Keller si vytáhl z náprsní kapsy pinzetu a opatrně vylovil známku z celofánové obálky. Byla to jedna znorských nekonečných sérií Posthorn, stála necelý dolar, ale pořád mu jaksi unikala, takže ji ve své sbírcestále ještě neměl. Pečlivě si ji prohlížel, podržel ji na světle, aby se ujistil, že papír není zeslabený v místě,

kde ho kdysi přidržovala na stránce z alba nálepka, a vrátil ji nazpátek do obálky a odložil stranou s tím,

že ji koupí.

Obchodník, vysoký a vychrtlý muž, který měl obličej na jedné straně ztuhlý po onemocnění, které sejmenuje Bellova obrna, se usmál polovinou tváře. „Jedna věc, kterou rád vidím,“ poznamenal, „je člověk,který si s sebou nosí vlastní pinzetu. Jen co to vidím, vím, že mám v krámě seriózního sběratele.“

Keller, jenž s sebou pinzetu občas nosil, ale jindy ji u sebe nemíval, měl pocit, že to je spíš otázka pamětinež nějakého vážného zájmu. Když cestoval, pokaždé si s sebou bral katalog Scott, velkou knihu o 1100stranách, která obsahovala a popisovala známky z celého světa od první (britská Penny Black z roku1840) přes počáteční století filatelie, a co se týče Britského impéria, končila až u poslední emise s Jiřím

VI. z roku 1952. Tyto známky právě Keller sbíral a používal katalog nejen jako zdroj informací, ale takéjako kontrolní seznam, protože jakmile nějakou známku zařadil do sbírky, okamžitě si ji v katalogučerveně zakroužkoval.

Katalog s ním cestoval pokaždé, protože bez něj nemohl známky nakupovat. Pinzeta byla užitečná, aledalo se bez ní obejít; pokaždé si mohl koupit novou od někoho, kdo mu nabízel nějaké známky ke koupi.Zapomenout si pinzetu zabalit bylo tedy snadné, nemohl si ji jen tak zastrčit do kapsy na poslední chvílinebo ji šoupnout do příručního zavazadla. To nešlo, když chtěl nastoupit do letadla, protože nějaký šašekz bezpečnostní kontroly by mu ji zabavil. Představte si teroristu s pinzetou na známky. No, mohl by třebapopadnout letušku a vyhrožovat jí, že jí začne vytrhávat obočí…

Bylo překvapivé, že si tentokrát pinzetu vzal, protože se téměř rozhodl, že s sebou nebude brát katalog.Pro tohoto klienta pracoval už dřív, při jedné zakázce, která ho zavedla do Albuquerque, a tenkrát si aninestačil vybalit. Díky netypické přehnané opatrnosti si zamluvil pokoje ve třech různých motelech, dokaždého se zapsal, a nakonec zakázku nahonem vyřídil a odletěl nazpátek do New Yorku a ani v jednompokoji se nevyspal. Kdyby nynější práce odsýpala stejně rychle a snadno, neměl by čas nakupovatznámky, a kdo ví, jestli v Des Moines vůbec nějací obchodníci se známkami jsou.

Před mnoha lety, když Kellera jeho klukovská sbírka známek jen málokdy stála víc než pár dolarů týdně, v

Des Moines sídlila spousta obchodníků se známkami, stejně jako všude jinde. Nyní se známky sbíralypodobně hojně jako jindy, ale kamenné obchody se ocitly na seznamu ohrožených druhů a konzervace jezřejmě nezachrání. Obchody se nyní odehrávaly na základě internetových nebo poštovních objednávek atěch pár obchodníků, kteří stále ještě vlastnili kamenné krámky a pracovali v nich, ti to dělali spíš proto,aby přilákali potenciální prodávající než kupující. Lidé, kteří nemají o známkách potuchy a už vůbec jenezajímají, kolem jejich obchůdků chodí den co den, a až umře strýček Fred a bude potřeba prodat jehosbírku, budou vědět, kam ji mají přinést.

Obchod tohoto muže, který se jmenoval James McCue, zabíral přední část přízemí jeho domu kousek odDouglas Avenue v Urbandale, což bylo předměstí, jehož jméno Kellerovi připadalo jako oxymóron. UrbanDale, městské údolí? Kellerovi to tam nepřipadalo ani jako město, ani jako údolí, ale přišlo mu, že to jezřejmě docela hezké místo na bydlení. McCueův dům byl asi sedmdesát let starý, byla to hrázděnábudova s arkýřovým oknem a balkonem v patře. Obchodník seděl u počítače a Keller měl dojem, že ztohoto místa asi vyřizuje většinu obchodů, a z rádia se linula tichá náladová hudba. Byla to klidnámístnost, tamní organizovaný nepořádek působil docela uklidňujícím dojmem a Keller se probíral zbytkemnorských známek, mezi nimiž našel ještě pár dalších, které se mu hodily.

„A co takhle Švédsko?“ navrhl mu McCue. „Mám tu pár opravdu krásných kousků ze Švédská.“

„Švédsko mám hodně silně zastoupené,“ odpověděl Keller. „V tuhle chvíli potřebuju akorát ty, které sinemůžu dovolit.“

„To znám. A co známky od jedné do pěti?“

„Asi vás to překvapí, ale ty nemám. Ale taky nemám oranžovou v hodnotě tří skilling banco.“ Tatoznámka, v katalogu uvedená pod číslem la, byla barevný chybotisk, místo zelené byla oranžová a bylazřejmě unikátní; jeden kousek se prodal před pár lety za tři miliony dolarů. Nebo to možná bylo v eurech,

to si Keller nevybavoval.

„Tu tady nemám,“ řekl McCue, „ale mám je od jedničky do pětky za příhodnou cenu.“ A když Kellerpozvedl obočí, dodal: „Jsou to oficiální reprinty. Jsou čisté, nerazítkované, dobře vycentrované a slaběpodlepené. Podle katalogu by měly stát každá 375 dolarů. Chcete se na ně kouknout?“

Nečekal na odpověď, prohrabal se v kartotéce a nakonec přišel s kartičkou, na které bylo pod průhlednouplastovou ochrannou fólií všech pět známek.

„Nepospíchejte, prohlídněte si je pořádně. Jsou hezké, co?“

„Moc hezké.“

„Mohl byste si ta prázdná místa zaplnit těmahle známkama a rozhodně byste se za ně nemusel stydět.“

Kdyby se Kellerovi navíc někdy skutečně podařilo získat originály, což bylo dost nepravděpodobné, sadareprintů by si stále ještě zasloužila v jeho sbírce čestné místo. Zeptal se na cenu.

„No, za celou sadu jsem chtěl sedm set padesát, ale hádám, že šest set mi bude stačit. Ušetříte mi

starosti s posíláním.“

„Kdyby to bylo pět,“ navrhl Keller, „vůbec bych se nemusel rozmýšlet.“

„Tak si to pěkně promyslete,“ opáčil McCue. „Pod šest set nepůjdu, vážně. Můžete platit kreditkou, jestli

je to tak pro vás jednodušší.“

Bylo to tak jednodušší, to ano, ale Keller si nebyl jistý, jestli to tak chce udělat. Měl kartu AmericanExpress na své vlastní jméno, ale na této cestě své skutečné jméno vůbec nepoužíval, a připadalo mu, žemu bude vyhovovat, když to tak zůstane i dál. Pak měl ještě jednu kartu Visa, kterou použil, když sipronajímal v Hertzů Nissana Sentru, a aby se zapsal v Days Inn. Jméno, které na ní bylo napsané, zněloHolden Blankenship, což odpovídalo connecticutskému řidičáku v náprsní tašce, na němž byla iniciáladruhého křestního jména J., čímž se podle Kellera dal odlišit od všech ostatních Holdenů Blankenshipů nacelém světě.

Podle Dot, jež mu opatřovala falešné kreditky a řidičáky, by tento průkaz prošel bezpečnostní kontrolou akarty vydrží přinejmenším pár týdnů. Dříve či později ale někdo spočítá všechny poplatky, které nikdonezaplatí, a to Kellera netrápilo, alespoň pokud šlo o firmy jako Hertz a Days Inn i American Airlines, aleto poslední, co by chtěl udělat, bylo okrást obchodníka se známkami o peníze, které mu po právu patří.Měl pocit, že k tomu nedojde, že banka, která vydala kreditku, by měla pokrýt ztrátu, ale ani tak se mu to

nezamlouvalo. Jeho koníček byl jedinou oblastí v jeho životě, kde musel být zcela poctivý a čistý. Kdybysi známky koupil a vyhnul se placení, v podstatě by je ukradl, a bylo jedno, jestli je krade JamesiMcCueovi, nebo společnosti Visa. Představa, že by měl mít oficiální reprinty první stránky švédských emisí,

byla uspokojivá, ovšem nesměly to být kradené reprinty, nebo dokonce ukradené originály. Když k nimnemůže přijít čestně, obejde se i bez nich.

Předpokládal, že ho Dot kvůli tomu zasype řadou pichlavých komentářů anebo přinejmenším že budeobracet oči v sloup. Měl ale pocit, že většina sběratelů by to pochopila.

Má ovšem u sebe dost peněz v hotovosti?

Nechtěl si to kontrolovat před obecenstvem, takže se zeptal, jestli si může odskočit na záchod, což stejněnebyl vůbec špatný nápad, po vší kávě, kterou si dal k snídani. Přepočítal bankovky v peněžence a zjistil,že má necelých osm set dolarů, takže mu po nákupu známek zbydou ještě téměř dvě stovky.

A on ty známky skutečně chtěl.

To je ta potíž, když člověk sbírá známky. Nikdy nepřestanou existovat věci, které by chtěl. Kdyby sbíralněco jiného – řekněme kameny nebo staré gramodesky či umění, tak by mu dříve či později došlo místo.Jeho dvoupokojový byt byl na skromné poměry v New Yorku prostorný dost, ale nevešlo by se tam tolikobrazů, jež by brzy zaplnily dostupné místo na zdech. Ovšem známky – měl deset velkých alb, které muzabíraly na polici necelého jeden a půl metru, a mohl sbírat po zbytek života a utrácet miliony dolarů, a

nikdy by byt nezaplnil.

Teď to bylo tak, že si mohl dovolit utratit šest set dolarů za švédské reprinty vzhledem k honoráři, kterýměl dostat za práci, co ho přivedla do Des Moines. A McCueova cena byla rozhodně férová. Pořídí tyznámky za třetinu katalogové ceny a s radostí by za ně zaplatil i skoro plnou cenu.

A bude vadit, když mu dojdou hotové peníze? Za pár dní bude pryč z Des Moines, přinejhorším za tři dny,

a kromě toho, že si občas koupí noviny a kávu, na co jiného by peníze potřeboval? Padesát dolarů nataxíka domů z letiště? Asi tak.

Přesunul si šest set dolarů z peněženky do náprsní kapsy a vrátil se, aby se ještě jednou na známkypodíval. Bez debaty, tyhle holky pojedou domů s ním. „Co kdybych zaplatil hotově?“ řekl. „Dostanunějakou slevu?“

„Teď už hotovost moc nevídám,“ řekl McCue a ušklíbl se. Jeden koutek mu vylétl nahoru a zbytek ústzůstal nehnutý. „Povím vám něco, můžeme obejít daň, pokud mi slíbíte, že to nepovíte guvernérovi.“

„Mlčím jako hrob.“

„A já vám tam přihodím ještě ty norské známky, které jste si vybral, i když myslím, že na nich mocneušetříte. Nemůžou stát víc než deset dolarů, co?“

„Spíš šest nebo sedm.“

„No, tak za to si koupíte hamburger, když nebudete trvat na tom, aby vám k němu dali hranolky.Uděláme to za rovných šest set a jsme si kvit.“

Keller McCueovi podal peníze. Muž si je přepočítával, zatímco se Keller ujišťoval, že si vzal všechnyznámky, které koupil, a zastrčil je do vnitřní kapsičky saka, přidal k nim pinzetu a zavřel katalog, když tuMcCue najednou vyhrkl: „Ale, kristapána! Nikam nechoďte!“

Byly bankovky padělané? Keller ztuhl a přemítal, co se děje, ale McCue už byl na nohou a šel k rádiu, abyho zesílil. Hudba umlkla a ozval se vzrušený hlas moderátora, jenž hudbu přerušil zprávami.

„Sakra,“ ulevil si McCue znovu. „Jsme v maléru.“

Dot musela sedět hned u telefonu. Zvedla sluchátko uprostřed prvního zazvonění a řekla: „Tos nebyl ty,viď?“

„Jasně že ne.“

„Taky jsem si to myslela. Ten obrázek, který ukazovali na CNN, se moc nepodobal tomu, co nám poslali.“

Když s ní mluvil takhle, přes mobil, znervózňovalo ho to. Technika se neustále zdokonalovala a došlo to až

tak daleko, že člověk musel považovat za zcela samozřejmé, že někde existuje záznam každého hovoru,který se uskuteční, a že úřady mají přístup k informacím během zlomku vteřiny. Když člověk používámobil, dá se vystopovat místo, odkud je voláno, ještě během hovoru. Stále dál budovali lepší a lepší pastina myši, a myši musely být tedy neustále chytřejší. Když měl poslední dobou nějakou zakázku, koupil vjednom obchodě na Západní třiadvacáté ulici za hotové peníze dva mobily s předplaceným kreditem avymyslel si nějaké jméno a adresu, které v krámě nadiktoval do záznamu. Jeden přístroj dal Dot, druhý sinechal a jediné telefonáty, jež z něj vedli, se uskutečnily mezi nimi. Zavolal jí před pár dny, aby ohlásil, že

dorazil do Des Moines, a dnes dopoledne se ozval znova, aby jí oznámil, že mu řekli, aby počkal ještěpřinejmenším jeden den, i když už mohl toho člověka oddělat a být dávno na cestě domů.

Ted volal, protože někdo právě zabil guvernéra státu Ohio. Což by stálo za zmínku za jakýchkoli okolností,

když uvážíme, že John Tatum Longford byl nejlepší absolvent Ohio State University od dob Archieho

Griffma, který chodil na právnickou fakultu poté, co si zničil koleno v jediné profesionální sezóně, kterouabsolvoval v týmu Bengals. Byl to pohledný a charismatický člověk a také to byl první černošský guvernér,

jenž kdy oblažoval svou přítomností kapitol v Columbusu. Ovšem guvernér Longford nebyl v Columbusu,když mu dobře namířená kulka rozmašírovala daleko víc než jen pouhé koleno, ve skutečnosti nebylvlastně vůbec nikde v Ohiu. Byl to horký prezidentský kandidát, Iowa patřila k oněm důležitým starobylým

státům a večer předtím byl Longford v Amesu, kde přednášel ke skupince studentů a pedagogů na Iowa

State University. Odtamtud guvernér se svým doprovodem odjel do Des Moines, kde strávil noc v Terrace

hill jako host guvernéra z Iowy. V půl jedenácté následujícího dopoledne se objevil na jevišti v auditoriujedné střední školy a kolem poledne pronesl projev při obědě s rotariány. Potom vylétla kulka,následovala zběsilá jízda do nemocnice, kde ho po příjezdu prohlásili za mrtvého.

„Můj člověk je běloch,“ řekl Dot. „A malý a tlustý, jako na té fotce.“

„Byla to fotka hlavy, ne? Takže jsi nemohl skutečně poznat, jestli je malej. Nebo tlustej, když na topřijde.“

„Měl druhou bradu.“

„Hm.“

„A bylo jasně vidět, že je bílý.“

„To je bez debaty. Ten chlap byl bílej jako sníh.“ „Co?“

„To je fuk. Co budeš dělat?“

„Nevím. Toho svého jsem viděl zrovna včera ráno, byl jsem od něj tak blízko, že jsem na něj mohl

plivnout.“

„Proč bys to dělal?“ „Myslel jsem to tak, že jsem to už mohl mít odbyté a teď už být doma. Málem jsem to i tak udělal, Dot. Spistolí nebo vlastnoručně. Měl jsem počkat, ale říkal jsem si: sakra, na co čekat? Oni by byli nakrknutí, ale

já bych byl pryč odsud, a místo toho trčím uprostřed honičky na zabijáka, kterého ještě neidentifikovali.Pokud nebylo ve zprávách něco během posledních pár minut.“ „Mám to puštěný,“ odpověděla, „a nic neříkali. Možná bys mohl prostě přijet domů.“ „Přemýšlím o tom. Ale když si představíš, jaká bezpečnostní opatření budou mít na letištích.“ „Ne, to ani nezkoušej. Máš pronajaté auto, ne? Mohl bys odjet, nevím, třeba do Chicaga, a chytit letadlo

tam?“ „Snad jo.“

„Nebo radši jeď celou cestu. Vyber si podle toho, co je pro tebe pohodlnější.“

„Nemyslíš si, že už zablokovali silnice?“

„To mě nenapadlo.“

„Jasně že jsem nic neprovedl, ale mám falešné průkazy a stačilo by jen přitáhnout něčí pozornost…“

„To by nebyl nejlepší nápad.“

Chvilku se odmlčel, přemýšlel o tom. „Víš,“ řekl, „toho hajzla, co to provedl, toho nejspíš chytnou běhempár hodin. Odhadoval bych to tak, že ho zabijou, když se bude bránit zatčení.“

„Takže nikdo nebude muset řešit problém, jak tam poslat nějakýho dalšího Jacka Rubyho, aby ho oddělal

jako Lee Harvey Oswalda.“

„Ptala ses mě, jestli jsem to udělal já.“

„Ale ve skutečnosti jsem věděla, že ne.“

„Ovšemže ne,“ řekl, „protože víš, že bych se nikdy do ničeho podobného nepustil. Vysoce sledovaná věc,takže je jedno, kolik zaplatí, protože člověk by se stejně nedožil toho, aby to mohl pořádně utratit. Kdyžtě neodpraví poldové, tak to udělají zaměstnavatelé, protože pro ně není bezpečné nechat tě jen takpobíhat na svobodě. Víš, co udělám?“

„Co?“

„Budu dřepět na místě a ani se nehnu,“ řekl.

„A budeš čekat, dokud se to nepřežene.“

„Nebo nevyhnije nebo tak něco. Nemělo by to trvat moc dlouho. Za pár dní toho chlápka chytnou nebo

jim bude jasné, že jim pláchnul, a lidi přestane zajímat, co se v Des Moines stalo.“

„A pak se budeš moct vrátit domů.“

„Mohl bych dokonce i udělat tu práci, když na to přijde. Nebo ne. Zrovna teď by mi vůbec nevadilo,

kdybych jim měl vrátit ty prachy.“

„A bylo by to možná poprvé v životě,“ řekla Dot, „co mám nachlup stejnej pocit. Stejně, když se to vezme

kolem a kolem…“

„Ať tím myslíš cokoli.“

„Často by mě to taky zajímalo. Prostě se tím začíná věta. Když se to vezme kolem a kolem, tak bych si

klidně ty prachy nechala. A je to poslední kšeft.“

„To jsme říkali,“ poznamenal, „už o tom předchozím kšefte.“

„Já vím.“

„Jenže pak přišel tenhle.“ „To bylo něco jinýho.“

„Já vím.“

„Víš, ale jestli ti to vážně vadilo, měl jsi něco říct.“

„Nevadilo mi to až skoro doteď,“ řekl, „když v rádiu přestali hrát ‚The Girl with Emphysema’ a vrhli se na

‚Zprávu dne’.“

„Ipanema.“

„Co?“

„‚The Girl from Ipanema, Kellere.“

„To jsem přeci říkal.“

„Tys řekl ‚The Girl with Emphysema’.“

„Víš to jistě?“

„To je fuk.“

„Protože proč bych to říkal?“

„Je to jedno, prokristapána.“

„Jenom to prostě nevypadá jako něco, co bych řekl.“

„Říkej tomu přeslechnutí, Kellere, jestli ti to udělá radost. Oba jsme krapet otřesení, a kdo by nám to

mohl mít za zlé? Vrať se do svýho pokoje a počkej, až se to přežene.“

„To udělám.“

„A když se něco objeví…“

„Tak ti dám vědět,“ řekl.

Zaklapl telefon. Seděl za volantem pronajatého Nissanu, zaparkovaného u prvního obchodního centra,které našel, jen co odejel od McCuea. Nové známky měl v obálce v kapse, pinzetu v další kapse a katalogScott ležel na sedadle spolujezdce. Stále ještě držel v ruce mobil, a ještě než ho zastrčil do kapsy,rozmyslel si to a zase ho otevřel. Hledal tlačítko opakovaného vytáčení, když vtom telefon zazvonil.Neobjevilo se žádné číslo, ale mohl to být jen jeden člověk.

Zvedl telefon a řekl: „Zrovna jsem se ti chystal zavolat. “

„Protože tě napadlo totéž co mě.“

„Asi jo. Bud je to shoda náhod… “ „Nebo ne.“

„Přesně tak.“

„Mám pocit, že jsme tu myšlenku měli oba od chvíle, co jsme viděli zprávy.“

„Myslím, že máš pravdu,“ řekl. „Protože když mě to teď napadlo, připadalo mi, že to vím odjakživa.“

„Pořád jen, abys počkal,“ řekla, „den za dnem, než se Longford dostal do zpráv, nepřipadalo ti to divný?“

„Tak mi to připadá vždycky. “

„Fakt?“

„Jo, poslední dobou. Proto to chci taky zabalit. Pamatuješ se na Indianapolis? Tam měli v plánu mě zabít,jakmile jim oddělám cíl. Dali mi do auta štěnici, aby mě mohli najít.“

„To si pamatuju.“

„Kdybych nezaslechl, jak si dva z nich povídají…“

Já vím.

„A pak ta další práce pro Ala, ta v Albuquerque, to jsem měl takovou stihu, že jsem si zamluvil třimotelové pokoje na tři různá jména.“

„A jak si vzpomínám, nespal jsi ani v jednom z nich.“

„Ani nikde jinde. Udělal jsem to a vrátil jsem se domů. Většinu časuje všechno fajn, Dot, ale bojím sestřelných zbraní a dělám tolik opatření, že se o ně pomalu sám zabíjím. A když se pak začnu uvolňovat,

někdo odstřelí ohijského guvernéra.“ Chvíli mlčela. Pak řekla: „Buď opatrný, Kellere.“

„To mám v úmyslu.“

„Kryj se, dokud budeš mít pocit, že musíš, pokavad si nebudeš jistej, že jsi v bezpečí. Ať tě ani

nenapadne dělat tu práci pro Ala, dokud bude existovat sebemenší možnost, že to je past.“

„Dobře.“

„A ozvi se,“ nakázala mu a zavěsila.

