spoustu let.“

„Uvědomujete si vy, že Mike může skončit za vraždu před popravčí četou? Řekněte mi, kdy přesně jste byla v jeho pokoji. A kdy jste odešla.“

Kubánka povzdechla a pomalu kývla na souhlas. „Moc dlouho jsem tam nepobyla, zhruba od jedenácti do půl dvanácté, možná o něco míň. Akorát jsem ho stihla uložit do postele. Skoro okamžitě usnul a několik hodin se určitě ani nepohnul.“

Otřela si oči. „Pořád nemůžu uvěřit, že je Arturo mrtvý. Takový milý kluk, ze všeho se radoval. Takový opravdový, chápete? Zlobil, ale rád si hrál.“

„Jak jste se s ním seznámila?“

María zaváhala. Jonesová vycítila, že něco zamlčuje.

„Jednou jsem ho viděla na Plaza de Armas, zrovna ho otravovali policajti. Bylo mi ho líto, tak jsem tomu poldovi řekla, že jsem jeho matka. Byla to lež, ale aspoň mu nikdo neublížil. Byl to tak příjemný chlapec, takové spokojené dítě. Potom jsem mu někdy nosila jídlo, když měl hlad. A taky jsem věděla, že s těma klukama, co s nima chodil žebrat, se řítí do průšvihu, do něčeho hodně zlého.“

„Co tím myslíte?“

„Asi před týdnem mi Arturo řekl, že za nimi chodí nějaký Nasim a platí klukům za to, že se nechávají fotit. Vždycky s ním chodil ještě jeden, nějaký Kubánec. Seňor Ellis se s ním vlastně setkal – myslím s Nasimem. Ten taky přišel na Štědrý den do baru, právě když jsme tam seděli. Seňor Ellis ho pak ale poslal pryč.“

„Ten chlápek se slamákem? Ten Brit, to je Nasim?“ Další díl skládanky zapadl na své místo.

„Ano, jak to víte? Vodil ty kluky do opuštěného baráku na Campanario. Nejdřív po nich chtěl, aby mu pózovali na fotky, ale podle toho, jak o tom Arturo mluvil, jsem věděla, že jde o sexuální pozice. O moc víc mi neřekl, strašně se styděl. Byla jsem si jistá, že ho zneužívají.“

„Co jste dělala?“

„Nemohla jsem jim bránit v tom, aby tam chodili. Tahle děcka jsou naprosto zoufalá a udělají všechno, aby přilepšila rodinám. Nasim jim řekl, aby do toho baráku přišli i na Štědrý den, že jim dá víc peněz a nějaké sladkosti. Ostatní chtěli, aby šel Arturo s nimi, ale já jsem tušila, co by se mohlo stát. Musela jsem ty chlapy nějak zastavit. A tak jsem šla do toho domu na Campanario s ním. Byl tam jen Nasim. Řekla jsem mu, aby ty kluky nechal na pokoji a že ho udám na policii. To jsem taky udělala a myslela jsem si, že Arturo bude v bezpečí.“

„Takže jste volala na policii?“

„Ano. Nepředstavila jsem se, ale pověděla jsem tomu člověku všechno, co vím. Dokonce jsem mu dala adresu toho baráku. Jenže Nasima nikdo nezatkl, což mi došlo, když jsem ho viděla v tom baru.“

„Proč šel Nasim toho večera do El Bar?“

„Aby mi mohl vyhrožovat. Věděl, že jsem ho udala, a rozčílilo ho to. Řekl mi, že jsem jenom hloupá puta, že má vlivného přítele a ten mi ublíží, jestli kdy ještě otevřu hubu. Prstem udělal tohle.“ Naznačila podřezání krku. „Řekl mi, ať nestrkám nos do věcí, do kterých mi nic není. Vyděsilo mě, že Nasim ví, že jsem na policii volala já.“

„Bála jste se, že dostal tip od někoho z policejního sboru.“

„Jak jinak by to zjistil? To, že si dál chodí po ulicích a není ve vězení, znamenalo, že mně hrozí nebezpečí.“

„Jaké?“ otázala se Jonesová.

„Že zmizím, seňoro. To se tu stává častěji, než byste řekla.“

„Proč jste o ničem z toho nepověděla Mikeovi?“

„Co bych mu tak řekla? Měli jsme spolu strávit noc, takže jsem věděla, že aspoň do rána mi nic nehrozí. A myslela jsem si, že když se Nasim dozví, že můj klient pracuje v nějaké jiné zemi u policie, nechá Artura na pokoji.“

„Mike byl váš klient?“

„No samozřejmě. Dohodli jsme si v tom baru schůzku, přesně na sedm. Domlouvali jsme se po internetu.“

„Mike tvrdí, že vás nikdy předtím neviděl.“

„To ne, ale to odpoledne mi poslal e-mail.“

„Podepsal se vlastním jménem?“ vyptávala se Jonesová.

„Jasně že ne. Takhle po internetu mi muži jméno nikdy nesdělujou. A já nikdy, za žádných okolností, nesděluju to svoje jim.“

Právnička si v hlavě přehrála rozhovor s Mikem Ellisem. Po chvilce zavrtěla hlavou. „To nedává smysl, Marío. Mike strávil o Štědrém dni skoro celé odpoledne s manželkou, byl s ní až do večeře. V hotelu navíc nemá přístup na internet, server už několik dní nefunguje. Nechápu, jak by vás mohl kontaktovat. Musel to být někdo jiný.“

„Ale posadil se na třetí stoličku. Takhle vždycky poznám svoje klienty. El Bar, třetí stolička u baru, přesně v sedm hodin večer.“

„Kdy jste se s ním takhle domluvila?“

„To odpoledne, nějak kolem půl šesté. Proč?“

„V tom případě to Mike být nemohl. Existují svědci, kteří ho v tu dobu viděli na nábřeží Malecón. Ještě s manželkou.“

Jonesová se na okamžik odmlčela. Nechtěla ženu zbytečně děsit – na druhou stranu, toho chlapce zavraždili. María Vasquezová měla důvod k obavám.

„Mám takový pocit, že to na vás někdo nahrál. Ten, kdo s vámi tu schůzku domluvil, je v tomhle všem nějak namočený. Má prsty i v Arturově smrti.“

„Jak jste k tomuhle došla?“ otázala se Kubánka vyděšeně.

„Protože pokud vás nekontaktoval Mike, nikdo jiný se ten večer přesně v sedm v El Bar neobjevil. Až na Nasima. Patřil ten snad někdy k vašim klientům?“

„Jistěže ne,“ ohradila se žena. „Svoje klienty si pečlivě vybírám.“

„Pak mi řekněte, jak tak přesně věděl, kde a kdy vás najde. Nevěřím, že šlo o náhodu.“

„To mě nenapadlo. Takže podle vás mě našel na internetu, a jak se říká, vylákal mě do El Bar? Proboha, mohla jsem být mrtvá. Jo, to musí být ono.“ Opět si osušila slzy. „Víte, je to paradox. Když to oznámím policii, bude je víc zajímat, že jsem si s někým psala po internetu, než ten sex. Můžou mě zavřít už jen za připojení. Pět let za neautorizovanou internetovou operaci.“

Tahle země byla vážně šílená. „Proč zrovna El Bar?“ zajímala se Jonesová. „Proč ne nějaký jiný podnik?“

„Kvůli Fidelovi, to je barman. Dává na mě pozor. Nemám v tom baru co pohledávat a on je za malý poplatek ochotný přimhouřit oči. Varuje mě, když vidí policajty.“

„Stejně, jak vás ten chlap na internetu vůbec našel?“

„Mám vlastní stránku.“

„Žila jsem v domnění, že Kubánci na internet nemají přístup.“

„Není to jednoduché, seňoro, ale nic není nemožné. Koukněte.“ Z tašky vytáhla mobilní telefon. „Tohle bych taky mít neměla. Ale mám. Musím si dávat pozor, aby mě neobvinili z prostituce, mohla bych strávit roky ve vězení. Takže k hledání klientů používám počítač, tak jako ostatní holky.“

„Vybíráte si vždycky zahraniční turisty?“

„Ano,“ pokývala hlavou. „Jezdí sem lidi z celého světa. Dokonce sem zavítá i pár Američanů, i když je to proti zákonu. Musíme si ale dávat pozor, všechny nás můžou zavřít. Takže je nejlepší chodit někam, kde kvůli vám budou jiní ochotní zalhat. Například do El Bar.“

„Povězte mi ještě o tom muži, s kterým jste se měla setkat. Co ještě vám utkvělo v paměti?“

„Nic moc. E-maily psal anglicky a zněly trochu naléhavě, pokud si vzpomínám. Chtěl mě hned to odpoledne.“

„Vzpomenete si ještě na něco z baru? Nebo na něco o Nasimovi?“

Žena se na okamžik zamyslela. „Ani ne. Ne. Jenom, že potom, co se tam objevil, se seňor Ellis strašlivě opil. Tak rychle, až jsem si o něho začala dělat starosti. Říkala jsem si, že ho radši odvedu do hotelu. Musela jsem ho tam skoro odnést.“

„Viděl vás v hotelu Miguel Artez?“

„Ten portýr? Samozřejmě. Miguel zná všechny holky, za pár pesos nás pouští dovnitř za zákazníkem. Dokonce pomohl seňoru Ellisovi do výtahu. To už se seňor Ellis sotva držel na nohách.“

„Takže Artez policii lhal. Tvrdil, že se Mike vrátil sám, že jste tam vůbec nebyla.“

„No jistě, to mě vůbec nepřekvapuje. Miguel není hloupý, nepůjde do vězení kvůli někomu jako já, jenom aby mě ochránil. V životě by nepřiznal, že do hotelu pustil nějakou Kubánku s opilým turistou. Nejdřív by ho propustili a hned nato zavřeli.“

„Ostraha tam tu noc nebyla?“

„Na Štědrý den? To v hotelech pracuje minimum zaměstnanců. Všichni chtějí být na mši nebo doma s rodinou.“

„Měla jste s Mikem pohlavní styk?“ S ohledem na ložní prádlo by to mohl být ten nezvratný důkaz, který bude policie vyžadovat, aby Maríi Vasquezové uvěřila.

„K ničemu nedošlo, seňoro. Seknul sebou a já jsem odešla. Kvůli těm Nasimovým výhrůžkám jsem měla velkou starost o Artura.“

„Vzala jste peníze z pokojového sejfu?“ zeptala se Jonesová. A v tu chvíli jí došlo, jak zmizela Mikeova peněženka.

Kanadskou právničku poslední vývoj událostí nepotěšil a stejně tak zklamal i detektiva Sancheze. Jak se zdálo, o nic radostněji se netvářil ani ministr vnitra.

Ta lékařská zpráva, ujistil Ramirez politika, ještě neznamená, že je Ellis nevinný. Znamená pouze, že tu noc se v pokoji objevil ještě někdo jiný, někdo, kdo nechal svoje semeno na Ellisově posteli a svoje spodní prádlo v komodě.

„Najdeme ho, pane ministře, věřte mi. Seňor Ellis toho vraha musí znát a nový důkaz vylučuje ženu.“

„V tom případě to musí být muž.“

Á, ano, odtušil Ramirez v duchu. Ministrova proslulá schopnost dedukce. „S největší pravděpodobností taky cizinec. Za celou svoji kariéru jsem nikdy neslyšel, že by při sexuálním zločinu zemřelo dítě rukou Kubánce.“

„Homosexuál?“

Ramirez zavrtěl hlavou. „Pochybuju. Muž – ale mohlo jich být i víc –, který toho kluka nadrogoval a pak se ho tak bezstarostně zbavil, ho brutálně znásilnil jen pro vlastní potěšení. Není to totéž, jako když se uspokojují dva plnoletí chlapi.“

Ano, i na Kubě žili muži, kteří dávali přednost pohlavnímu styku s jinými muži, ale to byli homosexuálové, nikoliv pedofilové. Osamělí muži nucení skrývat svou přirozenost. Opovrhovaní policisty nejenom na Kubě, ale jak měl sám možnost se přesvědčit, také v Rusku. Zdálo se, že je vnímají jako ohrožení latinskoamerického a slovanského machismu.

Za ty roky si Ramirez na homosexuálech všiml jedině toho, že se při domácích rozepřích často uchylovali k dramatickým násilnostem. Jako třeba muž, který právě seděl ve vazbě: třiačtyřicetkrát bodl svého milence skleněným střepem, protože ho mylně podezříval, že je mu nevěrný. Žárlivost byla v gay komunitě podle všeho velké téma. Muži dokázali být stejně zákeřní jako kterákoliv žena.

V Havaně policisté homosexuály obtěžovali a někdy i mlátili. Ramirez podobné projevy krutosti na svém oddělení tvrdě trestal. Jednoho z detektivů, kteří se takto chovali, sesadil a poslal zpátky na ulici. Dnes se muž mohl leda tak opírat o kandelábr.

Všichni jsme Kubánci, říkal si inspektor. Máme štěstí na společného nepřítele v podobě Američanů – a alespoň se tolik nezaobíráme vlastními potížemi. Nesmíme útočit jeden na druhého kvůli věcem, které nedokážeme ovlivnit, například kvůli tomu, koho milujeme.

„Přesně toho jsme se báli,“ pronesl ministr. „Vrah toho kluka přijel na Kubu právě proto, že tu najde děti, které může takhle zneužít. I směšné drobné přimějí hladové děcko k věcem, o kterých by nikdy ani neuvažovalo, kdyby mělo plný žaludek. Američani a to jejich embargo. Všechno je to jejich vina.“ Zakroutil hlavou. „Detektiv Sanchez teď tedy tu kanadskou právničku sleduje, ano?“

„Jestli její klient ví, kdo toho kluka znásilnil, pak ona taky. A pokud to neví, brzo to zjistí. Je jenom otázkou času, kdy podezřelého kontaktuje nebo kdy on vyhledá ji.“

Seňora Jonesová je pak dovede přímo k Ellisovu komplici, tím si byl Ramirez jistý. K muži, který znásilnil a s největší pravděpodobností také zabil Artura Montenegra.

„Doufejte, že se nemýlíte, Ramirezi.“

Po schůzce s nadřízeným jel inspektor zpátky do Staré Havany, nešťastný sám ze sebe. Byl unavený a podrážděný. Jeho jasný případ rozložil jediný list papíru, jediný skutečný důkaz, který poskytla kanadská právnička.

Zaparkoval svůj malý modrý vůz a vykročil po betonovém chodníčku k policejní stanici. Mrtvý chlapec hopsal vedle něj – vyhýbal se prasklinám.

Inspektor vystoupal po schodech ke své kanceláři. Po Rodriguezi Sanchezovi ani stopy, což byla dobrá zpráva; znamenalo to, že právnička je v pohybu. Ramirez zavolal spojovatelce a požádal ji, aby mu pár minut nepřepojovala žádné hovory. Potřeboval chvíli přemýšlet o své budoucnosti, profesní i jiné.

„Přepojujte mi akorát manželku nebo detektiva Sancheze, nikoho jiného. A sekretářku pana ministra, kdyby náhodou, samozřejmě. Gracias.“ Ačkoliv nebylo pravděpodobné, že by mu ministr volal. Jeho implicitní pohrůžka se vznášela ve vzduchu jako obláčky kouře z jeho doutníku.

Ramirez otevřel zásuvku a vytáhl lahev anejo. Nalil si sklenku a vzápětí ještě jednu. Sledoval, jak se mu zklidňují rozklepané prsty a jak ztrácejí svou nezávislost. Poprvé téměř po týdnu se muž oddal myšlenkám na svoji chorobu.

Nový rok už je za dveřmi. Rok 2007 představoval nový start pro celý svět a možná i pro Kubu.

Navzdory ministrovu opakovanému ujišťování o Castrově zdravotním stavu – vlastně právě kvůli němu – byl Ramirez přesvědčen, že je Fidel Castro vážně nemocný. Ve vzduchu visela změna a inspektor nechtěl promrhat zbytek života starostmi o budoucnost. Na výčitky svědomí neměl čas a dospěl k závěru, že tohle je jediný způsob, jak vše zvládnout. Koneckonců nikdo nikdy neví, kolik času mu ještě zbývá. Mrtvý, jenž mu chodil v patách, si před utopením nejspíš myslel, že ještě nachytá spoustu ryb.

No jo. Vánoční prázdniny už skoro končily a Ramirez se nevzdával naděje, že najde čas na to, aby se pomiloval s manželkou a přesvědčil ji, že je všechno v pořádku, i když tomu tak nebylo. Jediný druh pohlavního a společenského styku, pomyslel si sarkasticky, který kubánská vláda ještě nereguluje.

Mrtvý chlapec stydlivě odhlédl.

„Byla jste to vy, že ano? To vy jste Mikeovi vzala tu peněženku.“

María Vasquezová pokrčila rameny. „Za tu noc mi dlužil. Nemohla jsem za to, že se tak opil. Štědrý den patří k nejlepším nocím v roce, všechny si účtujeme s přirážkou. Přijít o takový kšeft jsem si nemohla dovolit. Jo, vzala jsem mu peněženku a doufala jsem, že si bude myslet, že ji někde ztratil. Ale nic jiného už jsem nesebrala, přísahám. Jenom to, co mi dlužil.“

„Proč jste ji brala celou? Proč ne jenom ty peníze?“

„Byl tak opilý, že jsem si nebyla jistá, jestli si ráno bude pamatovat, na čem jsme se domluvili. Bála jsem se, že kdybych vzala jenom peníze, myslel by si, že ho někdo okradl. A kdyby pak zavolal na policii, dost lidí nás vidělo spolu. Mohli by mě zavřít. Bylo lepší nechat ho při tom, že tu peněženku vytratil.“

To dávalo smysl. Celia Jonesová se ani neodvažovala pomyslet, jaký by byl trest za prostituci doplněnou o krádež.

„Kreditní karty i pas se navíc dají vystavit znovu, turisti je ztrácejí v jednom kuse. To pro mě by sehnat jiného štědrovečerního klienta bylo mnohem náročnější. Nevzala jsem si o nic víc, než na co jsem měla nárok.“

V tomhle ji Jonesová chápala. „A pak jste se vydala hledat Artura.“

„Ano. Věděla jsem, že policii věřit nemůžu. Že ho neochrání, když chrání Nasima. Vyklouzla jsem po zadním schodišti a utíkala až na Plaza de Armas. Kluci odtamtud mi řekli, že Arturo leží na Plaza de Marzo a že je zraněný. Tak jsem letěla zase tam. Sotva jsem ho uviděla, naplnily se moje nejhorší obavy. Obličej měl samou modřinu. Tvrdil, že ho nějaký chlápek zatáhl do auta. Ten druhý, ne Nasim. Že ho přinutil něco vypít. Pak už si nic nepamatoval.“

María znovu sklopila hlavu a rozplakala se. Jonesová ji pohladila po ruce.

„Tak jsem mu dala tu peněženku, aby měl z něčeho radost. Mohl si s ní třeba hrát nebo to všechno za pár pesos prodat… Koneckonců byly Vánoce a nic jiného jsem u sebe neměla. Na Kubě nejsou žádné hračky, seňoro. Navíc jsem si tu peněženku nemohla nechat – kdyby mě zastavila policie a našla u mě cizí doklady, zavřeli by mě i za to.“

Pak si na něco vzpomněla a pousmála se. „Moc se mu líbil ten zlatý odznak. Pořád mu ale bylo špatně a byl zmatený. Přikázala jsem mu, aby šel přímo domů do postele, a kdyby se někdo vyptával na tu peněženku, ať řekne, že ji našel. Bydlel hned za rohem. Měla jsem zůstat s ním,“ hlesla a znovu zavzlykala. „Byl by ještě naživu.“

„A proč jste nezůstala?“

María zavrtěla hlavou a právnička dál nenaléhala. Už tak se žena zjevně cítila provinile.

„Vypadá to teda docela jasně,“ pronesla Kanaďanka. „Nasim Artura vyhledal potom, co jste se rozloučili, a zabil ho.“

Žena pokývala hlavou a popotáhla.

„Jak se dostal do Mikeova pokoje?“ přemítala Jonesová nahlas.

„Kdo?“

„Nasim. Je to jediný člověk, který to na Mikea mohl navlíct. Měl fotografie Artura a ostatních chlapců a ty fotky s Arturem někdo strčil Mikeovi pod matraci.“

„Seňor Ellis ten večer ztratil klíč od pokoje. Museli jsme si vzít z recepce náhradní.“

Jonesová se zamyslela. „Možná ho neztratil. Možná mu ho Nasim v tom baru ukradl.“

„Pamatuju si, že seňor Ellis měl bundu přehozenou přes Nasimovu stoličku a pak mu spadla na zem. Možná, že Nasim vzal ten klíč právě tehdy. Musel to stihnout do hotelu ještě předtím, než jsme tam dorazili my. Měl dost času zkoušet klíč ve všech dveřích, až se jedny prostě otevřely. Tyhle plastové karty se používají jenom v novém křídle.“

„To on Mikea v tom baru zdrogoval,“ uvědomila si Jonesová. „Měla jsem za to, že jste to byla vy. Věděl, že rohypnol Mikea zpomalí, takže bude mít dost času na to, aby nastražil důkazy.“

„Podle vás Nasim Artura nadopoval a zneužil ještě předtím, než šel do El Bar?“ opáčila Kubánka.

Jonesová přikývla. „Nejspíš jo, časová osa by tomu nasvědčovala. A potom se ho vrátil zabít, aby ho umlčel.“

„Já si říkala, jak je možný, že se seňor Ellis tak strašně opil. Byl tak namol, že ani nemohl souložit, a to jsem předtím v životě nezažila, nikdy.“

„Kolik jste toho vypila vy?“ Právnička si nebyla jistá, jak věrohodně by María Vasquezová působila, kdyby tu noc byla opilá i ona.