Byla to past?

To by vysvětlovalo ta zdržení. Jeho domnělá kořist, malý tlustý běloch, který očividně nebyl guvernéremOhia ani žádného jiného státu, nebyl kdovíjak obtížný cíl. Asi hodinu poté, co přistálo Kellerovo letadlo, ho

muž, jenž na něj čekal na letišti, vzal na projížďku po části West Des Moines s alejemi stromů poblížHoliday Park. Řidič byl rozložitý muž s výraznými rysy a spoustou chlupů, které mu rostly z uší. Kdyžprojížděli kolem velkého domu s nezdravě symetrickým živým plotem, sundal nohu z plynu. Nabezchybném trávníku před domem stál jakýsi muž v bermudách a vytahaném tričku a kropil ho z hadice.

„Každý jiný na zeměkouli,“ řekl řidič, „si pustí postřikovač a nechá ho zalévat. Tenhle pitomec tu musí státa držet hadici. Nejspíš je to ten typ, co prostě musí mít nějakej úkol.“

„No,“ poznamenal Keller.

„Copak nevypadá zrovna jako na tý svý fotce? To je váš člověk. Takže už víte, kde bydlí. Teď se

projedeme kolem jeho kanclu.“

V centru Des Moines mu řidič ukázal na desetipatrovou kancelářskou budovu, v níž Gregory Dowlingpracoval v šestém patře. „Akorát že byste musel bejt blázen, kdybyste ho oddělal tady,“ pověděl Kellerovi,

„když jsou tady hromady lidí, a dokonce mají v baráku i ochranku a jezdí tu spousta aut, takže je těžkýse po práci dostat pryč. Půjdete k němu domů, chytíte ho, zrovna když bude zalejvat zahradu, a prostěmu naládujete hlaveň do krku, až mu ven vyleze zadnicí.“

„Chytré,“ poznamenal Keller.

„Je to jenom řečnickej obrat. Víte, kde bydlí, víte, kde dělá, takže teď je načase odvézt vás domů.“

„Domů?“

„Ubytujeme vás v Laurel Inn. Není to nic moc, ale taky to není žádná ošuntělá barabizna, víte? Hezkejbazén, dobrá kavárna, navíc máte hned přes ulici Dennys. Stojí hnedle na výjezdu na mezistátní dálnici,takže můžete rychle zmizet. A všechno je zařízený, takže nemusíte platit žádnej účet. Dejte si, co budetechtít, můžete to nechat napsat na účet pokoje, všechno zatáhne šéf.“

Hotel z dálnice rozhodně vypadal dobře. Vzadu na parkovišti podal velký muž Kellerovi papírovouskládačku velikosti dlaně, v níž ležela magnetická karta k pokoji. Na klíči bylo jen jméno motelu, číslopokoje, 204, bylo napsáno na skládačce.

„Neřekli mi, jak se jmenujete,“ řekl chlapík.

„Já taky neznám vaše jméno.“

„Tak to jako takhle máme nechat? Dobře. Jméno, pod kterým jste zapsaný, je Leroy Montrose, a nemůžu

za to, protože já ho nevymyslel.“

Muž měl nakrátko ostříhané a upravené vlasy, ovšem Keller dumal, proč mu jeho holič neudělá něco schloupky, které mu raší z uší. Keller si o sobě nikdy nemyslel, že by byl nějak přehnaně náročný, aleskutečně mu vadilo se na to koukat, na všechny ty chlupy, které muži z uší trčely.

„Leroy Montrose, pokoj 204. Kdybyste měl něco platit, jen se podepište. Ale jako Leroy. Kdybyste sepodepsal vlastním jménem, který si podle mě chcete nechat jako tajemství, dívali by se na vás asi dostdivně.“

Keller mlčel. Možná chloupky v uších fungovaly jako anténky, třeba na ně ten chlapík chytá signály z

domovské planety.

„Problém je v tom,“ pokračoval muž, „že je bezvadný, že jste tady teď, ale možná vám to bude chvílitrvat, než to tady vyřídíte.“

„Neříkejte?“ „Jde o to, že tu je jeden chlapík, kterej si musí zařídit, aby byl někde jinde, až se to stane, jestli mirozumíte. Navíc v tom hraje roli ještě pár proměnných. Takže chtějí, abyste moc neodcházel z pokoje, aby

vám mohli zavolat a nadirigovat vás. Jako ‚Pusťte se do toho’, Ještě počkejte’, a tak. Rozumíte mi?“ „Je to nad slunce jasnější,“ přikývl Keller. „Jo? To jste řekl hezky. Nezapomněl jsem na něco? Jo, jasně. Otevřete si přihrádku na doklady. Vidíte ten

papírový pytlík? Vyndejte ho.“

Sáček byl těžký a Keller ho nemusel otevírat, aby zjistil, co v něm je. „Jsou tam dva kousky, Leroyi. Nevadí, když vám tak říkám?“

„Jen si poslužte.“

„Zvykněte si na ně, vyberte si to, co se vám líbí. Není žádný spěch.“

Byly to zbraně, jak jinak, automatická pistole Glock a revolver. Kellerovi se moc nechtělo s nimi zacházet,ale taky nechtěl vypadat moc vybíravě. Pistole mu padla do ruky lépe, ale pistole se mohou zaseknout,

takže volba padla na revolver.

Chce ho ale vůbec?

„Nejsem si jistý, jestli chci střílet,“ řekl.

„Vám se vážně líbil ten nápad, že mu nacpete hlaveň do krku, co? Stejně, radši byste si měl nechat volný

pole. Jsou obě nabitý. Někde mám ještě další zásobník do Glocka. K tomu revolveru vám můžu potom

poslat krabici nábojů.“

„Možná si je vezmu obě.“

„A půjdete k němu se zbraní v obou rukou? To asi ne. Kdybych měl hádat, řekl bych, že mi připadáte jako

typ pro pistoli.“

To Kellerovi stačilo, aby si zvolil revolver. Zkontroloval bubínek, viděl čtyři kulky a jednu prázdnoukomoru, nechal bubínek zapadnout. A na okamžik pocítil silné a zcela nečekané nutkání revolver namířitna chlápka s chlupatýma ušima a stisknout spoušť. Prostě ho odstřelit a chytit nejbližší letadlo nazpátek

do New Yorku.

Místo toho mu podal pistoli a revolver si zastrčil do kapsy. „Ty další kulky jsou mi jedno,“ řekl. „Nebudete je potřebovat, co?“ Velký úšklebek. „No jo, profík je prostě profík, řekl bych. Než na to zapomenu, dejte mi na sebe číslo na mobil.“

Jo, to tak. Keller mu pověděl, že žádný telefon nemá, a muž se začal šacovat, dokud nenašel mobil anepodal mu ho. „Abychom vám mohli zavolat. Mějte ho u sebe, když si zaskočíte do restaurace nahamburgera. Hrozně rád u nich jím, ale člověk jim musí říct, aby vám ho dali na žitnej chleba. Pak je to oněčem jiným.“

„Díky za tip.“

„Není zač. Tak, teď k tomu autu. Neměl byste s ním mít žádné potíže. Máte plnou nádrž a do výměnyoleje má najet ještě skoro tři tisíce kilometrů.“

„To mě uklidňuje.“

K autu patřilo daleko víc informací – jak přizpůsobit sedadla, jedno poruchové světlo mělo sklony serozsvěcet bez nějakého zjevného důvodu, ale Keller tomu nevěnoval moc pozornosti. Chlapík vytáhl klíčky

ze zapalování a podal mu je a Keller se ho zeptal, co jeho cesta domů.

„Pojedu domů,“ odpověděl muž, „mám tam manželku, o kterou se musím postarat. Radši bych si vyrazilněkam jinam, jestli vy to máte podobně.“

„Myslel jsem…“

„Sakra, já vím, jak jste to myslel. Hele, vidíte tamhle to omlácený Monte Carlo? To je můj odvoz, čeká namě. Teď byste mohl zaskočit do recepce, kdybyste chtěl, ale není to zapotřebí. Pokoj 204 je ve druhýmpatře a můžete tam jít tady po těch venkovních schodech.“

Keller s kufrem v ruce a revolverem v kapse vyšel po schodech a našel svůj pokoj. Zastrčil kartu do zdířkya otočil se, aby se kouknul po Monte Carlu, které zatím stálo na místě. Otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

Byl to docela hezký pokoj s docela velkou televizí a širokou manželskou postelí. Zarámované reprodukce

na stěnách bylo snadné přehlédnout. Klimatizace trochu chladila, ale nechal ji tak. Pět minut poseděl nažidli, a když odtáhl závěs a podíval se z okna, Monte Carlo už bylo pryč.

O půl hodiny později seděl Keller v boxu v restauraci Dennys přes ulici a kufřík měl položený na protějšížidli. Dal si hamburger na žitném chlebu a k němu hodně osmažené hranolky a musel připustit, že to jedocela dobré. Káva nepřekonala firmu Starbucks, ale byla natolik chutná, že si ještě nechal dolít.

Co na tom bylo těžkého? Jeden chlapík vám doporučí nějaké jídlo a vy se jeho návrhem řídíte a výsledekvůbec není špatný. Tak co je špatného na tom, když se člověk drží programu?

Ale ne, právě u hamburgeru ten program končil. Zjednodušují to, řekl si, a ty to pořád jen a jenkomplikuješ. Dodají hezký pokoj v čistém, dobře umístěném motelu, a ty si ani nedojdeš na záchod,protože tam nechceš nechávat stopy své DNA. Jediná věc, kterou hodlal v pokoji zanechat, byl mobil, jejžmu dali – vypnutý, otřený, aby na něm nebyly otisky, a zastrčený doprostředka pod matraci na manželské

posteli. Napadlo ho, že by tam mohl uložit i zbraň, ale nakonec se rozhodl, že si ji prozatím nechá, a tak

ležela v kufru.

Vrátil se k autu, které mu dali k dispozici, ale jen proto, aby otřel veškeré povrchy, jichž se mohldotknout. Stiskl tlačítko na dálkovém ovládání klíče, aby auto zamkl, a měl nutkání ho hodit do kontejneru

na odpadky. Mohli by ho vystopovat podle klíčů od auta? Nebyl si tím jistý, ale pokud jde o modernítechnologie, měl pocit, že kdokoli může dokázat cokoli, a když to nejde dnes, zítra to určitě bude možné.Ovšem zahazovat klíčky od auta nebo kartu od pokoje, to mu zatím nepřipadalo nutné.

Přešel přes ulici do restaurace, dojedl hamburger s hranolkami a dvěma šálky kávy a z automatu vedlepánských toalet si zavolal taxi. „Potřebuju na letiště,“ řekl a operátorka se ho zeptala, jak se jmenuje. Měl

sto chutí ji upozornit, že bude zřejmě jediný člověk, který bude postávat před restaurací a čekat nataxíka, ale místo toho odpověděl, že se jmenuje Eddie. „Za deset minut, Eddie,“ ozvalo se z druhého

konce linky a taxík dorazil za osm minut.

Dívka u přepážky Hertzů s radostí pronajala Holdenu Blankenshipovi Nissana Sentru. Zavolal si z jednohotelefonního automatu, které byly umístěné u pásu se zavazadly a nabízely zdarma volání do hotelů.Zamluvil si pokoj v Days Inn, kde mu ho připravili, než do hotelu dorazil. Vybalil si, osprchoval se, pustiltelevizi, projel všechny kabelové kanály, zase televizi vypnul a natáhl se na posteli. Ovšem téměřokamžitě se zase posadil, protože ho napadlo, že v pokoji 204 v Laurel Inn nechal špatný telefon.

Našel svůj telefon – pokud to tedy skutečně byl ten správný přístroj. Vypadal správně, ale pravdou bylo,že si ho vlastně nikdy pořádně neprohlížel od chvíle, kdy ho koupil, a nevypadal příliš jako ten, který

dostal od pana Chlupaté ucho, a…

Otevřel ho a stiskl opakované vytáčení posledního hovoru, telefon dvakrát zazvonil a pak se ozvala Dot.Ulevilo se mu, když ji uslyšel. Chvíli si povídali a vyprávěl jí, co se mu mezitím stalo.

„Vyčkávám,“ řekl, „a mám pocit, že je všechno složitější, než musí, jen kvůli mně. Musejí mi dát vědět,kdy se hodí tu práci provést, a já jim právě znemožnil, aby mě kontaktovali.“

„Kdyby zazvonil ten telefon pod matrací, bude slyšet?“

„Ne, když je vypnutý. Musím si v recepci kontrolovat, jestli nemám vzkazy.“

„Nebo ti třeba můžou poslat signály přes plomby v zubech.“

„Kdybych byl ještě víc paranoidní, asi bych si kvůli tomu dělal starosti. To abych si skoro vyrobilochrannou čepici z alobalu.“

„Směj se tomu, když chceš,“ řekla, „ale funguje to fantasticky.“

Dny ubíhaly pomalu. Pravidelně si kontroloval v Laurel Inn, jestli nemá nějaké vzkazy, a třetího dne murecepční přečetl číslo, kam má zavolat. Vytočil ho a nějaký hlas, který nepoznával, se ho zeptal, jak sejmenuje. „Leroy Montrose,“ představil se Keller. „Měl jsem zavolat na tohle číslo.“

„Počkejte,“ odpověděl hlas a o chvilku později k telefonu přišel muž s chlupatýma ušima. „Leroyi, vás jefakt fuška sehnat,“ řekl. „Nezvedáte telefon a hlasovou schránku si taky nevybíráte.“

„Dali jste mi telefon bez nabíječky,“ oznámil mu Keller. „Myslel jsem, že vás napadne zavolat do pokoje.“

„Ježíši, já bych přísahal…“

„Co kdybych se prostě na tohle číslo párkrát denně ozval,“ navrhl Keller. „To bude fungovat, ne?“

Muž mu chtěl dovézt další telefon nebo nabíječku nebo i oboje, ale Kellerovi se podařilo mu to vymluvit.Zavolá na to číslo každé ráno, odpoledne, a než se vrátí na noc. A poněkud ostřejším tónem dodal, že

doufá, že to nebude už moc dlouho trvat, protože Des Moines je sice fajn místo, ale on má doma spoustu

věcí na práci.

„Asi zítra,“ odpověděl muž. „Brnkněte mi hned ráno.“

Keller však hned další ráno po rychlé snídani kousek od hotelu našel cestu zpátky k venkovskému domu

Gregoryho Dowlinga ve West Des Moines. Projel kolem něj už jednou předtím, jen aby se ujistil, že sipamatuje, kde se nachází, a tentokrát byla jeho kořist zase před domem. Muž však nezaléval trávník, aleklečel vedle záhonku a prováděl něco s lopatou.

Keller si dal tu námahu a opustil pokoj v Days Inn tak, že se do něj ani nemusel vracet. Zabalil si kufr,otřel těch pár míst, kterých se mohl dotknout, prostě všechno, jen neodevzdal klíč v recepci. Kdyby hojeho kontakt vyzval k akci, mohl zabít oběť a vyrazit rovnou na letiště. Kdyby ne, pokoj na něj budečekat.

Sice to neplánoval, ale zabrzdil přímo před Dowlingovým domem, naklonil se přes přední sedadlo a stáhl okénko. Nějak se nepřinutil k tomu, aby zatroubil, to mu připadalo neslušné, ale stejně nemusel; mužslyšel, jak přijíždí auto, a přiběhl se kouknout, jestli nemůže nějak pomoct. Keller mu řekl, že se právěpřistěhoval a povedlo se mu ztratit se, když se snažil najít lékárnu, a zatímco mu chlapík vysvětlovalcestu, Keller vsunul ruku do kapsy, kde měl revolver.

Nic na tom nebylo. Dowling si milosrdně neuvědomoval vůbec nic, jednou rukou svíral rám okénka,zatímco druhou mával kolem sebe. Vytáhni bouchačku, namiř na něj, nasyp mu dvě kulky do hrudi. Motor

běžel, takže mu stačilo, aby zařadil, a byl by za rohem, ještě než by tělo dopadlo na zem.

Nebo nech revolver být, toho chudáka stačí popadnout za vlasy a za předek košile. Vtáhni ho dovnitřotevřeným okénkem, zlom mu vaz, pak ho odstrč a pusť.

AI by z toho možná neměl radost. Ale práce by byla hotová, a co by mohli dělat, donutit ho, aby se vrátila to, co se stalo, nějak „odestál“?

„No,“ pronesl Gregory Dowling, narovnal se a odstoupil od vozu. „Jestli nepotřebujete ještě něco…“

„Moc jste mi pomohl,“ odpověděl Keller.

Jel podle instrukcí k lékárně – bylo to stejně dobré místo jako kterékoli jiné, kde se mohl poohlédnout potelefonní budce – a vytočil číslo. Kdybych to udělal hned, říkal si, už bych to měl hotové. Oukej, dobře,tak jim zavolá teď, a když dostane zelenou, rovnou se vrátí a muži řekne, že ho nejspíš přeslechl, azopakují si tu frašku ještě jednou, jenže tentokrát použije zbraň nebo vlastní ruce a jednou provždy užtuhle práci vyřídí.

Zatelefonoval. „Ne, dneska to není vhodné,“ dověděl se. „Zavolejte hned zítra ráno.“

Tak to provedl, ale dověděl se zase to samé. „Zítra,“ sdělil mu muž. „Zítra je to jistý. Zítra si to u násvlastně nemusíte ani ověřovat, jasný? Všechno už je v čajku. Zítra kdykoli, ráno nebo odpoledne, se dotoho můžete pustit a provést to, co máte.“

„Chystám se na zítřek,“ řekl Dot.

„Však už je taky nejvyšší čas.“

„Tos řekla ty. Budu rád, až se vrátím.“

„Zpátky ve svý vlastní posteli.“

„Postel je dobrá. Abych ti řekl pravdu, je lepší než ta moje vlastní. Už bych si měl pořídit novou matraci.“

„To jsou mi ale věci, co o tobě nevím.“

„Moc mi ale chybí,“ pokračoval, „moje televize.“

„Padesátipalcová, hádétévé, plazma, placatá. Zapomněla jsem na něco?“

„Ne, a ani její výrobce. Je tak akorát perfektní.“

„Už jsi toho o tý zatracený věci napovídal tolik, že si ji budu muset nejspíš pořídit taky. Soucítím s tebou,

Kellere, že si musíš vystačit s motelovou televizí.“

„Hrozné je,“ řekl, „že vůbec nemá TiVo.“

„Tak to s tebou musím souhlasit,“ odpověděla. „TiVo mi změnilo život. A ty, chudáčku, jsi zaseknutej v

Des Moines se všema těma reklamama, který jsi byl zvyklej vždycky přeskočit.“

„Nemůžu ten krám pauznout, když jdu na záchod, nebo zastavit, když je kus dialogu, který jsem

prošvihnul, a…“

„Probůh, pospěš si a přijeď domů,“ řekla, „nebo budu muset Alovi říct, že potřebuješ příplatek za příkoří.“

Zavěsil a vykročil k televizi, pak se zastavil. Den předtím odpoledne si našel ve Zlatých stránkách

obchodníky se známkami, znovu si to zkontroloval a zavolal Jamese McCuea, aby se ujistil, že má

otevřeno. Tentokrát neměl důvod si balit, protože věděl, že se do hotelu vrátí, takže si jenom vzal katalogScott a pinzetu a zamířil ze dveří.

To se stalo kolik – pár hodin předtím? Teď byl po smrti ohijský guvernér a on musel něco dělat, jenže sinebyl jistý, co by to mělo být. Kdyby si zapakoval a otřel všechno v pokoji, nemusel by se tam vracet. Aleasi by tam stejně zamířil, protože kam jinam se mohl vrtnout?

Když dorazil do Days Inn, pomalu objel parkoviště a hledal nějaké známky toho, že by se tam činilapolicie nebo kdokoli jiný, kdo by se o to místo nějak zvlášť zajímal. Vypadalo to tam ale tak jako vždycky,a tak zaparkoval auto na obvyklém místě a odešel do pokoje.

Uvnitř pustil televizi. Vražda guvernéra Longforda byla všude, pokud by tedy člověk nechtěl sledovatteleshopping nebo kanál o jídle. Keller si vybral CNN a vyslechl si několik odborníků, kteří se snažiliodhadnout pravděpodobnost pouličních nepokojů v Clever landu. Významnou proměnnou bylo v tomtoohledu počasí, jak poznamenala jedna žena ve studiu. Teplo a vlhko podněcuje šarvátky, zatímco chladno

a déšť nutí lidi zůstávat doma, řekla.

To bylo docela zajímavé, ale Keller, který trčel v Des Moines, se nedokázal přimět, aby se zajímal o počasí

v Clevelandu. Vydržel tu debatu, při níž mluvili až do roztrhání těla, ale jakmile se v televizi objevilareklama na přípravek proti žaludečním obtížím, rychle stiskl tlačítko na ztlumení.

Alespoň že dálkové ovládání mělo tohle tlačítko. Nedalo se posouvat dopředu, nedala se stisknout pauza a

nedalo se přetáčet dozadu, ale jedno plus bylo, že se na té zatracené bedně dal vypnout zvuk, tak totaké udělal.

Měl by si zabalit?

Nechystal se odjet z Des Moines, ještě ne. Jestli všechno tohle byla jenom souhra náhod nebo něcodaleko horšího, bude bezpečnější, když zůstane dřepět v noře, než aby pobíhal nechráněný na svobodě.Neudělal nic, ani to, kvůli čemu sem přijel, ale to by bylo jedno všem, kdo by ho chytili s falešnouidentitou a neregistrovanou zbraní jen pár kilometrů od místa, kde zastřelili Longforda.

Dvěma výstřely z krátké ruční zbraně – to někdo říkal těsně předtím, než se začalo mluvit o počasí vClevelandu, a Kellerovi to právě teď došlo. Neznámý útočník, jenž kolem sebe mával bouchačkou advakrát vystřelil ze vzdálenosti, ze které se ani nemusí mířit, a unikl – jak, proboha? – do davu.

Glock, napadlo ho. Automatický Glock, pistole, kterou mu nabídli a již odmítl. Zbraň, kterou měl v ruce.

Pamatoval si, jak mu její rukojeť padla do ruky. A jak zbraň otáčel v dlani, váhal, než ji zase podal muži schlupatýma ušima. Rád by se byl vsadil, že to byla právě ta pistole, kterou použili, a že jsou na ní stáleještě jeho otisky. Proto mu nabídli dvě zbraně a důležitá nebyla ta, již si vybral, ale ta, kterou vzal do ruky

a odmítl ji.

No, to je skutečně třešinka na dortu. Stačilo jim jediné, sebrat ho – za cokoli, skutečně za cokoli – a máto spočítané. Porovnají jeho otisky s otisky na Glocku, a co by mohl asi tak říkat?

Dotkl jsem se té zbraně, ale místo toho jsem si vybral revolver, protože automatické zbraně se častozasekávají, i když tahle to očividně neudělala. A já s ní nechtěl zastřelit guvernéra, jenom nějakéhonanicovatého chudáka, který se hrabal na zahrádce, a vlastně jsem nikoho nezastřelil, takže o co jde?

Jo, jasně.

Kdyby existovaly jeho otisky v policejních záznamech, kdyby byl někdy zatčený nebo někdy provozovalvládní zaměstnání, kdyby někdy udělal nějakou z těch nespočetných věcí, které poldy donutí, aby vámpotřeli prsty barvou a zaznamenali si vaše otisky, neměl by šanci. On ale doposud vedl krásný a poklidný

život, takže je jakékoli otisky na Glocku prozatím nedovedou nikam. Dokud ho nechytí a otisky mu

nevezmou, protože v tom okamžiku už bude dočista po všem.

Nebo se sám předbíhá? Nevěděl, jestli to byl Glock, nevěděl, zda našli zbraň. Zatím věděl jen to, že si hostřelec odnesl s sebou, a v tom případě bylo vcelku jedno, čí otisky na něm jsou. Nemohl si být jistý, žese to právě takhle nestalo.

Jenže on to teď nějakým způsobem věděl, jako kdyby celou dobu tak nějak tušil, že to je past. A možnáprávě proto byl jako na trní už před několika měsíci v Albuquerque. Na tom chlápkovi „Říkejte-mi-Al“ bylood začátku něco divného. Platil napřed za nespecifikované služby, zničehonic zavolal Dot a řekl jí, žepeníze jsou na cestě, pak volal znova, aby potvrdil, že dorazily, a ujistil ji, že se zase ozve. O několikměsíců později ji zkontaktoval ještě jednou a poslal Kellera do Nového Mexika.

Musel připustit, že to není špatný způsob, jak si najmout vraha. Nikdo, ani Dot a ani osoba, která udělalapráci, neměl potuchy, kdo by mohl ten Říkejte-mi-Al být ani kde bydlí, ani nic jiného. Takže kdyby se něco

zvrtlo a Keller skončil za mřížemi, nemohl by nic získat, kdyby prozradil svého zaměstnavatele. Mohl byprásknout Dot, ale tím by to končilo, protože ona už nemohla prásknout nikoho. AI byl mimo veškerýdosah.

Řekněme, že byste plánovali vraždu, která by způsobila mimořádně velký rozruch. Potřebovali bystenějakého hloupého hejla, abyste měli pro nějakou vyšetřovací komisi uspokojivé vysvětlení toho, co se

stalo.

Keller nikdy nestrávil mnoho času přemítáním o konspiračních teoriích a v žádném případě nebylpřesvědčený, že oficiální vysvětlení jsou špatná; připadalo mu docela dobře možné, že Lee Harvey Oswald

sám zastřelil Johna F. Kennedyho a že James Earl Ray provedl totéž Martinu Lutherovi Kingovi. Nehodlalvsadit peníze, které měl na nájem, na to, že se to stalo právě takhle, ale ani by si nevsadil proti tomu.Oba muži nepůsobili jako pravděpodobní vrazi, ale byl někdo z nich až tak nepravděpodobný jako SirhanSirhan, což byl vrah tak hloupý, že ho museli pojmenovat dvojmo? O něm nebylo pochyb, že zastřelilBobbyho Kennedyho, protože ho chytili přímo při činu.

Je ale jedno, co se ve skutečnosti stalo. Kdybyste plánovali něco podobného, šikovný by na to byl nějakýhejl. A nejlepší takový hejl by byl někdo, kdo se podobnými věcmi živí. Kdybyste na někoho chtěli hoditvraždu, proč si rovnou nevybrat vraha? Najmete si ho na to, aby zabil nějakého bezvýznamného človíčka,a načasujete to tak, aby byl na správném místě ve správnou dobu, a pak na něj hodíte tu skutečnouvraždu, tu důležitou vraždu. Ovšem ve skutečnosti ho nenecháte nic provést, protože to by vás mohlnakonec klidně prásknout. Když ho seberou poldové teď, nebude moct nic prozradit, protože nebude nicvědět, bude moct jedině koktat něco o tom, jak do Des Moines přijel, aby zabil někoho jiného. Nějakouubohou nicku bez jakýchkoli zločineckých kontaktů a bez nepřátel, kteří by ho mohli chtít zabít, nějakéhochlapíka, jehož jediným zločinem byla přehnaná péče o trávník.

Úžasné. Poldové se z toho budou rozplývat nadšením. Ježíši, kdyby ho skutečně sebrali, věděl bymnohem lip, co jim povídat, než aby se jim pokoušel vnutit tuhle historku. Nebo kdyby na to přišlo,jakoukoli jinou historku, kterou by si právě vymyslel.

Seděl před televizí, oči upíral na obrazovku, ale byl příliš zabraný do vlastního proudu myšlenek, takženedával skutečně pozor na to, na co se díval. Nic z toho neregistroval, dokud se něco na obrazovceneprodralo do jeho vědomí.

Byl to obrázek nějakého člověka, i když nebylo jasné, proč ho ukazují, protože zvuk byl pořád ještěvypnutý. Keller toho chlapíka nepoznal, ale přesto mu připadalo, že je na něm něco povědomého. Byl vestředních letech, měl tmavé vlasy a bylo na něm cosi kradmého. Nebyl to obličej nikoho, komu by člověkměl tendenci věřit, ale…

Natáhl ruku a popadl dálkový ovladač. Když stiskl tlačítko, aby zapnul zvuk, už bylo příliš pozdě, obrázekbyl pryč a zpráva, ke které patřil, také. Pustili jednu reklamu, již Keller obzvlášť nesnášel, s můrou, jež měla spící ženě zajistit osm hodin klidného spánku. Kdyby kterékoli ženě, kterou Keller znal, usedla natvář můra, vyletěla by a začala ječet, pak by vzala smeták a honila by ji po celém bytě.

Hledal tlačítko, aby si přetočil zprávy trochu nazpátek, jenže tahle televize neměla TiVo a člověk se na nimusel dívat v reálném čase. Tak o to přišel, ale kde je psáno, že CNN má jediný zpravodajský štáb veměstě. Začal přepínat kanály, po půl vteřinách se díval na všechno od zápasu v lakrosu až k turnaji vpokeru Texas Hold’em, od opakování The Match Game k reklamě na nastřelování vlasů, a než si touvědomil, projel celý seznam a vrátil se zpátky na CNN a zase se díval na svou vlastní fotku na obrazovce.

Kradmý? Tak si připadal? Ne, jenom vypadal trochu nesvůj, jako by se snažil přijít na to, co tam dělá,když má obličej na celostátní televizi, na kterou se může podívat celý svět.

Zvuk měl teď puštěný a někdo něco říkal, ale nedokázal to vnímat; jenom se dál díval na vlastnínešťastnou tvář a na titulek pod ní.

Tvář vraha, psalo se tam.

Okamžitě zavolal Dot. Po všech těch letech, co spolu pracovali, to bylo v podstatě automatické. Vzaltelefon, stiskl opětovné vytáčení posledního hovoru a nechal ho vyzvánět. Po čtvrtém zazvonění se ozvala

hlasová schránka a on seděl dlouho s otevřenou pusou, až se nakonec rozhodl, že nemá cenu nechávatvzkaz. Zavřel telefon, seděl a dál zíral na televizi.

O deset minut později stál v koupelně pod sprchou.

Nejdřív tomu nápadu odolával, protože ho považoval za ztrátu času, ale co jiného bude se svým časemdělat? Promarní ho ještě trochu víc, když se bude koukat na televizi, přepínat kanály, dokud nenajdenějaký, na kterém budou tvrdit, že je nevinný? Skočí do auta a zkusí utéct? Dojede do Dowlingova domua uškrtí ho zahradní hadicí? Osprchoval se už ráno, takže to teď skutečně znovu nepotřeboval, ale kdo ví,kdy bude mít příležitost si sprchu zase dát? Možná bude žít v tunelech metra a spát v šatech, možná bude

naskakovat na nákladní vlaky. Může se tedy aspoň pokusit zůstat co nejdéle co možná nejčistší.

Nebo to byl risk, když si šel dát sprchu? Vlasy nebo chloupky mohou uvíznout ve výtokové trubce, najde

je policejní tým a určí jeho DNA. Během svého pobytu se už ale sprchoval několikrát, takže tahle pastičkajeho DNA už nejspíš dočista překypuje.

Na chvilku přemýšlel o tom, že by odpad otevřel a pokusil se důkazy zničit, ale pak mu došlo, že DNA jenejmenší z jeho starostí. Už mají jeho otisky, tak co se změní, když budou mít ještě i jeho DNA? Jakmileho seberou, jakmile ho budou mít v rukou, skončil. DNA v té rovnici nebude figurovat.

Vylezl ze sprchy, stoupl si před umyvadlo a oholil se. Už to udělal před několika hodinami, prakticky necítil

žádné strniště, ani když si po tváři přejel proti směru vousů, ale kdy se bude moct znovu oholit? A pročnenechat ještě další trošku DNA v pastičce pod umyvadlem, jen pro tu legraci?

Oblékl se a zabalil si kufr. Možná se nechystal nikam, aspoň dokud nepřijde na to, co by měl udělat a kdyby to měl udělat, ale nijak mu neublíží, když bude moct vypadnout okamžitě a narychlo.

Kufr měl černý, jako všichni ostatní, byl vybavený kolečky a rukojetí. Byl dost malý, aby si ho mohl vzítjako příruční zavazadlo do letadla, a snadno se vešel do přihrádky nad sedadlem, ale teď ho vždyckyzapisoval, protože i tak nebezpečné předměty jako pinzeta na známky nebo potenciálně výbušné jakotubička gelu na vlasy docílily, že zaměstnanci letištní bezpečnostní kontroly začali dočista šílet. A pokud by

si všimli jeho švýcarského nože, zavolali by rovnou národní gardu.

Kdyby věděl, že ho bude zapisovat pořád, koupil by si kufřík v jiné barvě. Připadalo mu, že tři ze čtyř kufrů, které jedou po karuselu se zavazadly, se prakticky nedají jeden od druhého poznat, a začal lidemzávidět ty vesele zbarvené kufry, jež byly tu a tam k vidění. Aby si trochu zjednodušil hledání vlastníhokufru, koupil si zářivě oranžovou pásku, kterou omotal kolem držadla, a pomohlo to. Dot ho ujistila, že toposlouží dvojímu účelu: žádný myslivec si nesplete jeho kufr s jelenem.

Dot. Zvedl telefon, zaváhal a pak znovu vytočil její číslo. Čtyřikrát to zazvonilo a pak se ozvala hlasováschránka, kde ho počítačový hlas vyzýval, aby zanechal vzkaz. Zase se rozhodl, že to neudělá, a právě sechystal zavěsit, když si všiml ikonky na displeji, která mu sdělovala, že on sám dostal zprávu do hlasovéschránky. Chvíli mu trvalo, než si vzpomněl, jak ji vyzvednout.

„Máte jednu zprávu,“ informovala ho nahrávka. „První zpráva.“

První a jediná, pomyslel si.

A pak se ozvalo ticho, deset či patnáct vteřin, dost na to, aby začal dumat, jestli tam vůbec nějaký vzkazbude. A pak se ozval počítačově generovaný hlas, jenž neměl žádnou melodii a působil jako z nějakéhosci-fi filmu, který po jednom odříkal řadu slov:

„Zahoď. Ten. Telefon. Opakuju. Zahoď. Ten. Zatracenej. Telefon.“

Zíral na telefon, jako by to byl mluvící pes. Byla to Dot, mohla to být jedině Dot. Nikdo jiný neměl číslo na

jeho mobil a kdo jiný by opakoval vzkaz a napodruhé do něj vložil slovo zatracenej? Ale jak se Dotpovedlo ze sebe udělat robota?

Pak si vzpomněl. Hezký trik, jenž našla v jedné aplikaci, kterou si pouštěla na počítači. Člověk zvýraznilkus nějakého textu, něco stiskl a počítač přečetl slova nahlas vlastním hlasem. Přesně. Takhle. Jedno.

Slovo. Po. Druhém.

Hlasové otisky, napadlo ho. Proti tomu se tedy chránila. Identifikace hlasovým otiskem se dala oklamat

šeptem nebo přinejmenším to tak bývalo, ale kdo ví, jak ty pastičky na myši už dokázali vylepšit.

Zavolal si znova do hlasové schránky, znovu si poslechl hlas a tentokrát, když mu dáma z hlasovéschránky nabídla možnosti opakovat, uložit nebo vymazat zprávu, vybral si vymazání. „Zpráva je

vymazána,“ řekla mu a malá ikonka hlasové schránky zmizela z obrazovky.

Zahoď ten telefon. Zahoď ten zatracenej telefon.

Jak? To ho má skutečně jen tak zahodit?

Kdyby ho někdo našel a začali na něm pracovat technici od FBI, bůhví, co by jim prozradil. Mohli by zjistitčíslo, které volal a kdy ho volal. Skutečné rozhovory by rekonstruovat nedokázali, nebo si rozhodněnedovedl představit, jak by to udělali, ale proč nechávat něco náhodě?

Jedna kulka by vyřídila telefon nadobro, ale mohla by přitáhnout nevítanou pozornost a přinejmenším bymu zmenšila arzenál. Mohl vzít Chlupaté ucho za slovo, pokud jde o nabídku dalších nábojů, ale měl pocit,

že má za úkol jenom zabít jednoho člověka. Nikdy ho nenapadlo, že bude nakonec zachraňovat svůjživot.

Vyprázdnil zbraň, zvážil čtyři kulky v dlani, opatrně je položil na postel, revolver byl docela jednoduchézařízení a nedal se spustit tím, že se do něčeho praští rukojetí, ale dnes už se staly dost divné věci anechtěl riskovat další. Odnesl nenabitý revolver a zrádný mobil do koupelny, zabalil telefon do ručníku,

položil ho na zem a rozbil ho na kousky rukojetí revolveru.

Rozbalil ručník a podíval se na zlomky toho, co bylo ještě před malou chvílí složitým a velmi užitečnýmpřístrojem. Už pro něj neznamenal hrozbu, nemohl k Dotinu domu ve White Plains ani k němu nikohodovést, ať už se octne kdekoli.

Už to nebylo ani jeho spojení, na něž byl zvyklý, na jediného člověka na zeměkouli, který by mu mohlpomoct nebo by to nejspíš chtěl udělat. Tak teď už mu Dot pomáhat nemohla. Nikdo mu nemohl pomoct.

Byl sám.

Když se ozvalo zaklepání, byl připravený. Pizza a coca-cola ho přišly na dvanáct dolarů a drobné a on mělv ruce deset a pět. „Nechte to za dveřmi,“ zavolal na poslíčka. „Jsme, ehm, v trochu choulostivé situaci.Tady máte, patnáct dolarů, drobné si nechte.“

Podstrčil bankovky pode dveřmi a díval se, jak zmizely. Ve dveřích bylo kukátko, skrz které viděl, jak seposlíček narovnal, docela dlouho váhal a nakonec odešel. Keller počkal ještě pár minut, pak otevřel dveře

a jídlo si vzal.

Neměl hlad, ale přinutil se jíst, stejně jako se přiměl ke sprše a k tomu, aby se oholil, ze stejného důvodu,

protože kdo ví, kdy se mu k tomu zase naskytne příležitost? Jeho tvář se objevovala na všech televizníchobrazovkách v Americe, a až vyjdou noviny, bude v nich taky. Nebyla to moc dobrá podobizna a mělštěstí, že měl docela obyčejný obličej, bez nějakých výrazných rysů, kterých by se dalo chytit, ale až bude

ten obrázek bombardovat pár stovek milionů lidí, je jasné, že ho jeden z nich pozná.

Proto by nebyl nejlepší nápad, kdyby si zašel například do restaurace přes ulici a dopřál si další z těchjejich hamburgerů.

Ne, bude se muset držet jídla, které si může nechat dovézt, a to vydrží jen tak dlouho, dokud bude mítnějaké místo, kam se dá dovážet. Jediný člověk, jenž viděl jeho tvář v Days Inn, byla recepční, která měla

službu, když se ubytovával, a to bylo rychlé a snadné a pochyboval, že na ni udělal nějaký silný dojem.Recepční vídají stovky lidí den co den a skoro si je neprohlížejí. On sám viděl během téhle cesty jednurecepční a úplně zapomněl, jak vypadala, tak proč by ona nemohla taky úplně zapomenout na něj?

Na druhou stranu, řekněme, že by se měl dívat na její podobenku znovu a znovu a znovu. Jak dlouho bytrvalo, než by mu začala připadat podivně známá? Jak dlouho by trvalo, než by si vzpomněl, kdo to je?

Snědl kus pizzy, vypil půlku coca-coly. Čtyři kulky ležely stále na posteli, kam je položil, a tak je shrnul dodlaně a znovu je nabil, nechal si pod úderníkem prázdnou komoru. Zkusil revolver strčit do kapsy, pak hozastrčil za pásek u kalhot a potom ho uložil do kufru. Co kdyby ho potřeboval nahonem? Co by dělal,otvíral kufr a rychle se v něm hrabal? Vytáhl tedy revolver z kufru a vrátil ho zase za pásek.

Nechtělo se mu dívat se na televizi, ale co jiného mohl dělat? Jak jinak by se dověděl, že je čas vyrazit naútěk?

Pořád ukazovali jeho fotku a on ji začal studovat, už ho nezajímalo, co naznačuje jeho výraz nebo jak jemu obrázek podobný, místo toho se snažil přijít na to, kdy a kde ho vyfotili. Ne tenhle týden ani ne tady v

Des Moines, protože na fotce měl na sobě popelínovou khaki větrovku, a tu si s sebou sem nevzal, místoní měl námořnicky modré sako. Poznal tu větrovku, koupil si ji před dvěma lety z katalogu Lands’ End, apřestože na ní nebylo nic špatného, moc ji nenosil.

Albuquerque, napadlo ho. Vzal si ji do Albuquerque.

A měl na sobě tu tmavě oranžovou polokošili? Tu měl totiž podle všeho na té fotce na sobě, přestože sebarva dala rozeznat jen stěží. Měl ji na sobě, zatímco dělal tu druhou práci pro Ala, když poslal na onensvět muže, který se jmenoval Warren Heggman?

Možná, možná ne. Nedokázal si to vybavit. Byl si však docela jistý, že měl v Albuquerque tu bundu a měl

ji na sobě, když zvonil u Heggmana na zvonek a proštípl mu jízdenku do věčných lovišť, protože si nestihl

vybalit a převléct se. Zapsal se ve třech různých pokojích pod třemi různými jmény, ale kufr nenechal ani

v jednom z nich, ani ho vlastně neotevřel, až teprve když se vrátil zase zpátky do New Yorku.

Takže se už tehdy na něj snažili ušít boudu. Fotografovali to. Asi by ho vyfotili víckrát, kdyby jim dal víc času, ale pohyboval se hrozně rychle, takže měli jenom tu jednu fotku.

A podařilo se jim ji předat úřadům. S jakou historkou? „Viděl jsem, jak ten chlap utíká, a pak se zastavil aotočil, tak jsem si ho vyfotil Možná to nedávalo moc velký smysl, ale obrázek byl obrázek, bylo to něco, co

se dalo předat médiím, aby to mohla předložit veřejnosti, a třeba to i k něčemu povede.“

Znali ti hajzlové jeho jméno? Od Dot by se ho nedověděli a jeho nenapadalo, jak jinak by ho mohli zjistit.Kdyby si dal v Albuquerque na čas, mohlo by to být jiné, mohli by mu prohledat pokoj, mohli by hodokonce sledovat zpátky do New Yorku. Odletěl do Albuquerque přes Dallas, ale domů se dal oklikou,přes Los Angeles, a nezdálo se pravděpodobné, že by ho někdo mohl sledovat.

Když nevědí, jak se jmenuje ani kde bydlí…

Pak ho zase zaujala televize a zjistil, že oni – úřady, ne AI a jeho společník s chlupatýma ušima – vědí oněco víc než před pár minutami.

Měli k fotce i jméno.

„Leroy Montrose,“ pronesl hlasatel. Na obrazovce se objevila jeho fotografie a pak byl střih na exteriérpřed Laurel Inn, pak na záběr z pokoje číslo 204, ve kterém očividně usilovně pracoval tým laboratorníchtechniků, kteří prohledávali koberec a pátrali po stopách po unikajícím panu Montroseovi.

Pilně pracovali a hlas mimo kameru mezitím Kellera informoval, že jeden ze zaměstnanců v Laurel Innpoznal na fotografii hosta, který se zapsal o několik dní dřív – podle Kellerova názoru to byl chytrý trik,protože se tam nikdy nezapsal, natožpak aby prošel kolem recepce. Z parkoviště zamířil po venkovnímschodišti rovnou do pokoje a stejným způsobem i odešel. Nikdy neprošel kolem recepce, nikdy si nevybral

dvě stě dolarů a nikdy si nikoho v hotelu nevšiml, stejně jako si jeho nevšiml nikdo z lidí, kteří tam

pracovali nebo pobývali.

Zatelefonovat ale mohl kdokoli. Kdokoli mohl tvrdit, že pracuje v hotelu a má dobrou paměť. Kelleratrochu utěšovalo, že z toho nic nebude. V pokoji číslo 204 nenajdou jeho otisky prstů ani jeho DNA, aninic jiného, co by mu patřilo, až na mobil, který nechal pod matrací, a kdo ví, jestli se k němu někdy vůbec

dostanou? A i kdyby ano, tak co? Nikdy ten telefon nepoužil a otřel z něj všechny otisky, tak kam by je

mohl zavést?

Přes ulici, pomyslel si.