„Já? Měla jsem jeden drink, mojito. Seňor Ellis mi pak nalil ještě sklenku rumu, ale ten já nepiju, jenom při oslavách. Tak ho vypil sám.“ Vtom se jí doširoka otevřely oči. „On vlastně vypil můj drink. Myslíte, že chtěl Nasim zdrogovat mě?“

„Nevím, je to možné.“

„Díky bohu, že jsem se toho nedotkla. Už bych byla mrtvá.“ Jinetera před hrudí naznačila znamení kříže. „Proč by se ale Nasim snažil hodit na seňora Ellise vraždu, která se ještě nestala?“

Jonesová se na okamžik zamyslela. „Nechtěl na něj hodit vraždu, ale znásilnění. Věděl, že je to cizí policajt. Musel se bát, že Ellisovi budete vyprávět, jak si vodí děti na Campanario, a že se Ellis vaším sdělením bude dál zabývat.“

„Pak to celé dává smysl. Když Nasim nastrčil ty důkazy do hotelového pokoje, mohl si s Arturem dělat, co chtěl, a hodit to na seňora Ellise. A pokud má někoho uvnitř policejního sboru, lehce navedl vyšetřovatele přímo k seňorovi.“

Anonymní stížnost, která tak příhodně vyústila v prohledání Mikeova hotelového pokoje následujícího dopoledne, určitě přišla od Nasima, jenž pravděpodobně vlastní mobilní telefon. Falešně obvinit Mikea Ellise se mu podařilo velmi elegantně. „V pokoji se ale našel ještě jeden důkaz, Marío. Stopy semene na ložním prádle shodné se spermatem v těle toho chlapce.“

„Nasim měl u sebe snímky, které ho vzrušovaly. Netrvalo by mu to dlouho. Kromě toho jsme v tom baru seděli ještě nejmíň hodinu potom, co odešel. Takže času měl dost.“

„V tom případě toho Nasima musíme najít,“ prohlásila právnička. „Máte ponětí, kde by mohl být?“

„To ne,“ odvětila María, „ale pokud se přes svůj policejní kontakt dozví, že se v tom vyšetřování šťouráte, možná se vrátí do toho baráku, kam si ty kluky vodil. Aby se zkusil zbavit důkazů, co by ho usvědčovaly ze zločinu. Já bych to na jeho místě rozhodně udělala.“

Celia Jonesová pokývala hlavou. María Vasquezová se možná živila jako šlapka, ale nebyla hloupá. Přesně to by někdo jako Nasim udělal. Kryl by si záda.

„Pojďte, zavedu vás tam,“ navrhla Kubánka naléhavě. „Měly bysme vyrazit dřív, než po sobě stihne zahladit stopy. Vím přesně, kde to je.“

Právnička si půjčila ženin mobilní telefon a zavolala Ramirezovi, jenomže nebyl v kanceláři a nezastihla ani Sancheze. Podle Maríe však byla ulice Campanario jen pár bloků od nich.

Kubánka měla na nohou deseticentimetrové podpatky, ale nezdálo se, že by jí bránily v rychlé chůzi. Jonesová se cestou zeptala: „Kolik vám měl klient za tu noc zaplatit?“

„Asi sto amerických dolarů. Dneska sice nemají žádnou hodnotu, ale to nebude trvat dlouho. I když později všechny tyhle domluvy popřu. Vážně nechci skončit ve vězení za prostituci. Nebo podstupovat převýchovu.“ Zamračila se. „Jedno vzdělání mi bohatě stačilo.“

„Proto mluvíte tak dobře anglicky?“ otázala se právnička.

„Díky. Stejně jako všichni na Kubě jsem měla angličtinu ve škole. A pak mi ještě rok pomáhal výborný učitel, lékař. Měl rád literaturu a hodně mi četl. Jednoho dne bych ráda vystudovala univerzitu, tohle dělám jenom kvůli penězům. A někdy taky doufám, že třeba potkám hodného chlapa, co mě bude brát takovou, jaká jsem.“

Odbočily doprava na San Miguel a potom doleva na Campanario. María ukázala na třípatrový činžovní dům se zabedněnými okny, jenž stál na opačné straně ulice.

„Tamhle.“ Vykročila směrem k budově.

„Měly bychom počkat na policii, Marío,“ varovala ji Jonesová a chytila ji za paži. „Jestli tam na někoho narazíme, nemáme se ani čím bránit.“

„Mluvte za sebe,“ oponovala žena a sundala boty s jehlovými podpatky.

Budova se halila do hluboké tmy. Celia Jonesová chvíli čekala, než oči uvyknou černotě. „Které patro?“ šeptla a sevřela v dlani kámen, který vyškubla z drolící se zdi.

„Třetí,“ odpověděla María stejně tiše. Stála za ní tak blízko, že právnička cítila její dech na zátylku.

Jonesová doufala, že pokud bude potřebovat, vybaví se jí poznatky z policejních tréninků bojových umění. Dávno vyšla ze cviku, ale dlouhá léta tancovala salsu a udržovala se tak v dobré kondici.

Pomalu stoupaly po kraji rozvrzaného dřevěného schodiště. Mezi deskami přibitými přes někdejší okna čas od času probleskl proužek denního světla.

Budova byla úplně opuštěná. Většinu domovních dveří vysadili, pravděpodobně už našly uplatnění jinde. Po osvětlení ani památky, veškeré vybavení zničené. Elektřina nefungovala. „O to zábradlí se neopírejte,“ nabádala Jonesová společnici šeptem. „Je uvolněné.“

Konečně vyšplhaly do třetího patra. María ukázala k místnosti napravo na konci chodby. Jonesová jí šla v patách a snažila se našlapovat co nejtišeji, přesto podlaha pod jejíma nohama bolestně sténala. María byla stále bosa, boty sevřené v dlaních. Kanaďanka slyšela její rychlý, přerývaný dech a v uších jí zněl tlukot vlastního srdce.

Zastavily se a čekaly, jestli je někdo nezaslechl, jestli v domě není ještě někdo jiný, ale všude byl klid. Ani ptáci neškrábali o okenní římsy.

Právnička pokynula Maríi rukou a společně překonaly posledních pár kroků k bytu. Patřil k těm několika, které dveře ještě měly, momentálně pootevřené. Jonesová se do nich zlehka opřela.

Prkna tu byla z oken sundaná, takže dovnitř proudilo světlo. Kanaďanka dveře otevírala, co nejpomaleji to šlo. I tak zavrzaly.

Na zaprášené podlaze ležela ušpiněná matrace a byly tu patrné stopy pohybu. Opodál se válely prázdné plastové lahve, vedle leželo pohozené žluté dětské triko. Ale nikdo tu nebyl.

Jonesová otevřela dveře dokořán a opatrně vstoupila. Rozbitým oknem proletěla zrnka prachu, na zem dopadaly skomírající paprsky slunce.

„To je ono,“ konstatovala právnička. „Bezpochyby. Pozor, ničeho se nedotýkejte, Artura nejspíš zabili právě tady.“

„Co teď?“ zeptala se María.

„Zavoláme inspektoru Ramirezovi a počkáme tu na něj. Kdyby se náhodou objevil Nasim.“

Popošla ještě o krok dopředu, přičemž se úzkostlivě vyhýbala stopám na podlaze, a zadívala se důkladněji na malé žluté triko. Matrace byla potřísněná krví a vedle ní ležely modré dětské tenisky bez tkaniček.

„Ty jsou Arturovy,“ řekla María. „Ale když jsem ho viděla na Štědrý den naposled, tak je na sobě neměl. Tohle je příšerné místo. Muselo být strašné zemřít zrovna tady.“

Jonesová zaslechla, jak se dole otevřely dveře. Někdo stoupal po schodech. „Ticho,“ šeptla a vystrčila hlavu ze dveří. Před sebou spatřila dýnko slaměného klobouku.

„To je Nasim!“ křikla a vyběhla chodbou k rozviklanému schodišti.

Nasim se obrátil a rozběhl se po schodech dolů, některé přeskakoval. Pod schodištěm ztěžka dopadl na nohy a vyrazil z domovních dveří. Sprintoval po popraskané asfaltové ulici Campanario směrem k nábřeží Malecón, nohama pumpoval jako o závod. Slamák mu sjel z hlavy a bláznivě se kutálel po chodníku.

Byl rychlý, ale Jonesové se podařilo ho dohnat. Skočila mu na záda a oba se zřítili k zemi. Nasim ve snaze zmírnit pád na obličej pod sebe na poslední chvíli strčil obě ruce a právnička ho tvrdě přišpendlila k zemi. María běžela kousek za nimi; jednou botou mávala ve vzduchu jako palicí.

Ženám se podařilo vyškubnout Nasimovy ruce zpod jeho trupu a složit mu je za zády. Jonesová se mu celou vahou opírala o bedra, přesto se divoce zmítal a snažil se uvolnit. „Musíme ho nějak svázat.“

María vytáhla z tašky šátek. „Tady, vemte si tohle.“

Společnými silami svázaly muži zápěstí a převrátily ho. Teprve tehdy zjistily, že Jonesová nepřemohla Nasima. Před nimi ležel Miguel Artez.

Co to sakra má být? „Co tady děláte? Proč jste utíkal?“ vyštěkla Celia Jonesová.

Odtáhla portýra k jedné z budov a opřela ho o zeď. Miguel Artez, sedící na hlíně a plevelu s rukama svázanýma za zády, se rozesmál.

„Všechno mi řekni, ty parchante!“ obořila se na něj María Vasquezová a přiložila mu ke krku jehlový podpatek jako nůž. „Pověz mi, co se stalo Arturovi.“

Artez neodpověděl. Jonesová při pohledu na muže ani nebyla tolik překvapená, jak by se možná dalo čekat. Na rozdíl od Mikea mu nikdy nevěřila – byl příliš nápomocný, příliš snaživý a příliš ochotný vypomoct s jakoukoliv potíží, která se objevila.

„Policie je na cestě,“ utrousila. „Ta už vás mluvit přinutí.“

„Policie?“ zopakoval Artez a znovu se potichu rozesmál. „Nemáte ponětí, do čeho jste se to namočila, seňoro.“

„Ale mám. Policie už si to s váma za znásilnění a vraždu toho chlapce vyřídí.“

„Co to melete?“ Portýr se napřímil a úsměv mu zmizel z obličeje. „O žádný vraždě nic nevím.“

„Arturo Montenegro,“ hlesla María, sklonila se a vrazila muži pořádnou facku. „Víš velice dobře, o kom mluví. Bylo mu osm.“

„Au,“ zamrkal Artez a tvář mu zrudla. „Nemusíš mě bít. Věř mi, netuším, o čem je řeč.“

„Víš moc dobře, co se mu stalo, ty šmejde,“ opáčila María a udeřila muže ještě jednou. „Ty a Nasim jste zabili Artura a pak jste se to pokusili hodit na seňora Ellise. Řekls policajtům, že byl na Štědrý den sám, přitom víš, že jsem s ním byla já. Zmetku! Lhal jsi a kvůli tobě skončil seňor Ellis ve vězení. Mohli ho zabít.“

Z portýrova nosu se spustil tenký pramínek krve. „Přestaň mě mlátit,“ zaúpěl. „Nikoho jsem nezabil, jenom jsem dával fotky na internet. Nahrával jsem je Nasimovi, aby se na ně mohli dívat i ostatní. Chlapi, kterým se to líbí.“

„Lháři,“ odsekla María a chystala se k další ráně, když ji Jonesová zarazila.

„Jakže? Cože jste dělal?“

„Fotky. Nasim si ty kluky fotil a já mám přístup na internet. To u nás není tak běžný, jak sama víte, seňoro. Někdy ty snímky vyvěšuju online pro klienty, nic víc. Takovej malej kšeftík.“ Zadíval se prosebně na Jonesovou a pokrčil rameny. „Jsem prostě podnikavec, to je všechno.“

„Spíš bisnero,“ utrousila María. „Vychcanec.“

„Co jste tu dělal?“ ptala se Jonesová dál.

„Nasim mi dneska odpoledne napsal e-mail, že se tu se mnou chce setkat a předat mi další snímky.“

„Nehraj to na nás,“ osopila se na něj María. „Přiznej se, to tys Artura znásilnil. To ty jsi ten Habanero, o kterým mi Arturo povídal. Byls v té místnosti, když se ty fotky, ty odporný fotky pořizovaly!“ Sevřela ruku v pěst.

„To teda nebyl!“ Artez se úzkostlivě podíval nejprve na ni, pak na Jonesovou. „Přísahám, šel jsem sem dneska úplně poprvé. Obvykle mi Nasim předává fotky na flešce a scházíme se u něho v hotelu. O falešném obvinění seňora Ellise nic nevím, netušil jsem, že ho z něčeho obvinili, ani že by se to vůbec mohlo stát. Nikdo mi nic neřekl. Já jsem akorát zpracovával Nasimovy fotky, přísahám.“

„Špatná odpověď,“ odtušila María a tentokrát zasadila muži ránu pěstí. Kanaďanka slyšela, jak mu v nose zapraskala chrupavka.

„Seňoro, prosím, ať už mě nemlátí,“ žadonil Artez. „Říkám vám pravdu.“

María napřáhla pěst k dalšímu úderu, ale Jonesová ji znovu zarazila. „On Artura o Štědrém dni znásilnit nemohl, Marío. Celou noc stál u hotelových dveří. Musel to být Nasim.“

Kubánka svěsila paži, avšak prsty měla stále zaťaté. „S tím nosem máš pech,“ konstatovala suše. „Ale máme tu skvělé plastické chirurgy. Kromě toho to tvému obličeji dodá charakter.“

Vtom se ozval zvuk motoru a všichni tři otočili hlavu k ulici Campanario, po níž se šinul policejní vůz.

Detektiv Rodriguez Sanchez zaparkoval hlídkový vůz a vystoupil. Věnoval trojici tázavý pohled a pak si všiml, že Miguelu Artezovi teče z nosu krev.

„Co se to tu děje?“

„Dala mi ránu,“ postěžoval si portýr a zaklonil hlavu, aby zastavil krvácení. „María. A chystala se to zopakovat.“

„Vy buďte zticha,“ pronesl Sanchez přísně. „S vámi sepíšu hlášení později. Ještě než cokoliv řeknete, chci slyšet verzi těch žen. Takže se znovu ptám: Co se to tu děje?“

Slova se ujala Celia Jonesová. „Měl byste hledat britského turistu, křestním jménem Nasim. To on znásilnil a zabil Artura Montenegra. Miguel tvrdí, že jenom dával Nasimovy fotky Artura a dalších dětí na internet, ale Nasimovi při jeho útocích někdo pomáhal. Nějaký Kubánec, musel to být Miguel. Podle mě tomu Britovi pomohl zbavit se těla. Jeho sestřenice Juanita má auto.“

„Já jsem to nebyl,“ zaúpěl Artez. „Přísahám! Jenom jsem nahrával ty fotky.“

„Vy mlčte,“ přikázal mu Sanchez.

Obrátil se zpátky k Jonesové. „Inspektor Ramirez měl pravdu. Říkal, že nás dovedete ke komplici seňora Ellise.“

„Seňor Ellis s tím nemá nic společného,“ vložila se do věci María. „Artura zabil Nasim. Já jsem tu noc se seňorem Ellisem byla, je úplně nevinný. A ráda bych si vzala ten šátek, je to můj oblíbený.“

Sanchez ze zadní kapsy vylovil želízka, rozvázal Artezovi zápěstí a vzápětí je znehybnil pouty. Šátek vrátil Maríi, s trhnutím zvedl Arteze za kovový řetízek ze země a převedl ho k policejnímu vozu. Hrubě ho vstrčil na zadní sedadlo a zabouchl za ním dveře.

María si mnula klouby na rukou. Už začaly natékat.

„Jsem ráda, že jsem nemusela použít tohle.“ Sehnula se pro boty a s láskou se zadívala na jehlové podpatky. Když se obula, s úsměvem se obrátila na Jonesovou. „Byly drahé a je těžké je u nás sehnat. Ale já jsem jako slepá veverka, vždycky ten oříšek najdu.“

„Všechno je nahoře, byt ve třetím patře,“ sdělila právnička Sanchezovi a ukázala k budově. „S těmi důkazy, které se v té místnosti povalují, bude mít forenzní oddělení pěkné terénní cvičení. Říkaly jsme si, že radši zamíříme přímo sem, kdyby se chtěl vrátit a zahladit stopy.“

„Všechno do sebe zapadá,“ připustil Sanchez. „Ohlásím to a zavolám doktora Apira a naše techniky z laboratoře, aby se na to hned přijeli podívat. Nicméně máte pravdu v tom, že tenhle Nasim by se tu mohl každou chvílí objevit a může být nebezpečný. Bude lepší, když u toho nebudete, hlášení můžeme sepsat později.“ Vytáhl notes a zapsal si Maríino jméno. „Adresa?“ otázal se.

„Nestálá,“ odvětila žena.

Detektiv povytáhl obočí, ale dál se nevyptával. „Seňora Ellise do několika hodin propustíme, seňoro. A Nasima okamžitě zatkneme, to se spolehněte. I kdyby se nedostavil na schůzku s tímhle neřádem.“ Očima přejel k zadnímu sedadlu svého vozu. „Žádný strach, máme oči a uši po celé Havaně. Vlastně po celé Kubě. Ještě jednou děkuju za pomoc. A pokud už se do vašeho odjezdu neuvidíme, seňoro Jonesová,“ dodal, než vykročil k vozu, „přeju šťastnou cestu domů.“

Ženy zamířily k hotelu Parque Ciudad. Jonesová měla hlad a zmáhala ji únava, ale cítila se skvěle. Kubánské policii pomohla případ uzavřít a prokázala Mikeovu nevinu. Představovala si, jak bude šťastný Miles O’Malley, až mu tu novinu oznámí.

Když u dveří nehlídal Miguel Artez, María měla vstup do hotelu zakázán, a tak jí Jonesová nabídla, aby se sešly na večeři v restauraci Ambos Lados. Měl to být údajně další oblíbený podnik Ernesta Hemingwaye, se střešní terasou a nádherným výhledem na město.

María odmítla s vysvětlením, že tam nemá povoleno jíst s občanem cizího státu. Nezdálo se však, že by ji to nějak zvlášť mrzelo.

Jonesová tedy navrhla, že se mohou sejít jinde na něco menšího. María ale odmítla podruhé s tím, že chce najít starého přítele, jehož už roky neviděla.

Krátce Kanaďanku objala a byla pryč.

Apira docela překvapilo, když zavolali z recepce. Byl právě na pitevně a pracoval na jednom z těl. Jako vždy žádal, aby ho nikdo nerušil, a mohl tak řezat v naprosté tichosti. Rozmrzele seskočil ze schůdků a zvedl sluchátko.

„Je tu nějaká žena a chce s vámi mluvit,“ oznámila recepční. „Tvrdí, že je to osobní. Mám ji poslat pryč?“

V hlase Consuely Gomezové zněl jasný nesouhlas, který lékaře zaujal. Nestávalo se často, že by měl ženskou návštěvu, obzvláště takovou, s níž Consuela tak otevřeně nesouhlasila. „Samozřejmě že ne,“ opáčil, „hned jsem dole.“

S ještě větším překvapením lékař zpozoroval, kdo na něj čeká. Okamžitě ji poznal.

„Pane na nebi,“ vydechl potěšeně, „to už je let.“ Objal ženu krátkými pažemi. Gomezová, jež patologa nikdy neviděla projevovat city tělesně, byť takto neohrabaně, zůstala v údivu. „Pojď, udělám kafe.“

Recepční zamračeně pozorovala, jak dvojice kráčí k výtahu. Jineteras do budovy nesměly. Apiro se náhle obrátil. „Všechno je v pořádku,“ ujistil Gomezovou. „To je stará známá.“

Dveře výtahu se s vrznutím otevřely. Když nastupovali, Apiro věnoval obdivný pohled ženinu tělu. Výtah se s bzukotem rozjel a vyvezl je do třináctého patra.

„Víš,“ poznamenal lékař, „na smůlu já nevěřím. Většina domů dělá ze třináctého patra čtrnácté, jako by se celé poschodí propadlo do země. A lidi téhle iluzi klidně propadají.“ Zasmál se svým skřehotavým smíchem a přemítal, jak významně se iluze podílejí na lidském životě. Jak velkou část své práce věnoval tomu, aby alespoň z životů jiných lidí zmizelo jejich třinácté poschodí.

„Pod jakým jménem dneska vystupuješ?“ zajímal se. „Pořád María Vasquezová?“

„Ano,“ přikývla žena.

„Á, María. Matka Ježíšova. Vždycky jsem říkal, že je to dobrá volba.“

„Myslím, že vás zklamu tím, co se ze mě stalo. Těžko byste si pro mě tohle povolání představoval.“

„Pokud si dobře vzpomínám, říkávalas, že až vyrosteš, chceš být cizinkou,“ uchechtl se Apiro. „Ukaž se mi.“

I když se žena předklonila, stále se tyčila nad lékařovými sto dvaceti centimetry. Apiro prsty jemně přejel po jejích lícních kostech. „Nádhera,“ pravil. „Mimořádně krásné.“

„Gracias. To díky vám.“

„Ale vůbec ne,“ oponoval patolog. „Jenom jsem zvýraznil, co už tam bylo.“

María vykročila za lékařem. Na vysokých podpatcích doklapala po poněkud ušmudlané podlaze až k jeho nevelké kanceláři. Široké okno nabízelo výhled na oceán.

Všude se vršily stohy knih. Stála tu otočná židle jako pro školáka, kterou snad kdysi pokrýval plátěný potah, dávno prošoupaná až na vycpávku, a pod hromadami papírů se ukrývala stolička. Apiro ji přitáhl a zpod knih vylovil hrnek na kávu.

„Posaď se, udělám ti to kafe. Není na tebe moc pozdě?“

Žena zavrtěla hlavou.

Lékař našel i skleněnou nádobu na kávu. S omluvou odešel pro vodu a nechal návštěvnici v místnosti okamžik samotnou. Vrátil se s varnou konvicí, kterou zapojil do zásuvky. Pak nasypal do skleněné nádoby čerstvě pomletou kávu a zalil ji vroucí vodou. Nechal nápoj chvíli louhovat a poté stlačil perforovaný kovový píst, aby kávová sedlina zůstala na dně.

„Tohle se jmenuje francouzský kávovar,“ vysvětlil. „Kdo by to byl řekl, že Francouzi něco vědí o kávě?“ Nalil oběma hrnek silného nápoje. „Opravdová zrna,“ pravil. „Z černého trhu.“

María pár minut mlčky usrkávala. „Zlobíte se na mě?“ otázala se nakonec. „Že jsem odešla bez rozloučení?“

„Samozřejmě že ne. Nikdy bych nečekal, že zůstaneš,“ zalhal Apiro.

„Ani jsem vám nepoděkovala, že jste za tu operaci zaplatil.“

„Tys to věděla?“ Muž tehdy zákrok považoval za stejně dobrou investici svých nevelkých úspor jako jakoukoliv jinou. Pokud jde o lékařský materiál, který potřeboval, úpěnlivě žádal, půjčoval si, něco dokonce ukradl.

„Samozřejmě,“ odvětila María a oči se jí zalily slzami. „Nikdo pro mě nic tak hezkého nikdy neudělal.“

Lékař vytáhl z kapsy kapesník a podal jí ho. María si otřela slzy, složila látku na čtvereček a zase ji vrátila. „Chyběl jste mi, Hectore. Jsem moc ráda, že vypadáte tak dobře.“

„Já jsem ti chyběl?“ opakoval muž překvapeně. „Vážně?“

„No jistě,“ ubezpečila ho. Pohledem přejela po stěnách. „Myslela jsem si, že už budete dávno ženatý, ale žádné rodinné fotky tu nevidím. Jenom vaše diplomy a certifikáty. Neoženil jste se?“

„Já? Kdepak,“ ušklíbl se Apiro. „No vážně, která ženská by zrovna mě chtěla?“ Sklopil zrak ke svým krátkým nohám, jako by se odpověď sama nabízela.