Přes ulici do restaurace Dennys, kde seděl u dobře osvětleného stolu a jedl ten pitomý sendvič shranolkami. Mohl použít v Dennys svou kreditku, takže by to měli o něco jednodušší, ale platil hotově. Codělal pak?

Zavolal si taxi z automatu v restauraci. Čekal uvnitř, dokud vůz nedorazil. Nasedl do něj a řekl řidiči, abyho odvezl na letiště.

Teď budou pročesávat obchody a restaurace v nejbližším okolí Laurel Inn. Nyní nebo během několikanejbližších minut ukážou jeho fotku servírkám a pokladním v Dennys a někdo ho identifikuje a někdo seupamatuje, že si zavolal taxi. Zkontrolují všechny taxikářské firmy – patří k vládě, kristepane, jsou tostátní i místní policisti a FBI, mají dostatek lidí, aby si prověřili úplně všechno, najdou řidiče a dozvědí se,že jel na letiště, takže vyrazí k přepážkám společností, která půjčují auta. Jestli si je prověřili už dřív, takto teď ještě jednou zopakují a získají kreditku a řidičák, který použil. Přestanou tudíž tolik hledat LeroyeMontrose a skutečně vážně začnou pátrat po Holdenu Blankenshipovi. To bude jméno, jež budou pouštětna televizních obrazovkách a vykřikovat v rádiu, jméno, které budou zkoušet na motelové recepční po

celé oblasti Des Moines.

Jak dlouho jim bude trvat, než se dostanou do jeho Days Inn? Jak dlouho potrvá, než mu vykopnou

dveře?

Až to udělají, měl by už raději být někde jinde.

Ale kde?

O dvě řady dál jeden třicátník vystoupil ze svého SUV, zamkl dvířka dálkovým ovládáním, zabořil ruce dokapes větrovky vyložených teplou látkou a zamířil po asfaltu k jednomu ze vchodů do nákupního centra.Netvářil se příliš záludně, ani to tak Kellerovi nepřipadalo, a bylo pravděpodobné, že ani není nic, kvůličemu by si měl záludně připadat. Byl mladší než Keller a trochu silnější kolem pasu a vlasy, které bylovidět pod baseballovou čapkou, měl delší a světlejší. Jediná podobná věc, na niž Keller dokázal přijít, bylavětrovka.

Keller ho sledoval, dokud nezmizel v nákupním centru. Pak sledoval někoho jiného, ženu, jež tlačilanákupní vozík, a pak sledoval kluka, který měl na práci procházet se po parkovišti a sbírat vozíky, které

tam lidé nechali.

Keller přemítal, kolik se dá touhle prací asi vydělat. Minimální mzda, napadlo ho. Nic moc za takovouhlepráci, rozhodně není nijak prestižní a ani nedává moc možností na kariérní postup. Má to ale i své dobréstránky. Není pravděpodobné, že byste skončili s fotkou na celonárodní televizi a se všemi poldy na světě

v patách.

Možná to byla právě jeho chyba, jediná, kterou udělal už před mnoha lety. Možná si měl vybrat kariéru,při níž by obcházel nákupní vozíky, místo aby si vybral tu, která ho nutila jezdit po celé zemi a zabíjet lidi.

Bylo jen a jen dobře, že toho moc nenajezdil. Nádrž Sentry byla stále o něco víc než z poloviny plná.Nebyl si jistý, jak je velká nebo jaký dojezd auto má, ale když člověk počítá, že ujede sto kilometrů nadvanáct litrů, pokud má obsah nádrže asi čtyřicet litrů, tak mu vycházelo, že bude muset natankovatzhruba za tři sta kilometrů.

Odešel z pokoje v Days Inn zrovna, když se začalo smrákat, a na tu krátkou procházku mezi pokojem aautem by uvítal ještě větší tmu. Nikde nikdo, ale pořád si připadal nemožně podezíravý a byl si docelajistý, že vypadal přinejmenším stejně záludně jako na fotografii, protože teď už bylo o hodně víc věcí,kvůli kterým se pohyboval tak záludně a kradmo. Snažil se, aby to nebylo patrné na jeho chůzi nebo nadržení těla, a buď to fungovalo, nebo se na něj nikdo nedíval, to přinejmenším. Došel k autu, nasedl a

odjel.

Nedojel moc daleko. Zamířil přímo k velkému nákupnímu centru a vybral si místo, které bylo mimonejfrekventovanější část parkoviště, ale zároveň tam samotné auto nebylo nijak zvlášť podezřelé.Zavazadlo měl v kufru, zbraň zastrčenou za pasem, kde ho tlačila do kříže. Krabice s posledními třemikusy pizzy ležela na sedadle vedle něj společně s kelímkem, ve kterém dostal colu; vypláchl ho a teď vněm skladoval kousky z rozbitého mobilu. Mohl je nechat v pokoji, ale rozhodl se, že to tam nechá stejněprázdné, jako když tam přišel. Proč jim navíc dávat něco, čeho by se mohli chytnout?

Kdyby se porozhlédl po centru, našel by spoustu věcí, které by se mu mohly hodit. Paruka nebo falešnévousy by vypadaly směšně (i když asi ne o moc víc než pravá bradka, již si před lety zkoušel nechatnarůst), ale měl by být schopen trochu pozměnit vzhled, aniž by k sobě připoutával pozornost.

Pomohly by brýle. Nepotřeboval je, dokonce ani ne na čtení, i když měl pocit, že za pár let se to změní.

Jestli se toho dožije…

Ne, řekl si a násilím tu myšlenku zahnal. Nepotřeboval brýle, ani na čtení ne, ale měl doma jedny, které si

nasazoval na ty dlouhé hodiny, když pracoval se sbírkou známek. Byly to nezkreslující zvětšovací lupy azpůsobovaly jen to, že trochu zvětšovaly tisk, takže byl o něco viditelnější. Neměl důvod, aby je nosil,když neseděl za stolem, ale když si je nechal na nose, nemotala se mu hlava a viděl, jak v nich vypadá.Změnily mu celý tvar obličeje a zároveň i celkový vzhled.

Brýle často změní člověka tak, že vypadá jako nějaký vědec, a měl pocit, že to tak opravdu funguje, navícs nimi nevypadal nijak hrozivě.

Pomyslel si, že by mu pomohlo, kdyby je teď měl, protože právě teď byla vhodná doba na to, abynevypadal hrozivě. Podobné brýle mohl sehnat prakticky v každé drogerii, bylo to běžné zboží, nicvýjimečného, ale nemohl je jít koupit a neukázat se přitom lidem, což právě teď nechtěl dělat.

Stejná drogerie, kde si neodvážil koupit brýle na čtení (nebo sluneční brýle, které by byly ještě lepší,pokud chtěl změnit vzhled, ovšem měly tu nevýhodu, že když nesvítí slunce, vypadají jako převlek), bytaké byla dobrým místem, kde by si mohl opatřit barvu a strojek na vlasy. S kratším sestřihem by nebyltak podobný té fotce a stejně by to fungovalo i s barvou, oboje bylo poněkud nebezpečné a rozhodněnechtěl mít na hlavě tak amatérský účes, že by tím jen přitahoval pozornost, nebo vlasy, které by přímohulákaly barveno od kořínků až po konečky. Raději počká, než přijde na to, jak to zvládnout věrohodně, a

mezitím by mu měla pomoct nějaká čapka.

Copak to je tak těžké? Bylo skoro těžší najít obchod, který neprodává baseballové čapky, než nějaký,

který je prodává. Byly všude, ve všech barvách a se všemi možnými logy – sportovní týmy, traktory,

značky piva, cokoli, k čemu by se průměrný nemyslící nevychovanec mohl pyšně hlásit. Ten obyčejnýchlapík ve větrovce měl čapku a Keller přemítal, jestli vděčí za část své obyčejnosti právě čapce, již má na

hlavě. Baseballová kšiltovka z vás udělá obyčejného chlapíka, takže vypadáte jako každý jiný.

Podíval se z okénka a uviděl nějakého člověka v čapce a nedaleko šel další.

Možná to bylo správné řešení. Zůstaň tady, počkej si na nějakého pitomce v baseballové čapce, který sebude vracet ke svému autu a bude úplně vyřízený a téměř po mozkové smrti, jak se nacpal jídlempřekypujícím karbohydráty. Práskni ho po hlavě (ale ne moc, protože nechceš, aby zakrvácel celou tubaseballovou čapku), servi mu ji z hlavy, a můžeš fungovat.

Bože, dojde to až tak daleko? Lidé, se kterými normálně jednal, měli na své hlavy vypsanou cenu v řádupěti nebo šestimístných cifer. Tenhle člověk měl na hlavě jenom čapku, jejíž cena byla třímístná, z čehožbyla dvě čísla až po desetinné čárce.

No, kdyby to mělo být ještě lepší, mohl by se řídit principem dvou much zabitých jednou ranou, a vybralby si člověka, který má brýle. Nejlepší by bylo, kdyby to byly sluneční brýle, protože jinak by skoro jistěměly dioptrická skla, a jemu by se začala motat hlava, jen co by si je nasadil.

Práskni chlapa, seber čapku, seber mu sluneční brýle – a pak mu prohledej kapsy, protože každý, kdo simůže dovolit čapku a brýle, má nejspíš v kapse patnáct nebo dvacet dolarů. Kromě všeho ostatního totižKellerovi ještě taky začaly docházet peníze.

Pátrat po muži s čapkou a slunečními brýlemi ale nehodlal. Zůstal sedět v autě a poslouchal rádio.

Měl naladěné WHO, rozhlasovou stanici na krátkých vlnách přímo z Des Moines. Sama sebe označovala za

rádio, které nabízí „plně vyváženou směs rozhlasových zpráv a starého dobrého amerického mluvenéhoslova“. Podle zákonů se měly části programu vypočítávat ve správném pořadí, podle jejich relativníchproporcí ve výsledném produktu. Kdyby WHO hrálo podle pravidel, muselo by se nazývat „dobřevyrovnanou směsí reklam, zpráv a starého dobrého atd.“. Kdyby ale člověk přitom začal zpochybňovatslova dobře vyrovnané, zachoval by se jen a jen podle svých práv.

Keller si uvědomil, že problém s rádiem je, že se nedá ztlumit. Můžete ho vypnout, když začne reklama,

ale jak zjistíte, že byste ho měli znovu zapnout? Prostě na to nepřijdete. Asi tak to nejlepší, co se s tím dá

dělat, je ztlumit při reklamě hlasitost a znovu ho pustit nahlas, jen co skončí, ale bylo to komplikovanější,

než aby to za to stálo, zvlášť když to v tomhle rádiu fungovalo tak, že jedna reklama většinou skončila a

hned za ní následovala další.

Mezi těmi reklamami se ovšem říkaly docela zajímavé věci. Zprávy se točily prakticky jenom kolem vraždy

Johna Tatuma Longforda a popisovaly soustavný hon na Leroye Montrosea alias Holdena Blankenshipa.

Kellera ani nepřekvapovalo, že se totéž téma objevovalo i v diskuzích. Zajímalo to většinu volajícíchposluchačů a těch pár, kteří se dovolali a chtěli se bavit o něčem jiném, moderátor velmi bryskněusměrnil, protože ho daleko víc zajímaly následky střelby. Volající měli spoustu názorů; ovšem nikdonepřišel s tím, že Longford nadobro přišel o možnost účastnit se prezidentských voleb. Bylo jasné, ženěkteří z volajících si to myslí, přičemž ostatní ho vnímali jako tragickou oběť stejně jako Martina Luthera

Kinga nebo oba Kennedyovy.

Podobně jako v případě oněch dřívějších vražd už své tupé nástroje začali ostřit zastánci konspiračníchteorií. Rychle usuzovali, že Montrose/Blankenship je podobnou obětí jako ohijský guvernér, je to nevinnýmuž, který se octl ve vhodnou chvíli na scéně tak, aby podezření nepadlo na skutečné vrahy. Několikvolajících, kteří zastávali tento názor, se v tomto ohledu shodlo, ale pak se jejich scénáře rozcházely,protože v pozadí nacházeli různé intriky. Jedna žena spojovala celou věc s násilným očkováním mladýchdívek tím „prý protirakovinným virem“, zatímco někdo jiný to vnímal jakou součást všeobecnépropotratové kampaně. Nějaký muž s chraplavým hlasem od mnohaletého kouření si byl jistý, že použitístřelné zbraně patří do kampaně za diskreditaci lobby bojující za legalizaci držení střelných zbraní, a kdyžsvůj příspěvek dokončoval, Keller se dočista lekl, protože si uvědomil, že celou dobu souhlasně přikyvuje.

Téměř ho uklidňovalo, když slyšel, že existují lidé, kteří si myslí, že to neudělal, i když skutečnost, že oněm většinou mluvili jako o „ubohém pitomci“ a „nemožném tupci“, ho nijak netěšila. Ovšem poněkudzneklidňující bylo, že každý člověk na jeho straně, kdyby se jim tak mělo říkat, mluvil jako naprostý

šílenec.

Celé zprávy byly vůbec dost zneklidňující. Policii netrvalo dlouho a vypátrala cestu, již pro ně už předtímKeller vymyslel, z Laurel Inn do Dennýs, pak do taxíku a na letiště a k přepážce Hertzů. V tu chvíli začaldoufat, že už brzy dorazí do Days Inn a dost dlouho tam zůstanou.

Teď už totiž vědí, jakým autem jezdí, a znají číslo na jeho registrační značce. Bylo proto jedno, jestliněkudy jezdí nebo stojí. Tak či tak bylo stejně jen otázkou času, kdy ho najdou, a asi to nebude dlouho

trvat.

Nemohl prostě jen tak Sentru někde nechat. Potřeboval auto a nemohl si místo ní najmout jiné. Asi bymohl nějaké vozidlo ukrást, to se naučil už před dlouhou dobou. Uměl odemknout zámek u dveří a

nastartovat motor dráty a tyhle dovednosti z mládí byly podobné jako plavání nebo jízda na kole. Jakmile

se to jednou naučíte, nikdy to už nezapomenete.

Znamenalo to, že by třeba bez potíží mohl ukrást například nějakého chevroleta z roku 1980. Na to, aby si

poradil s tímto ročníkem auta, by mu stačil jeho švýcarský armádní nůž. Ovšem od doby, kdy se naučilkrást auta, se vozidla dost změnila a nyní mají počítače a bezpečnostní systémy, které dokážou zamknoutvolant, když vycítí, že se děje něco nekalého. Co měl tedy dělat, hledat nějaké staré auto?

Takové auto, o němž věděl, že by ho ukradl, by se nejspíš po pár stovkách kilometrů rozpadlo. A i kdybyvydrželo, bylo by podezřelé. To byla výhoda auta, které měl teď – vypadalo poměrně obyčejně a alespoňv Des Moines jich bylo jako much. Když jezdil kolem, měl dojem, že jedno auto z deseti je tentýž typ amodel jako ten, ve kterém jede, a z větší části měly vozy i stejnou barvu, takovou nepopsatelnoušedobéžovou. Neměl potuchy, jak té barvě říká výrobce, ale měl podezření, že to je cosi abstraktního jako

Mořský vánek či Vytrvalost, což znělo dobře a nedocházelo ani k přílišnému zkreslení. Ať se jí ale říkalo,jak chtělo, lidé od Nissanu ji používali na polovičku aut, která ten rok prodali, a evidentně našli spoustuzákazníků v Iowě.

Ve skutečnosti…

Nebylo tamhle ve vedlejší řadě auto přesně stejné jako to jeho? Bylo těžké to poznat v tomhle světle, alebyla to rozhodně Sentra a barva vypadala správně. Byla to příležitost? Určitě to tak vypadalo. Kdyby semu povedlo do něj dostat a propojit dráty, mohl by tam nechat svoje auto. Ještě lepší by bylo, kdybyprostě…

Mohl to celé rovnou pustit z hlavy, protože zatímco se díval na auto, zablikala mu světla a odjelo. Vjednom okamžiku měl pocit, že na něj zamrkalo, snažilo se přitáhnout jeho pozornost, ale o vteřinupozději si uvědomil, že jenom odpovídalo své majitelce, která právě odemkla dvířka dálkovým ovládáním.

Keller se díval, jak naskládala nákupy do kufru, otevřela si dvířka pro řidiče a usadila se za volantem.

Kdyby se do toho pustil, kdyby vyměnil své auto za její, nic by mu to nepomohlo. Uvědomila by si to, jenco by k autu přišla, a policie by měla okamžitě novou registrační značku. A kdyby měla v autě navigaci,mohli by toho mít ještě víc.

Ach, sakra. A co jeho auto, má ji?

Připadalo mu rozumné, že firmy, co půjčují auta, do svých vozidel namontují nějaké zařízení pro případ,že by se ztratila. Nevěděl, jestli to skutečně dělají, ale věděl, že některé velké dopravní firmy s tirákyvybavují svou flotilu podobně, protože se potřebují bránit proti tomu, že se občas nějaký sjetý řidič nacestě z Little Rocku do Tulsy najednou rozhodne, že by byl spokojenější v San Francisku.

Keller opravdu potřeboval něco udělat. A musel to provést honem a raději by to mělo být něco, čím byjen tak nevyměnil jedno nebezpečí za jiné.

Vypnul rádio – jen se kvůli němu hůř soustřeďoval, ukousl si pizzy a přál si, aby si nechal trochu coly,

kterou by to mohl spláchnout.

Pak ho to napadlo. Donutil se sedět klidně, donutil se rozkousat pizzu a polknout ji, donutil se, abypočkal, až si to promyslí, aby se ujistil, že to je rozumné. A když se rozhodl, že na svém nápadu nevidí nic

špatného, otočil klíčkem v zapalování a rozjel se.

Potřetí mělo kouzlo zafungovat.

Usoudil, že nejlepší místo, kde najít auto, ke kterému se nikdo nevrátí a honem neodjede, je parkoviště

pro dlouhodobé stání na letišti Des Moines International. Také to bylo nejlepší místo, kde by se dalo

nechat auto; ten, kdo ho najde, si bude myslet, že kolem nich nějak proklouzl a někam odletěl.

Byla teď vhodná denní doba, aby projížděl po dlouhodobém parkovišti. Stále ještě přilétala i odlétalaletadla, takže parkoviště nebylo úplně opuštěné, což bylo příhodné, protože tolik nepřitahoval pozornost.Největší letová špička ale už skončila, takže bylo méně pravděpodobné, že by si vybral auto, pro něž siněkdo brzy přijde.

Chtěl auto, které by vypadalo přesně jako to jeho. Nepotřeboval ho startovat, protože s ním nikamnechtěl jet, ale bude se do něj muset dostat. Asi by se mu to mohlo podařit s nožem, a kdyby ne, mohlby rozbít okénko. Možná existuje ještě lepší způsob.

Zkusil to třikrát bezúspěšně, když zastavil za zaparkovanou Sentrou, namířil na ni zezadu vlastní dálkovéovládání klíče a stiskl tlačítko na otevření kufru. Ani na chvilku si nemyslel, že by každý Nissan Sentrareagoval na stejné dálkové ovládání, ale existovalo jen omezené množství frekvencí, že dříve či pozdějimusí mít štěstí.

Bohužel na to neměl celou věčnost. Nakonec mu dojdou Sentry, pokud mu nejdřív nedojde čas. Ještějednou, řekl si a doufal, že na počtvrté to už vyjde, zastavil u čtvrtého auta, zaparkoval vlastní auto,vyndal klíč ze zapalování, vrátil ho zpátky, nastartoval auto, aby mohl spustit okénko, pak klíček znovuvytáhl – člověk by si skoro myslel, že by ho mohlo napadnout, že má nejdřív stáhnout okénko nebo horovnou nechat dole po předchozím pokusu, namířil ovladač na kufr auta, stiskl tlačítko a držel ho, protožese kufr neotevře hned, musí se tím udělátkem mířit na kufr a držet tlačítko celých pár vteřin, ale k čemuto vlastně je, když to stejně nebude fungovat…

Až na to, že tentokrát to fungovalo.

Musel teď jednat rychle. Nejdřív otevřel vlastní kufr (tlačítkem na ovládacím panelu, takže nemuselžonglovat s dálkovým ovládáním). Kufr nové Sentry byl z poloviny plný věcí, a aniž by si je moc prohlížel,všechno až na rezervu přesunul do vlastního kufru. Tam to může dělat společnost jeho černému

zavazadlu.

Koberečkem rychle otřel vnitřek prázdného kufru, pak zavřel oba kufry a dálkovým ovladačem otevřeldvířka. Zafungovalo to na kufr, takže ho nepřekvapilo, když to zafungovalo i na dveře, ale i tak to bylaúleva, protože už prakticky vzdával myšlenku, že by se mu něco mohlo povést.

Vyprázdnil přihrádku na rukavice, otřel ji a místo obsahu tam nandal obsah složky od Hertzů a návod kpoužití z vlastního auta. V kapse ve dveřích nového auta byly mapy Iowy a překvapivě i Oregonu, takže je

posbíral společně s několika nevyhrávajícími losy z loterie, které ležely na podlaze, a s účtem zesupermarketu ze zadního sedadla. Když byl vnitřek auta prázdný, otřel povrchy, na nichž bylypravděpodobně otisky, ne aby se zbavil svých vlastních – dával si dobrý pozor, aby tam žádné nenechal,ale aby vymazal očividnější stopy vlastníka auta.

Při vjezdu na parkoviště pro dlouhodobé stání dostal parkovací lístek a ten si zastrčil do náprsní kapsičky.Ovšem majitel druhé Sentry se pojistil proti ztracení vlastního parkovacího lístku a nechal ho pod slunečníclonou. Keller, kterého tohle nenapadlo, promptně oba lístky prohodil.

Mohl si to ale dovolit? Když použije vlastní lístek, zaplatí minimum, které dělalo jen pár dolarů. Jestli tamten druhý člověk nechal auto týden nebo dva, poplatky mu pořádně provětrají peněženku s tím málem, co

ještě má.

Zkontroloval si to a na lístku našel vytištěné datum a čas. Auto tam stálo necelých čtyřiadvacet hodin,takže přinejhorším ho to přijde na dalších pět dolarů, a rozhodl se, že to za to stojí. Nechal svůj původnílístek na cloně a nový si zastrčil do kapsičky.

V autě zanechal i pár známek o své přítomnosti. Krabici od pizzy (bez zbývajících dvou kousků, kterémohly zůstat na vedlejším sedadle jeho auta, protože pořád ještě nevěděl, kde sežene příští jídlo) položilna místo pro spolujezdce nového auta. Zlomky mobilu přišly do kufru nového auta a pocítil jisté smutnéuspokojení, když si představil, jak se celý tým FBI bude moct ztrhat, aby poskládali kousky dohromady.Kelímek, ve kterém kdysi byla coca-cola, než v něm přenášel rozbitý mobil, byl nyní prázdný a kvůlivěrohodnosti ležel na podlaze vzadu v autě.

Co ještě?

K tomu nejdůležitějšímu se ještě nedostal. Na další krok nepotřeboval, aby obě auta stála hned vedlesebe, vlastně by jeho vlastní vozidlo mělo být někde opodál. Nastartoval ho, našel si místo nazaparkování, švýcarským nožem sundal obě registrační značky, skrčil se do stínu, když kolem pomaluprojelo nějaké auto, a pak je odnesl do druhého auta. Přehodil značky, vrátil novou na původní auto, oběpřipevnil, odjel a přemítal přitom, na co zapomněl.

Nic ho nenapadalo.

Mohlo to fungovat?

Připadalo mu, že jistá naděje tu je. Tedy na chvíli. V okamžiku, kdy odjížděl z parkoviště dlouhodobéhostání, už neseděl v autě, o které se zajímají úřady. Auto je tedy sice pořád ještě zajímalo, protože to bylostejné auto, ve kterém celou dobu jezdil, to ale nevěděli, protože mělo jinou registrační značku.

Mohl si prohodit značky se kterýmkoli autem. Nemusela to být stejná značka a model auta jako to jeho

ani nemuselo být odstavené na parkovišti na letišti. Jen se tím ale ochrání, dokud si majitel auta

nevšimne výměny nebo ho nezastaví někdo, kdo pozná registrační značku. Jakmile k tomu dojde, policiezačne hledat novou značku a on je bude mít zase za zády.

Jestli to ale zafunguje, získá trochu času. Teď totiž policii nedal jen starou značku, ale zároveň i auto.Najdou auto s papíry o pronájmu v přihrádce na rukavice. Najdou tam rozbitý telefon a pravděpodobnězískají nějaký otisk z krabice na pizzu. K jakému závěru dojdou? Že prohodil auta? Že prohodil značky a

nechal si staré auto?

Ne, skoro jistě usoudí, že dojel na letiště, protože to bylo opravdu letiště, se záměrem nastoupit doletadla. Pak budou mít plné ruce práce, aby jednoznačně prokázali, že se mu nějak nepodařiloproklouznout bezpečnostní kontrolou a utéct.

Nakonec se samo sebou vrátí skutečný majitel Sentry. Své auto tam ale nenajde, protože bude už dávnoodtažené a s největší pravděpodobností i rozebrané až na kostru, takže dát ho dohromady bude asi stejně

obtížné jako ten roztříštěný mobil.

Co bude ten člověk dělat? Když už kvůli autu prohledal celé parkoviště a nejspíš ho proklel, co ten chlapudělá?

Ohlásí ho jako ukradené, to nejspíš. Policie pak auto dá na celostátní seznam hledaných aut, kde bude ve

společnosti tisíců jiných vozidel. To znamená, že ho budou hledat poldové po celé zemi, ale neznamenáto, že se budou hodně snažit. Kdyby byl účastníkem nějaké nehody, kdyby ho zastavili za rychlou jízdu,někdo by projel značku seznamem a určil by, že auto bylo ukradené. Když bude jen tak jezdit a hledět sisvého, nikdo se za ním neotočí.

Vyšlo by ale úplně nastejno, kdyby policii na Sentru trochu nasměroval. Nejspíš tak den či dva předtím,než se vrátí její majitel, ale potřeboval trochu rozpohybovat věci i z jiného důvodu. Jakmile identifikujíauto a půjdou po stopě do letištního terminálu, rozhodnou, že se má auto přestat hledat. VšechnyNissany Sentry včetně toho, se kterým právě jede, přestanou přitahovat nevítanou pozornost.

Tak měl by to ohlásit?

Podle identifikace volajícího, která je stabilně zapnutá při každém telefonátu na policii, okamžitě určítelefonní budku, již použije. Než tam někdo přijede pátrat, bude už dávno pryč, ale neexistuje nějakýlepší způsob?

Rozhlasová stanice měla linku, na kterou se dalo volat zdarma. Číslo se mu vrylo do paměti během těch

pár stovek opakování, kdy ho hlásili. Zvedl sluchátko v telefonní budce na vzdáleném konci nákupního

centra, kde byly už všechny obchody zavřené na noc. Když se ohlásil muž s kvalitním rozhlasovým hlasem

a řekl: „Tady WHO, hlavní stanice ve střední Iowě, pokud jde o zprávy a názory, mluvíte do éteru,“ Keller

se nadechl a prohlásil: „Zdravím, dostanu nějakou odměnu, když jsem našel auto, které všichni hledají?Já jen že jsem ho právě viděl u letiště.“

„To voláte pozdě,“ oznámil mu hlasatel. „To auto už našli a my to odvysílali před plnými pěti minutami.

Prošvihl jste to, kamaráde.“

Řekl: „Tak dostanu ty prachy, nebo ne?“ a zaslechl krátký smích, načež ve sluchátku cvaklo.

„Tak to asi znamenalo, že ne,“ pronesl nahlas. Nastoupil zpátky do auta a vyjel.

Jednu chvíli snil, byla to varianta snu, který míval celý život, ten sen, v němž se octl nahý na veřejnosti.Sen nebylo těžké vyložit a byla to také jedna z prvních věcí, jež probíral s terapeutem během tohodávného a neúspěšného pokusu o sebepoznání. Sen se mu pořád čas od času opakoval a po všech těchletech už ho poznával, takže nebyl tak nepříjemný. Aha, zase ty, pomyslel si a pak se opět ponořil dozdánlivě skutečného snového světa.

Tentokrát sen najednou skončil a Keller se stejně náhle probudil, aniž by si na sen opravdu vzpomínal, ani

neměl žádný jiný důkaz, že spal. Seděl vzpřímeně za volantem v autě a měl zavřené oči, dokud munedošlo, kde je. Měl příšerný pocit, že kolem auta stojí spousta mužů s tasenými pistolemi, mužů, kteří jen čekají, až otevře oči. Dokud bude předstírat, že spí, budou dál čekat, takže v tom musí pokračovat,musí tam sedět se zavřenýma očima a pravidelně a mělce dýchat.

Otevřel oči. Nikde kolem auta nikdo nestál. O pět míst dál byl nakřivo zaparkovaný nějaký pickup, mělvypnutý motor, a na druhém konci parkoviště stálo velké auto s přívěsem, kterého si všiml, kdyžodbočoval ze silnice a parkoval, jinak to tam bylo opuštěné.

Stál na odpočívadle u dálnice US 30 západně od Cedar Rapids. Z Des Moines vyjel po 1-80, pak serozhodl, že by měl raději jet mimo dálnici, alespoň dokud nevyjede z Iowy. Mapa mu ukazovala něco, covypadalo jako dobrá silnice a mířila na severovýchod směrem k Marshalltownu, a tak jel po ní až k Routě30 a namířil na Cedar Rapids. Odtamtud bude mít na výběr z několika tras – severovýchodně doDubuque, kde by mohl překročit Mississippi do jižního Wisconsinu, nebo by mohl zůstat na dálnici 30východně od Clintonu a vjet do Illinois, nebo se nabízela ještě jedna silnice, jež vedla mezi těmito dvěma.Nemyslel si, že je příliš důležité, kterou si vybere, ale jediná věc, po níž toužil, bylo dostat se z Iowy buďdo Illinois, nebo do Wisconsinu co nejdříve. Zdálo se, že by se mu to mohlo podařit, aniž by musel

tankovat.

Co ale nevzal v úvahu, byla únava. Nebylo tak pozdě a nevstával příliš brzo, ale stres, který na něj útočil,si očividně vybíral svou daň, a tak začal zívat a cítil, jak ztrácí koncentraci ještě kus cesty před příjezdemdo Cedar Rapids. Snažil se únavu setřást a napadlo ho, že by mohl zastavit někde na kávu, ale šlo o to,aby nezastavoval, pokud nebude vysloveně muset, a nevystavoval se tak pohledům, pokud se jim dalovyhnout. Krom toho věděl, že káva to nespraví. Jeho tělo toužilo po nějakém stimulantu až v posledníinstanci. Zato přímo volalo po možnosti na chvíli vypnout.

Když narazil na odpočívadlo, připadalo mu, že mu ho seslalo samo nebe. Značka ohlašovala, že je tamzavřeno od dvou do pěti ráno a že parkující budou pokutováni. Někde zaslechl, že se tato pravidla zavedla

proto, aby tam nepracovaly prostitutky, které by si tu „rozbily stan“ a zastavovaly projíždějící řidičetiráků. Keller si nedokázal představit, že by kterákoli z obou stran, jak šlapky, tak řidiči, mohla být takzoufalá, že by podnikala něco podobného, ale zároveň mu nebylo jasné, co do toho komu je. Usoudil ale,že obyčejného motoristu, který si tam na pár hodin zdřímne, nikdo nebude popotahovat, a když najednom konci parkoviště viděl tirák a uprostřed pár dalších aut, rozhodl se, že není sám, kdo si to myslí.Našel si tedy místo na zaparkování daleko od ostatních, vypnul motor, zamknul dvířka a pak zavřel oči amyslel si, že dvacet minut či půl hodinky postačí, aby se cítil jako znovuzrozený.

Když šel spát, nenamáhal se, aby se podíval, kolik je hodin, ale nemohlo být moc po jedné či druhé a teďbylo těsně po páté, takže prospal tři nebo čtyři hodiny. To byla doba, kterou si nemohl dovolit stát, ale na

druhé straně jasně potřeboval odpočinek. Teď se mohl vrátit na silnici. Nebo ještě lépe, mohl sipopřemýšlet s mozkem osvěženým spánkem a pak se mohl vrátit na silnici.

Podíval se na mapu a rozhodl se, že nejlépe udělá, když zůstane na dálnici číslo 30. To byla nejpřímějšícesta. Dřív ho docela lákalo Dubuque, protože o něm alespoň slyšel, což o Clintonu neplatilo. Ted vchladném denním světle, nebo v tom, z čeho se chladné denní světlo udělá asi tak za hodinku, až vyjdeslunce, viděl, že nejdůležitější je dostat se přes státní hranici, ne projíždět nějakým městem, o kterémněkdy slyšel. (To neznamenalo, že o Dubuque slyšel něco úžasného. Ve skutečnosti si dokázalvzpomenout na jedinou věc: na reklamní slogan, jejž kdysi dávno, když byl ještě malý, používal The NewYorker. Nejsme pro staré dámy z Dubuque, hlásali, takže časopis se tvářil nesmírně vzdělaně, ovšem

bezpochyby namíchnul mnoho starých dam a obyvatel Dubuque.)

Jak budeš pokračovat, přemítal, ale hlas, který si za slovy představoval, patřil Dot. Přál si, aby ji teď mohl

slyšet, jak říká tato slova nebo něco jiného. Byla jediný člověk, s nímž kdy skutečně mluvil. Netrávil dny v

kamenném tichu, prohodil pár slov s vrátným, povídal si se servírkou v kavárně na Lexington Avenue,bavil se o počasí s chlapíkem u novinového Stánku nebo diskutoval o šancích Mets a Yankees, Nets aKnicks, Giants a Jets – podle sezóny – s muži, na které narazil v posilovně nebo v baru či při čekání navýtah.

Doopravdy ale neznal nikoho jiného kromě Dot a ani nikomu jinému nedovolil, aby poznal jeho. Jenmálokdy se odmlčeli na víc než jen pár dní. A teď byla jedinou osobou, jíž nemohl zavolat.

Ve skutečnosti tedy patřila k několika stovkám milionů lidí, jimž nemohl zavolat, protože nemohl volatnikomu. Ale byla jedinou osobou, které chtěl zavolat, a nemohl, a to mu vadilo.

Pak uslyšel její hlas v duchu. Nebylo to nepříjemné, nebyla to nějaká tajemná návštěva, jen jeho vlastnímysl předstírala, že je Dot, a říkala mu to, co soudil, že by mu pověděla. Hergot, skoro sis strhnul záda,když si přehazoval všechno to haraburdí z jedny káry do druhý, říkal hlas. Nemáš dojem, že by ses mohaspoň kouknout, co tam máš?

Ať už byl ten nápad číkoli, jeho či Dotin, nebyl špatný a teď nastal právě správný čas, aby to udělal, kdyžširoko daleko kolem není nikdo, koho by mohl zajímat on nebo to, co právě dělá. Otevřel kufr a vytáhlpapírovou lepenkovou krabici, kterou nedotčenou a neprohlédnutou přesunul z jednoho kufru dodruhého. Teď ji probral, a jestli se mu povede dojet k oceánu, mohla by se mu hodit, protože v ní bylysamé plážové věci – malé kyblíčky a lopatičky na písek, plavky, osušky a frisbee. To poslední nepatřilovysloveně na pláž, člověk si může házet prakticky kdekoliv, pokud má někoho, komu hází. Kdyby ho Keller

musel hodit, asi by ho zahodil.

A co kdyby zahodil celou krabici? Jen pár kroků od auta byl odpadkový koš a mělo nějaký smysluchovávat všechno tohle harampádí? Zvedl krabici, zamířil ke koši a pak si to rozmyslel, vrátil se k autu arozložil věci z krabice na zadní sedadlo a na zem. Modrý a žlutý umělohmotný kyblíček tady, červenálopatička semhle. Bude to dobrá kamufláž, řekl si, protože každý, kdo se mrkne do auta, bude mít dojem,že se dívá na auto manžela a otce, ne vraha na útěku.

Pokud ho ovšem nebudou považovat za pedofila…

Zpátky ke kufru. Byl tam plechový kufřík na nářadí, takový, jaký podle něj vozí v autě většina mužů. Bylvyšperkovaný všemi možnými nástroji a udělátky, z nichž nebyl schopen část identifikovat. O některých sibyl poměrně jistý, že se týkají rybaření: rozpoznal olůvka a umělohmotné splávky, pak ještě pár návnad spřipevněnými háčky, jedna měla tvar jako malá střevle, druhá vypadala jako malá lžička, kterou používajílidé závislí na kokainu. Chvíli si představoval nějakou zmámenou rybu s nozdrami roztaženými lákavoupředtuchou, jež se zhluboka nadechne a zahákne se až do žáber. Což metaforicky bylo přesně to, co semělo dít lidem, i když v této oblasti neměl žádné zkušenosti z první ruky. Jestli měl Keller nějakouzávislost, byly to známky, a ty ještě nikdo nikdy nevinil z toho, že by někomu dělaly díry do nosníchpřepážek.

Určitě by ale člověku dokázaly udělat díru do rozpočtu. Poslední nákup, jenž udělal (krom pizzy, z níž muposlední dílek poslouží jako snídaně, jen co přestane prozkoumávat kufr), bylo pět švédských známek zašest stovek, které mu prudce snížily hotovost v kapse na 187 dolarů plus drobné. Od té doby ho pizzapřišla na 15 dolarů a letištní parkoviště na 7 a potřeboval si nakoupit dost benzinu, aby se dostal přespolovinu země. Představte si dva tisíce kilometrů, s nutnými zajíždkami možná víc, pak spotřebu dvanáctlitrů na sto kilometrů při ceně jeden a půl dolaru za litr, k čemu dojdete?

V duchu si to spočítal a pokaždé mu vyšlo něco jiného, takže nakonec vytáhl tužku a kus papíru a spočítalsi to. Číslo, u kterého skončil, bylo 187,50, což mu připadalo vysoké, zvlášť vzhledem k faktu, že to bylo

o dvaadvacet dolarů víc, než měl v kapse.

Také bude potřebovat peníze na jídlo. Přišel na způsob, jak si opatřit jídlo, aniž by se na něj někdo mohlpořádně podívat, ale stejně ho to bude něco stát. A dříve či později – a raději by to mělo být dřív – sibude muset koupit baseballovou čapku a nějaký přípravek na barvení vlasů i s nějakým nástrojem,kterým se bude moct ostříhat. (V bedničce s nářadím byly zahradnické nůžky, a kdyby byl růžovýmkeřem, mohly by na to být super, ale nemyslel si, že by se hodily na člověka.) Obchody, kde se prodávaly

věci, jež potřeboval, prakticky všude braly kreditky, ale kdyby nějakou použil, byl by na tom ještě hůř než

teď.

Kdyby si nechal těch šest set dolarů, bylo by to v pořádku. Pořád by měl problémy a možná by se mohlyprojevit jako neřešitelné, ale nepatřil by mezi ně problém vyčerpání peněz.

Místo toho měl pět kousíčků papíru. Kdysi se daly použít na poslání dopisu, kdyby se mu čirou náhodoustalo, že by se octl ve Švédsku, a kdyby tam náhodou byl někdo, komu by chtěl napsat. Teď byly kničemu i v tomhle ohledu.

Připadal si jako Jack, mladý génius z pohádky, jenž prodal rodinnou krávu za kouzelné fazole. Jak si tu

pohádku pamatoval, všechno se nakonec pro Jacka obrátilo v dobré.

Ale to, připomněl si, bylo jen v pohádce.

O dvě hodiny později překročil Mississippi v Clintonu. Pár kilometrů dál ve vnitrozemí Illinois se ukazatelbenzinu usadil u velkého E, značícího prázdnou nádrž, a tak zastavil u jedné z obsluhovaných pump ubenzinové stanice. Zdálo se, že jsou tam uprostřed místní špičky, což Kellerovi připadalo jako velmipříhodné.

Pumpař vypadal, jako by právě vyšel ze střední školy a snažil se vyrovnat s vidinou, že stráví zbytekživota na předměstí města Morrison ve státě Illinois. Měl sluchátka na uších a vypadal jako stážista sestetoskopem, ale Kellerovi bylo jasné, že iPod v kapsičce v jeho kombinéze i to, co poslouchal, je promladíka evidentně daleko zajímavější než celý Keller.

Keller si stáhl sluneční clonu, aby zakryl horní polovinu bočního okénka, takže mu chlapec skoro neviděldo tváře. Požádal ho o natural za čtyřicet dolarů; brzy bude muset natankovat plnou nádrž, ale nechtěl,aby musel čekat na vrácení peněz. Chlapec spustil pumpu a pak se vrátil, aby se ho zeptal, jestli nechcezkontrolovat olej. Keller mu řekl, ať se s tím nenamáhá.

„Měl jsem zrovna takovej,“ řekl mladík. „Ten kyblíček. Se žlutejma štěňátkama. Na pláž, víte?“

„Kluk je do něj blázen,“ odpověděl Keller.

„Zajímalo by mě, kam se poděl,“ pronesl chlapec. Odešel a pak si Keller všiml, že otírá přední sklo a děláto překvapivě pečlivě. Keller mu chtěl říct, ať to taky vynechá, ale pak by se chlapec určitě divil, co tedyKeller pohledává v části s plnou obsluhou, když žádnou nechce. Nechal pumpaře pracovat, prohlížel simapu a stínil si s ní obličej.

Mladík otřel také zadní okénko, a když skončil, přistoupil ke straně řidiče a Keller mu podal dvě dvacky.Napadlo ho, že by mu mohl nabídnout třetí dvacku za čapku, na které byl nápis OshKosh B’Goshvyvedený zčásti nakloněným písmem, které se hodilo k logu na jeho kombinéze.

Jo, správně. Nebo by mu možná za ni mohl prodat ten plážový kyblíček. Dobrý způsob, jak se vyhnout

pozornosti.

Vyhovovalo by mu, kdyby si mohl nakoupit pár věcí v obchodě u pumpy. Nebo si odskočit na záchod. Aleměl naplněnou nádrž a to musí prozatím stačit.

Pořád jel dál na východ po Routě 30, držel auto na osmdesáti dvou kilometrech za hodinu na rovnýchpřehledných úsecích silnice a zpomaloval na předepsanou rychlost, kdykoli dojel do města. Hned potom,co překřížil 1-39, si všiml restaurace Burger King s okénkem pro motoristy a objednal si tolik hamburgerů,

hranolků a mléčných koktejlů, že by to stačilo pro celou rodinu. Na servírku se ani nepodíval a měldojem, že se na něj také nikdo nekouknul, a prakticky okamžitě už byl zase na silnici.

Další město, do kterého dojel, se jmenovalo Shabbona, ale předtím, než se k němu dostal, uviděl značky

Shabbona State Park, kde se mohl najíst u piknikového stolku a dojít si na záchod, aniž by potkal jinoulidskou bytost.

Byla tam telefonní budka, což ho lákalo.

Podle zpráv v rádiu byla jeho výměna registračních značek úspěšná; převažující názor byl, že HoldenoviBlankenshipovi se nějak podařilo dostat do letadla na mezinárodním letišti v Des Moines. Jak se daločekat, lidé ho tam skutečně zahlédli. Nějaká žena, která letěla z Des Moines do Kansas City, si byla jistá,že zahlédla Blankenshipa v odletové hale, když čekal na odlet společnosti Continental do Los Angeles.

Málem už o tom někomu něco řekla, jak pověděla novinářům, jenže už nastupovali do letadla a ona sehrozně chtěla dostat domů.

Další svědomití občané hlásili, že unikajícího vraha zahlédli v místech od městeček v Iowě až k většímměstům po obou pobřežích.

Jeden muž v Klamath Falls ve státě Oregon přísahal, že Blankenshipa „nebo jeho dvojče“ viděl stát předmístním nádražím společnosti Greyhound, byl oblečený jako kovboj, točil lasem a na obou bocích se muhoupal šestiranný revolver. Keller se v životě neoblékal jako kovboj ani netočil lasem, ani si nedokázalvzpomenout, že by kdy navštívil Klamath Falls. Ale byl v Roseburgu ve státě Oregon a pamatoval si totam dobře. Připadalo mu, že Roseburg není od Klamath Falls tak daleko, a měl v kapse ve dveřích mapuOregonu a už se pro ni natahoval, aby určil přesné místo, kde Klamath Falls je, když mu došlo, že je muto vlastně jedno. Nechystal se tam ani nejel tím směrem, takže se na to mohl vykašlat.

Co kdyby použil telefon. Nemohl zavolat Dot na mobil, protože předpokládal, že s ním naložila hodněpodobně jako on se svým. Ale mohl jí zavolat na pevnou linku.