María natáhla ruku a zlehka se dotkla jeho paže. „Každá inteligentní žena by za vás mohla být ráda. Řekla bych, že jsme vnímavější, než si o nás myslíte.“

„Hypoteticky řečeno to může být pravda, Marío, ale moje zkušenost s realitou je poněkud odlišná.“

„Moje taky,“ přitakala žena. „Ale právě vy byste mohl vědět, že soudit někoho podle vzhledu je nesmysl. Proměňujete vzhled lidí v jednom kuse.“

„To bylo dřív,“ hlesl Apiro. Nelhal. Přestal tu práci dělat té noci, kdy se právě ona sebrala a utekla z nemocnice. A zlomila mu srdce.

„Jestli na dnešek nemáte žádné plány, Hectore, říkala jsem si, že bysme mohli zajít na večeři,“ navrhla María nesměle. „Jeden můj přítel vlastní paladar. Je to tam útulné, docela romantické a skvěle vaří. Přijímá americké dolary a já jich zrovna pár mám. Ráda bych vysvětlila, proč jsem tehdy odešla tak náhle, ale radši bych se do toho pustila u sklenky vína. Obávám se, že to možná citově neustojím.“

„Paladar? My dva?“ otázal se Apiro. Bál se, že špatně rozuměl. „To myslíš jako rande?“

Ztuhl a čekal, že se při tom slově, které mu uklouzlo ze rtů, žena nahlas rozesměje. Obrnil se proti vlně studu, jež ho každou chvílí měla zaplavit. Absurdní představa. Romantika? Určitě se přeslechl.

„Ano,“ přisvědčila María s úsměvem na rtech. „Jenom my dva, Hectore. Přesně to jsem měla na mysli.“

„Ale tys byla moje pacientka,“ namítl. Nemohl uvěřit svým uším. Že i on přitahuje ji. „Existují určitá pravidla.“

„Byla jsem vaše pacientka skoro před devíti lety. Myslím, že etické otázky už můžeme vynechat, vy ne?“

Spatřil ten hřejivý pohled v jejích očích a ústa se mu roztáhla v úsměvu. Uvědomil si, že ať před lety utekla před čímkoliv, on to nebyl.

„Půjdu s tebou na večeři strašně rád, Marío, klidně stokrát, pokud si to budeš přát. Ale uvědom si, že jsem nikdy s žádnou ženou rande neměl. Nejsem si jistý, co se ode mě přesně čeká.“

„Vy si určitě nějak poradíte,“ uklidnila ho žena se smíchem. „Pokud jste smířený s tím, že vy můj první nebudete.“

„Bude mi ctí probojovat se do první stovky,“ usmál se Apiro.

„Vidíte, Hectore? Líp byste zareagovat nemohl. Ať měříte, kolik chcete.“

A několik vteřin poté se Hector Apiro stal prvním mužem, kterého kdy María Vasquezová políbila.

Mike Ellis neměl ponětí o čase, ale věděl, co přijde. Když se v chodbě ozvaly kroky, roztřásla se mu kolena. Dozorci otevřeli těžká železná vrata. Jeden z nich ho ostražitě pozoroval, ruku preventivně na obušku.

Ellis se rozloučil s ostatními. Victor Chavez mu popřál šťastný kapitalistický nový rok, Ernest Zedillo plný žaludek. Potřásli si rukama a poté byl Ellis vyveden do chodby.

Dozorce, jenž měl nazuté Ellisovy boty, mu sundal pouta z nohou. Ellis si promnul oteklé kotníky a šouravě následoval muže chodbou.

V kubánském vězení zemře, to věděl jistě. Ostatní vězni zjistí, co je zač, soudního procesu se nedožije. Šílel strachy, ale ze všech sil se snažil nedat nic najevo. Nikdy by ho nenapadlo, že zemře ve vězení. Mnohem pravděpodobnější se mu vždycky jevila sebevražda.

V chodbě stál detektiv Rodriguez Sanchez, v ruce pár tenisek. „Tohle vám posílá vaše právnička. Můžete jít.“

„Vy mě propouštíte?“ Ellis nevěřil svým uším. Podezíral detektiva, že na něj šije boudu. Klidně by ho mohl při odchodu střelit do zad a později tvrdit, že se zadržený pokoušel o útěk.

„Ano,“ potvrdil Sanchez. „Tímto okamžikem vás propouštím z vazby. Vaše právní zástupkyně vám vysvětlí proč. Veškerý majetek dostanete zpátky.“ Mrkl na dozorce a něco mu pověděl španělsky. „Až na ty boty. Jestli dobře chápu, tak ty jste věnoval.“

Předal Ellisovi peněženku, prsten a další předměty, které mu při příchodu vzali z kapes.

„Pas máte u inspektora Ramireze. Žádá vás, abyste si ho vyzvedl zítra u něho v kanceláři. Mimochodem peníze, které jste měl v kalhotách, jsem vám dal do peněženky, všechny. Na žádost inspektora Ramireze vám ministerstvo vnitra za dobu strávenou v našem zařízení nebude účtovat žádný poplatek.“

Ellis měl otlačenou kostrč a z několikadenního sezení a spánku na tvrdé zemi ve vazební cele byl celý rozlámaný. Zmateně se snažil zpracovat skutečnost, že je propuštěný. „To je všechno? Jak se dostanu zpátky na hotel? Odveze mě někdo?“

„Hotel je nedaleko, dá se tam dojít pěšky, ale ano, můžeme vám zavolat taxi, pokud chcete.“

„Takže už vážně nejsem zadržený?“

„Ne. Toho kluka zabil cizinec jménem Nasim s pomocí portýra z vašeho hotelu, Miguela Arteze. Ten nejspíš do vašeho pokoje nastražil ty důkazy, i když to popírá. Anebo tam pustil Nasima.“

Ellis pokýval hlavou, v šoku i s úlevou zároveň.

„Zdá se, že jsem se ve vás zmýlil, detektive Ellisi.“ Sanchez potřásl Ellisovi rukou. „Upřímně se omlouvám, vystavili jsme vás tu poměrně tvrdé zkoušce.“ Kanaďanovi neuniklo, že jej Sanchez poprvé za celou tu dobu tituloval policejní hodností.

„Omluva přijata,“ řekl Ellis. „Naštěstí jsem z toho vyvázl ještě docela dobře. A už jsem stejně potřeboval nové boty. Jen jsem rád, že jste našli skutečné viníky.“

„Určitě už se nemůžete dočkat návratu do Kanady, v Havaně jste si té dovolené moc neužil.“

„To je fakt. Čeká mě doma nějaké vyřizování.“

„V tom případě možná budete chtít odjet dřív, než jste měl původně v plánu.“ Nepřímo vyjádřené sdělení znělo jasně: Než si to detektiv Sanchez rozmyslí.

„Napadlo mě to samé,“ přitakal Ellis.

„Hezký zbytek pobytu, seňore. Ale nezdržujte se dlouho.“

Detektiv odešel a dozorci vrátili Ellisovi šaty. Kanaďan se na toaletě převlékl z vězeňské kombinézy a nasadil si hodinky. Dlouho v dlani převracel snubní prsten, až se rozhodl navléct ho na prsteník. Peněženku zastrčil do zadní kapsy kalhot a zavázal si tenisky.

Když vycházel z policejní stanice, čekal, že za ním každou chvílí někdo vyběhne, oznámí mu, že se stal omyl, a znovu mu nasadí pouta.

Sanchez však dohodu dodržel a venku stálo taxi. Bylo těsně po půl osmé večer. Ellis nastoupil do vozu a nadiktoval řidiči adresu hotelu. Stále popletený z náhlého zvratu událostí zaplatil řidiči bankovkami z peněženky a přešel po chodníku ke vstupním dveřím hotelu Parque Ciudad.

Otevřel mu průvodce. Detektiv si uvědomil, že Miguel Artez nejspíš sedí ve vězení.

„Našel jste tu peněženku, seňore Ellisi? Dost dlouho už jsem vás neviděl.“

„Ano,“ přitakal Ellis. Došlo mu, že průvodce netuší, co se stalo ani kde Ellis strávil poslední tři dny. „Ano, našel, díky.“ Nemělo smysl cokoliv vysvětlovat.

Sotva vstoupil do pokoje, zavolal Hillary. Pokud byla doma, nezvedala to, číslo jejích rodičů nebylo uvedeno v seznamu a zpaměti ho neznal. Stejně si nebyl jistý, jestli by s ním vůbec hovořili. Zkusil tedy Celii Jonesovou, ale nedovolal se ani jí. Nechal jí alespoň vzkaz na záznamníku a slíbil, že se ještě ozve.

Na jídlo, první kloudné jídlo po několika dnech, si zašel do hotelové restaurace. Ropa vieja, mletý steak, s černými fazolemi a žlutou rýží. Ani si neobjednal nic alkoholického, pouze vodu. Došlo mu, že jej celé dva dny nepostihl jediný záchvat úzkosti.

Poté co se vrátil na pokoj, zkusil opět zavolat právničce, ale opět bez úspěchu. Tu noc, na opravdové matraci, spal, jako když ho do pověstné vody hodí.

Tvrdě spal i pátečního rána, když se rozezvonil telefon. Ve sluchátku se ozvala Celia Jonesová.

„Omlouvám se, že jsem se neozvala dřív, Mikeu. Včera večer jsem musela podat zprávu O’Malleymu a taky jsem konečně zastihla manžela.“ V rychlosti mu sdělila podrobnosti Artezova zatčení. „Musíte být radostí bez sebe, že jste se z toho vězení dostal.“

„Ten pocit si neumíte představit. Dneska mám v plánu projít se po Staré Havaně a poprvé po měsících, no, možná už to bude déle, si trochu užít.“

„Já se taky chystám na výlet, autobusem do Vinales,“ oznámila žena. „Za půl hodiny odjíždíme. Chci vidět trochu přírody a setkat se s lidmi z veterinární kliniky, s kterými jsem jednala. Před chvilkou mi volal ředitel a potvrdil naše podezření: Rohypnol se jim ztrácel z dodávek už roky. Hned jak domluvím s vámi, zavolám ještě inspektoru Ramirezovi a řeknu mu, co jsem zjistila. Až se vrátím domů, ráda bych pro tu kliniku uspořádala sbírku. Ta žena nám vyšla maximálně vstříc.“

„To budou určitě nadšení, můžete počítat s mojí štědrou účastí. Kdy se vracíte do Kanady?“

„Zítra. Rozhodně chci být na Silvestra doma, navíc musím o tomhle všem ještě sepsat obsáhlé hlášení pro O’Malleyho. A spočítat výdaje. Už jenom vysvětlit našim účetním, jak jsem k čemu došla, bude pořádný oříšek, když vezmu v úvahu ty dvě zpropadené měny a fakt, že skoro na nic nemám účtenky.“

„Vy jste vážně z Ottawy, viďte?“ prohodil Ellis. Ottawa byla jedním z nejbyrokratičtějších měst na světě. Tedy alespoň si to myslel, než přijel na Kubu.

„No jo,“ zasmála se, ale z tónu jejího hlasu bylo patrné, že už přemýšlí nad něčím jiným.

„Ještě jednou děkuju za veškerou pomoc, Celio. Opravdu. Kdybyste sem nepřijela, ještě bych seděl ve vazbě. A možná už bych ležel pod drnem. Mám pocit, že vám vděčím za život.“

Ellise prožitá zkušenost změnila. Dostal druhou šanci na nový život a nehodlal ji promarnit.

„Hlavně to teď neberme po čínsku, že za váš život budu odpovědná až do smrti, ano?“ opáčila Jonesová se smíchem. „Kdy se chystáte domů vy?“

„Myslím, že taky zítra. Jestli se mi podaří změnit let. Musím dořešit pár věcí s manželkou, rozvod a tak. Je na čase, abych se k pár věcem postavil čelem.“

„No, doufám, že vám to všechno vyjde podle představ. Tak kdybychom se před odletem neviděli, přeju vám hodně štěstí. A šťastný nový rok.“

„Já vám taky. Ale uvidíme se přece v práci.“

„No jasně,“ přitakala žena spěšně. Než však zavěsila, rozloučila se s ním, jako by se neměli už nikdy potkat.

Inspektor Ramirez se právě účastní pitvy, informovala Celii Jonesovou spojovatelka, a nebude k zastižení ještě několik hodin. Právnička zanechala vzkaz a zeptala se, jestli je v kanceláři detektiv Sanchez. Spojovatelka ji přepojila a ze sluchátka se ozval mužský hlas.

„Nasim Rubinder včera spáchal sebevraždu,“ oznámil jí. „V tom baráku na Campanario se neukázal, i když jsme ho nechali sledovat. Artez nám řekl, že ho najdem v hotelu Plaza Martí, kde se ubytoval pod jménem Daljit Pradesh. Šli jsme ho vyslechnout, ale neotevřel. Nakonec jsme ho našli uvnitř na podlaze, vypadá to na předávkování rohypnolem. Podle doktora Apira zemřel někdy odpoledne. Vyhledali jsme jeho otisky v databázi Interpolu: V Anglii ho stíhali v nejmíň tuctu případů, obvinění ze znásilnění a šíření dětské pornografie vznesli už v roce 2005.“

Rubinder v Londýně vlastnil modelingovou agenturu, vysvětloval Sanchez, ale najímal náctiletá děvčata. Britské úřady věděly minimálně o čtrnácti případech, kdy použil znásilňovací drogy. Z pohlavního styku s dívkami pořizoval pornografické videozáznamy a zveřejňoval je na internetu. Po celostátním policejním zátahu byl ještě s několika členy pornografické skupiny zatčen. Z vazby ho propustili na vysokou kauci v hotovosti, přesto se mu podařilo uprchnout ze země.

„Co se dělo pak, není moc jasné,“ pokračoval detektiv, „na Kubu přiletěl teprve před dvěma týdny. Britské úřady jsme informovali a zpráva je přirozeně potěšila – Rubinderovým úmrtím se uzavře několik případů najednou. I my budem moct brzo ukončit vyšetřování smrti Artura Montenegra, zbývá jen dořešit posledních pár detailů.“

„To musíte být spokojený, detektive Sanchezi.“

„Že Nasim Rubinder spáchal sebevraždu, namísto co by ho ze světa sprovodil stát? Rozhodně je to míň papírování. Myslím ale, že inspektor Ramirez by ho byl radši viděl před soudem. Nicméně jsem rád, že jsme konečně našli toho pravého.“

„Co se stane s Miguelem Artezem?“

„Zatkl jsem ho za nelegální užívání internetu, za vpouštění kubánských občanů do státního hotelu, kuplířství a dětskou pornografii. Jde o vážná obvinění a s pokračujícím vyšetřováním přibydou další. Pořád nemáme to auto, kterým převezli chlapcovo tělo na Malecón. Vyslechli jsme i Artezovu sestřenici, ale vypadá to, že s tím nemá nic společného. Momentálně se zdá, že za smrt toho kluka nesou odpovědnost jenom Rubinder a Miguel Artez. Artez vinu samozřejmě popírá, ale žalobci v sobotu vznesou obžalobu. Naneštěstí pro ně, ale naštěstí pro nás, je na Kubě sobota pracovní den i pro ně.“

„Vaše obvinění se mi zdají docela podložená.“

„Miguel Artez bude určitě usvědčený,“ souhlasil Sanchez. „Pokud mu ovšem nebude pomáhat nějaký kanadský právník.“ Jonesová si nebyla jistá, jestli si má mužova slova vyložit jako kompliment, či nikoliv.

„Co pro vás tedy můžu udělat, seňoro? Chtěla jste s inspektorem mluvit kvůli něčemu konkrétnímu?“

„Jenom mu prosím vyřiďte, že mi dnes ráno volali z té vinaleské veterinární kliniky. Ředitel tvrdí, že se jim rohypnol ztrácí už několik let. Dneska se tam jedu podívat a vyzvednout si seznamy zásilek.“

Klinika nedisponovala faxovým přístrojem, ale Teresa Díazová, která měla na starost fungování kanceláře, přislíbila Jonesové udělat kopie. Pokud ovšem bude v kopírce dostatek toneru.

„Nemusíte se táhnout až do Vinales, seňoro, můžeme tuhle stopu sledovat sami. I když vám děkuju za snahu, opravdu. Jeden zmetek mrtvý, druhý sedí ve vazbě. Teď máme čas sepsat hlášení, nikam nespěcháme.“

„Už jsem si na ten výlet koupila lístek,“ řekla Kanaďanka. „Odjíždím za půl hodiny a těším se, že si konečně užiju Kubu jako turista. Navíc ty lidi z kliniky ráda poznám osobně, víte, byli ke mně opravdu milí. Uvidím, jestli jim po návratu do Kanady budu moct nějak vypomoct. Přinejmenším teď vezmu nějaké mýdlo z hotelu. Ale díky za všechno, určitě vám ty kopie hodím zítra ráno do kanceláře, než pojedu na letiště. A díky taky za informace o Nasimovi a o těch obviněních. Jsem fakt ráda, že už je Mike z cely venku. Nedovedu si představit, co by se s ním dělo, kdyby ho převezli do vězení.“

„Seňor Ellis měl štěstí, seňoro. Protože já si to představit dovedu, to mi věřte.“

Inspektor Ramirez chtěl vidět pitvu Nasima Rubindera na vlastní oči. Případ byl v zásadě uzavřen, přesto se chtěl inspektor přesvědčit, že je ten člověk skutečně mrtvý.

Stále byl otřesený snímky, které Sanchez objevil v Rubinderově hotelovém pokoji. Pod matrací se našlo pět kompaktních disků, tisíce snímků znásilňovaných pubertálních dívek, většinou ne starších než patnáct let.

Inspektor pomyslel na vlastní dceru a znechuceně zakroutil hlavou. Bude se pro změnu cítit lépe, až uvidí Hectora Apira vyřezávat té bestii mozek z hlavy – spolu se všemi dalšími orgány. Rozhodně si nepřál, aby měl Rubinder šanci se v jakékoliv podobě vrátit.

Mrtvý mu šel opět trpělivě v patách, ale u dveří se zastavil. S ohledem na události posledního týdne Ramirez v pátrání po jeho úmrtí nijak nepokročil. Neměl ponětí, kdo před ním stojí.

Vstoupil do malé pitevny, pověsil sako na věšák a oblékl si bílý laboratorní plášť. Pach pitvy ho jako vždy rozrušil. Zlehka si odkašlal, aby se mu přestal zvedat žaludek. V místnosti bylo teplo. Přejel si prstem pod límcem a trochu ho povolil.

Lékař oproti tomu vypadal naprosto spokojeně, vlastně nejšťastněji, co ho Ramirez za dlouhou dobu viděl. Při práci si pobrukoval. Inspektor přemítal, co za tou změnou stojí. Patolog mu dokonce připadal o několik centimetrů vyšší.

První, čeho si Ramirez na těle nataženém na kovovém stole všiml, bylo tmavé, husté ochlupení, jež pokrývalo mužovu hruď, paže i nohy. Rubinder byl skutečně velmi zarostlý muž.

„Víš, Hectore,“ vzdychl Ramirez, když si přitáhl stoličku, „skoro mě mrzí, že si Rubinder vzal život. Jakmile bychom ho zatkli, prožil by si ve vazbě krušné časy. Rychlá smrt pro něj byla z mnoha ohledů příliš dobrá. Teď to můžu říct nahlas, když už kvůli důkazům nemusím být objektivní.“

„Já bych na profesionální objektivitu ještě nerezignoval, příteli,“ podotkl Apiro. Zapálil si dýmku a potáhl. Puch na pitevně se znatelně zhoršil, chladicí jednotka stále nefungovala.

Ramirez se vrátil k věšáku a vytáhl ze saka doutník. „Pročpak?“

„Stejně jako ty,“ pravil lékař a natáhl se pro schůdky, „nesnáším, když ke kompletnímu objasnění případu něco chybí, a nám v tomto případě chybí pár chloupků. To mě zarazilo, hned jak jsem tohle tělo spatřil. Jak vidíš, příroda na něm nešetřila, takže ty chloupky by měly být všude. Jenže ani v pokoji seňora Ellise, ani na těle toho kluka se žádné takové chlupy nenašly. Čekal bych, že při tom znásilnění se na chlapci nebo na jeho oblečení nějaké najdou. Tak jsem si dovolil zkontrolovat krevní skupinu Nasima Rubindera a porovnat ji s těmi vzorky semene, které už máme.“

„A?“

„Rubinder má skupinu B.“

„Ale to sperma z chlapce a z toho ložního prádla ukazovalo na skupinu A, ne?“

„Přesně tak. Nesedí to. Miguel Artez má skupinu AB, to jsem si ověřil z trika, které měl na sobě při zatčení. Zjevně mu tekla krev z nosu, když ho dovedli. Pouliční vyřizování účtů?“

„Dalo by se to tak říct. Ta žena, co ho udeřila, měla docela silný pravý hák,“ konstatoval Ramirez. „Takže Miguela Arteze můžeme taky vyloučit?“

„Bohužel. Toho chlapce znásilnil někdo jiný.“

„Dios mío, vždyť už mi došli podezřelí!“ zvolal Ramirez. Pokud to nebyl Ellis, Rubinder ani Artez, tak kdo tedy?

„Možná to nakonec byly ty služebné,“ prohodil Apiro a uchechtl se.

Inspektor novou informaci chvíli trávil. „Byli v té síti s dětskou pornografií ještě nějací jiní chlapi, o kterých nevíme, Hectore?“

„S jistotou ti můžu říct akorát tolik, že ani Nasim Rubinder, ani Miguel Artez toho kluka neznásilnili. Mají jinou krevní skupinu než ten, jehož sperma jsme našli na hotelovém ložním prádle a v těle toho kluka. Věda hovoří jasně, Ricardo, ale kam tě dovede, to říct nedokážu.“

„Takže si jsi naprosto jistý, že toho znásilnění se dopustil někdo jiný.“

„Ano.“ Apiro vzhlédl. „Nade vši pochybnost.“

Ramirez chvíli rozvažoval a pak pokýval hlavou. „V tom případě se musím oprostit od původních předpokladů. Když se nad tím zamyslím, tak Rubinder sice pořizoval fotografie, ale z dětí ho podle všeho přitahovaly dospívající dívky. V té jeho sbírce cédéček se nenašel jediný snímek chlapce. Artez to v žádném případě být nemohl, ten končil službu v hotelu až těsně po půlnoci. Toho kluka ale zdrogovali a znásilnili předtím. Když jsem uvažoval o dvou podezřelých, vycházel jsem z domněnky, že viníkem je seňor Ellis, který ale neměl auto. Toho zločinu se ale mohl dopustit jediný pachatel, který auto má.“

Apiro naklonil hlavu. „Předpokládáš taky, že Miguel Artez lže. Zkus na chvíli věřit tomu, že všechno, co říká, je pravda. To možná taky pomůže.“

Inspektor kývl. „Dobrý nápad. Dal nám písemné prohlášení. Tvrdí, že našeho chlapce nikdy neviděl a netušil, že je mrtvý. Pokud je to pravda, pak toho kluka zneužil někdo jiný. Kromě toho, že tahle osoba musí mít auto, měla taky přístup do pokoje Mikea Ellise. Tak kdo to může být? Jaká spojitost mezi důkazy mi uniká?“

Patolog si nastavil schůdky a posadil se na druhou příčku.