A proč? Nebude tam. AI může a nemusí znát Kellerovo skutečné jméno a jeho adresu, ale Dotin telefonzná. Několikrát jí volal. Také znal její adresu, protože jí přes FedEx posílal balíčky a v některých byla

hotovost.

Dot dojde, že on to ví, a podle toho se taky zachová. Zahoď. Ten. Telefon. Opakuji. Zahoď. Ten.Zatracenej. Telefon. Neposlala by mu tenhle vzkaz, kdyby neměla situaci dobře přečtenou, a v tompřípadě přesně věděla, co musí udělat, což znamenalo vypařit se.

Kdyby jí tedy zavolal, nikdo by to nezvedl. Ledaže by u ní doma byla policie nebo Alovi lidé. Kdyby tam

byli poldové a on zavolal, mohli by ho být schopni vystopovat. Alpvi poskoci asi ne, ale nechtěl s nimimluvit o nic víc, než si chtěl popovídat s policií, takže proč by tam měl volat?

Stejně neměl ani dost drobných na telefon. Co by měl dělat, započítat si to na vlastní telefonní účet?Zavolat na účet volaného?

Tím, že se držel Route 30, podařilo se mu objet Chicago od jihu. Dálnice se mu docela líbila. Provoz tamnikdy nebyl příliš hustý a velké kamiony se většinou držely mezistátní silnice. Města se objevovala dostčasto, aby přerušila monotónnost nekonečné jízdy po dálnici. A bylo tam spousta míst podél silnice, kterámohla být zajímavými zastávkami, kdyby mohl někde stavět. Věděl ale, že to nemůže riskovat, a takprojížděl kolem obchodů se starožitnostmi a restaurací, jež nepatřily k žádnému řetězci, a všech možnýchjiných atrakcí, které stávají při cestě. Jednoho dne, říkal si, se budu muset projet po téhle cestě ještějednou, až nebudu pospíchat, až nebudu mít nutkavou potřebu vyhnout se kontaktu s lidmi, až budu moct

znovu vést život, který jsem vedl dřív, když Johnovi Tatumu Longfordovi ještě tlouklo srdce.

Ale bude to někdy ještě stejné?

Celé hodiny se téhle myšlence vyhýbal, držel ji zkrátka, vytlačoval ji z myšlenkové dálnice. Teď se znovu

objevila a nemohl ji odehnat, nedokázal se udržet a neprohlédnout si ji chladným zrakem.

Poslední prácička. Proč nemohl Dot říct, aby to odmítla?

Vrátil se domů z domnělé poslední služební cesty. Před odjezdem seděl v Dotině kuchyni, zatímco jejíprsty tančily po klávesnici počítače. Na chvíli přestala, pozorně se zadívala na obrazovku, pak vzhlédla,aby mu prozradila, že jeho majetek podle uzávěrky na burze z předchozího dne dělá něco málo přes dvaa půl milionu dolarů. „Představoval sis, že na penzi potřebuješ milion,“ připomněla mu, „a já nic neříkala,ale když jsem si ty čísla prošla, připadalo mi, že abys mohl jít na odpočinek v klidu, měl bys tozdvojnásobit. Tak teď máš dokonce víc.“

Před dvěma lety při práci v Indianapolisu přišel k jistým informacím přímo od pramene a Dot si otevřelaúčet na burze, aby toho mohla využít. Jedna věc vedla k druhé a od té doby jejich peníze investovala.

Ukázalo se, že jí to skutečně jde.

„To je úžasné,“ pochválil ji.

„No, měla jsem kliku, ale fakt se zdá, že pro to mám cit, rozhodně. A většina toho, co jsi od tý dobyvydělal, teda toho, co jsme oba vydělali, šla rovnou na trh, a všechny ty prachy dělají pořád další prachy.Není divu, že se Číňani taky rozhodli pro kapitalismus, Kellere. Nejsou to žádní pitomci.“

„Dva a půl milionu dolarů,“ řekl.

„Mohl bys zaplnit každičký volný místo ve svý sbírce známek.“

„Existujou jednotlivé známky,“ vysvětlil, „které si nemůžeš koupit ani za dva a půl milionu. Jenom abych ti

ukázal správnou perspektivu.“

„Co bych z toho měla?“ „Stejně je to pořád spousta peněz,“ připustil. „Kdybych utratil sto tisíc dolarů ročně, mělo by mi to vydržetpětadvacet let. Nejsem si jistý, jestli tak dlouho vůbec vydržím já.“ „Takovej zdravej a čistotnej chlapec, jako jsi ty? Ovšem že vydržíš, ale nedělej si starosti s tím, že by ti zapětadvacet let došly prachy, dokonce ani třeba za padesát.“ A nastínila mu, co má v plánu, jen co jí to odsouhlasí. Nedával moc pozor, ale v zásadě šlo o to, že většíčást jeho kapitálu investuje do městských podílových fondů, z čehož dostane pět procent nezdaněných, a

zbytek vloží do akciových fondů, aby se ubránila proti inflaci. Mohla to zařídit tak, aby mu každý měsíc

posílali šek na deset tisíc a základní kapitál by mu pořád zůstával.

„Existujou lidi, co by vraždili za takovejhle kšeft,“ řekla mu, „ale to už jsi udělal, Kellere, co? Udělej tuhle

poslední práci a můžeš si položit nohy na stůl a hrát si s těma svejma známkama.“

Ne poprvé poukázal na to, že si člověk se známkami nehraje, ale pracuje, a dodal, že ať už se tomu říká

hra, či práce, nikdy si nedává nohy na stůl, když je tak zaujatý. A řekl: „Jedinou poslední prácičku.“

„Ty to říkáš, jako kdyby k tomu měly hrát přinejmenším varhany. Tam-ta-da-dá.“

„No a nefunguje to snad takhle? Všechno jde dobře až do té poslední prácičky.“

„Potíž s tou velkou televizí je,“ řekla, „že se tam koukáš na spousty svinstva jenom proto, že to vypadá

hezky. Nic špatnýho se nestane.“

A nic se nedělo, což bylo docela pozoruhodné, a vrátil se domů s úlevou, akorát aby zjistil, že ten Říkejte-mi-Al, který poslal docela velkou sumu na účet o několik měsíců dřív, teď po něm chce, aby něco udělal.

„Ale já jsem v penzi,“ namítl a Dot se s ním o to nepřela. Už dávno předtím připsala Kellerovi jeho podílna Alově záloze na účet, ale mohla to odečíst a vymyslet nějaký způsob, jak to poslat zpátky společně i se

svým podílem. Jenže nevěděla, jak by se to dalo provést, protože neměla ponětí, kam ty peníze poslat.Mohla udělat jen to, že vyčká, až se AI ozve, až se bude ptát, proč že to trvá tak dlouho, a tehdy mubude moct vysvětlit, že její člověk je po smrti nebo ve vězení, protože nikdo nikdy nevěří, že někdo, kdodělá tuhle práci, by jen tak odešel do penze, a on by jí mohl říct, kam peníze poslat.

Nemohla by si najít někoho jiného? To by pak nemusela nic vracet.

„Jo, napadlo mě to,“ řekla. „Jenže jsem už celou věčnost nedělala s nikým jiným než s tebou. Jakmile sesrozhodl, že chceš pracovat co nejvíc, abys mohl napakovat ten svůj penzijní fond, začala jsem ti dávatvšechno, co přišlo. Jednou jsem dokonce nechala viset jednoho klienta, abys tu práci pro něj udělal, až se

vrátíš z toho, na čem jsi zrovna dělal.“

„To si pamatuju.“

„Nebylo to moc profesionální, ale zvládli jsme to. Nechala jsem všechno ostatní bejt, protože jsem se už

rozhodla, že jakmile ty odejdeš do penze, tak já to taky pověsím na hřebíček.“

To nevěděl.

„Jestli tě to zajímá, vysloveně chtěl jen tebe. ‚Prosím, vemte na to toho chlápka, co se tak osvědčil vAlbuquerque. Není hezký, když si tě někdo váží?“

„On řekl chlápka?“

„Chlápka nebo člověka, nevím. Tohle bylo v poznámce, společně s fotkou a kontaktníma informacema.Tentokrát netelefonoval. Vlastně je to už tak dlouho, co jsem ho slyšela po telefonu, že ani nevím, jakejmá hlas. Asi ten vzkaz někde mám, jestli je to důležitý.“

Zavrtěl hlavou. „Mám dojem, že nejjednodušší bude se do toho pustit.“

„Nechci tě do toho tlačit, ale musím říct, že mám pocit, že máš pravdu.“

Nejjednodušší. Snazší už by to být nemohlo, co?

V restauraci Burger King si nakoupil jídla na celý den, ale už od začátku měl žízeň a ze slaného jídla tobylo jen a jen horší. A mléčné koktejly, které byly tak husté, že se skoro neprotlačily brčkem, mu protitomu moc nepomohly. Na cestě do Jolietu – města, jež znal jenom jako místo, kde je státní vězení, cožmu připadalo jako ještě horší způsob jak se proslavit než Dubuque – si všiml nákupního centra a zajeltam. Před prádelnou stála řada prodejních automatů, kde bylo nekonečné množství sladkého a slanéhojídla, které nechtěl, ale v automatu Coca-Coly prodávali také půllitrové láhve vody. Nacpal do přístrojedeset dolarů a dostal čtyři láhve čehosi, o čem nálepka tvrdila, že je to čistá přírodní pramenitá voda. Byla

stejně drahá jako limonády a výrobce musel jenom stočit vodu do lahví. Neměl výdaje s přidávánímcukru nebo umělého sladidla či příchutí nebo karamelového barviva nebo vlastně vůbec ničeho. Na druhéstraně byla voda čistá a přírodní, což bylo víc, než se dalo říct o ostatním nabízeném zboží, takže si člověk

skutečně nemohl stěžovat na cenu.

Když byl Keller kluk, vídal vodu v láhvi jedině na žehlicím prkně. Když jeho matka žehlila, cákala na prádlovodu z lahve, která měla proděravělé víčko, přestože Kellerovi nikdy nebylo jasné, proč se to dělá. Keller

tehdy jako všichni, koho znal, pil vodu z vodovodu a ta nestála nikoho nic.

Pak nastala doba, kdy obchody začaly prodávat lahvovanou vodu, ale jediní lidé, kteří si ji kupovali, bylitakoví ti týpci, co jedí suši. Nyní ovšem jedí suši všichni a všichni pijí balenou vodu. Motorkáři, chlápci, comají po těle stejně jizev jako tetování, tvrdí muzikanti, kteří si otevírají lahve s pivem o těch párzbývajících zubů, ti všichni mají své lahvičky Evianu, aby jimi spláchli kalifornské rolky.

Keller seděl v autě a vypil jednu láhev několika dlouhými loky. Na vzdálené straně samoobslužnéprádelny, vedle čínské restaurace, visel na stěně telefonní automat. Keller nedokázal přísahat, alepřipadalo mu, že teď už není vidět tolik telefonních budek jako dřív, a předpokládal, že je jen otázkoučasu, kdy zmizí úplně. Všichni teď mají mobily. Docela brzo budete muset mít mobil, nebo se budetemuset naučit, jak posílat indiánské kouřové signály.

Do háje s tím. Vystoupil z auta, došel k telefonu, vytočil Dotino číslo. Automat na nápoje mu vrátil večtvrťácích a ve skutečnosti tedy měl těch 3,75 dolaru, které po něm robotický hlas chtěl na první třiminuty hovoru. Nacpal mince do zdířky, uslyšel zvuk, to kúú-uíít, které se ozve, když se nedá dovolat, apotom se ozvala nahrávka, jež mu sdělovala, že číslo, které vytočil, neexistuje. Telefon mu vrátil čtvrťáky.

Zkusil to znovu, pro nepravděpodobný případ, že to vytočil špatně, a stejný hlas mu to zase zopakoval aještě jednou dostal zpátky své čtvrťáky.

No, pomyslel si, evidentně se z toho dostala, což bylo jen dobře. Ale dala by si načas, aby odpojovala telefon? Chtěla by ho vůbec odpojit? Nebylo by lepší i jednodušší nechat telefon být, aby kdokoli, kdo byse jí chtěl dovolat, jen marnil čas, kdyby ji hledal doma? Příliš mnoho otázek a žádná možnost najít na něodpověď.

Zastavil se pro benzin o pár hodin později, když přejel do Indiány. Pumpa byla malá, jenom pár stojanůpřed obchodem Circle K a všechny byly samoobslužné. Člověk tam zasunul kreditku, natankoval si, otřel si

přední sklo a odjel, aniž by viděl živou duši nebo aby nějaká živá duše viděla jeho.

To ovšem neplatí, když musíte platit hotově. Pak musíte jít nejdřív dovnitř a zaplatit děvčeti u pokladny;

ona naprogramuje pumpu, aby vydala to, za co jste si zaplatili.

Vjel tam a zase odjel od obdobné pumpy už asi před sedmdesáti kilometry, protože nechtěl riskovat, žeby se mu prodavačka podívala do tváře. Teď už mu docházel benzin, a i kdyby se mu povedlo najítpumpu s plnou obsluhou, neznamenalo to, že ten, kdo mu bude tankovat palivo do nádrže, se na nějpořádně nekoukne, když už bude mít příležitost. S mladíkem v Morrisonu mu přálo štěstí, aleneznamenalo to, že na to má nějaké zaklínadlo.

Ale tentokrát si nekoupí benzinu za čtyřicet dolarů. Měl čas si to promyslet a rozhodl se, že lidé, co platítolik peněz za benzin, to dělají kreditkou. Ti, kteří platí hotově, se naráz loučí tak maximálně s deseti nebo

dvaceti dolary. Zaplať čtyřicet, a mohli by si tě pamatovat, a Keller nechtěl být zapamatováníhodný.

ZÁKAZNÍCI PLATÍCÍ HOTOVĚ NEJPRVE ZAPLATÍ PAK TANKUJI, hlásalo rukou psané oznámení a vzkaz,dokonce i bez interpunkce, byl dost jasný. Keller si oblékl sako, ze kterého se předtím vysvlékl. Připadalomu, že tak vypadá o něco seriózněji a že si jen o něco méně říká o pořádný pohled. Navíc, a o to spíš šlo,

mu sako zakrývalo revolver, který se mu posouval dole na zádech. Zbraň tam chtěl mít, protože ji možná

bude muset použít.

Vytáhl z peněženky dvacetidolarovku a třímal ji v ruce, když vešel do obchodu. Takovéhle obchodykaždou chvíli někdo vykrade a věděl, že v některých z nich proto mají nainstalované bezpečnostníkamery, a přemítal, jestli tady také. Uprostřed zemědělské Indiány?

Ach, do háje s tím. Už tak má dost starostí.

Vešel do obchodu, dívka tam byla sama a četla si Soap Opera Digest a poslouchala v rádiu nějakoucountry stanici. Keller připlácl bankovku na pult a vychrlil jedním dechem: „Dobrej, za dvacku benzinu udvojky.“ Než stihla zvednout oči od časopisu, byl už na cestě ven ze dveří. Zavolala na něj pozdrav, což

považoval za dobré znamení.

Snad že by si to najednou rozmyslela, říkal si, když tankoval. Mohla by mít dojem, že Keller vypadápovědomě, a přemítat, proč jí tak připadá, a úplně viděl, jak otevírá úžasem ústa a jak jí v očích zářízáblesk smyslu pro občanskou povinnost, když bere do ruky sluchátko a vytáčí 911.

Kellere, jak ti to jde.

Zatím to dělalo šedesát dolarů za benzin, patnáct za hamburgery, hranolky a koktejly, deset za balenouvodu. Jeho svazek bankovek byl poloviční oproti ránu, jenom osmdesát dolarů a drobné. Ještě mu zbývaly

hamburgery, které byly za studená částečně poživatelné, a hranolky, jež nebyly. A jeden celý mléčnýkoktejl, který se rozpustil, ale pořád ještě nedosáhl stavu, kdyby se mu dalo říkat tekutina. Předpokládal,že by z toho mohl vyžít celou cestu zpátky do New Yorku. Kdyby měl dost velký hlad, snědl by to, a kdyby

neměl, znamenalo by to, že to nepotřebuje.

Požadavky Sentry byly však daleko náročnější. Musel mít v nádrži nějaký benzin, a i kdyby OPEC zaplaviltrh benzinem, peníze mu dojdou, ještě než sjede z dálnice.

Musela existovat nějaká odpověď, ale i kdyby se propadnul, žádnou nenacházel. Dospěl do stadia, kdyjeho problémy neměly řešení.

I kdyby se otevřela nebesa a zasypala ho baseballovými čapkami, nůžkami a barvou na vlasy, i kdyby bylnajednou obdařen schopností přetvořit své obličejové rysy do podoby někoho úplně jiného, byl by bezpeněz, trosečník kdesi ve východním Ohiu nebo západní Pennsylvánii s filatelistickým ekvivalentem hrsti

kouzelných fazolí.

Mohl by prodat známky? Byl to skutečně skvělý obchod, jestli ne rovnou krádež, za 600 dolarů. Mohl bynabídnout někomu jinému ještě lepší koupi a vyrazit z nich polovinu peněz nazpátek? A jak, měl by klepat

na dveře? Měl by si projít telefonní seznam v nějakém městečku a hledat obchodníky se známkami?Zavrtěl hlavou, protože ho úplně ohromilo, jak je celý ten nápad naprosto nereálný. Lepší šanci by měl,kdyby si ty známky nalepil na čelo a poslal se do New Yorku poštou.

Další postupy se nabízely a byly podobně k ničemu. Vlak? Železnice už prakticky vzdaly dopravu lidí, ikdyž stále jezdily vlaky pro lidi z Chicaga do New Yorku a nahoru a dolů po východním koridoru. Nebyl sijistý, kam by se měl vydat, aby chytil nějaký vlak, a i kdyby na to přišel, stálo by ho to víc peněz, nežkolik u sebe měl. Před nějakým časem jel vlakem Metroliner do Washingtonu a byla to rozhodně hezkácesta, člověk dojel z centra jednoho města do centra druhého města a nemusel podstupovat bezpečnostní

kontrolu na letišti, ale nebylo to levné, naopak. Když se teď ale přejmenovali na Acela Express, což nikdo

nedokázal pořádně vyslovit, mohlo si to dovolit ještě míň lidí. Pokud nemá peníze na benzin, na vlak murozhodně nestačí.

Autobus? Nedokázal si vzpomenout, kdy jel naposledy autobusem mezi městy. Jednoho léta, když bylještě na střední škole, cestoval Greyhoundem a vzpomínal si na otřesně nepohodlnou cestu v přeplněném

vozidle plném lidí, co kouřili cigarety a pili whiskey z lahví zabalených v papírových pytlících. Autobus byměl být levný, protože jinak by s ním nikdo dobrovolně nejel.

Ale bylo to až příliš veřejné, pro muže s obrázkem na celonárodních televizních obrazovkách. Na spoustuhodin by byl zavřený se čtyřiceti nebo padesáti lidmi a kolik z nich by se mu podívalo do obličeje? A ikdyby si to nespojili hned, bude tam, nebude se mít kam schovat, a oni budou mít spoustu času napřemýšlení o všem možném, a jaká byla pravděpodobnost, že si jeden z nich nedá dvě a dvě dohromady?

Žádný autobus, žádný vlak. Hlas v rádiu, který přemítal o jeho zjevném úniku přes letiště v Des Moines,spřádal teorii, že Montrose/Blankenship možná mohl dojít přes asfalt na letištní ploše až tam, kdepřistávají soukromá letadla, a odletět. Mohl tam mít i schované letadlo s nějakým společníkem, který byho řídil, nebo by možná mohl i umět letadlo pilotovat sám. Muž dál pokračoval, že ten zoufalý vrah třebamohl přepadnout soukromé letadlo, vzít pilota jako rukojmí a donutit ho, aby odletěl s letadlem někam do

neznáma.

Keller tenhle názor uvítal, protože to bylo tak úžasně směšné, že se musel zachechtat, protože torozhodně potřeboval. Teď ale uvažoval o tom, že to vlastně vůbec není špatný nápad. Po celé zemi bylamalá soukromá letiště, s malými letadly, která tam v jednom kuse přistávala a odlétala. Předpokládejme,že by jedno našel, nějakou firmičku s jednou ranvejí venku někde v divočině. A co kdyby si dal na čas apočkal, dokud nějaký venkovský pilot nenatankuje a nepřipraví si letadlo k odletu, a pak by mu Keller,zoufalý vrah, nacpal revolver do obličeje a chtěl, aby ho vzal na roh Východní devětačtyřicáté ulice a První

avenue?

No, možná ne.

Motel patřil k řetězci Travelodge a stál na okraji města, jehož jméno se ani nenamáhal zapamatovat.Zastavil vzadu na parkovišti jako registrovaný zákazník na cestě ke svému pokoji, vybral si parkovacímísto, které bylo stranou, a vypnul světla i motor. Seděl za volantem, jedl jeden studený hamburger a pilvodu a díval se, jak z Hondy Combi vystoupil nějaký muž se ženou a šli k pokoji v přízemí. Neměli žádnázavazadla, jak si Keller všiml, a úsudek, ke kterému z toho došel, se ještě posílil, když muž natáhl ruku apoložil ji ženě na zadek. Odstrčila ho, ale když to zopakoval, ruku mu tam nechala, a ta tam zůstala,dokud ji muž nepotřeboval na odemknutí pokoje. Pak zmizeli uvnitř.

Keller jim záviděl a ani ne tak to, co se chystali dělat, jako spíš to, že na to mají svůj pokoj. Neměl ponětí,

kolik tady v Travelodge berou za pokoj, ale muselo to být přinejmenším padesát dolarů, ne? Takovádrahota, a oni tam ani nebudou spát. Byli to manželé, to si byl téměř jistý, ale ne vlastní, a chystali seválet na pronajatých povlečeních tak hodinku, nanejvýš dvě, zatímco Kellerův úděl byl prospat další noc v autě.

Měl nějakou možnost, co s tím? Co kdyby počkal, dokud neskončí. Zamknou dveře, až budou odcházet?Docela pochyboval, že by to byla jejich nejvyšší priorita. Mohli by je nechat dokořán a v tom případě bymohl vejít přímo ve chvíli, co budou z dohledu.

A i kdyby je zamkli, jak těžké by bylo dostat se dovnitř? Měl švýcarský armádní nůž, a kdyby munepomohl odemknout dveře, mohl by je zkusit vykopnout. Tohle byl motel u dálnice, ne Fort Knox.