„Mám takovou teorii,“ prohlásil. „Říkal jsem ti, že taková zranění, jaká utrpěl Arturo Montenegro, už jsem jednou viděl. Jednou jedinkrát jsem za celou svoji kariéru viděl chlapce stejného věku, vlastně jakéhokoliv věku, tak šeredně zmláceného.

Je to už strašně dlouho, skoro patnáct let. Případ se týkal jiného osmiletého kluka, to jsem ještě působil jako chirurg v dětské nemocnici. Předtím jsem se o tom zmínil a musím si dát pozor, co ti teď řeknu – některé informace stále ještě nemůžu prozradit. Lékařské tajemství není pro legraci, a když jsem skládal přísahu, slíbil jsem, že ho budu chránit. Nemůžu ti například sdělit jméno toho dítěte. Část informací, které budeš potřebovat, ale možná najdeš ve vlastních záznamech a kdoví, třeba ti naznačí další směr pátrání.“

Psal se leden 1992, bylo těsně po Vánocích, vyprávěl Hector Apiro. Napadený chlapec chodil na katolickou internátní školu ve Vinales.

„Do dětské nemocnice ho přivezl otec James O’Brien, ředitel,“ vysvětloval lékař, „v doprovodu policisty. V těch horách tehdy neměli žádné sanitky a dostatečné množství benzínu na tak dlouhou cestu mělo jenom církevní auto. Kluka někdo znásilnil s takovou vervou, že mu způsobil vnitřní krvácení. On sám odmítl sdělit, kdo ho napadl.

Když k nám přijel, vůbec nemluvil,“ vzpomínal lékař smutně. „Obličej měl celý fialový a oteklý, vypadal jako baklažán. Operace to byla fakt těžká, krvácel strašně silně. Ale zdařila se, kluk přežil a začal se uzdravovat. Pobyl si v nemocnici déle než měsíc, než se z těch zranění zotavil.“

„Řekl ti někdy potom, co se stalo?“ zeptal se Ramirez.

Apiro zavrtěl hlavou. „Pokoušel jsem se to zjistit, většinu volného času jsem strávil u jeho postele a četl jsem mu. Doufal jsem, že se mi nakonec otevře, ale zůstalo mu těžké trauma. Žádný div. Měl zlámaná žebra, dokonce i lícní kosti. Onen policista mi nakonec prozradil, že šlo o jiného žáka stejné školy. Sám byl nezletilý, tehdy mu bylo patnáct. Byl příliš mladý na to, aby ho obvinili, takže se nedalo nic dělat.“ Na Kubě byly děti trestně odpovědné až od šestnácti let.

„Jméno útočníka jsem se nikdy nedozvěděl,“ vzdychl Apiro, „takže ani já jsem nic nezmohl. Neměl jsem v popisu práce motat se do policejního vyšetřování – tehdy teda určitě ne –, ale nabídnout péči. Kontroloval jsem to dítě několikrát denně, ale jak běžely týdny a zranění se hojila, začal jsem se víc věnovat ostatním pacientům a jeho jsem dal na starost sestrám z oddělení.“

„Co se s ním pak stalo?“ zajímal se Ramirez. „Myslím, když se uzdravil.“

„Poslali ho zpátky do té stejné školy.“

Celia Jonesová stála před hotelem a čekala, až u obrubníku zastaví citronově zbarvený výletní autobus. Byl nádherný, slunečný den.

Nastoupila spolu s dalšími zhruba dvaceti turisty, z nichž většina byli Evropané. Cesta do Vinales se všemi zastávkami měla podle průvodce trvat asi tři hodiny.

Autobus minul Gran Teatro de La Habana a poté odbočil do Calle San Martín. Průvodce ukázal na polorozpadlý barák, na jehož střeše rostly stromy – nic než ta střecha se z původního divadla nedochovalo. Sledovat zkázu dávné ikony havanské kultury bylo dost smutné. Jonesová vyfotila ruinu pro Alexe, ale vzápětí jí došlo, jak moc by manžela snímek ranil, a vymazala jej z paměti přístroje.

Vozidlo pokračovalo po ulici Simóna Bolívara a Avenida Salvador Allende. Projeli kolem památníku Josého Martího, obrovské věže, před níž sedí socha hrdiny, básníka a spisovatele, zakladatele původní kubánské komunistické strany.

Na pár minut zastavili také na hřbitově Necrópolis de Cristóbal Colón. Na čtyřiceti akrech se zde tísnilo přes dva miliony hrobů, informoval je průvodce. K vidění byly náhrobní kameny a pomníky všech myslitelných tvarů a velikostí. Rostla zde bujná vegetace protkaná květy kubánské národní květiny pěknosemence, výrazného ibišku, světlých orchidejí a pestrých buganvilií.

Byl to první hřbitov, na němž se Celia Jonesová necítila nepříjemně. Tato místa byla většinou tichá, klid obvykle narušoval jen ptačí zpěv. Ale tady se vzduchem nesl smích, barvy a vůně. Jestli se tu procházeli duchové, pak na rozdíl od bytostí ve Slepé uličce Jonesovou neděsili. Měla jen pár minut na to, aby pořídila pár fotografií, než je průvodce zavolal zpátky na palubu.

Jakmile vyjeli z Havany, krajina se proměnila. Placatá zemědělská půda ustoupila nevelkým, jasně zeleným kopcům zvlněným jako jehelníčky a po chvilce se objevily mogoty, vysoké homole s příkrými stěnami. Jonesová si neuvědomila, že cestují do hor. Pokaždé když se autobus kymácivě přiblížil těsně k okraji vozovky, udělalo se jí nevolno.

Zhruba po dvou hodinách zastavili na oběd ve městě Soroa. Průvodce je vzal k vodopádu a do pozoruhodné, vůní prosycené orchidejové zahrady. Právnička divoce rostoucí orchideje nikdy neviděla, natož tolik druhů, a každou si vyfotila. Po vynikajícím obědě se švédskými stoly, při němž měli na výběr z jasně zelených avokád, mang, jamů, ananasů a skoro nesnesitelně čerstvých papájí, všichni opět nasedli do autobusu.

Žlutý autobus supěl po klikaté silnici, na níž se čas od času objevil náhodný chodec, zlomený v pase při namáhavém výstupu do strmého svahu. V údolí pod nimi se jako mravenci činili pracovníci na tabákových plantážích.

Žena zapřemítala, v jaké nadmořské výšce se asi nacházejí; vzduch se zřetelně ochladil, až se otřásla. Autobus šplhal po vinuté silnici výš a výš a při každé zatáčce se Jonesové zvedl žaludek. Oběd v sobě sice udržela, ale začínalo jí být citelně nevolno.

Při pohledu na ukazatel na Vinales se jí ulevilo. Průvodce cestujícím sdělil, že jde o přátelské místo a navzdory studenějšímu ovzduší mohou očekávat vřelé přijetí. Vozidlo konečně zastavilo na hlavní ulici a Jonesová mohla vystoupit na pevnou zem.

Poté turisté dostali několik hodin na prohlídku města. Sraz na cestu zpátky byl nejpozději ve čtyři hodiny. Někteří cestující si půjčili kola – čínská kola, těžká a nemotorná, která vypadala, jako by byla vyrobená z jednoho kusu ohýbaného kovu.

Právnička se zeptala jednoho z místních, kudy se dostane k veterinární klinice. Cestou se zastavila u dvorku sirotčince, kde si hrálo několik dětí. Jedna z dívek, sotva odrostlé batole, seděla na polorozpadlém kolečkovém křesle. Ostatní s ní jezdili kolem dokola a dívenka pištěla radostí. Kolem stromu byla přivázaná dvě dlouhá švihadla, jejichž konce držel malý kluk, v každé ruce jedno, a točil jimi proti sobě. Pod nimi nadskakovala jiná dívka, až se jí pod nohama vířil prach.

Jako dítě měla Jonesová tuhle zábavu také ráda. Bavilo ji děti sledovat, naslouchat jejich zvonivému smíchu. A znovu ji zabolelo, že s Alexem nemohou mít vlastní.

Veterinární klinika sídlila ve druhém patře budovy na hlavní ulici. Celia Jonesová se představila na recepci a s potěšením zjistila, že hovoří se ženou, s níž se domlouvala po telefonu. Teresa Díazová ji skutečně vřele přivítala.

„Vytáhla jsem veškeré seznamy zásilek s rohypnolem, které jsme obdrželi za posledních pět let. Všechno jsem vám ofotila. Ještě minulý týden se nám ztratily čtyři kapsle.“

Jonesová si všimla, že poslední stránky už jsou téměř nečitelné, jak docházel toner v kopírce, a byla ženě nesmírně vděčná, že jí nebylo zatěžko použít vzácné zásoby kliniky, aby jí vypomohla. Lidé v této zemi byli velice laskaví. Zběžně prolistovala stránkami a zarazila se. Snažila se však zachovat klid.

„Můžu se s vámi spojit po návratu do Kanady? Dejte mi prosím vědět, co nejvíc potřebujete. Ráda bych nějak pomohla. Můj manžel je lékař a pochází odsud, naši přátelé určitě taky rádi přispějí.“

„To by bylo skvělé!“ zvolala Díazová. Srdečně Kanaďance poděkovala, dala jí vizitku s ručně napsanou adresou a telefonním číslem kliniky a řekla, že se jí ozve místní veterinář, dr. Vincent, skrze organizaci Léky pro psy. Pak jí nadšeně potřásla rukou a znovu jí poděkovala za laskavou nabídku pomoci. Právnička poděkování opětovala, a než odešla, vtiskla ženě do dlaně kostku mýdla. Cestou ze schodů listovala seznamy a zkoumala podpisy vespod každé strany.

Na posledním stupínku vzhlédla, a když zjistila, kdo na ni čeká, krve by se v ní nedořezal.

„Poslali ho zpátky do té školy, kde se mu to stalo?“ vyhrkl inspektor Ramirez. „Musel být vyděšený k smrti. A co pachatel, ten starší kluk? Co se stalo s ním?“

„To nevím, Ricardo. Kolikrát mě napadlo, jestli se svými problémy aspoň dochází za psychologem, ale neměl jsem to jak zjistit. Neměl jsem jak zjistit jeho totožnost, byl nezletilý, a tak jsem tu věc s těžkým srdcem nechal být.“

„Takže podle tebe by v tomhle ten starší kluk mohl být nějak namočený?“

„Dneska už by to byl muž, ale podle mě by stálo za to mrknout se mu na zoubek.“

Ramirez se zamyslel. Apiro měl možná pravdu, taková míra agresivity nebyla obvyklá. Sám vyšetřoval stovky případů sexuálního napadení a s ničím takovým se nesetkal, Apiro má zkušenost s tisíci pacientů a daná poranění viděl jednou jedinkrát. Oběti byly zhruba stejného věku, ke znásilnění došlo přibližně v tutéž roční dobu a vykazovalo podobný stupeň násilí. V průběhu let se mohly objevit i jiné útoky, které vyděšené děti neohlásily. Stejný modus operandi nelze opomíjet jenom proto, že uplynula dlouhá doba.

„Sanchez hledal podobné případy v naší databázi,“ řekl Ramirez, „ale na nic nepřišel.“

„Ten chlapec neměl žádný záznam,“ podotkl Apiro. „Nikdy ho neobvinili. A nezapomeň, kolik už je to let.“

Tím se to vysvětluje, říkal si inspektor v duchu – důvod, proč Sanchez nic nenašel. Nenapadlo by ho pátrat ve starých složkách, po tak mladých pachatelích z tak dávné doby.

„Měli bychom mít policejní složku v archivu. Zavolám tam a poprosím je, aby se po ní mrkli, když už se teď můžeme odpíchnout od přesnějších let.“ Ramirez provedl pár bleskových výpočtů. „Jestli tomu mladíkovi bylo v roce 1992 patnáct, tak by byl ročník plus minus 1977. Takže dneska by mu bylo devětadvacet, možná třicet. Zkontrolovat, jestli máme ve složkách mladistvých pachatelů osobu narozenou mezi lety 1976 a 1978, která se dopustila sexuálního násilného činu ve Vinales, by nemělo být tak složité. V jaké nemocnici jsi tehdy dělal?“

„V dětské nemocnici Hospital Pediatrico y Cardiocentro Infantil.“

„A šlo o dobu, říkals, těsně po Vánocích, ano?“

„Ano, leden.“

Ramirez přešel k nástěnnému telefonu. Vytočil číslo policejního archivu a sdělil tamní pracovnici svůj požadavek. Sotva za pár minut se telefon rozezvonil a inspektor okamžitě chňapl po sluchátku. Díky informacím, které poskytl, našla archivářka příslušnou složku velmi snadno.

Ramirez ji požádal, aby dokument poslala po policejní hlídce na pitevnu. Asi dvacet minut nato už držel uprášenou složku v ruce. Apiro pozorně sledoval, jak inspektor spis otevírá a začíná se probírat jednotlivými listy papíru ve snaze najít jméno útočníka.

Netrvalo dlouho a slavil úspěch. Policejní vyšetřovací zpráva uváděla, že chlapce znásilnil mladistvý pachatel narozený 16. dubna 1976, a o pár stran později prozradila i jeho jméno.

„Bože můj,“ vydechl Ramirez ohromeně. „Byl to Rodriguez Sanchez.“

Na chodníku stál detektiv Sanchez, policejní vůz zaparkovaný u kraje vozovky.

„To je ale překvapení,“ prohodila Celia Jonesová tak bezstarostně, jak jen dokázala. Když viděla, že je muž sám, napadlo ji utéct zpátky nahoru. Nebyla si však jistá, nakolik je nebezpečný, a nechtěla vystavit riziku nikoho z kliniky.

„Jen jsem chtěl mít jistotu, že se ke mně dostanou ty kopie záznamů,“ řekl Sanchez. „Chceme to vyšetřování dnes uzavřít.“

Předtím přece tvrdil, že záležitost nespěchá. „To jste vážil dlouhou cestu, muselo vám to trvat několik hodin,“ pravila právnička v předstírání nevědomosti. „Vážně to nebylo nutné.“ Rozhlédla se kolem sebe. Doufala, že se objeví jiný policejní automobil, který by mohla zastavit. Nebyl tu však žádný provoz, dokonce ani cyklisté.

Z okna se vyklonila Teresa Díazová a mávla na ně. Jonesová neměla na výběr. Mávnutím ji pozdravila nazpět.

„Bohužel bylo, seňoro.“ Sanchez přistoupil o krok blíž a žena ucítila na boku tvrdé kovové ústí hlavně. „Nasedněte, prosím na sedadlo spolujezdce. A pěkně potichu. Je mi líto, že to musí být takhle.“

Žena beze slov udělala, co jí řekl. Detektiv nastartoval a zvolna projel městem až na periferii. Volant držel levou rukou a v pravé dlani svíral pistoli, stále namířenou na právničku. Minuli pár protijedoucích vozů, ale Jonesová nemohla nic dělat. Byla v pasti.

Opustili Vinales a pokračovali ještě pár kilometrů, než policista odbočil mimo hlavní silnici. Mezerou mezi stromy zamířil na polní cestu, kde ve vyjetých kolejích rašily drobné keříky. Vozidlo pomalu kodrcalo kupředu. Široko daleko nestálo jediné obydlí.

Konečně Sanchez zastavil před stavením, jež vypadalo jako opuštěná škola. Hlavní budova byla obrostlá mechem a plevelem, za ní se nacházela druhá, menší zděná stavba, kdysi snad obytný dům.

Detektiv přikázal Jonesové, aby vystoupila. Právnička otevřela dveře a vykročila do šera. Přemítala, jak dlouho ji muž nechá naživu, a roztřásla se. Jako by se na tu scénu dívala odněkud zdáli, až ji překvapovalo, jak nezaujatě se cítí. Rozpoznala prvotní fázi šoku.

„Opravdu mě to mrzí, seňoro Jonesová,“ pronesl Sanchez. „Nechtěl jsem, aby to zašlo takhle daleko. Říkal jsem vám, abyste sem nejezdila.“

„Nasim ty léky neukradl, viďte,“ odtušila Kanaďanka. „Byl jste to vy. Myslela jsem si to.“

„Jak jste na to přišla?“

„Až doteď jsem si nebyla tak úplně jistá. Ale ke krádežím léků z těch seznamů docházelo v průběhu několika let, což Nasima Rubindera vylučovalo. Navíc pod těmi dokumenty stojí váš podpis.“

Sanchez naklonil hlavu, aniž povolil sevření zbraně.

„Výborně. Dokážete najít souvislosti skoro stejně rychle jako inspektor Ramirez. Jenže to je právě ten problém. Než jsem nastoupil k němu, dělal jsem na celním oddělení. Právě já jsem měl na starost autorizaci veškerých zásilek léků přes mezinárodní letiště. Jestli se Ramirez podívá do záznamů, zjistí, že pokaždé když jsem přebíral dodávku rohypnolu, nějaké se ztratily.“

„A co ten minulý týden?“

„Jel jsem na letiště kvůli něčemu jinému. Kolegové z celnice měli strašně moc práce, tak jsem se nabídl, že to za ně na chvíli vezmu, ať si skočí na kafe. Přijali s nadšením.“

„Hodláte mě tu zabít?“

Jonesová zapřemítala, kdo jen mohl prohlásit, že hloupé otázky neexistují.

Sanchez přikročil až k ní, přiložil jí hlaveň k čelu a z ruky jí vytrhl dokumenty. Přeložil je a zastrčil do vnitřní kapsy bundy. „Díky, seňoro, že jste mi pomohla najít písemné důkazy, které by mě usvědčily. Postarám se o jejich zničení – těch z celního úřadu už jsem se zbavil.“

„Vysvětlit moje zmizení bude trochu obtížné, nemyslíte?“

„Ale vůbec ne, seňoro. Jela jste na výlet autobusem, oddělila se od skupiny a vydala se mimo město. Nikdo neviděl, kam jdete, ke skupině jste se v určeném čase nevrátila. Možná jste se vypravila do hor, cesty jsou tu v některých místech hodně příkré. Pár nehod už se tady přihodilo, bude se předpokládat, že vás srazilo auto nebo právě autobus. Budou vás hledat, sám možná budu trvat na tom, aby pátrání proběhlo. Ovšem věřte, že zajistím, aby se vaše tělo nenašlo.“

Nikdo nevěděl, že sem jede, a průvodce ji takhle daleko od města také hledat nebude. Na to, aby sem došla pěšky, to bylo příliš daleko a kolo si nepůjčovala. Krom toho byly teprve tři hodiny, tedy nejméně další hodinu ji u autobusu nikdo postrádat nebude. Zemře tady, s největší pravděpodobností během následujících pár minut.

Zhluboka se nadechla. Vychutnávala horský vzduch a hlavou jí běželo nepředstavitelné: Každou vteřinou přestane Sancheze bavit si s ní povídat a zmáčkne spoušť. A Celia Jonesová zmizí ze světa.

Rodriguez Sanchez, říkal si inspektor v duchu nevěřícně a hlavou mu probleskovaly obrazy z vyšetřování.

Detektiv měl přístup do Kanaďanova hotelového pokoje, když ho společně prohledávali. Právě Sanchez na tomto kroku trval a inspektor na něj navzdory absenci pádných argumentů přistoupil.

Na anonymní stížnost na zjizveného muže obtěžujícího malé chlapce v Parque Ciudad, kterou dostali o Štědrém dni, také upozornil detektiv a Ramirez ji na dispečinku neověřoval. Protože Rodriguezovi věřil. Byl to jeho chráněnec. Jeho přítel.

Sanchez také zajistil v podstatě všechny důkazy v hotelovém pokoji. Musel zasunout fotografie a cédéčko pod matraci, když Ramirez prohledával koupelnu. Inspektor ho nechal stát samotného i s klíčem před pokojem, aby tam nikdo nevstoupil, zatímco sám hovořil s Hectorem Apirem v hotelové hale. Právě Sanchez zanechal sperma na ložním prádle, neboť věděl, že se bude shodovat se semenem v chlapcově těle. Nejspíš si také vzal spodní prádlo z Ellisova prádelníku a nastrčil tam vlastní.

To Sanchez Ellise falešně obvinil.

Musel chlapce sám zabít a potom odvézt policejním autem. O Božím hodu, když mu Ramirez pověděl o nálezu těla, oznámil, že mu došel benzín, pravděpodobně aby získal čas vozidlo očistit. Celou tu dobu to byl on.

Do toho domu na ulici Campanario dorazil dobrých deset minut po Jonesové s Vasquezovou. V rozporu s Ramirezovým jasným příkazem, aby kanadskou právničku nespouštěl z očí, ženy nesledoval. Věděl totiž, že to není nutné, že seňor Ellis je nevinen.

O budově na Campanario věděl, protože už tam byl předtím. A z nějakého neznámého důvodu se tam potřeboval vrátit. Muselo ho překvapit, když tam narazil na právničku v doprovodu Maríe Vasquezové, ale nenechal se vyvést z míry.

Ramirez se zamyslel. Z jakého důvodu mířil Sanchez na Campanario?

Nejspíš aby se zbavil Miguela Arteze a odstranil tak poslední článek, který ho se zločinem spojoval. Přítomnost Jonesové a Maríe mu sice plán překazila, ale Sanchez se rychle přizpůsobil. Vždycky mu to pálilo.

Pokud Miguel Artez mluví pravdu, pak nemohl tušit, s kým má tu čest. V životě Sancheze neviděl a nevěděl, že muž, jenž ho zatýká, ho ve skutečnosti Nasimovým jménem vylákal do domu na Campanario, aby ho zabil. Zabil nejspíš i Rubindera, což znamenalo, že má přístup k použitému léku.

„Hectore, ty máš určitě někde v záznamech, jakou má Sanchez krevní skupinu.“

Všichni policejní důstojníci, detektivy nevyjímaje, museli oddělení poskytnout vzorek krve a otisky prstů. Používaly se jednak pro účely eliminace, jednak pro případ nouze, kdy může nečekaně vyvstat potřeba krevní transfuze.

„Moment, podívám se.“ Patolog přešel ke kartotéce v rohu místnosti, rychle se probral několika složkami a vytáhl tu, kterou potřeboval. Prolistoval založené dokumenty a oznámil: „Ano. Sanchez má skupinu A a je to sekretor.“

„Musíme ho okamžitě najít,“ prohlásil Ramirez. „Podle mě zabil Nasima Rubindera. Postaral se, aby do Rubinderova hotelového pokoje musel v noci znovu služebně a jeho otisky nebo případné vlasy se daly vysvětlit takto. Zahladil tak stopy po vraždě, které se dopustil on sám.“

Inspektor zavolal do kanceláře a chtěl Sancheze k telefonu. Jiný detektiv, jenž hovor vyřizoval, mu však oznámil, že Sanchez před hodinou odjel. Do Vinales.

„Vinales?“ podivil se Ramirez nahlas, sluchátko stále v ruce. „Proč zrovna do Vinales?“ Pak se otočil k Apirovi. „Myslím, že už znám odpověď. Měl jsem v kanceláři vzkaz od Celie Jonesové. I ona dneska jela do Vinales.“

Mike Ellis se právě vrátil z dopoledního běhu a plánoval, jak strávit poslední den na Kubě, když se rozezvonil telefon. Ze sluchátka se ozval inspektor Ramirez.

„Omlouvám se, že vás ruším, seňore Ellisi, ale je to naléhavé. Nevíte, proč dnes jela seňora Jonesová do Vinales?“

„Chystala se tam navštívit nějakou veterinární kliniku. Ona vám nevolala?“

„Jen mi tu nechala vzkaz, byl jsem zrovna u pitvy Nasima Rubindera. Kdy jste s ní mluvil?“

„Dneska ráno, zhruba kolem deváté. Říkala, že autobus odjíždí za půl hodiny. Měla vám volat hned potom, co domluvila se mnou.“

„Nejspíš chytila Sancheze.“

Ramirez Ellisovi v rychlosti vysvětlil, co zjistil. „Sanchez odjel do Vinales taky. Musela odhalit nějaké důkazy, které ho s těmi zločiny spojovaly. Prosím, detektive, zkuste se pořádně zamyslet. Nepamatujete si, co přesně o té klinice říkala? Něco, co by se vztahovalo k našemu vyšetřování, něco konkrétnějšího.“

Ellis se na okamžik odmlčel. „Snažila se vystopovat zdroj rohypnolu na Kubě a kliniku zmínila v souvislosti s tím. Pár kapslí jim zjevně zmizelo z dodávky minulý týden a předtím se jim to stávalo taky.“

Sanchez inspektorovi tvrdil, že rohypnol se na Kubu už roky nedováží. Další lež.

Mysli, Celio, mysli. Odvezl ji do téhle školy, která se nehledala snadno. Všechno bylo zarostlé, pusté, musí tohle místo znát z dřívějška. Něco pro něj znamená. Něco v těch budovách, v těch lesích se muselo podepsat na tom, co z něj vyrostlo, muselo formovat jeho život.

Snažila se vybavit si poznatky z výcviku Královské kanadské jízdní policie, který absolvovala před mnoha lety. Prvním krokem bylo učinit z rukojmího člověka. Největší šanci bude mít, pokud se jí podaří únosce rozpovídat, pokud najdou společnou řeč. Pro osobu, která zadržuje rukojmí, je obtížnější zabít člověka, s nímž se seznámí blíže.

Rozhodla se zariskovat. Přešla ke schodům do školní budovy a posadila se. Doufala, že ji Sanchez nezastřelí jen za to, že se pohnula bez jeho povolení. Podívala se mu do očí tak zpříma, jak v dané chvíli dokázala, a snažila se předstírat, že žádná zbraň neexistuje. Mluvit přátelsky, uvolněně. V hlavě jí zazněl hlas instruktora. Za všech okolností zachovat klid.

„Nechcete mi povědět, co se v těch domcích odehrálo? Ulevit si? Nespěchejte, nikdo mě tu nenajde, jak jste sám říkal. Minimálně další hodinu si nikdo ani nevšimne, že jsem pryč.“

Protahovat situaci. Zdržovat.

„Já nikam neuteču a vy máte zbraň. Máte i čas. A já mám takový pocit, že se vám tu přihodilo něco strašného. A ráda bych se dozvěděla co.“

Připadalo jí, že Sanchez návrh zvažuje celé hodiny. Uběhlo však sotva pár minut. Nakonec detektiv pohodil rameny. Zadíval se na školu a bylo vidět, jak se mu hlavou honí vzpomínky.

„Začalo to tamhle.“ Ukázal pistolí na menší z budov.

„Tohle je bývalá škola, že ano?“

Muž přikývl. „Poslali mě sem, když mi bylo osm. Mí rodiče do téhle záležitosti nemohli nijak mluvit.“ Jonesová si povšimla napětí v jeho hlase. „Vláda rozhodla, že by se děti měly posílat do venkovských internátních škol, aby byly řádně naočkované myšlenkama socialismu. Ve skutečnosti šlo ale o dětskou pracovní sílu pro zemědělský sektor. Marxisticko-leninský model. Děti jako pracující členové proletariátu.“

Odplivl si na zem. „Určitě znáte ten vtip: Marxista vymyslí plán, jak Kubáncům zajistit veškeré jídlo, ale odmítnou ho, protože funguje jen v praxi, ne v teorii.“ Hořce se zasmál. „Denně jsme dřeli na těch tabákových plantážích.“ Pokynul k údolí schovanému za vzrostlými stromy.

„Jaké to bylo, Rodriguezi?“ Udržet pozornost únosce na malých detailech. Ať pořád mluví. Používat jeho křestní jméno.

„Co byste řekla? Celý den jsme makali až do vyčerpání. Byli jsme osamělí, jídlo bylo příšerné. Byla to státní škola, kterou řídili katolíci. Ředitelem byl americký kněz O’Brien. Ostatní pocházeli většinou ze Španělska, ale našlo se i pár z jiných zemí, dokonce i z Kanady. V průběhu let se střídali.“

Musela ho přimět, aby dál hovořil. Rozpovídat ho víc. „A co se vám tu teda stalo? Prosím. Ráda bych to věděla.“ Využívat otevřených otázek, budovat vztah.

Než Sanchez znovu promluvil, několikrát se zhluboka nadechl. „Jednoho večera pozval otec O’Brien do toho domu, na faru, několik dětí na večeři. Uvnitř stály stoly prostřené čistýma ubrusama, na nich bílé talíře a naleštěné stříbrné příbory. Jídlo samozřejmě připravili starší žáci. Všichni jsme byli strašně hladoví, strašně hubení. Tehdy jsem poprvé ochutnal zákusek a zmrzlinu. Bylo to jako ve snu.“

„To si umím představit,“ prohodila Jonesová účastně. Ukázat soucit.

„Neumíte si představit vůbec nic!“ křikl detektiv a zamával jí pistolí před obličejem.

Udržet únosce v klidu. Sakra, co teď? Sanchez byl všechno, jenom ne klidný. Chytala se stébel.

„Kdysi jsme takové školy měli i v Kanadě,“ vyprávěla. „Internátní školy pro indiány. Dneska mají na krku tisíce žalob od bývalých studentů za fyzické týrání a sexuální zneužívání.“ Jen odhadovala, co se stalo. Byla ochotná podstoupit riziko, že se mýlí a naštve ho. „I tady docházelo k sexuálnímu zneužívání, nebo ne?“ Odpovídalo by to profilu takovýchto zařízení. Vyděšené malé děti daleko od rodin, úplně samotné.

„Tyhle večeře, o kterých mluvíte, to zní, jako by o dětskou přízeň usilovali pedofilové. Je to tak? Jde o klasické chování. Obvykle se vtírají do přízně malými dárky, výlety. Budují důvěru, aby pak bylo snazší zranitelné děti zneužít.“

Projevit pochopení, aktivně naslouchat. Poskytovat zpětnou vazbu, aby únosce věděl, že nemluví naprázdno.

Sanchez si pohrdavě odfrkl. „Vědět tohle dneska mi není nic platný.“ Sklopil zrak k nohám, špičkou boty vryl čáru do hlíny. Vytáhl krabičku cigaret a jednu si zapálil. Zhluboka potáhl, po chvilce vyfoukl kouř. Vinul se mu nad hlavou jako gloriola, než ho zachytil vítr a odnesl pryč. Jonesová postřehla změnu v řeči jeho těla, známku, že prožil velké trauma.

„Svěřte se mi, Rodriguezi, musíte to někomu říct. Nemůžete tohle břemeno nést sám.“

Muž neznatelně kývl, pohled upřený do dáli. Uběhly dlouhé minuty, než se znovu chopil slova.

„Nedokážete si představit, čím jsme si prošli. Ty výprasky jenom za to, že jsme spolu promluvili. Nebo že jsme si podle kněží nevyčistili zuby dost rychle, dost dobře. Hůř. A věřte, zuřili jsme, že naše rodiny vládě dovolily, aby nás sem poslala. Zpočátku nám chyběly, potom jsme je nenáviděli za to, že nás odsud nevytáhly. Ale kněží nám nařídili na rodiny zapomenout. Tvrdili, že jediný, kdo nás miluje, je Bůh.“

Sanchez vzhlédl ke korunám stromů, hledal správná slova. „Nebyl jsem ve škole ani měsíc, když mi řekli, že namísto ve společné ložnici budu moct spát na faře. Odměna za poslušnost. Umíte si představit, jak mě to nadchlo? Osamělý malý kluk, daleko od rodičů, bratrů, daleko od domova.“

Znovu si odplivl na zem, řeč těla ještě napjatější. Něco se tam muselo stát, teď už si byla Jonesová jistá. Co ho uklidní víc: mluvit o tom, nebo ne? Jestli chce sama přežít, musí to zjistit.

„Mně se můžete svěřit, Rodriguezi. Nikomu to neřeknu.“

Sanchez se odmlčel a v očích se mu zaleskly slzy. Několikrát polkl, než znovu promluvil.

„Šli jsme tam tři. Po večeři se každého z nás ujal jiný kněz. Mě ten můj odvedl do koupelny a dal mi horkou vanu. Celého mě umyl, dokonce i mezi nohama. Utřel mě měkkým ručníkem a řekl mi, ať si oblíknu noční košili. Ještě teď ji na sobě cítím, byla neuvěřitelně hebká. My jsme měli všechny věci z druhé ruky, roztrhané, vybledlé. Pak jsme šli do ložnice. Zvedl mě a položil břichem na postel, stáhl si kalhoty a vylezl na mě. Byl těžký a opřel se o mě celou vahou. Pamatuju si, že jsem sotva dýchal.

Ležel jsem tam a netušil, co se bude dít. Začínal jsem se bát. Vzadu mi vytáhl košili a začal do mě přirážet. Vzpomínám si, jak mi na zátylek kapal jeho pot.“ Sanchezovi se zlomil hlas. „Bolelo to. Měl jsem pocit, že mě roztrhl vejpůl. Pak zasténal a odvalil se. Na prostěradle jsem uviděl krev a rozbrečel jsem se. Kněz mi dal facku a řekl mi, ať zmlknu. Nařídil mi slézt z postele a kleknout na podlahu. Musel jsem žádat Boha o odpuštění.“

„Musel jste být strašlivě vyděšený,“ pronesla Jonesová tiše, oči zvlhlé slzami. „Nedokážu si představit, jak příšerné a matoucí to pro vás muselo být.“ Vyhnout se citové angažovanosti s únoscem. Nepřekročit hranici.

Pozdě, sakra. Takže to podělala podruhé. Přesně jako předtím, s tím chlápkem stojícím na okenní římse s dítětem v náruči. Sledovala, jak dítě prudce padá k zemi, hlavou napřed jako ragbyový míč. Jeho bundička jí jen těsně proklouzla mezi prsty. A pak skočil.

Dávat pozor.

„Pak už mě žádný zákusek ani zmrzlina nečekaly. Mě ani ostatní,“ pokračoval Sanchez. Po tvářích mu stékaly slzy. „Ačkoliv když jsem trochu vyrostl, dával mi víno. Nebo cigarety.“

„Takže to zneužívání pokračovalo? Tehdy to nebyl ojedinělý případ?“

„Kdepak,“ opáčil muž příkře. „Strávil jsem tam sedm let, seňoro. To je hodně cigaret.“

„Co ostatní děti, ty byly taky zneužívané?“ otázala se Jonesová, i když dopředu znala odpověď.

Detektiv odhodil cigaretový špaček na zem a jen nepatrně svěsil zbraň. „Nikdy jsme o tom nemluvili. Kohokoliv mohli v noci poklepat po rameni a odvést do temnoty. Ti, které si vybrali, se pak zase vrátili a ze všech sil zadržovali slzy. Spát se po tom nedalo. Jeden po druhém jsme časem vůči všemu, co se nám dělo, znecitlivěli. Komu jsme to měli říct? Rodiny jsme měli daleko a tihle chlápci byli zástupci Boha. Naše rodiny by svěřily církvi vlastní život, i ten posmrtný. Kdo by věřil tomu, čeho se na nás dopouštěli?“

„To, co se vám stalo, je nevýslovně odporné,“ pravila Jonesová. „Byly jste děti, oni dospělí. Měli vás chránit, to byla jejich práce.“

Stejně jako její práce byla ochránit rukojmí, přemluvit muže, aby slezl dolů a aby to dítě odložil. A potom udělal, co po něm žádala, a její policejní kariéra byla u konce.

Sanchez ženu ignoroval, zabraný do vlastních vzpomínek. „Roky ubíhaly. Když jsem oslavil čtrnáctiny a zhrubl mi hlas, kněží o mě ztratili zájem. Šli po mladších. A víte, jak jsem se cítil?“ zeptal se řečnicky. Hnědé oči se mu smutně leskly. „Myslíte, že se mi ulevilo? Ani omylem. Připadal jsem si zrazený. Chápete? Nahradil mě mladší kluk a to znamenalo, že už jsem neměl vůbec nikoho, že jsem na světě úplně sám. Nejdřív mě opustila moje rodina a potom i tenhle kněz.“

„Co jste dělal?“ otázala se právnička.

Sanchez nohou zadusil žhavý oharek cigarety. „Co myslíte? Byl jsem učenlivý žák. Taky ze mě vyrostlo monstrum.“

„Hectore!“ zvolal inspektor Ramirez anglicky, „sežeň mi prosím tě číslo na veterinární kliniku ve Vinales. Bude tam nejspíš jenom jedna. Potřebuju zjistit, jestli už tam seňora Jonesová dorazila. Vydržte, seňore Ellisi,“ pravil do telefonu.

Ramirez na nástěnném telefonu zmáčkl tlačítko druhé linky a vytočil číslo, které mezitím vyhledal doktor Apiro. Po chvilce se inspektor představil vedoucí kanceláře.

„Seňoro Díazová, sešla jste se dnes s kanadskou právničkou Celií Jonesovou?“

„Ano, zrovna před chvilkou, pane inspektore. Ptala se na nějaké dodávky léků.“

„Na krádeže rohypnolu?“

„Přesně tak, jak to víte?“

„Co jste jí řekla?“

„Že se nám rohypnol ztrácí už několik let a že v poslední dodávce, ta přišla dvacátého prosince, chyběly čtyři kapsle.“

Ramirez přikryl dlaní mluvítko a zopakoval informaci Apirovi. „Minulý týden někdo ukradl čtyři kapsle rohypnolu.“

„To na zabití Rubindera nestačilo,“ zavrtěl Apiro hlavou. „Měl v těle nejmíň šest dávek.“

„V tom případě se těch léků muselo ztratit víc.“

Inspektor sundal dlaň z mluvítka a zeptal se ženy, jestli nějaké krádeže nepozorovali na klinice už dřív.

„Zvláštní,“ poznamenala Díazová, „seňora Jonesová mi položila úplně stejnou otázku. Požádala mě, abych prošla veškeré záznamy co nejdál do minulosti. Tak jsem zkontrolovala všechny. K několika krádežím došlo mezi lety 2001 a 2005, pak dlouho nic a pak až minulý týden. Právě o tuhle dodávku se seňora zajímala nejvíc.“

„Máte ty záznamy někde po ruce? Původní seznamy zásilek?“

„Ano, mám je přímo před sebou.“

„Mohla byste se podívat do pravého dolního rohu? Mělo by tam být jméno úředníka, který je kontroloval na letišti. Je tam podepsaný Rodriguez Sanchez?“

„Ano,“ přisvědčila Díazová překvapeně. „Jak to víte?“

„Kdy od vás seňora Jonesová odešla?“ otázal se Ramirez a doufal, že ještě není pozdě.

„Asi před deseti minutami.“

„A zamířila zpátky k výletnímu autobusu?“ Třeba ji Sanchez minul. Pořád by se dal poslat hlídkový vůz, aby autobus zastavil na cestě.

„Podle mě ne, viděla jsem ji nastupovat do policejního auta. Někam s někým jela, ten muž na ni čekal před vchodem. Podle oblečení bych tipovala na detektiva. Vypadalo to, že se znají.“

Takže Sanchez Jonesovou dostal, jinými slovy její šance na přežití je nulová. Inspektor ženě poděkoval a zmáčkl tlačítko na telefonu, aby se znovu spojil s Ellisem, který stále vyčkával na druhé lince.

„Má ji Sanchez. Našla důkazy, které ho s těmi zločiny spojují.“

„V tom případě ji bude chtít zabít,“ konstatoval Ellis. „Proboha, proč něco nepodnikáte a nezastavíte ho?“

„Netuším, kam ji odvezl, seňore.“

„No, kam by ji odvezl?“ vložil se do hovoru Apiro, stojící za přítelovými zády. „Mně to připadá naprosto jasné. Odveze ji do té internátní školy, kam chodil. Stojí za městem.“

„Proč zrovna tam, Hectore? Na tak rušném místě, jako je škola, se mu těžko podaří někoho zabít.“

„Škola je dávno zavřená, Ricardo, takže tam nikdo nebude. Tyhle ústavy navíc vždycky stály někde mimo, aby se děti nepokoušely o útěk. Je to ideální místo pro jeho potřeby – naprostá samota. Ty si nepamatuješ, že Castro nechal tyhle školy před lety zavřít? Rozhodl se tak v reakci na stížnosti rodičů, že se děti vracejí domů úplně proměněné, mrzuté a nešťastné. Objevilo se dokonce podezření, že byly vystavené týrání, snad i sexuálnímu zneužívání. Papež podpořil názor, že rodiče by měli mít právo vybrat svému dítěti školu podle vlastního uvážení. Castro vzápětí všechny venkovské internátní školy uzavřel. Včetně té ve Vinales.“

Na okamžik se rozhostilo ticho, jak Ramirez zpracovával veškeré informace. Pak znovu oslovil Ellise v telefonu.

„Zaslechl jste něco z toho?“

„Jo, slyšel jsem úplně všechno.“

„Doktor Apiro má pravdu. Sanchez tu právničku určitě odvezl právě tam.“

„Poslouchejte,“ opáčil Ellis, „musíme se tam dostat dřív, než ji zabije. Jedu s vámi, i mně na ní záleží.“

Inspektor mužova slova bleskově zvážil. „Dobrá,“ souhlasil vzápětí. „Za pět minut před hotelem, ani o vteřinu později. Pojedeme mým autem, je rychlejší než hlídkové vozy a taky mám plnou nádrž, takže nejspíš víc benzínu než kterékoliv z nich.“

„Dávej pozor,“ nabádal Apiro Ramireze, když inspektor položil telefon. „Je to velmi nebezpečný člověk. Vysoce organizovaný, vysoce inteligentní. Nepředvídatelný.“

Ramirez si okamžik nebyl jistý, kterého z mužů patolog popisuje – zda Ellise, nebo Sancheze.

„Takže jste začal zneužívat děti.“

Rodriguez Sanchez pomalu přikývl. „Tím prvním byl Rubén Montenegro.“

„Arturův bratr?“ odhadla Jonesová a potáhla z nabídnuté cigarety. Rozkašlala se. Obvykle nekouřila, ale stejně brzy zemře, neviděla tedy žádná negativa. Rakovina v dané chvíli ohrožovala její život zdaleka nejméně.

„Že jsou příbuzní, jsem se dozvěděl až tento týden. Rubén Montenegro odsud utekl, když mu bylo asi čtrnáct patnáct. Spoustu let poté. Jeho tělo leží nejspíš někde dole v tom údolí, v polích. Neměl se odsud jak dostat domů a věřím tomu, že to věděl. Všichni jsme svým způsobem utíkali. Když jsem se s ním poprvé setkal, bylo mu teprve osm nebo devět let, ve škole byl sotva týden. Oba nás přidělili na práci ve stodole. Byl neustále spokojený, pořád se usmíval a zpíval si. Hlupák. Podle všeho měl rád králíky a prasata.

Při práci si pobrukoval. Strašně mě rozčilovalo, že tady, na tomhle místě může být ten kluk šťastný, když jsem to srovnal s tím, k čemu v jeho věku přinutili mě. A pak mi oznámil, že jde ten den na večeři ke kněžím na faru. Byl tak nadšený, večeře na faře! Myslel si, že to bude zábava.

Popadl jsem ho, jednu mu vrazil a shodil ho na zem. Hodlal jsem mu tu zábavu ukázat. Už tehdy měl sílu a pokoušel se bránit. Zasadil mi pár slušných kopanců a pak se rozbrečel. Praštil jsem ho a řekl mu, ať zavře hubu. A že bude lepší, když to udělám radši já než oni. Ať se obrní, jinak tady zhebne.

Když jsem odcházel, stál zlomený v pase a svíjel se bolestí, brečel. Pohrozil jsem mu, že jestli o tom někomu cekne, pozabíjím králíky. Tu večeři nestihl. Všichni jsme spali v jedné ložnici, viděl jsem ho, jak se v posteli choulil do klubíčka. Ráno nevstal, nezašel si ani na záchod. Ani nemukl.“

„Ale byl naživu,“ přerušila ho Jonesová. Hlavou jí vířily myšlenky na osamělého chlapce, který prožíval vnitřní muka. Daleko od rodiny, vyděšený, zrazený, zneužitý. A potom na malého kluka, kterého chlapec znásilnil.

Sanchez přikývl. „Během snídaně ho šel zkontrolovat kněz, co měl ložnici na starosti. Rubén tam ležel v bezvědomí. Teprve tehdy jsem zjistil, jak moc jsem mu ublížil. Bylo mi to líto, ale bylo příliš pozdě. Kněz z něho strhl přikrývku a uviděl prostěradlo nasáklé krví. Křikl na mě, ať běžím pro otce O’Briena a řeknu mu, že máme raněného. O’Brien zavolal místní policía. Odvezli ho a mě o pár dní později převezli na jinou školu na převýchovu. Rubén jim nejspíš nakonec řekl, že jsem to byl já.“

„Kam vás odvezli?“

Muž se hořce zasmál. „Santa Clara. Pěkná ‚převýchova‘. Úplně stejná škola jako tahle. Donesla se vám do Kanady zpráva o tom knězi, kterého tam ubodali a podpálili? To se stalo v roce 1998 – v ten rok, co přijel papež. Tehdy se to dostalo do novin všude po světě, to jsme ještě měli noviny předkládající skutečné zprávy, nejenom státní propagandu. Udělali to žáci.“

Jonesová si ten případ pamatovala, pár titulků, nic, co by ukazovalo na muka dětí, jež zabily kněze, aby se zachránily.