Pokud šlo o vedení motelu, pokoj byl pronajatý na noc. I kdyby měli podezření, že je pokoj už uvolněný,nemohli ho znova pronajmout, dokud ho neuklidí pokojská. Soudě podle počtu aut na parkovišti byl motel

poloprázdný, takže měli spoustu dalších pokojů, které mohli prodat. Keller mohl být v pokoji a zase pryč,aniž by si kdokoli všiml, že tam byl.

Mohl by urvat pár hodin skutečného spánku v opravdové posteli. Bože, mohl by se osprchovat.

Čekání nebylo zase tak snadné. Nedokázal vypnout mozek a ten mu pořád říkal, že marní čas, že by měl

být zpátky na dálnici a ukrajovat kilometry z cesty.

Jak věděl, že brzy odejdou? Možná to byli cestovatelé, kteří byli příliš unavení z dlouhého dne na cestě,než aby se namáhali odtahat zavazadla dovnitř. Ona nesla kabelku a v ní mohla mít všechno, copotřebovala, dokud nebudou mít příležitost vyjít ráno k autu pro kufry. To Kellerovi připadalo trochudivné, ale lidé dělají divné věci pořád.

Došel k jejich autu a na zadním sedadle nebylo nic, ale mohli mít zavazadla v kufru, tak jako on měl tosvé. Jejich auto mělo indiánskou registraci, ale skutečně to znamenalo, že jsou místní? Indiana je docelavelký stát. Nedokázal říct přesně, jak velký je nebo kde přesně se v něm teď nachází, protože jedinémapy, které měl, patřily Iowě, kam se nehodlal vrátit, a Oregonu, kam se taky nechystal, bez ohledu najistá lákadla v Roseburgu a Klamath Falls. Věděl však, že Indiana je dost rozlehlá. Nebyl to přímo Texas,

ale také to nebyl Delaware.

Vrátil se ke svému autu. Asi byli odsud, musel připustit, ale mohli i tak zůstat až do rána. Řekněme, že on

bydlí s rodiči a ona má spolubydlící. Potřebovali nějaké místo, kde by spolu mohli být sami, ale klidně tam

mohli zůstat celou noc, aniž by si dělali násilí. A tak Keller seděl ve svém autě, upíral oči, které se mupořád zavíraly, na dveře, jež se možná otevřou až za svítání.

Když se dveře skutečně otevřely, podíval se na hodinky a překvapilo ho, když si všiml, že tam strávilinecelou hodinku. Chlapík se vynořil první a zastavil se mezi dveřmi, aby je podržel pro ženu, a pak jiznovu majetnicky poplácal po zadku, když šla kolem něj. Byli oblečeni stejně, jak je viděl předtím, a najejich vzhledu nebylo nic, co by naznačovalo, že strávili předchozích padesát minut tím, že by dělali něcodobrodružnějšího, než že by se dívali na místní televizní talkshow, ale Keller měl podezření, že to bylo

jinak.

No tak, naléhal na ně tiše. Nechte otevřené dveře.

Na chvíli si dokonce myslel, že to udělají, ale ne, ten hajzl se musel natáhnout po klice a zavřít. Šli kesvému autu a pak muž něco vzal, jakousi bílou kartičku, a podával ji ženě. Odstoupila, zvedla ruce, jakoby tu věc chtěla odehnat, a on se natáhl, aby jí to zastrčil do kabelky, ale ona mu kartičku vytrhla a hodila

ji po něm. Muž se skrčil a kartička mu přeletěla přes rameno, oba se zasmáli a došli k autu, on ji zasepopadl za zadek a Keller se díval, kam ta bílá věc dopadla, protože už věděl, co to je.

Klíč od pokoje, jak jinak. Hele, tumáš, zlato, suvenýrek na večer. Šoupnu ti to do kabelky. Keller kartuzvedl, otřel, zkusil ji v zámku a otevřel dveře. Pak se vrátil pro kufr a dovezl si ho do svého pokoje, jako

kterýkoli jiný normální turista.

Udělal, co mohl, aby se připravil na vidinu spaní v povlečení toho zvláštního párečku, ale ukázalo se, že to

není potřeba. Pokoj byl vybavený dvěma manželskými postelemi a oni použili jenom jednu – a to tedypořádně, podle toho, jak vypadala. Keller na postel natáhl přehoz a stáhl ho z druhé postele. Dopřál sisprchu, pak vlezl pod deku a zavřel oči. Na dveře pověsil cedulku NERUŠIT, ale nezapomněl je takézamknout, aby se nedaly otevřít zvenčí? Snažil se vzpomenout si a říkal si, že by si to měl jít zkontrolovat,

ale než bys řekl švec, spal.

Probudil se, ještě než pokojská začala pracovat. Dal si znovu sprchu, oholil se a oblékl se do čistých šatů.Měl v kufru ještě jedno spodní prádlo a jedny čisté ponožky, ale potom bude muset opět použít tyšpinavé, protože si nemohl dovolit prát nebo si kupovat nové oblečení.

Dva a půl milionu dolarů v investicích a on si nemůže dovolit spodní prádlo.

Nikdo se nechystal v pokoji hledat otisky prstů, ale stejně je otřel, ze zvyku. Vrátil se do Sentry a snědlposlední hamburger, vypil trochu vody z lahve a předstíral, že právě zkonzumoval vydatnou snídani.Studené hranolky i zatuhlý mléčný koktejl vyhodil.

Nastartoval auto a zkontroloval stav paliva. Brzy bude muset natankovat a předpokládal, že by mohl si

dovolit plnou nádrž.

Na první pohled si nebyl jistý, jestli je pumpa otevřená nebo jestli vůbec ještě funguje. Vypadalo to tamdocela obyčejně, malý obchod a před ním několik stojanů, po straně hadice na vzduch a telefonníautomat. Jediné vozidlo v dohledu byl odtahový náklaďák zaparkovaný vzadu.

Byl tam někdo? Keller zastavil u pumpy, kde podomácku vyrobená cedule instruovala všechny zákazníky,kteří platí v hotovosti či kartou, aby zaplatili uvnitř, než natankují. Něco Kellerovi připadalo divné anapadlo ho, že by mohl jet až k příští pumpě, ale už projel kolem několika míst a docela brzo pojede jen

na víru a benzinové výpary.

Ulízl si vlasy, oblékl sako a ujistil se, že mu zakrylo zbraň, kterou měl na zádech. Copak ti spokojenícizoložníci nemohli v Travelodge nechat něco užitečného, když už tam po nich zůstalo to neuvěřitelnězašpiněné povlečení? Třeba baseballovou čapku nebo barvu na vlasy či pár set dolarů a sbírku funkčních

kreditních karet?

Keller překročil práh s dvackou v ruce. Za pultem seděl podsaditý muž se širokým čelem a nosem, kterýměl za sebou přinejmenším jednu zlomeninu. Ocelově šedé vlasy měl sestřižené dost nakrátko avykukovaly mu kolem okrajů baseballové čapky, na níž vyšitý Homer Simpson zvedal ruku s půllitrempiva. Muž si četl nějaký časopis a Keller by se hned vsadil o cokoli, že to nebyl Soap Opera Digest. Ani senezdálo, že by mu ten časopis připadal stejně úchvatný jako té dívce, protože vzhlédl, ještě než Kellerstihl otevřít ústa nebo položit peníze na pult.

„Prosím?“

„Za dvacet dolarů naturalu,“ řekl Keller a podal mu bankovku.

„Počkejte chvilku,“ odpověděl muž, zrovna když se Keller otáčel. Obrátil se zpátky k pultu a viděl, jak simuž dvacku pořádně prohlíží. Ježíši, bylo s ní snad něco v nepořádku?

„Poslední dobou jsme měli spoustu divnejch dvacek,“ vysvětloval pumpař. „Tahleta vypadá v pořádku.“

Keller by s chutí řekl, že si ji zrovna namaloval, ale nemohl se spolehnout na to, že muž pochopí, že to jejen vtip. „Právě jsem ji vytáhl z bankomatu,“ odpověděl místo toho.

„Když to říkáte.“

Podezíravý starý hajzl. Keller řekl: „No, tak jestli je všechno v pořádku…“ a vydal se znovu ke dveřím, ale

muž ho zastavil.

„Ne, stůj, chlapče. A pomalu se otoč, jasný?“

Keller se otočil a nepřekvapilo ho, když uviděl v mužově ruce pistoli. Byla to automatická pistole a

Kellerovi připadala jako dělo.

„Nemám dobrou paměť na jména,“ řekl muž, „ale připadá mi, že ty jich máš několik, a kdo ví, který z nich

je to správný? Drž ruce tak, abych na ně viděl, rozumíš?“

„Děláte chybu,“ odpověděl Keller.

„Ten tvůj zatracenej obrázek je všude, chlapče. Jména si sice nepamatuju, ale ksichty docela dobře. A je

na tebe vypsaná docela hezká odměna.“

„Panebože,“ hlesl Keller. „Vy si myslíte, že jsem ten syčák, co zastřelil toho chlapa v Iowě?“

„Zastřelil toho nafoukanýho partajníka,“ řekl muž. „No, jestli jsi musel někoho odbouchnout, tak nemám

problém s tím, koho sis vybral. Tím ale nemyslím, že ti bůh dal právo to udělat.“

„Vím, že vypadám jako on,“ řekl Keller, „a nejste první, kdo si té podoby všiml, ale nejsem on a můžu to

dokázat.“

„Tuhle povídačku si nech pro poldy, jo?“ a ruka, která nedržela pistoli, se natáhla po telefonu.

„Nejsem on, přísahám,“ řekl Keller.

„Co jsem zrovna říkal? Máš vysvětlení, tak na to tady máme chlapy s odznakama, co si to s radostí

poslechnou, všechno, co máš na srdci.“

„Jdou po mně,“ řekl Keller, „ale za něco jiného.“

„Jak to?“

„Alimenty a podpora dítěte. Abych to zkrátil, ona je běhna a dítě není moje, a dokonce jsme to dokázali

testem DNA, ale soud pořád tvrdí, že na něj musím platit.“

„Musel jsi mít nějakýho právníka.“

„Hele, já to dokážu, jo? Jenom si něco vytáhnu z kapsy, ano?“

A aniž by čekal na dovolení, vytáhl revolver a vpálil muži do hrudi dvě kulky, ještě než stihl střelbu

opětovat.

Náraz muže odhodil dozadu, převrhl židli a skácel se i s ní na zem a po cestě dolů mu spadla čapka s

Homerem Simpsonem. Keller obešel pult a zkontroloval ho, jestli je mrtvý, ale byla to jen formalita. Obě

kulky se mu zaryly do pravé části prsou a přinejmenším jedna z nich našla srdce, konec.

Kellerovi zvonilo v uších od výstřelů a ruka ho trochu bolela, jak sebou revolver cukl. Narovnal se a

podíval se oknem ven. U jedné z pump bylo zaparkované auto, to ho na okamžik vylekalo, než mu došlo,

že to je jeho vlastní auto a stojí přímo tam, kde ho nechal.

Mrtvý muž stále ještě svíral zbraň, prst měl na spoušti a Keller slyšel vyprávět, jak lidé stříleli ještě dlouhopo smrti, když se jim prsty na spoušti zkroutily při nástupu rigor mortis. Nebyl si jistý, jestli se toskutečně někdy stalo, a možná to mohla být součást zápletky v nějakém komiksu, který četl jako kluk, alev každém případě tu zbraň chtěl. Byl to automatický SIG Sauer s plně nabitým zásobníkem na patnáct

nábojů a jeho vlastní revolver měl už jen dvě kulky a právě ho použil při vraždě. SIG nebyl tak velký, jakna první pohled vypadal, nic se totiž nevyrovná tomu, když máte na sebe namířenou zbraň, to dramaticky

znásobí její rozměr, i když je ve skutečnosti jen o trochu větší a těžší než revolver. Vyzkoušel ji tam, kdeměl revolver. Zapadla tam krásně a on si řekl, že tím se to rozhodlo.

Otřel otisky z revolveru, vsunul ho mrtvému do ruky, přitiskl ještě teplou dlaň na rukojeť a zasunulukazováček kolem spouště. Nikdo by nejspíš hned nevěřil tomu, že se ten stařík dvakrát střelil do srdce,ale vypadalo to jako stejně dobré místo, kam nacpat revolver, a přinejmenším o tom bude muset někdopřemýšlet.

Hledal pokladnu a žádnou neviděl. Na pultu ležela stará dřevěná krabice na doutníky Garcia y Vega aukázalo se, že právě tam měl stařík peníze a útržky od účtů z kreditek. Hotovost byla všechna vpětidolarovkách a jednodolarovkách, mezi nimiž bylo i pár desítek. Není divu, že si tak dlouze prohlížel tudvacku, pomyslel si Keller. Asi za celý měsíc jinou neviděl.

Nechtěl se moc dotýkat mrtvého, ale nebyl žádná citlivka a z pravé kapsy na boku mužovýchmaskáčových kalhot vytáhl koženou peněženku s vytlačeným vzorem, který byl tak ošoupaný aopotřebený, že Keller téměř nedokázal poznat, co to je. Viděl, že to je nějaký znak. Vypadal povědomě,ale nedokázal ho určit.

Uvnitř peněženky našel stejný znak na kartičce, která identifikovala jejího vlastníka, Millera L. Remsena,jako řádného člena Národního střeleckého svazu. Zbraně nezabíjejí lidi, pomyslel si Keller. Zabíjí je to, žestrkají nos do věcí jiných lidí.

Remsenův indiánský řidičský průkaz uváděl také jeho prostřední jméno a ukázalo se, že to je Lewis. Bylotam i datum narození a Keller si spočítal, že mu bylo sedmdesát tři a v říjnu by měl narozeniny, kdyby senerozhodl být tak dobrým občanem. Dále tam byly kartičky zdravotního a sociálního pojištění a pár velmistarých fotografií dětí, které se odvážně usmívaly na školního fotografa. Nyní už tyhle děti nejspíš mělyvlastní děti, ale jestli ano, Remsen jejich fotky neměl.

V peněžence byly i peníze, včetně dvou padesátek a několika dvacek, celkem to dělalo něco málo přes třista dolarů. Také tam byly dvě kreditní karty, obě na jméno Millera L. Remsena, ale Visa karta od Citibankuž nebyla platná. Druhá byla MasterCard, kterou vydalo Capital One, a ta měla platit ještě další rok a půl.

Zastrčil si peníze do kapsy i s platnou kreditkou a všechno ostatní, čeho se dotkl, otřel a vrátil tonazpátek, pak zastrčil peněženku mrtvému zase do kapsy. Znovu otevřel krabici na doutníky, zaváhal a

pak shrábl malé bankovky.

Něco zaregistroval, něco, co zahlédl koutkem oka, a podíval se znova a uviděl to – na stropě v rohu.Bezpečnostní kamera. Kdo by ji čekal v takové barabizně, jakou byla ta Remsenova? Kamery teď ale bylyvšude, a až policie najde mrtvolu, kameru si zkontrolují, a to rozhodně nemohl dopustit.

Postavil se na židli a o pár vteřin později slezl dolů a vrtěl přitom hlavou. Kamera tam byla namontovaná,dobře, ale nebyl v ní ani film, ani baterie, a nebyly tam ani žádné kabely, které by vedly elektřinu. Bylo tojako jedna z těch nálepek na autech, jež oznamují přítomnost poplašného systému proti zlodějům. Polnístrašák, nic jiného to nebylo. Keller z ní otřel otisky a nechal ji tam, aby dál dělala svou práci.

Věcí na prodej v obchůdku nebylo moc a většina z nich byly součástky do auta nebo nějaké příslušenství.Byly tam plechovky s motorovým olejem, stěrače, aditiva do motoru. Popadl dva dvoumetrové upínacípopruhy, protože si myslel, že by se mohly někdy hodit, i když nedokázal uhodnout na co. Remsen taképrodával všechny možné pochutiny, balíčky brambůrek, sušeného masa a sendviče ze sušenek s

arašídovým máslem, a Kellera napadlo, že by se mohly taky hodit, ale pak se rozhodl, že je tam nechá.Všechny pochutiny vypadaly, jako by tam byly už od vlády Jimmyho Cartera. Nechal je, kde byly.

Jedny dveře vedly do koupelny a na záchod, kde to vypadalo asi tak hrozně, jak čekal. Rychle je zavřel aotevřel další dveře, které vedly do místnosti velké tři krát čtyři metry, jež evidentně Remsenovi sloužilajako byt. Byl tam sloupek časopisů, všechny se týkaly zbraní či lovu nebo rybaření, a ležely tam tři vázané

romány od Ayn Randové, a, což bylo nanejvýš znepokojivé, v Remsenově posteli s hlavou na jednom zedvou polštářů ležela nafukovací panna, kterou muž opatřil gumovou maskou. Obličej byl Kellerovi matně

povědomý a po chvíli si uvědomil, že to měla být politická komentátorka Ann Coulterová. Připadalo mu, žeto je asi to nejsmutnější, co kdy viděl.

Ještě ho ale trápilo něco jiného a chvíli mu trvalo, než mu došlo, co to je. Nebylo to tím, že muže zabil –zabil spoustu lidí a nikoho z nich z přesvědčivějších důvodů. Tenhle chlapík si to vynutil, což se o většiněmužů a žen, jejichž jména patřila ke vzpomínkám, o kterých Keller nikdy nebude chtít přemýšlet, říctnedalo. Často v minulosti používal psychologický trik, aby se zbavil vzpomínek na zabití, ale v Remsenověpřípadě to nebude muset dělat, protože ho to ani v nejmenším netrápilo.

Teď ho trápilo to, co ještě nikdy neudělal. Okrádal mrtvého.

Keller vždycky dumal, co je tak hrozného na okrádání mrtvých. Řekněme tedy ve srovnání s okrádánímživých. Jakmile jste mrtví, jak by vás mohlo zajímat, co se stane s hodinkami na vašem zápěstí nebo sprstenem na vašem prstě? Jak se zpívá v jedné písničce, rubáš nemá kapsy, a tak se všeobecně uznává,že si je nemůžete vzít s sebou, tak proč mrtvé neokrást? Nebylo to jako nekrofilie, která je prostěnechutná; bylo to zkrátka jen o tom, že člověk využije toho, co už vlastníkovi k ničemu nebude.

I tak to byla bezpochyby pořád krádež, protože se dalo předpokládat, že by mrtvý mohl mít nějakédědice, takže člověk okrádá je. Navíc existují lidé, kteří by vám ukradli i nos mezi očima, ale předprohledáváním kapes mrtvého cuknou. Keller to nechápal a teď, když o tom přemýšlel, usoudil, žespolečnost toto tabu zavedla z nutnosti; kdyby okrádat mrtvé nebyla tak hrozná věc, dělal by to každý.

Částečně ho to tedy vykolejilo, ale jakmile měl možnost trochu si srovnat myšlenky, přestalo ho to trápit.

Nechystal se sebrat hodinky nebo prstýnek, nic osobního. Jenom peníze a kreditku, které oboje zoufale

potřeboval.

Venku došel k autu a natankoval a rozhodně nepřestal u benzinu za dvacet dolarů. Sentra pila zhluboka anakonec se trochu sesedla, jako nějaký tlouštík, který se pohodlně opře, když se pořádně nají.

Na pumpě pořád visela Remsenova cedule, která žádala zákazníky s hotovostí i kreditní kartou, aby platili,

ještě než si natankují. Vyměnil ji za podobnou, již napsal na pultě, a použil nejspíš stejnou fixu, kterou jinapsal Remsen. ZAVŘENO Z RODINNÝCH DŮVODŮ, napsal tiskacím písmem. NATANKUJTE, ZAPLATÍTEPOZDÉJI. Do jisté míry pochyboval, že by někdo, kdo Remsena dobře zná, uvěřil, že natolik důvěřujesvým bližním, ale kdo by se hádal kvůli nádrži benzinu zadarmo? Usoudil, že se všichni obslouží sami, aněkteří z nich za to dokonce později i zaplatí.

Vrátil se zpátky a otočil cedulku na dveřích, aby místo OTEVŘENO hlásala ZAVŘENO. Zhasl a za pultem to

upravil tak, aby mrtvolu nebylo vidět zvenku. Došel k otevřeným dveřím, otočil knoflíkem, který jezamkne, a překročil práh. Tam se zastavil, měl jednu nohu venku a druhou ještě vevnitř, protože skoro

jako by slyšel hlas Millera Remsena, který se ho snaží zastavit.

Stůj, mladíku. Kam si myslíš, že jdeš?

Nechtěl se vracet za pult, ale věděl, že musí. Copak už nezjistil, že není citlivka? Tak proč by se teď měl

tak chovat?

Opanoval se a pak se natáhl po čapce s Homerem Simpsonem. Nemusel ji Remsenovi sundávat z hlavy,protože už sama spadla, stačilo ji jenom zvednout, což nebylo skutečně až tak těžké, a pak si ji umístit na

vlastní hlavu, a to nebylo vůbec snadné.

V autě si zkontroloval svůj obraz ve zpětném zrcátku. Připadalo mu, že čapka pomohla. Páska na úpravuvelikosti byla trochu volná a uvědomil si, že Remsen měl docela velkou hlavu, a tak ji utáhl o jednu dírku,a hned to bylo lepší. Zatáhl za kšilt, takže mu zakrývala trochu víc čelo, což bylo také lepší.

Do zad v kříži ho tlačila zbraň mrtvého muže, peníze a kreditku měl v kapse a naplnil si nádrž benzinemmrtvého muže. Teď měl navíc na hlavě i jeho baseballovou čapku.

Vzato kolem a kolem, vyvinulo se to zajímavě. Teď už to i začínalo vypadat, že by se mohl nakonec

dostat zpátky do New Yorku.

Okénko pro řidiče v řetězci restaurací Wendýs bylo ještě méně hrozivé než to v Burger King. Objednal sipár hamburgerů a zelený salát a snědl je v autě o pár kilometrů dál na cestě. Než potřeboval znovunabrat benzin, projel zbytkem Indiány, celým Ohiem, pár kilometrů v Západní Virginii a pak přes hranicedalšího státu, až dojel až do Pennsylvánie. Vybral si velkou benzinku pro náklaďáky, zajel k

samoobslužnému stojanu a použil Remsenovu kreditní kartu.