„Byl stejný jako kněží tady, taky na malé kluky. Ten rok nechal Castro tyhle školy konečně pozavírat. Už před lety vyštípal katolickou církev z Kuby, ale pár učitelům dovolil zůstat. A tehdy je všechny vyházel. Nešlo o dvě nesouvisející události.“

„Castro o tom věděl?“

Sanchez pokýval hlavou. „Podle mě jo. A ve stejný rok taky Rubén utekl. Vždycky jsem si říkal, že je to škoda. Že kdyby byl ještě chvíli počkal, mohl být dneska naživu. Jenomže kdo mohl tušit, že ty školy zavřou? Všichni jsme žili v domnění, že jsme tu uvěznění až do konce studia. Nebo do smrti.“

„A co jste teda dělal, když jste školu dokončil? Hned jste nastoupil k policii?“

„Chtěl jsem dostat svůj život pod kontrolu,“ vysvětloval detektiv. „Přidal jsem se ke kubánské Národní revoluční policii. Věděl jsem, že pokud budu nosit zbraň, nikdo mi už neublíží. Měl jsem čistý trestní rejstřík – za to, co jsem udělal Rubénovi, mě kvůli věku stíhat nemohli. Byl jsem chytrý, tvrdě jsem dřel a všechny testy jsem zvládal nejlíp z ročníku.

Přidělili mě do Havany. Strávil jsem několik let jako pochůzkář a pak mě převeleli na mezinárodní letiště. Jednou jsem spolupracoval na nějakým případu s Ramirezem. Ten viděl můj potenciál a před necelém rokem mě nechal přeložit do svojí jednotky. Díky němu jsem ze sebe měl vůbec poprvé dobrý pocit. A dokázal jsem, že se ve mně nespletl. Jsem vynikající vyšetřovatel sexuálních zločinů, seňoro Jonesová. Protože jsem jich tolik zažil na vlastní kůži.“

„Byl jste teprve dítě, Rodriguezi. Nebyla to vaše chyba.“ Ještě ji nezastřelil, což Celia Jonesová považovala za úspěch. „Máte nějaké šťastnější vzpomínky? Vyprávějte mi o rodině. Jaké to bylo, než jste šel do školy?“

Chtěla Sanchezovi snížit hladinu stresu, aby omylem nezmáčkl spoušť. Vážně by ji štvalo, kdyby ji nakonec zabil neúmyslně.

Sanchez se na ženu chvíli díval. Náhle se mu rozzářily oči. „Pamatuju si, jak jsme s mámou sbírali lesní plody. Muselo mi být tak pět šest let. Pamatuju si, jak ty jasně červené kuličky vykukovaly zpod listí, ještě je cítím na jazyku. Včely mi připadaly moc těžké a pomalé na to, aby lítaly. Pamatuju si, jak bzučely ve vzduchu, bylo jich strašně moc. Kdykoliv si pro mě v noci přišli, pokoušel jsem se držet takových maličkostí. Byly to moje jediné vzpomínky na domov. Než jsem dokončil školu v Santa Claře, rodiče zemřeli. A bylo mi příliš trapně za to, co se mi tu stalo, abych se vydal hledat svoje bratry. Ramirez mě nikdy neměl přidělit k té práci na internetu, víte? Dlouho jsem se dokázal ovládat.“

Vytáhl krabičku cigaret a jednu si zapálil. Nabídl Jonesové další a žena přijala. Doufala, že toto malé gesto svědčí o tom, že se muži dostala pod kůži. Protože on jí rozhodně ano.

Usilovala o to, aby v ní viděl člověka. Poněkud paradoxně se jí povedl opak – ona spatřila člověka v něm. Zločiny, jež spáchal, by mu sice nikdy neodpustila, ale dokázala je nyní pochopit.

Kdesi pod vší tou bolestí se skrýval chlapec, který v záři slunce sbíral drobné lesní plody a vzpomínkami na jejich sladkou chuť se bránil proti zlu ze strany dospělých, vzpomínkami na poklidný bzukot včel se snažil přehlušit zvuky provázející zneužívání.

Sanchez si otřel oči. „No, tak teď víte všechno. Měla jste pravdu, byl jsem na tohle břemeno celé ty roky sám a teď kus té tíhy ponesete i vy. Alespoň pár minut. Nebojte se, nenechám vás trpět, slibuju.“

Jonesová si však všimla, že ruka, v níž držel pistoli, zakolísala. „To, že mě zabijete, nezmění, co se vám stalo,“ řekla v naději, že jeho rozhodnutí zvrátí. „Docílíte jenom toho, že zničíte další rodinu. Tentokrát tu moji. Neměla by všechna ta bolest skončit? Právě teď?“

„Je mi z toho hodně úzko, to mi věřte.“

Detektiv jí namířil zbraň přímo na hlavu a natáhl kohoutek. Docházely jí možnosti. Rozhodla se zkusit jinou taktiku. Pravdu.

„Víte, Rodriguezi, když jsem před lety pracovala pro Královskou kanadskou jízdní policii, stala se mi nehoda. Byla jsem policejní vyjednavačka. V nejvyšším patře pětipatrového baráku se zabarikádoval chlap s rodinou. Přemluvila jsem ho, aby pustil manželku. Vyhověl mi, ale dítěte, pětiměsíční holčičky, se nevzdal. Vystoupil na okenní římsu a tiskl ji k sobě. Plakala, byla vyděšená. Šla jsem za ním. Bylo to v zimě, mrzlo, až praštělo, římsa byla taky namrzlá a sněžilo. Měla jsem ho přimět, aby slezl, ale podělala jsem to.“

„Skočil?“

Jonesová přikývla. „Neustále jsem ho prosila, aby pustil to dítě. Nedošlo mi, že mě vezme doslova. Nakonec se na mě podíval, jako by ho už unavovalo poslouchat, jak neustále opakuju to samé, rozpřáhl ruce jako křídla a dítě opravdu pustil. Pokusila jsem se tu holčičku zachytit. Málem jsem sama spadla, ale proklouzla mi mezi prsty. Nezachránila jsem ji. A potom sám skočil.“

„Zemřela?“

„Ne. Dopadla do závěje, skončila s proraženou lebkou. Říkali, že to byl zázrak, ale mně to tak nepřipadalo. Nepodařilo se mi zjistit, jaké postižení jí to způsobilo, ale předpokládám, že vážné. Kdykoliv vidím postižené dítě, cítím se zodpovědná. Vím, že se to příčí zdravému rozumu, ale na tom nesejde. Nakonec jsem od policie odešla, nemohla bych znovu prožít něco podobného. Od té doby mám strach z výšek. I ze sněhu, když jsme u toho. Alex, můj manžel, nikdy neuvěří, že jsem se vydala nahoru po horském srázu. Ví, že bych se k němu dobrovolně ani nepřiblížila. Zjistí, co se mi stalo, kdyby ho to mělo zabít. Jsme jako pár starých labutí.“

Sanchez pomalu kývl a vydechl. Vypadal uvolněněji. „No jo, vím, že smyčka kolem mě se utahuje. Udělal jsem pár hloupých chyb, když jsem se to snažil všechno ututlat.“

Přimět únosce, aby stále mluvil.

„Ta anonymní stížnost na muže v parku, to byla vaše práce, viďte? A pak jste přinutil inspektora Ramireze prohledat Mikeův pokoj, kde jste předstíral nález důkazů. To bylo chytré.“

Sanchez souhlasně kývl. „Ramirez obvykle postupuje mnohem profesionálněji, ale poslední dobou se chová trochu divně. Ale řeknu vám, seňoro, bylo fajn mít zase nové spodky. U nás se někdy shání dost těžko.“ Zasmál se. „Netušíte, jak blízko osvobození Michaela Ellise jste byla už s tou svojí zprávou.“

„Jo, tou zpropadenou zprávou.“ Přinutila se k úsměvu.

„No, už jenom za tu bych vás měl zabít.“ Znovu se zasmál. Sama tomu nemohla uvěřit, ale přidala se k němu. Možná to dobře dopadne, běželo jí hlavou. Navazujeme kontakt, smějeme se spolu. Možná mě pustí.

„Toho kluka je mi vážně líto, opravdu,“ pronesl Sanchez. „Artura. Připomínal mi Rubéna a to, co se mi tady stalo. Přiznávám, že jsem ho zbil. Chtěl jsem ho vystrašit, aby o tom nikde ani necekl. Řekl jsem mu, že jestli si někdy pustí hubu na špacír, bude to příště horší. Ale nezabil jsem ho. Podle mě Nasim zpanikařil a pak ho někdy k ránu zabil sám. Já jsem v životě zabil jediného člověka a ten si to zasloužil.“

„Nasima?“

Sanchez pokýval hlavou. „Abych citoval Lenina, byl to užitečný idiot. Jenže kdyby na něho přišel Ramirez, všechno by vyzvonil. Byl to takovej kňoural, neměl cojones.“ Na prchavý okamžik uhnul očima. „Nebyl jsem zlý, seňoro, Arturo neměl nejmenší tušení, co se mu stalo. Rozhodně na tom byl líp než já tady, to si můžete být jistá.“

„Možná to porota pochopí a ušetří váš život,“ řekla Jonesová, ačkoliv tomu sama v nejmenším nevěřila. Existoval jediný důvod, proč chlapce nadopovat léky: aby nemohl identifikovat útočníka. A aby se nebránil. „Možná vás jenom pošlou do vězení.“

„To si vážně myslíte, že bych se nechal zavřít? Kubánský policajt ve vazbě se stovkou disidentů? Nepřežil bych ani první noc. Vy jste teď ale jediná, kdo o tom všem ví, takže když vás zabiju, získám trochu času navíc. Možná se mi podaří dostat se z ostrova. Můj život má pořád ještě cenu, i když třeba jenom pro mě. Rozhodně pro mě v dané chvíli znamená víc než ten váš. Je mi to líto, seňoro.“

Namířil jí zbraň do obličeje a položil prst na spoušť. Jonesová divoce zamrkala a v očekávání kulky měla co dělat, aby sebou necukala. „Takže takhle to skončí?“ hlesla. „Už vám to nerozmluvím?“

„Nedoprošujete se, to se mi líbí. Taky jsem se nikdy o nic nedoprošoval.“

Sanchez uvolnil spoušť a přikročil ke schodům. Posadil se o několik stupínků níž než Kanaďanka. Vzhlédl k ní, jednu nohu pokrčenou. Opřel si pistoli o koleno, stále však mířil přesně na cíl. Levou rukou zalovil v kapse bundy a vytáhl miniaturní magnetofon. Položil ho na schody mezi nimi, zapnul a nastavil rychlé přetáčení dopředu. Chvíli si pohrával s tlačítky a pak se dlouze zadíval na korálkový náramek na svém zápěstí. Vůbec poprvé se zdálo, že je mu stydno.

„V naší zemi se prohlášení mrtvého připouští jako důkaz u soudu. Co u vás?“

„Taky.“ Polkla. „Můžu na ten kazeťák nahrát pozdrav pro manžela?“

Poslední lekce vyjednávání s únosci. Smlouvat. Nabídnout výměnu nějaké drobnosti za něco hodnotného. Ona nic hodnotného nabídnout nemohla. Dokumenty už měl.

Detektiv se rozesmál. Zmáčkl tlačítko a miniaturní strojek se rozvrčel. Vypnul ho a zase zapnul. „Myslel jsem, že chcete slyšet všechno.“

„Poslouchám.“

„Byl to padre Rey Callendes. Ten katolický kněz. Chvíli pak působil na škole v nějaké jiné zemi. Kdoví? Klidně to mohlo být u vás.“

Pak se opět odmlčel. Nejspíš přemítá nad mužem, který ho tak krutě, tělesně a později i citově, zradil, říkala si Jonesová v duchu. Tím, že mu odňal cosi, co vydával za lásku.

Sanchez zavrtěl hlavou. „Myslel jsem si, že jsem za vodou, seňoro. Nikdy by mě nenapadlo, že ty léky vystopujete až do Vinales. Měla jste prostě zítra odletět. Měla jste jet na výlet jinam.“

„Teď toho lituju.“

„To já taky.“

„Prosím. Jenom nahraju zprávu manželovi. Můžete mi tu kazetu schovat do oblečení. Třeba se moje tělo bude hledat spoustu let. Chci jenom Alexovi říct, jak moc ho miluju a že mě mrzí, že po nás nezůstane nic společného. Že jsme neměli děti.“

„Vidíte?“ prohodil muž. „Každý se nakonec doprošuje.“

Přístroj dvakrát zapípal. Konec pásky. „Smůla.“ Sanchez shodil magnetofon na zem, postavil se a kopnul do něj. „Vyrobeno v Číně. Rovná se pěkná sračka.“

Přešel k přístroji, zvedl ho ze země a přetočil kazetu, pistoli stále v ruce. Právnička zaslechla cvaknutí a čekala, že jí magnetofon podá. Když to neudělal, věděla, že je konec, že ji policejní výcvik nezachrání ani tentokrát.

Ze všech sil se bránila pláči. Otřela si oči. Nechtěla, aby si Alex představoval, jak poslední vteřiny na téhle nádherné planetě tráví v slzách.

Sanchez natočil zápěstí a podíval se na hodinky. „Co vy víte, třeba vás najdou dřív, než si myslíte.“

Zmáčkl tlačítko nahrávání a pozvedl zbraň. Ženě běželo hlavou, nakolik ji umírání bude bolet. Stále se rozhodovala, zda zavřít oči, či nikoliv, když detektiv promluvil do malého přístroje. Namířil jí pistolí přímo na čelo, jen pár centimetrů od ní. Prsty sevřel červenobílé korálky a mačkal je jako růženec.

„Mluví detektiv Rodriguez Sanchez z kubánské Národní revoluční policie. Bůh mi odpusť všechny hříchy včetně tohoto. Pokud teda nějaký Bůh existuje. Já už v žádného nevěřím. Ale pro jistotu tu žádost předkládám, kdyby náhodou.“

V dálce se rozezněly sirény. Sanchez prudce trhl zbraní a zmáčkl spoušť.

Modrý automobil překodrcal přes chodník. Inspektor Ramirez odbočil do Parque Ciudad a ujížděl středem pěší zóny, aby ušetřil čas. Troubil na klakson a turisté se vrhali z cesty.

Se skřípěním brzd zastavil před hotelem a Mike Ellis naskočil na sedadlo spolujezdce. Ani nezavřel dveře a už s trhnutím opět vyrazili. Na vozovce zůstal černý pruh gumy.

Ramirez najel na hlavní silnici směřující do Vinales. Citelně překračoval rychlostní limit, přesto jel plynule a bezpečně; Kubánce, kteří postávali uprostřed vozovky a čekali na autobus, nijak neohrozil. Několikrát strhl vůz na stranu a rozvířil prach a štěrk jen kvůli toulavým psům, kteří se tu při stmívání rádi courali.

Cesta do Vinales za normálních okolností trvala dvě hodiny, oni to stihli za necelou hodinu a půl. Inspektor téměř celou dobu hovořil španělsky do vysílačky. Žádá o posily a doprovod, vysvětlil Ellisovi, a varuje ostatní jednotky před zločinným policistou, který je ozbrojený, nebezpečný a drží rukojmí.

Dalším vozům v oblasti přikázal zablokovat všechny přístupové cesty do Vinales i odtamtud. Což znělo dramatičtěji, než to ve skutečnosti bylo, objasnil, protože do města i ven vedla jediná silnice.

„Sanchez,“ prohodil a zakroutil hlavou. Doufal, že ho zklamání a šok neovlivní v tom, co musí udělat. „Za normálních okolností by Rodriguez seděl na vašem místě a vysílačku držel v ruce on. Těžko se mi věří, že je to všechno pravda. Za celé ty roky, co jsem u policie, jsem nikdy nemusel použít zbraň. Nerad bych, aby se mojí první obětí stal přítel.“

„Vím přesně, co máte na mysli,“ odtušil Ellis.

Ve zpětném zrcátku se mihl mrtvý chlapec. Kymácel se na zadním sedadle a v zatáčkách, kdy sebou auto prudce zmítalo, se přidržoval kliky u dveří. Usmíval se, jako by šlo o zážitek na horské dráze. Ramirez poznal, že kluk netuší, kam jedou nebo proč, ale jízdu si užívá.

Podél vozovky stála policejní auta z okolních vesnic a postupně se řadila za malý modrý vůz, který se hlučně lopotil po příkré vinuté cestě k Vinales v čele záchranné mise.

Na úpatí vinaleských hor už Ramirez v bočním zrcátku viděl šňůru nejméně dvaceti policejních vozidel. Jedno za druhým supěla nahoru po horské cestě, na střeše blikající majáky. Inspektor kolegy vysílačkou vybídl, aby spustili sirény. Chtěl, aby Sanchez věděl, že už jsou na cestě.

Jenže když konečně dorazili ke škole, bylo už pozdě.

Ramirez odbočil na zarostlý dvorek staré vinaleské internátní školy a dupl na brzdy. Kolem vozu se zvedl oblak prachu. Ostatní auta zůstala stát v uctivé vzdálenosti. V případě únosu rukojmího měli policisté dodržovat určitou hranici, inspektor dnes však všechna pravidla porušil.

„Kde je?“ tázal se Ellis. „Je tu moc velká tma, nic nevidím.“

„Tady máte.“ Ramirez mu podal baterku a sám si vzal druhou z přihrádky v palubní desce.

„Myslím, že tamhle stojí policejní auto. Kde sakra je?“

„Ticho. Někdo sedí na schodech.“ Do tmy zářil žhavý uhlík.

„Celia nekouří,“ šeptl Kanaďan.

Inspektor namířil kužel světla na prostor před vchodem do školy. „Tady Ricardo Ramirez, Rodriguezi,“ zvolal, „vzdej se. Společně to zvládneme, to sám dobře víš. Nikdo už nemusí zemřít.“

Když však světlo dopadlo na sedící postavu, uvědomil si, že je to Celia Jonesová. Seděla na dřevěném schodišti, tvář zamazanou krví, v ruce cigaretu.

U nohou jí leželo Sanchezovo zhroucené tělo, mužovy prsty volně obemykaly černou zbraň. Ramirez sklopil baterku k zemi a vykročil k právničce. Na zemi kolem detektivovy hlavy se rozprostíral tmavý flek, ve spánku byla vidět díra.

„Zastřelil se. Nedokázal se přinutit mě zabít. Byl to policajt, pane inspektore, prostě to nemohl udělat. Podle mě se bál, že by se před vámi shodil.“ Rozplakala se.

Inspektor přiložil prsty k zápěstí podřízeného. Žádný puls. Sanchez byl mrtvý. Ramirez sevřel jeho zbraň mezi palec a ukazovák a vytáhl ji zpod prstů. Z kapsy vylovil igelitový sáček a vhodil pistoli dovnitř. Všiml si, že kolem prstů druhé ruky má Ramirez omotaný korálkový náramek.

„Doznal se?“

Jonesová rozklepaně přikývla. „Všechno mi řekl.“

Doznání. Poslední modlitba k Šangovi, prosba o odpuštění. Ramirez smutně zavrtěl hlavou. Některé zločiny jsou tak strašné, že se těžko odpouštějí.

Ostatní policisté začali zmateně pobíhat okolo.

„Držte se zpátky!“ křikl Ramirez. „Zavolejte techniky. Tohle je místo činu.“

Objal ženu kolem zad a pomohl jí na nohy. Přes roztřesená ramena jí přehodil bundu a dovedl ji ke svému vozu. Usadil ji na místě spolujezdce a opatrně zavřel dveře. Zadní sedadlo bylo prázdné; chlapec zmizel.

„Já potom odvezu seňoru Jonesovou do hotelu, ale potřebuju si s ní promluvit osobně a o samotě,“ řekl Michaelu Ellisovi. „Ostatní vozy tu musí počkat na techniky. Tohle místo činu spadá pod pravomoc vinaleské policie, ne moji, takže tu nemám jediné auto, které by vás vzalo zpátky do Havany. Zeptám se některého z policistů, jestli by vám nesehnali dopravu, možná za ni ale budete muset zaplatit.“

„Chápu,“ pravil Ellis, „to nevadí.“

„Zastavte se ráno u mě v kanceláři, vrátím vám pas.“

„Díky, pane inspektore, díky za všechno. Na viděnou zítra.“

Zpátky do Havany se inspektor Ramirez dostal až pozdě v noci, v kanceláři Hectora Apira se však stále svítilo. Vystoupal po schodech nahoru, aby ho seznámil s nejnovějšími událostmi.

Když nakoukl do dveří, okamžitě ho zaujala krásná žena, jež seděla na stoličce a upíjela čerstvě uvařenou kávu. Lékař je představil. Ramirez se s Maríí Vasquezovou dosud osobně nesetkal, pamatoval si ale její jméno z vyšetřování. S ještě větším překvapením zjistil, že mezi těmi dvěma panuje víc než přátelství.

Žena mu připadala matně povědomá. „Moment,“ prohodil směrem k ní. „Myslím, že tu někde ve složce najdu vaši fotku.“ Otevřel spis a listoval dokumenty, až našel snímek, který pořídila Candice Olefsonová na nábřeží Malecón. „Tohle bylo na foťáku, který jsme našli v hotelovém pokoji Nasima Rubindera.“

Vasquezová se zadívala na fotografii a rozesmála se. „To přece vůbec nejsem já,“ opáčila. „Podívejte, ta žena má na nohách sandály bez podpatků. Já nosím zásadně jehly. Je ale fakt, že o Štědrém večeru, kdy jsem se setkala s Mikem Ellisem, jsem na sobě měla něco podobného. Tohle musí být jeho manželka. Možná proto jsem se mu tak líbila.“

Mrkla na Apira, který se na oplátku zazubil. Její poznámka ho v nejmenším nevyvedla z míry.

Inspektor sklopil zrak ke snímku. „Je moc hezká. A vážně jste si podobné.“

Povyprávěl jim, co se onoho večera přihodilo, a spokojen s vývojem událostí celého dne si zapálil doutník. Odvedl vynikající práci, nad rámec povinností. Jednoho přítele sice ztratil, ale jiného získal. Na umírajícího chlapa slušný týden. „Až přijdu domů, budu mít pro Francescu hodně zajímavý příběh.“

„To teda jo,“ přitakal Apiro. „Byl to koneckonců hodně zajímavý týden.“

„A co seňora Jonesová?“ zajímala se žena. „Bude v pořádku? Muselo to být strašné, mít pistoli u hlavy. Vědět, že každým okamžikem může zemřít.“

„Je obrovsky vděčná, že žije, to si asi umíte představit,“ pravil Ramirez. „Ale cestou sem mi řekla, že ji bavilo být zase součástí policejního vyšetřování, mnohem víc než právničina. Řekl jsem jí, že za náma může zajet, kdykoliv bude chtít. Tak jako tak má v plánu se do Havany v nejbližší době vrátit, zaujaly ji nějaké děti ve vinaleském sirotčinci.“

„Takže namísto štěňátek teď hodlá sponzorovat sirotky?“ prohodil s úsměvem patolog.

„No, spíš si myslím,“ řekl Ramirez, „že chce nějakého adoptovat. Viděla tam nějakou holčičku na vozíku a byla z ní unešená.“

„Mezinárodní adopce? To bude náročné,“ konstatoval Apiro. „Ovšem jestli to myslí vážně, možná bychom jí mohli pomoct.“

Usrkl kávy a volnou ruku vsunul Maríi do dlaně. Ramirez viděl, jak je jim spolu dobře.

„Přiznávám, že mě překvapilo potkat vás zrovna tady, Marío. Netušil jsem, že se s Hectorem znáte. Kdy jste se seznámili?“

Patolog se obrátil k ženě. „Kolik je to let, drahoušku? Patnáct?“

„Kdybych ti to řekla, prozradím svůj věk.“ Jemně ho šťouchla do ramene. „To po mně přece nemůžeš chtít.“

„Jsem to ale nezdvořák,“ pravil naoko zkroušeně Apiro. „María mi vždycky připomene dobré způsoby. V takových záležitostech je skutečná dáma.“

„Jako moje Francesca,“ prohodil Ramirez. Zhluboka se nadechl a vydechl a po chvilce udiveně zakroutil hlavou. „Dios mío, to byl ale týden.“

„A to ještě neskončil,“ podotkl patolog. „Zapomněl jsem ti říct, že se ke mně María stěhuje. Usoudili jsme, že už jsem žil jako starý mládenec moc dlouho.“

„Tak to gratuluju, vám oběma,“ zvolal Ramirez s upřímným nadšením v hlase. „Dejte mi pár minut, skočím na stanici a navštívím sklad důkazů. Určitě najdu nějaký výběrový starý Havana Club, ať tu dobrou zprávu můžeme náležitě oslavit.“

Sotva odešel, obrátila se María k Apirovi a stiskla drobnému muži ruku. „Řekneme mu to?“ zeptala se.

„Není třeba,“ opáčil lékař. „Začalas před mnoha lety nový život a nevidím důvod, proč se teď vracet k tomu starému.“

„K něčemu se přece jen vrátit musím. Mám sestry, které jsem nikdy neviděla.“

„V tom případě si promluvíme s tvojí matkou, oba dva. Jakmile se vyrovná s tím, že jsi pořád naživu, určitě bude šťastná. Ztratila syna a získala dceru. A kdoví, třeba bude celá tvoje rodina chtít žít s námi.“

Žena se lékaře chytila za rámě a on se dmul štěstím.

Jeho život už nebyl prázdný, María ho naplnila. A že byla kdysi Rubénem Montenegrem? No, to už bylo dávno.

Když se Rubén vyléčil ze svých zranění, poslali ho zpátky do školy ve Vinales. Tehdy však doktora Apira neviděl naposled. Téměř šest let poté někdo zlehka zaklepal na dveře lékařovy ordinace. Apiro si nejdřív myslel, že v přítmí stojí nějaká dívka.

„Dobrý den,“ špitl chlapec. „Můžu dál?“

Lékař mlčky čekal, až se rozhovoří. Rubén se zhluboka nadechl. „Chtěl bych, abyste mě přeoperoval na holku. Vím, že to umíte. Jste doktor, umíte všechno.“

Apiro se bránil úsměvu. „Jak dlouho o tomhle přemýšlíš?“

„Celý život. Od chvíle, kdy mi bylo pět šest. Celou věčnost,“ hlesl Rubén smutně. V tu chvíli lékař zaslechl v jeho hlase cosi, co mu zlomilo srdce. „Nejsem jako ostatní kluci. Rád se parádím. Vím, že uvnitř jsem holka.“

Apiro si nebyl jistý, jak reagovat, a tak uvařil konvici kávy. Z profesního hlediska jej takový případ zajímal. Že by z toho chlapce mohla i po pouhém zásahu kosmetické chirurgie vyrůst krásná žena, bylo nad slunce jasnější. A paradoxně ho čekal lepší život jako ženu než jako muže. Zženštilý kluk by to na Kubě neměl lehké.

„A co svatba, děti, vztah se ženou?“

„Já se ženou nikdy nebudu,“ odvětil chlapec přesvědčeně.

„Kvůli tomu, co se ti přihodilo?“

„Ne,“ opáčil Rubén. „Kvůli tomu, co jsem.“

„Kolik je ti let?“

„Za měsíc mi bude patnáct.“

„Ve čtrnácti je na takové rozhodnutí ještě dost brzo. Spousta dospívajících přemýšlí, jestli nejsou homosexuálové, ale tahle nejistota často pomine.“

„Takhle to u mě není. Potřebuju tu proměnu, abych přežil.“

Apiro se rozhodl chlapce dál nepoučovat. Koneckonců to byla jeho parketa, dělat z lidí jiné osoby. Když se nad tím zamyslel do důsledku, jaký je rozdíl mezi úpravou nosu a úpravou genitálií? Většina odborné literatury se shodovala na tom, že s proměnou pohlaví by se mělo začít v dospívání, kdy je naděje na úspěch vyšší. Na Kubě však zatím byla provedena jediná chirurgická změna pohlaví, v roce 1988, a to na dospělém muži, nikoliv mladíkovi, který může být zmatený.

Za rok a kousek však bude dost starý na to, aby se rozhodl závazně. Apiro sám viděl, jakému byl Rubén vystaven zacházení, viděl důsledky sexuálního zneužívání. Kdo už by měl mít nárok na změnu pohlaví, bude-li se cítit lépe ve vlastní kůži, když ne on?

„Co tvoje rodina? Mluvils o tom s rodiči?“

„Nežiju s nima, žiju na ulici. Je mi jedno, co si myslí. Já prostě do tohohle těla nepatřím.“

Takové pocity Apiro dobře chápal. Samotného jej provázely po celý život.

„Pokud to myslíš opravdu vážně, řeknu ti, co jsem ochotný udělat,“ pravil. „Domluvím ti schůzku s kolegyní, je to psychiatrička, která se na tyhle záležitosti specializuje. Říkají tomu, myslím, pohlavní nejednoznačnost. Já tenhle termín nemám rád, protože jestli nejsi jednoznačně rozhodnutý, neměl bys k tomu kroku vůbec přistoupit. Pokud s tebou bude souhlasit, předepíše ti hormony na potlačení mužských znaků, dokud je tělo ve vývinu. Musíš žít jako žena minimálně jeden rok, a to ve všech směrech. Teprve pak, a až dosáhneš šestnácti let, se můžeme bavit o operaci, pokud o ni budeš stále tak usilovat. Ale dřív ne. Protože jakmile tenhle chirurgický zákrok provedu, už se to nedá vrátit. Jak se s tebou dá spojit, až domluvím tu konzultaci?“

„Nemám žádnou adresu, že školy jsem před několika měsíci utekl.“

Lékař se neptal proč, nic mu do toho nebylo. „To přece nejde. Dneska v noci můžeš přespat v nemocnici a pak uvidíme, co dál.“

Psychiatrička vyjádřila souhlas s Apirovým postupem po pouhých pár sezeních. Vstupní psychologické testy prokázaly citové rozpoložení odpovídající dívkám, nikoliv chlapcům, Rubénova věku. Rubén však stále neměl kde složit hlavu, a tak Apiro sundal horu dokumentů ze staré pohovky ve svém bytě a nechal ho přespávat u sebe. Byl to obrovský střet zájmů, ale lékař pravidla ignoroval. To dítě ostatně někde žít muselo.

V průběhu onoho roku se z Rubéna Montenegra stala María Vasquezová. O jejích šestnáctých narozeninách Apiro souhlasil s operací.

Když se v nemocnici zotavovala, každý den ji navštěvoval, seděl u ní dlouho do noci, hrával s ní šachy, někdy jí předčítal. Na Velký pátek jí přinesl květiny na oslavu, že konečně může jít domů, ale postel už byla prázdná. Nenechala mu žádný vzkaz, prostě se jen odepsala z nemocnice.

Uvědomoval si, že se neměl citově angažovat. Byla to pacientka. Aby svou chybu napravil, nabídl se, že bude na částečný úvazek vypomáhat policii. Za ta léta se mu povedlo zaplnit život prací natolik, že na dívku konečně zapomněl. Dokud z oceánu nevytáhli tělo jejího mladšího bratra, které skončilo na jeho pitevním stole.

V mysli si znovu přehrál, co mu María řekla při večeři v paladar.

„Z toho kluka, co mě před lety znásilnil, se stal policajt a pracoval v Havaně, Hectore. Slyšela jsem, jak o něm mluví jedna ze sester, a tu noc jsem utekla z nemocnice. Šel zrovna na oddělení někoho vyslechnout v rámci nějakého vyšetřování. Bála jsem se, že kdyby mě poznal, zabil by mě, abych nikomu neprozradila, co mi provedl.“

„To by mě nikdy nenapadlo,“ vydechl Apiro šokovaně. „Musela ses šíleně bát.“

„To jo. Ale byla jsem hloupá. Celé ty roky jsem se bála zbytečně. Dneska je z něho detektiv. Jmenuje se Rodriguez Sanchez a odpoledne jsem ho viděla. Dokonce jsem s ním mluvila. A vůbec si na mě nepamatoval.“

Hned po Ramirezově příchodu do kanceláře se na jeho stole rozezvonil telefon. Ve sluchátku se ozval Michael Ellis a oznámil, že za chvíli přijede. O půl hodiny později muže ohlásila ostraha a inspektor pro něj sešel k hlavnímu vchodu.

Společně vystoupali po schodech do druhého patra, kde Ellise poprvé vyslýchali. Jako by se to všechno odehrálo před milionem let.

„Pořád se snažím dát si dohromady, co se vlastně stalo,“ pravil Ellis. „Myslíte, že byste mi mohl ještě před odjezdem vysvětlit pár věcí, co mi do toho příběhu nezapadají? Detektiv Sanchez se přiznal?“

Ramirez muži převyprávěl, co mu cestou zpět do Havany řekla Celia Jonesová.

Jemu samotnému nějakou dobu trvalo, než si všechny díly skládanky správně pospojoval. To však bylo možná proto, že až donedávna byl nucen řešit tenhle rébus perem. Když ráno vstoupil do kanceláře, při pohledu na pracovní stůl se mu roztáhla ústa v úsměvu. Seňora Jonesová mu tam nechala pár obyčejných tužek a vzkaz: „Veselé Vánoce a šťastný nový rok. Na shledanou za pár týdnů.“

„Jak přišel Sanchez na Nasima Rubindera?“ zajímal se Ellis.

„Jeden celní úředník Rubinderovi při příletu do Havany zabavil laptop, protože na něm měl nahranou dětskou pornografii. Sancheze povolali k výslechu podezřelého.“

„Takže Artura zabil Nasim, nebo Sanchez?“

„Vypadá to, že Rubinder. Věděla o něm María Vasquezová a hrozila policií. Proto se ji potom pokoušel zastrašit. Když Rubinder odešel z baru, usadil se na jeho místě Sanchez a právě on vám do pití hodil rohypnol. Pak se vydal hledat Artura a uviděl ho žebrat na Plaza de Armas. Celii Jonesové ale řekl, že ho nechal naživu, takže kluka nejspíš ještě později vyhledal Rubinder a zabil ho.“

„Jak se do toho všeho zapletl Miguel Artez?“

„Sanchez měl na starost sledování přenosu dat po internetu z Havany a do Havany a Arteze dobře znal – portýr se aktivně angažoval na stránkách sexuálního turismu. Rubinder potřeboval přístup na internet a laptop mu zabavili na letišti. Zdá se, že Sanchez je představil online; Artez za poplatek zařídil přístup na internet docela rád. Sanchezovo jméno ale neznal, věděl jenom, že Rubindera někdo ochraňuje. Netušil ale kdo.“

„A Rubén Montenegro, ten kluk z vinaleské školy, kterého Sanchez před těma lety znásilnil, to byl bratr toho mrtvého? Neuvěřitelný.“

„Ano, i když rodiče se o Rubénových zraněních nikdy nedozvěděli. Církev se bezpochyby obávala politických následků, kdyby rodina zjistila, že jejich syna znásilnil spolužák v katolické škole. Na fotografiích jsou si ale chlapci bez ohledu na věkový rozdíl velice podobní. Seňora Montenegrová mi řekla, že měla ještě jednoho syna a že zemřel ve Vinales, ale nikdy mě nenapadlo si ty dva případy spojit dohromady.“

„To je ale věc, co?“

„To teda jo,“ přitakal inspektor. „Tak snad jsem vám objasnil, co bylo potřeba, detektive Ellisi. Tady máte pas a doufám, že se vám v Kanadě dobře povede.“

„Jen ještě jedna maličkost. Náhodou se nikdo nepřiznal ke krádeži těch peněz z hotelového sejfu v mém pokoji, viďte?“

„Řekl bych, že to si budete muset vyřídit s manželkou.“

Ellis pokýval hlavou. „Díky.“

Kanaďan se opřel do dveří a už už vycházel ven, když Ramirez znovu promluvil. „Ještě něco, seňore Ellisi. Možná byste mohl něco vysvětlit i vy mně, jestli vám to nebude vadit.“

„Samozřejmě.“ Muž se obrátil čelem k inspektorovi. „Copak?“

„Proč jste zabil Stevea Sloana?“

„Co prosím?“ vydechl Mike Ellis. „Nechápu, na co narážíte. Já jsem Stevea Sloana nezabil, udělal to podezřelý. Ten chlap, co mě pořezal.“

„Oba víme, že to není pravda, seňore Ellisi. Prosím, posaďte se. Do odletu vám zbývá ještě několik hodin a letiště je za rohem.“

Ellis pomalu klesl do téže červené plastové židle, na které seděl, když ho policie vyslýchala poprvé. Inspektor se usadil na protější straně umakartového stolu.

„Co vás přivádí k domněnce, že za Steveovu smrt můžu já?“

„Přemýšlím nad tím už pár dní – od chvíle, kdy jsem viděl tu lékařskou zprávu, kde je uvedená vaše krevní skupina. Test plodnosti, podle kterého jste neplodný. To samozřejmě není vaše vina. Když jsem připravoval zprávu k případu pro žalobce, znovu jsem si přehrál váš rozhovor se Sanchezem. Řekl jste mu, že vaše žena před půl rokem otěhotněla. Test vám ale provedli dávno předtím a v koupelně ve vašem hotelovém pokoji jsme tehdy při prohlídce našli kontraceptiva, což znamená, že vaše žena o té neplodnosti neví. Seňora Jonesová včera mimo jiné zmínila, že seňor Sloan zemřel nedlouho potom, co vaše žena zjistila, že je těhotná. Muselo vám být jasné, že dítě není vaše a že má s někým poměr.“

„A podle vás ten někdo byl Steve? A já jsem ho zabil právě kvůli tomu?“

„Zradit nás mohou pouze přátelé,“ pronesl inspektor smutně. „To jsem si tenhle týden opět uvědomil. Nevěru byste manželce možná odpustil, ale hloubku té zrady, poměr s vaším nejlepším přítelem, nadto nedbalost, která skončí těhotenstvím? Neznám moc chlapů, co by chtěli vychovávat dítě jiného, nasazené do vlastního hnízda jako kukaččí vejce.“

„Jak jsem řekl,“ trval na svém Ellis, „Steve zemřel při policejním zásahu. Mně samotnému způsobil podezřelý těžká zranění. Podívejte se na ty jizvy na obličeji, kde mě pořezal. Myslíte si snad, že jsem si to vybájil?“

„To ne, seňore Ellisi. Když jste v téhle místnosti seděl naposled, před týdnem, díval se na nás doktor Apiro. Pak jsme vás při rozhovoru se Sanchezem sledovali oba, skrze tohle okno.“ Inspektor ukázal na polopropustné zrcadlo. „Doktora Apira zaujalo, jak jste k těm jizvám přišel. Podle něj se měl ten řez táhnout zešikma. Když se člověk rozmáchne nožem, bez ohledu na to, zda je levák, nebo pravák, vede pak řez pod určitým úhlem, jako odpal při golfu. Vám se jizvy navíc rozšiřují dole, přitom by měly být nejširší uprostřed. Doktor Apiro s jistotou tvrdí, že jste se pořezal sám. Tady mám jeho zprávu.“

Ramirez z vnitřní kapsy saka vytáhl list papíru a položil jej na stůl. „Závěr stojí úplně dole. Apiro býval hodně slavný plastický chirurg a získal si mezinárodní věhlas za analýzu poranění kůže a obličeje. Sám jste viděl, jak je pečlivý. Ukažte, já vám ten závěr přeložím: ‚Váhavý, nejistý začátek řezné rány na čele subjektu a nedostatek obranných poranění na rukou v zásadě dokazuje, že dané rány si subjekt způsobil sám.‘ A tak jsem se sám sebe zeptal: Proč by se člověk chtěl řezat, když vedle něj krvácí jeho parťák a pomalu umírá? Existuje jediné vysvětlení, totiž že jste ho střelil vy a snažil se po sobě zamést stopy.“

„Jenom hádáte,“ ucedil Ellis. „Nic z toho nemůžete dokázat.“

„To ani nemám zapotřebí, seňore Ellisi. Z vraždy, která se stala mimo území Kuby, vás obvinit nemůžu, na tenhle zločin se moje pravomoc nevztahuje. S Kanadou nemáme uzavřenou žádnou extradiční smlouvu, a jak jsem vám řekl už dřív, u nás jsou přiznání bezcenná. Ptám se jenom proto, že nemám rád neuzavřené záležitosti. Že máte na triku smrt přítele, to však vím jistě, nenechte se mýlit. Možná by vám pomohlo, kdybyste se vyzpovídal. Dokonce i Rodriguez Sanchez se potřeboval někomu svěřit, chtěl, aby někdo pochopil jeho činy. Ale je to čistě na vás.“

Mike Ellis zavrtěl hlavou. Znovu se pokusil vymazat vzpomínku na obličej Stevea Sloana, když společně kráčeli do schodů čelit „potížím s nějakým mužem“. Hillary mu to ráno oznámila, že je těhotná, a on nad tím hloubal celý den. Věděl, že to dítě nemůže být jeho.

Posunul se na sedáku co nejvíc dozadu, opřel se, zhluboka se nadechl a konečně přestal lhát.

„Hillary jsem o výsledcích toho testu nikdy neřekl, ale Steve o nich věděl. A pak Hillary otěhotněla. Sloužili jsme se Stevem noční směnu.“ Při vzpomínce na onu noc, kterou se měsíce snažil vymazat z hlavy alkoholem, se odmlčel. „Byly asi dvě ráno a dispečink nás varoval, ať si dáváme pozor. Ve třetím patře se pohyboval schizofrenik, co přestal brát léky. Nic víc jsme nevěděli. Nikdo nám neřekl, že má nůž. Když jsme k tomu baráku přijížděli, oznámil jsem Steveovi, že Hillary čeká dítě. Všiml jsem si, jak provinile se zatvářil. Nemohl jsem tomu uvěřit. Že mě zradil někdo, koho jsem považoval za přítele.“

Vystoupali po schodech do zanedbané chodby, která vedla k inkriminovanému bytu. Ellis zabouchal baterkou na dveře. Vzduch byl prosycený pachem moči, stěny plné fleků, linoleum na podlaze rozlámané a špinavé. Světlo nesvítilo, jediná žárovka byla prasklá. Ellis držel v jedné ruce zbraň, ve druhé baterku. Sloan si rozepnul pouzdro a přesunul se napravo ode dveří. Pokynul Ellisovi, aby kryl levou stranu, a vytáhl pistoli.

Ellis stál u protější zárubně čelem ke dveřím a v obličeji se mu zračil vztek.

„Do prdele, Mikeu, moc mě to mrzí. Prostě k tomu došlo, stalo se to jenom jednou. A ona svedla mě, přísahám Bohu.“

Vtom se dveře s trhnutím otevřely a proti nim se vyřítil neupravený muž kolem pětadvaceti s loveckým nožem v ruce. „Do prdele,“ ulevil si Sloan, „má nůž!“ A vpálil mu kulku do hrudi.

„To neudělala.“ Ellis se obrátil a střelil parťáka těsně pod neprůstřelnou vestu. Sloan zaúpěl a svezl se k zemi. Z rány prýštila arteriální krev a Ellis v mžiku pochopil, co udělal.

V budově panovala neproniknutelná tma, jíž probleskovaly jen kužele světla z baterek. Sloan se svalil na podlahu, v očích nevýslovnou bolest. Ellis poklekl vedle něj. Policistovo zranění bylo natolik vážné, že nemělo smysl volat sanitku. Ellis objal Sloana pažemi a v dlaních držel jeho hlavu.

„Nic to neznamenalo,“ šeptl sotva slyšitelně Sloan.

„Znamenalo to něco pro mě. Do řiti, Steve, co sis jako myslel? Proč jsi s ní spal? Nemůžu uvěřit, žes to udělal.“

„Já nevím. Asi proto, že mě svedla. Líbila se mi. Fakt nevím, promiň. Ale teď jsme si kvit, kámo, já zas nemůžu uvěřit, žes mě právě střelil.“ Chabě se usmál a vzápětí se mu protočily panenky. Ellis ho stále držel v náručí, když tělo zcela ochablo.

Zvedl hlavu a zadíval se Ramirezovi do očí. Spojil ruce a znovu kolébal kamarádovu hlavu v dlaních.

Ramirez soucitně přikyvoval. „My Kubánci jsme Latinos. Muž paroháč, žena nevěrnice, odvěký příběh. Váš vztek je pochopitelný. Většina chlápků tady by zabila tu manželku, ne kamaráda, ale taková už je naše povaha. Jak jste se z toho vykroutil?“

„Bylo mi jasný, že jsem to podělal, a měl jsem jedinou možnost si zachránit kůži, respektive střípky vlastního života, manželství. Navíc jsem musel myslet na to dítě. Nic víc už mi nezbývalo. Podezřelý byl mrtvý, tak jsem mu vzal ten nůž a přejel si ostřím přes obličej. Ta obrovská bolest byla skoro úlevná.“

„Co ta zbraň?“

„Vyměnil jsem si pistoli se Stevem, tu jeho jsem si zastrčil do pouzdra a svoji jsem vložil do ruky podezřelému. Na rukojeť a spoušť jsem natlačil jeho otisky, pak jsem vytáhl vysílačku a zavolal dispečink. Oznámil jsem, že máme mrtvého podezřelého a postřeleného poldu. Že jsem sám raněný a že Steve je nejspíš mrtvý.“

„Takže ty pistole nikdo nezkoumal?“

Ellis zavrtěl hlavou. „Vypálili z nich kulku pro srovnání, ale nikoho nenapadlo se podívat, jestli jde o ty zbraně, co nám přidělili.“

„To my bychom udělali,“ poznamenal Ramirez. „Apiro by na tom trval.“

„Ano, už jsem si všiml, že mu nic neujde.“ Ellis se zhluboka nadechl. „Co teď, když to všechno víte? Co uděláte?“

„Já? Vůbec nic. Jak jsem řekl, ať se vám v Kanadě přihodilo cokoliv, nemá to nic společného s Kubou. Muselo pro vás ale být těžké držet to všechno pod pokličkou. Když o svých tajemstvích nemůže člověk otevřeně hovořit, pomalu ho rozežírají zevnitř.“

„Ano,“ hlesl detektiv. „To znám velmi dobře.“

Inspektor Ramirez vrátil Ellisovi cestovní pas a doprovodil ho až k hlavnímu vchodu. Pak opět vystoupal do druhého patra a otevřel dveře místnosti sousedící s tou, kde před chvilkou s kanadským detektivem hovořil. Před oknem stál Hector Apiro a stále se díval dovnitř. Podal Ramirezovi miniaturní magnetofon.

„Máš to tam, Ricardo, úplně všechno. Zajímavé. Tak náš Kanaďan je nakonec opravdu chladnokrevný vrah.“

„Ještě chladnokrevnější, než jsme si mysleli. Nebo spíš horkokrevný.“

„Já jsem ale jeho jizvy nikdy odborně nezkoumal,“ namítl lékař. „Kdes přišel na ty nesmysly s tou šířkou jizev a máchnutím nožem? O golfu nemám nejmenší ponětí, v životě jsem ho nehrál.“

„To jsem si vymyslel,“ připustil Ramirez. „Žádnou expertizu jsem v ruce neměl, použil jsem formulář na objednávku zásob na oddělení. Ellis neumí španělsky, takže jsem věděl, že nic nepozná.“

„Ty jsi ale darebák, Ricardo,“ uchechtl se Apiro. „Jednoho dne ti tenhle trik nevyjde a chytí tě při činu. Mimochodem s těma jeho jizvama bych si ale poradil, byl by z něj docela pěkný chlap. Máš pravdu – pokud jde o ten nůž, zacházel s ním jako amatér.“ Zasmál se svým přerývaným smíchem. „Bude ta informace kanadským úřadům k něčemu?“

„To brzo zjistím. A zapomněl jsem ti říct,“ dodal inspektor, „včera večer jsem měl telefonát z kanadské regionální policie okresu Rideau. Náčelník Miles O’Malley. Tamní úřady se pro mě snaží vyjednat speciální povolení, abych jim mohl jet pomoct s jedním vyšetřováním. Mají za to, že někteří pachatelé zneužívání z našich internátních škol skončili v rámci zastíracího manévru katolické církve u nich. Ten katolický kněz, kterého jmenoval Sanchez, možná zneužíval děti i v Kanadě. O’Malley tvrdí, že ho nedávno zatkli na ottawském letišti za držení dětské pornografie.“

Bylo to to nejmenší, co mohl udělat pro svého ubohého, zmučeného přítele Rodrigueze. Pomůže kanadské policii a dohlédne na to, aby ten člověk došel spravedlnosti. Nebude to na dlouho, sliboval náčelník O’Malley, maximálně na týden. Ramirez už nechtěl okrádat svou rodinu o víc času, navíc když netušil, jak moc – či jak málo – mu ho zbývá.

S druhým telefonátem se inspektor svému malinkému příteli nesvěřil. Přišel od ministra vnitra.

„Castro se doslechl, že v případu zemřel policista,“ oznámil ministr. „Chce uspořádat pohřeb se všemi vojenskými poctami. Ve zprávě zdůrazníte odvahu detektiva Sancheze při zveřejnění informací o zneužívání kubánských dětí, k němuž v minulosti docházelo ze strany katolické církve. Ukončíte to tím, že zemřel shodou nešťastných náhod v opuštěné škole při hledání důkazů, které měly napomoct mezinárodnímu vyšetřování dávných zločinů proti našim dětem. Doprovázela ho přitom kanadská právnička, která se stala přímým svědkem Sanchezových hrdinských činů. Písemně to potvrdí. Obdržíte svoje speciální povolení za tím účelem, aby se tenhle příběh šířil dál. Rozumíte, inspektore?“

Ramirez chápal naprosto přesně, jakou cenu za výjezd do Kanady zaplatí.

„To je skvělé!“ zvolal Hector Apiro. „Nevytáhl jsi paty z ostrova od doby, kdys pobýval v Rusku.“

„Pravda, i když myslím, že co se počasí týká, bude Kanada dost podobná Moskvě. Momentálně tam mají zimu. Náčelník O’Malley chce, abych přijel co nejdřív.“

„Jak to tady ta jednotka zvládne, když tu nebudeš ani ty, ani Sanchez?“

„Dá jim to zabrat,“ připustil Ramirez, „ale máme nového člena, toho chytrého pochůzkáře, co nás první den případu zavolal. Jmenuje se Espinoza. Nechal jsem ho dneska převelet na Sanchezovo místo.“

„To musí mít ten mladík ohromnou radost.“

„Obzvlášť ho potěšilo zvýšení platu.“ Pětadvacet dolarů měsíčně byla spousta peněz, dokonce víc, než vydělal plastický chirurg.

„Předáš v Kanadě tu pásku Celii Jonesové?“

„Nejspíš,“ odvětil Ramirez. Ale ne hned. Ta malá kazetka schovaná v kapse by se mu mohla hodit, až bude po ženě potřebovat ono písemné prohlášení. Jedna z věcí, které se dozvěděl právě od Celie Jonesové na zpáteční cestě z Vinales. Při vyjednávání je důležité mít něco hodnotného na výměnu.

Bylo těsně po jedenácté hodině večer na Silvestra. Poté co inspektor Ramirez domluvil s Hectorem Apirem, strávil zbytek dne přípravou zpráv pro státního žalobce a ministra vnitra.

Zaskočil do Apirovy kanceláře a doufal, že s ním probere dohodnutý politický výměnný obchod, avšak lékaři opět dělala společnost María Vasquezová. To může počkat, usoudil Ramirez, a s úsměvem pohlédl na otisk růžové rtěnky na Apirově tváři. Dvojice vypadala náramně spokojeně a z toho měl upřímnou radost. Apiro všem nalil skleničku rumu a připili si na nadcházející nový rok i jeden na druhého. Ramirez si zapálil doutník.

„Myslím, že jste mi nikdy neřekli, jak jste se vlastně seznámili,“ připomněl jim.

„Kdysi jsem byla Hectorovou pacientkou,“ ujala se slova María. „A tu noc, kdy jste propustili z vazby seňora Ellise, jsem se za ním zastavila. Seňor Ellis se o něm zmínil v souvislosti s vyšetřováním a mně došlo, že Hector pořád ještě pracuje v Havaně.“

„Je to tak. María zaskočila na kafe a tak se to nějak seběhlo,“ doplnil Apiro s širokým úsměvem na rtech.

Ramirez znovu pocítil přítomnost malého chlapce. Spatřil ho stát za Maríinou židlí, s pažemi kolem jejího krku. Když se na ty dva zadíval pozorně, uvědomil si, že María Vasquezová by klidně mohla být Arturovou matkou. Ta podoba byla ohromující. Seňora Montenegrová se ale o žádné starší dceři nezmínila, jen o synovi, který zmizel v roce 1998.

Vybavil si fotografii Rubéna Montenegra, kterou měl založenou mezi dokumenty k případu. „Kněží nám řekli, že se chtěl vrátit domů a na útěku spadl z horského úbočí,“ řekla tehdy matka. Tělo se však nenašlo a pohřeb se nekonal. Ramirez se na oba zadíval ještě jednou a v tu chvíli mu to došlo. A poprvé si uvědomil, jak zručný plastický chirurg Apiro skutečně je.

Takže ono dítě z ulice, které si María Vasquezová vzala pod svá křídla, byl její mladší bratr. Nemohla mu říct, kdo je. Byl příliš malý na to, aby pochopil, jak se z bratra, kterého nikdy nepoznal, najednou stala jeho sestra. María však věděla, kde Arturo bydlí, a věděla přesně, kdo to je. Není divu, že se tolik bála o jeho bezpečí.

Seňora Montenegrová byla přesvědčená, že její starší syn je mrtvý. Že Rubén před mnoha lety zmizel, zemřel někde v horách. Netušila, že je naživu a že teď žije jako žena. Stačilo však odhlédnout od chirurgických úprav a podobnost sourozenců byla nezpochybnitelná, až zarážející.

Chlapec obešel židli a vložil Ramirezovi svou ručku do dlaně. Pokýval hlavou a usmál se. Inspektor si všiml ďolíčků v jeho tvářích. Cítil, jak mu drobné prstíky vyklouzly z ruky a chlapec mu opět ukázal prázdné dlaně.

Proč se tu pořád ještě ochomýtá a nehraje si někde s ostatními mrtvými kluky? běželo Ramirezovi hlavou. Zjevně mu něco důležitého uniklo – ale co? A proč mu pořád ukazuje ty prázdné ruce? V tom okamžiku konečně pochopil, co se mu chlapec snaží naznačit.

Michael Ellis dal Arturu Montenegrovi dost peněz, přitom se u něj žádné nenašly. Co s nimi ten chlapec udělal? Nikdy ho nenapadlo to prověřit.

Arturo Montenegro se naposledy usmál a odhopsal pryč, jako by na něj někdo čekal za dveřmi.

„Mám z vás dvou velkou radost,“ pronesl Ramirez a pozvedl sklenku na jejich počest. „Věřte, není nic lepšího, než když po boku muže stojí silná žena. Tajemství tkví v tom, naučit se, jak bojovat a jak odpouštět. Je načase, Hectore, abyste nás přišli navštívit. Francescu potěší mít další spřízněnou duši, se kterou bude moct rozebírat moje zlozvyky. Jako třeba časté pozdní příchody domů, dokonce i na Silvestra.“

Inspektor mrkl na hodinky a vstal. Byla téměř půlnoc. Čas jít domů a načít to obtížné téma hovoru. Dlužil manželce, aby se konečně dozvěděla o jeho nemoci. Musí jí oznámit tu zlou zvěst, před kterou se ji už příliš dlouho snaží ochránit.

Francesca bude vyděšená a rozlítí ji, že si to tajemství nechával pro sebe. Ramirez se poškrábal na tváři, kde očekával políček, a v duchu už viděl slzy, jež budou následovat. Ale společně se postaví čemukoliv, co jim přijde do cesty. Vždycky to tak bylo, neměli na výběr.

„Děkuju,“ řekl Apiro a sklonil hlavu. „Máš naprostou pravdu, už dlouho žiju jako rak poustevník, zalezlý ve své malé ulitě. Přísahám, Ricardo, že už jsem o několik centimetrů povyrostl.“

„A to jde teprve o jeho výšku,“ poznamenala María a všichni tři se rozesmáli, Apiro svým krákoravým smíchem nejhlasitěji.

Inspektor odložil prázdnou sklenku a zlehka se mu zachvěla ruka. Neuniklo mu, jak věčně hloubavý Apiro naklonil hlavu jako papoušek a soustředěně se na onen pohyb zaměřil.

Ramirez sešel jen pár schodů v úzké chodbě, když slyšel, jak se dveře patologovy kanceláře s vrznutím otevřely a Apiro vycupital za ním. Obrátil se a spatřil malého přítele mávat listem papíru v ruce.

„Něco pro tebe mám, Ricardo. Moc se omlouvám, při všem tom rozruchu v posledním týdnu jsem na to úplně zapomněl. Konečně máme všechny lékařské záznamy v počítači, tak jsem ti našel výsledky té pitvy, jak jsem ti před sto lety slíbil. Zpráva tvojí babičky, tady.“ Podal dokument Ramirezovi. „Koukni, v mozku se nenašlo jediné Lewyho tělísko a žádné stopy po plaku. Žádná demence. Zemřela stářím.“

Ramirez přeletěl pitevní zprávu očima. Coby příčinu smrti dokument uváděl „přirozená smrt“. „Takže jí nic nebylo?“

„To tak docela ne,“ opáčil lékař. „Trpěla hypertyreózou, což je dědičné onemocnění. Nemohl jsem si nevšimnout, jak se ti dneska zase třásla ruka. A v týdnu jsem tě viděl úplně bez dechu. To všechno patří k příznakům toho onemocnění, takže bych ti rád domluvil vyšetření štítné žlázy. Jestli mám pravdu, tak bude stačit jedna dávka radioaktivního izotopu a budeš zase jako rybička. A dobrá zpráva je, Ricardo, že na tohle máme vybavení.“

Ricardo Ramirez pomalu kráčel chodbou a vychutnával si nečekanou zprávu. Břemeno, jež nesl tak dlouho na svých bedrech, náhle zmizelo. Hector Apiro mu věnoval ten nejlepší vánoční dárek: budoucnost. Pokud ale neumírám, říkal si v duchu, tak co to celé ty roky vídám?

Z přítmí se vynořily dvě postavy. K nábřeží Malecón kráčeli bok po boku dospělý muž a malý chlapec. Muž držel chlapcovu ruku pevně v dlani a nepouštěl jej od sebe. V druhé ruce svíral ošuntělý klobouk.

Nejspíš míří k vídeňskému kolu, usoudil Ramirez při pohledu na chlapce, jenž vesele hopsal vedle ducha, který inspektora celý týden pronásledoval. Muže, který na něj trpělivě čekal, v rukou žmoulal svůj klobouk a posmutněle doufal v pár chvil Ramirezovy plné pozornosti.

Mrtvý otočil hlavu a zadíval se na inspektora. Poprvé za celou dobu se široce usmál. Ramirez v jeho tvářích spatřil ďolíčky a konečně pochopil, kdo to je. Kdo to byl.

Arturův otec.

Poté co seňor Montenegro syna naposledy vezme na vídeňské kolo, vrátí Artura oceánu, kam oba patří. Od této chvíle se o ně postará oriša oceánů Jemaja, už nespadají pod Ramirezovu jurisdikci.

Ramirez by byl téměř zapomněl, že má poprvé po mnoha letech na Nový rok volno. Až se dostane domů, může si na druhý den ráno pro změnu přispat. Pomilovat se s manželkou, pohrát si s dětmi a konečně si poslechnout cédéčko Lucy Provedo, které dostal od Francescy pod stromeček.

Chtěl nějak zvláštně oslavit společnou budoucnost, stejně nejistou, a tudíž stejně nadějnou jako budoucnost kohokoliv jiného. Možná budou mít ještě jedno dítě. Svět nabízel spoustu možností.

V neděli odpoledne dávali v Gran Teatro Žebráckou operu, celý týden ve městě vídal plakáty, které na hru zvaly. Až přijde domů, vezme překvapenou Francescu do náručí, tancem ji provede po celém bytě a oznámí jí, jak jí vynahradí Boží hod, kdy musel pracovat.

Bylo to jejich oblíbené dílo. Hra zobrazující politickou korupci, v níž vystupovaly temperamentní postavy jako řádně vychované prostitutky s dokonalými způsoby, muži převlečení za ženy, žebráci, vězni. Příběh otrávených číší, násilí i odplaty, falešných obvinění, dokonce hrozící popravy. Nechyběla však ani láska a oddanost, a především přátelství. Skvěle zapadal do událostí posledního týdne.

Děj měl původně vyústit v popravu oběšením, diváci si však přáli šťastný konec, a tak byl pozměněn. Stejně jako ten jeho.

Ramirez si cestou na parkoviště pohvizdoval do kroku jednu z melodií. Otevřel dveře modrého vozu a chystal se usednout za volant, když mu zrak padl na důstojnou postarší ženu. Pomalu kráčela směrem k němu a snažila se nevnímat zničené šaty a nůž, jenž jí trčel z hrudníku. Hlavu měla omotanou širokým bílým šátkem a na něm připnutou obrovskou látkovou květinu…

EPILOG

Uplynul už celý týden, ale správce se nepřestával třást, při zvuku policejní sirény vždy nadskočil, a kdykoliv zahlédl policistu, rozbušilo se mu srdce.

Nedokázal myšlenky na mrtvého chlapce vyhnat z hlavy. Nikdy nezapomene, jak se v parku zjevil uprostřed noci, právě když se Štědrý den překlopil do Božího hodu. Ještě zvonily zvony a troubily klaksony, vzduchem se dokonce odkudsi zdáli neslo kvílení dud. Atrakce už však byly dávno zavřené, když se chlapec protáhl pod kovovou bránou, kterou správce právě zamkl, a zjevil se po jeho boku. „Prosím,“ žadonil, „prosím, svezte mě na tom kole, prosím.“

„Už máme zavřeno, kluku, přijď v pondělí.“

Chlapec vypadal velmi zklamaně. „Prosím, nikdy jsem na něm nejel. Jenom jednou. Mám tu peníze.“ Opatrně vytáhl z kapsy šortek pět pesos, podržel je v mističce z dlaní a ukázal je muži.

Tvářil se tak sklesle, že se správce musel pousmát. Snad nebude takový problém pro jednou atrakci znovu otevřít. Vzal chlapce za ruku, usadil ho na spodním sedadle, připoutal pásem a sklopil zábranu. Ujistil se, že je chlapec řádně zabezpečený, a potom kolo spustil.

Jak se ale začalo otáčet a vagón stoupal výš a výš, kluk se na sedadle začal vrtět, pak zvedl zábranu, postavil se a, Panno Mario na nebesích, správce na něj nestihl ani křiknout, aby se zase posadil, a chlapec přepadl přes boční stranu ven. Stalo se to tak rychle, tak náhle, že tomu přihlížející muž nemohl uvěřit. Žádný jekot, jen nepatrné cinknutí, když chlapec při pádu narazil temenem do kovového stožáru, na kterém plápolala kubánská vlajka. Vzápětí dopadl zády na zem.

A pak tam jen bez hnutí ležel, ochablý a bez života. Z ucha mu vyteklo pár kapek krve.

Správce vedle něj poklekl, ale chlapec už byl mrtvý. Některým dětem se na kole snadno zamotala hlava, nebyla to jeho vina. Jenže teď zíral na to tělo, na hlavu zlehka spočívající na betonu.

„Ježíši,“ zašeptal, „Ježíši, odpusť mi. Co jsem to udělal?“

Přiložil prsty k chlapcovu krku, k jeho zápěstí, tváří se nahnul k jeho nosu a zoufale hledal známky života. Cítil, jak v něm roste panika a divoce mu buší srdce, jako by byl pták.

Plakal, ale musel přestat, musel vymyslet co dál. Zvony stále zvonily, ale byl už Boží hod, právě odbila půlnoc. Madre mía, Boží hod. V parku byli sami, nikdo jiný v dohledu, všichni šli do kostela nejspíš na mši. Díky bohu aspoň za to.

Ježíši, modlil se muž ke svému Spasiteli a poté i k bohyni Jemaja, která měla ochraňovat děti a kterou nějakým neznámým způsobem rozlítil. Odpusť, nechtěl jsem mu ublížit, byl ještě dítě.

Jenže teď bylo to dítě mrtvé. A tento fakt žádná z jeho modliteb změnit nemohla.

Blesklo mu hlavou, že poběží za policistou, který vždycky přešlapoval na Malecón, znuděným mladíkem v bleděmodré košili, který sám sotva vyrostl z dětských let. Měl by se přiznat, připustit, že park neměl otevírat, když už byl zavřený, vysvětlit, že se jen snažil prokázat laskavost, že chlapec jednoduše spadl. Jenomže jak by objasnil, že ten kluk měl na jízdu na obřím kole dost peněz? Na malého chlapce to byla příliš velká částka. Pět konvertibilních pesos, jejichž původ zůstal neznámý.

Sám se kluka nezeptal, kde k penězům přišel. Stačilo mu vidět ten dětský úsměv. A teď je chlapec mrtvý a tak či onak z jeho smrti budou vinit jeho. Tím si byl správce jistý.

Pomyslel na svoji manželku a tři děti a všechny ty zničené životy, které by po sobě zanechal, kdyby ho policie poslala do vězení. A tak učinil rozhodnutí. Přehodil tělo přes rameno jako pytel brambor, odnesl ho ke svému nákladnímu vozu, kde ho položil na záda na přepravní plošinu a přikryl celtou. Následně dokončil svou práci a uzavřel celý zábavní park. Nikdo neviděl ani jeho, ani chlapce.

Odvezl rodinu na pozdní mši. Manželka neměla o drobném nákladu ani tušení, a když pozdě v noci usnula a oslavy na nábřeží Malecón konečně utichly, když poslední trubka s kytarou, jejichž tóny se nesly nočním vzduchem, konečně dohrály, správce vstal, oblékl se a odjel s vozem na Malecón. Zaparkoval naproti vysokým budovám zdravotního střediska, na nejtemnějším místě celé příbřežní cesty, kde nefungovalo pouliční osvětlení.

Chlapcovo tělo nevážilo víc než pytel jamů. Muž odnesl svůj lehký náklad na kamennou hráz a přehodil ho přes vlnolam. Slyšel, jak s jemným plesknutím dopadlo na okraj břehu, a pomodlil se k bohu ran osudu Eleguovi, aby chlapci dopřál bezpečný průchod.

V temnotě tělo neviděl, ale dmutí moře je přes noc určitě vyplaví. Byl si jistý, že chlapce ráno najdou místní rybáři. Jeho rodiče si budou myslet, že uklouzl na kamení, když si hrál – všichni kluci tam rybařili a cákali se ve vodě. Rodiče budou smutní, synova smrt jimi otřese, ale nebudou o nic smutnější, než kdyby věděli, jak zemřel doopravdy. Tak jako tak šlo o nešťastnou náhodu. Nebyla to ničí vina.

Mrtvé dítě, běželo mu hlavou, je mrtvé dítě. Neexistuje větší ztráty. Jak zemřel, však není tak podstatné jako fakt, že vůbec zemřel, a mně je moc líto, že k tomu došlo, ale osud změnit nemohu. Ten malý kluk nikdy nedospěje, ale já za to nemohu. Jak jsem to mohl tušit?

Pomodlil se za chlapce a za vlny, které ho nyní objímaly. Budiž vzdán dík Bohu a chlapcova duše nechť dopluje na nebesa.

Správce rukou naznačil tvar kříže a s břemenem v srdci, těžkým jako samotný vánoční kříž, pomalu přešel přes Malecón. V dlani žmoulal klukových pět pesos, které jeho rodina potřebovala stejně jako kterákoliv jiná.

Vrátil se domů k manželce a dětem, avšak neopomněl pečlivě poskládat celtu ve voze. Dobré plachty se totiž na Kubě už od revoluce sháněly velmi těžko.