Nastal okamžik, kdy si uvědomil, že se na něj se zájmem dívá další motorista, a netušil, co udělá; všudetam byla spousta lidí a nemohl toho člověka jen tak zastřelit a zmizet. Podíval se na něj také a ten muž –nemohlo mu být víc než pětadvacet – se na Kellera zářivě usmál a ukázal mu zvednutý palec.

Proč, probůh?

„Člověče, Homer je bomba,“ usmíval se mladík a Keller si uvědomil, že se nedívá na jeho tvář, ale nabaseballovou čapku a vyjadřuje své uznání Homeru Simpsonovi nebo schvaluje Homerovo nadšení propivo nebo něco podobného.

Do této chvíle vnímal Keller čapku se smíšenými pocity. Bezpochyby mu sloužila, aby nebyl tak snadnoidentifikovatelný, což bylo dobře, ale zároveň sama o sobě přitahovala pozornost, což dobré nebylo.Nějaká čapka se znakem Johna Deera, Bud Light, Dallas Cowboys, kterákoli z nich by mu poskytla určitou

neviditelnost, kterou Homer, vyšitý ve fosforeskující žluti na tmavě modrém poli, rozhodně nezaručoval.Dokonce ho napadlo, že přestřihne nitky a výšivku vypáře, aby se Homera s jeho půllitrem nadobrozbavil.

Nyní začínal být docela spokojený, že to neudělal. Homer přitahoval pozornost, přesně jak s obavamipředpokládal, ale přitahoval pozornost nikoli ke Kellerově obličeji, ale od něj. Čím víc lidí si všimloHomera, tím méně se dívali na Kellera. Byl to jen chlápek s Homerem na čapce a vysílal podprahovýsignál, že je bezpečný a nijak nikoho neohrožuje, protože copak by takový křupan, který chodí sHomerem Simpsonem pár centimetrů nad svým obočím, mohl být nebezpečný?

Kdesi na okruhu kolem Pittsburghu se mu podařilo sjet z dálnice US 30 a značky ukazovaly, že se blíží kPennsylvania Turnpike. Ta ho dovede do New Yorku, ale měl dojem, že si vzpomíná, jak policie na Pennsy

Pike pronásleduje řidiče, kteří překročili povolenou rychlost. Ta informace mohla být už dvacet let stará,pokud tedy vůbec byla pravdivá, a od chvíle, co vyjel z Des Moines, nepřekročil povolenou rychlost apodle jiné značky ho silnice, na které je, dovede na 1-80, kam právě mířil.

Než se setkal s Remsenem, měl ještě lákavější důvod jet po 1-80.

V Pennsylvánii byla neplacená, zatímco Pennsylvania Turnpike měla mýto. Když doufal, že se mu zapeníze na benzin podaří dojet až domů, potřeboval jet tak, aby se vyhnul dálničním poplatkům. Teďpeníze v kapse měl a to nejhorší, co by se mu mohlo v budce, kde se poplatek vybírá, přihodit, bylo, žeby se mu další člověk mohl podívat do tváře.

Dostat se na mezistátní silnici mu trvalo déle, než čekal, a byl rád, když mu odpočívadlo poskytlo možnost

si trochu orazit. Potřeboval si dojít na záchod, a když už tam byl, zkontroloval si svůj odraz v zrcadle anedokázal přitom odtrhnout oči od Homera Simpsona. Musel ten obrázek být tak řvavý? Možná by homohl trochu zašpinit, trochu ho ztmavit.

Nechal to být, podíval se na mapu, která visela zvenčí na stěně, vrátil se do auta a sedl si tam a snažil serozhodnout, jestli se mu povede dojet do New Yorku najeden zátah. Benzinu měl asi dost, rozhodně kdyžměl v záloze Millera Remsena, který mu vesele plnil nádrž, ale nemělo cenu riskovat, že mu dojde třeba přímo uprostřed mostu George Washingtona.

Musel se ale rozhodnout, jestli má strávit další noc na cestě. Pár hodin ve skutečné posteli ho rozmazlilo apředstava toho, jak se snaží vyspat v autě, ho teď vůbec nelákala. Jak daleko měl do města? Sedm, osm

hodin? Nebo víc se zastávkami na benzin a jídlo?

Podle hrubého odhadu počítal, že dojede do New Yorku asi ve tři nebo ve čtyři ráno, když pojede bezzastávek. To by mohla být docela dobrá doba, aby se objevil u sebe doma. Na ulicích bude méně lidí a ti,kteří tam v tuhle hodinu budou, budou asi příliš opilí, než aby si ho všimli nebo aby si pamatovali, jestli si

ho všimli.

Myšlenky se mu ale stáčely ještě jiným směrem a usilovně seje snažil potlačit…

Kdyby jel přímo, pomyslel si, dorazil by unavený a vyčerpaný. Je to ten nejlepší způsob, jak dorazit navlastní práh? Jen co projde dveřmi, bude chtít zalézt do postele, a nebude moct, protože má spoustu věcína práci. Nemyslel poštu, která se nahromadila pokaždé, když odjel. Ceká ho spousta věcí, jež budou

vyžadovat jeho okamžitou pozornost. Vždycky to tak je.

Ta myšlenka se vynořila znovu a zase si ji plně neuvědomoval, odehnal ji téměř bez námahy.

Poprvé, co odjel od Remsena, si pustil rádio, ale jel teď v horách a signál byl dost špatný. Jediná stanice,která se dala chytit, hrála hudbu, a rušení bylo tak silné, že ani nedokázal poznat, jaká hudba to vlastně

je.

Vypnul to. Zdálo se nepravděpodobné, že by objevili Remsenovu mrtvolu. Cedule, kterou tam nechal,vysvětlovala mužovu nepřítomnost, a tak by potřebovali pádný důvod, aby mu vyrazili dveře a rozhlíželi se

kolem. Muž žil sám, a jestli měl nějakého přítele, Keller po něm nenašel ani známky.

Mrkl na nízkou cihlovou budovu, kde byly záchody a prodejní automaty. Vedle vchodu si všiml krabice na

mince s výtisky USA Today, ale nenapadlo ho, aby si jedny noviny vzal. Teď mu přišlo, že by to nemuselbýt špatný nápad, zjistit, co se děje ve světě, zvlášť když mu rádio příštích pár hodin moc novineknepřinese. Otevřel dveře, vystoupil z auta, jenže nějaké velké SUV si vybralo právě tu chvíli, abyzaparkovalo přímo před malou cihlovou budovou, a dveře auta se otevřely, vylezli z nich dva dospělí ačtyři malé děti a všichni utíkali na záchod.

Moc lidí najednou. Nastoupil zpátky do auta. Noviny můžou počkat.

Zase vyjel a přemýšlel o muži, kterého zabil v Indianě. Mohl existovat další olezlý dědula, který sRemsenem chodil na hony a na ryby nebo ho navštěvoval a hrál s ním žolíky, takže dříve či později někdo

nahlédne do dveří a najde mrtvolu, ale tou dobou se Keller už dávno zbaví mužovy kreditní karty – aSentry taky, když na to přijde, protože bude zpátky v New Yorku, kde auto vůbec nepotřebujete, a museli

byste být blázni, abyste si nějaké pořizovali.

Jestli tam dojede zajeden den nebo za dva, ať pojede přímo, nebo si najde nějaké místo na přespání,během pár hodin bude zpátky v New Yorku. Mimo nebezpečí a v bezpečí domova.

U příštího výjezdu z dálnice byla značka, která oznamovala restauraci a chlubila se, že se tam nabízípennsylvánská domácí německá kuchyně. Kellerovi připadalo, že je to naprosto neodolatelné, i když sinebyl jistý, co pennsylvánští Němci doma vaří. Přišlo mu, že si teď nejspíš přinesou domů něco zesamoobsluhy a strčí to do mikrovlnky, jako každý jiný, ale hádal, že se restaurace vrací zpátky dojednodušších dob. Sjel z dálnice, našel ten podnik, zajel na parkoviště a přemítal, co si sakra myslí, žedělá.

Byla to totiž normální restaurace, ve které se sedí u stolu a objednává se z jídelního lístku a servírka vám

přinese jídlo. Mimoto si vás prohlédne stejně jako ostatní zákazníci, a to bylo přesně to, čemu se celou tudálku vyhýbal, od chvíle, co se jeho obličej poprvé ukázal na televizní obrazovce v Days Inn v Des Moines.

Pravda, měl teď baseballovou čapku, ale rozhodně se nedalo říct, že se schovává za maskou AnnCoulterové. Jeho obličej byl stále na svém místě a celý svět se na něj mohl kouknout.

Nastartoval auto, pomalu vycouval z parkoviště a našel si Hardee’s s okýnkem pro zákazníky v autě.Vybral si jídlo, zaparkoval o patnáct metrů dál, snědl ho, odhodil odpadky do koše a našel cestu na nájezd

a vrátil se na dálnici.

Tak o čem to celé bylo? O vidině koláče s cukrovou nádivkou nebo jablečného dezertu, ze které se musbíhají sliny? Že by mu chuť k jídlu ovládla mozek?

Přemýšlel o tom a přišel na to, čím to bylo.

Byl v Pennsylvánii, o hodně blíž domovu než do Iowy. A čím blíž se dostával k New Yorku, tím bezpečnějisi připadal. Navíc k tomu nahrával pocit bezpečí, který pocházel z toho, že měl v kapse peníze, a to, jakmu baseballová čapka umetla cestičku během posledního tankování, takže evidentně začal věřit, že sinemusí s ničím dělat starosti.

Brzy, pomyslel si. Brzy bude doma. Ale ještě tam není.

O pár hodin později se mu podařilo sám sebe přesvědčit, že motel není tak riskantní jako pennsylvánskáněmecká restaurace.

Jedna věc byla, že tam nebudou ve hře žádní jiní hosté. Jediný člověk, kterého uvidí, bude ten, co hobude zapisovat. Krom toho bude mít na sobě tu baseballovou čapku s kšiltem staženým do čela, a ažbude vyplňovat registrační lístek, bude mít skloněnou hlavu. A motel byl nezávislý, nepatřil do žádnécelostátní sítě, takže bylo pravděpodobnější, že majitel-provozovatel bude nějaký imigrant z indickéhosubkontinentu. Vlastně nejspíš bude z Gudžarátu a podle všeho se bude příjmením jmenovat Patel.

Celá léta lidé z indického státu Gudžarát, z nichž se většina jmenovala Patel, skupovala motely po celýchStátech. Kellerovi připadalo pravděpodobné, že v hlavním městě Gudžarátu (ať se jmenuje, jak chce) mají

přinejmenším jednu akademii určenou na školení ambiciózních místních občanů v hotelovémmanagementu. Studenti, naším dnešním tématem je správná poloha mentolového bonbonu na polštáři.Zítra budeme probírat papírovou pásku, která tvrdí, že toaleta byla pro vaši bezpečnost vydezinfikována.

Jestli byl Kellerův obličej nevýrazný, zřídka se na něj někdo kouknul pořádně, nebude ještě ménězajímavý a zapamatovatelný pro někoho z výrazně odlišného etnického prostředí? Keller netrpěl nijakpřehnanými rasovými nebo etnickými předsudky a nikdy nepatřil k těm, co říkají, že všichni Asiaté čiAfričané vypadají stejně, ale nedalo se popřít, že když se poprvé podíval na někoho z odlišné rasy, vidělna první pohled hlavně tu odlišnost, uviděl černocha nebo Korejku nebo Pákistánce; až když se s nimi

seznámil, byl víc schopen rozeznat jednotlivce.

A kdybyste byli muž nebo žena z Gudžarátu, nefungovalo by to zhruba stejně, když se podíváte přes pultv motelu na bílého Američana? Neviděli byste, co je váš perspektivní zákazník zač, a teprve potom bystesi všimli, kdo to je? Potřebovali byste totiž jenom projet jeho kreditku čtečkou a podat mu klíč k pokoji,měli byste tedy nějaký důvod všímat si ho o něco víc, než když jste ho viděli poprvé?

Keller se rozhodl, že to riskne.

Když Keller otevřel dveře a vstoupil do motelové recepce, za pultem nikdo nebyl, ale ani nepotřebovalnikoho vidět, protože hned věděl, že prvotní úsudek byl správný. Majitelé pocházeli z Indie, i když nenutně z Gudžarátu. Silná vůně kari nedávala žádný prostor pro pochybnosti.

Nebylo to aroma, které čekáte uprostřed hor střední Pennsylvánie, a na Kellera to mělo ještě větší dopadnež věta pennsylvánská německá domácí kuchyně. Teď cítil vůni, která slibovala všechno, co chybělovšem těm fastfoodovým hamburgerům a hranolkám. Keller neměl hlad, jedl před nedávnem, ale o hladani moc nešlo. Chtěl najít zdroj toho nádherného buketu a chlemtat ho jako pes zbytky nějaké mršiny –tato představa mu nepřipadala nijak lichotivá ani k jídlu, ani k němu, ale i tak…

Přestal na to myslet, protože cinkot korálkového závěsu ohlásil příchod mladé štíhlé ženy s tmavou pletí,oblečené do bílé blůzy a kostkované sukně, která mohla patřit k uniformě z farní školy. Byla to téměř jistě dcera majitelů, byla velmi hezká a za jiných okolností by si Keller možná dovolil nějaký flirt. Přinejmenšímmohl okomentovat to, jak skvěle jídlo voní.

Ale ne teď. Požádal ji jenom o pokoj a ona mu řekla pouze to, že stojí třicet devět dolarů, což mupřipadalo jako naprosto rozumná cena. Jestli se na něj vůbec podívala, na jeho či Homerův obličej, tak sitoho rozhodně nevšiml. Byl pro ni jenom obtížnou povinností, se kterou se musí vypořádat co nejrychleji,než se vrátí k pulírování eseje k přihlášce na Harvard.

Vyplnil kartičku, kterou mu podala, vymyslel si jméno a adresu a místo pro model auta a jeho registračníznačku nechal prázdné. Tato rubrika se objevovala na všech kartičkách, ale nezdálo se, že by jim vadilo,

když jste to nevyplnili, a tato dívka, která by si nevšimla, kdyby se zapsal jako Mahátma Gándhí, nebylažádnou výjimkou.

Zaplatil hotově, protože na kreditce bylo Remsenovo jméno a on se už zapsal jako někdo jiný. Mohl použít

Remsena, jméno by mělo být bezpečné ještě několik dní, když ne týdnů, a zítra už bude zpátky v NewYorku a na ničem takovém už nebude záležet. Peníze ale měl, tak proč ne?

Zeptala se ho, jestli bude chtít telefonovat, protože pak by musel nechat zálohu nebo jí dovolit, aby si

udělala kopii jeho kreditky. Zavrtěl hlavou, vzal si klíč a naposledy nasál sladkou vůni kari.

Po tom, čím vším si prošel, aby získal baseballovou čapku, se mu další den ráno podařilo dojít na půlcesty k autu, když si uvědomil, že ji zapomněl v pokoji. Naštěstí také zapomněl nechat klíč od pokoje naprádelníku, takže si mohl odemknout a čapku si zase vzít. S Homerem na čele, který byl skoro jakoValkýra na přídi vikingské válečné lodi, si Keller připadal připravený čelit všem nástrahám světa.

Odjel pár kilometrů, zastavil se, aby naposledy natankoval, a ještě kousek jel. Věta bezpečně doma muzněla v hlavě jako mantra. Potřeboval se jenom dostat do vlastního bytu a zamknout za sebou dveře, takopustí život uprchlíka a všechno, co s tím souvisí. A protože teď už je v penzi, nevznáší se nad ním žádnájediná poslední prácička, nechá to všechno za sebou už nadobro. Bude mít své známky, bude mít svouobrovskou nejmodernější televizi, bude mít své TiVo a bude žít dál svůj život, který si zařídil v docházkové

vzdálenosti – stálé lahůdkářství, oblíbené restaurace, novinový Stánek, kde si každé ráno kupuje Timesy,prádelnu, kde nechá ráno špinavé prádlo a večer si ho vyzvedne čisté. Nemyslel si, že je to nějak úžasněvzrušující život, když se točí kolem tak usedlých a samotářských činností, jako je sledování televize asbírání známek, ale vzrušení pro něj ztratilo kouzlo už dávno, jestli ho vůbec někdy vnímal, a připadalomu dostatečně vzrušující přihodit pár dolarů na nějakou známku při aukci na eBayi a vidět, jak ji nějakýmizera koupil, než doběhl čas. Bylo to bezpochyby laciné vzrušení, ale stačilo mu.

Ta těkavá myšlenka se zase snažila proniknout na povrch. Bylo to jako něco, co člověk jen tak stěžízahlédne koutkem oka. Víte, že byste to viděli, kdybyste pootočili hlavu, a to stačí, abyste se dívali přímopřed sebe.

Jeho snídaně, kterou si vyzvedl bez jakéhokoli problému u okénka, se skládala ze dvou vaječnýchMcMuffinů a velkého kelímku kávy. Právě před výjezdem z dálnice zahlédl ceduli na odpočívadlo pětkilometrů před sebou, tak tam dojel a zaparkoval pod stromem. Načasoval si to přesně, jak si s radostívšiml; káva byla akorát tak vychladlá, aby se dala pít, a vaječné McMuffiny byly ještě teplé.

Když dojedl, došel si na záchod a po cestě ven si konečně vzpomněl, že by si mohl koupit noviny. USAToday stály pětasedmdesát centů a naházel tam tři čtvrťáky, když si všiml, že ve stojanu vedle je rannívydání New York Times. Stiskl tlačítko na vracení mincí, dostal své tři čtvrťáky zpátky, přidal čtvrtý akoupil si Timesy. Na cestě zpátky k autu už si plánoval, jak si noviny přečte. Nejdřív místní a národnízprávy, pak sport a nakonec křížovku. Co je vlastně za den? Čtvrtek? Křížovky byly den po dni těžší, odpondělka, kdy to nebyl moc velký oříšek pro chytré desetileté dítě, až k sobotě, kdy si Keller častopřipadal poněkud opožděný. Čtvrtek byl většinou tak akorát. Obvykle čtvrteční křížovku dokázal vyluštit,

to ano, ale chvíli mu to trvalo, protože si musel trochu lámat hlavu.

Usadil se za volantem, udělal si pohodlí a začal číst noviny. Ke křížovce se vůbec nedostal.

Noviny, které si Keller každé ráno kupoval, vycházely ve čtyřech sekcích, ale vydání, které Timesydistribuovaly mimo oblast New Yorku, se vešlo do dvou. Na první stránce byly zprávy o vraždě, kterépojednávaly zejména o politických souvislostech, a dál tam byly články o pátrání po vrahovi, jež seočividně rozbíhalo do několika směrů, z nichž ani jeden zatím nepřinesl kýžené ovoce. O MilleruRemsenovi tam nebylo nic, což Kellera nijak nepřekvapilo; i kdyby už mrtvolu našli, což v tomhle stadiuvypadalo nepravděpodobně, mimo Indiánu by to někoho zajímalo jedině v případě, že by na zrcadlonadrápal rtěnkou Chyťte si mě, než zabiju další guvernéry.

Skoro přehlédl skutečné zprávy.

Bylo to na třetí straně druhé sekce. „Žhářství, mrtvola objevená při požáru ve White Plains,“ hlásal tituleka právě slova White Plains mu padla do oka. Kdyby to bylo méně určité a říkalo se tam místo tohoWestchester, mohl by to přehlédnout, ale ve White Plains byl bezpočtukrát, nejdřív když navštěvovalstarého pána a pak Dot. Chytil vlak na Grand Central a taxíka z nádraží, sedával na dlouhé přední verandě

velkého starého domu na Taunton Plače nebo v útulné kuchyni a popíjel ledový čaj. Četl si o požáru veWhite Plains a zakrátko už mu bylo jasné, že tam nepojede, protože už tam není žádný dům, žádnáveranda, žádná kuchyň. Žádná Dot.

První zpráva už evidentně vyšla ve včerejších novinách, které samozřejmě neviděl. Ale jak četl předtím – vpondělí, pomyslel si, i když to mohla být už neděle, nebylo to tak jasné, oheň vypukl brzy ráno, dostal semimo kontrolu, ještě než na místo dorazili hasiči, a spálil prakticky celý sto let starý dům až k základům.

Hořet začalo v kuchyni, kde také našli spálené tělo majitelky a jediné obyvatelky, kterou sousediidentifikovali jako Dorotheu Harbisonovou. Vyšetřovatelé měli okamžitě podezření na žhářství, připisovalivšespalující řádění plamenů tomu, jak byla po celém domě rozlita nějaká hořlavina, nejspíš podpalovač.Zpočátku to vypadalo, že je přinejmenším možné, že paní Harbisonová založila oheň sama; sousedé jipopisovali jako tichou a samotářskou osobu a mysleli si, že v posledních měsících vykazovala známky

deprese.

Keller se s nimi chtěl hádat, ať byli, kdo chtěli. Samotářská? Nevybavovala se s kdekým, ani se se svýmokolím nedělila o soukromé záležitosti, ale to ještě neznamená, že to je nějaká stará bláznivka, která nosístejnou flanelovou noční košili, dokud se nerozpadne. Známky deprese? Jaké známky deprese? Nechodilas ústy od ucha k uchu, ale nikdy ji neviděl, aby byla skutečně deprimovaná, a měla asi stejně silné

sebevražedné sklony jako Mary Poppinsová.

Ale otázka sebevraždy už nebyla namístě, pokračovala zpráva, protože lékařské vyšetření ukázalo, že žena

byla dvakrát střelena do hlavy zbraní malého kalibru. Rány nemohly být sebevražedné – no nekecejte,pomyslel si Keller – ani se na místě činu nepodařilo nalézt onu zbraň, což vyšetřovatele vedlo k závěru, že

žena byla zastřelena a oheň byl založen, aby vrah zamaskoval zločin.

„Jenže to nefungovalo, co?“ řekl Keller nahlas. „Zatracení idioti.“

Donutil se přečíst si zbytek článku. Motiv pro vraždu byl podle Timesů záhadný, i když policie ještěnemohla vyloučit loupež. Jeden nejmenovaný policejní zdroj byl schopen identifikovat DorotheuHarbisonovou jako bývalou společnici a pečovatelku zemřelého Giuseppa Ragoneho alias Joea Draka,když trávil dlouhá léta na odpočinku od světa organizovaného zločinu.

Pokud Keller věděl, nikdo mimo bulvární tisk nikdy starému pánovi neříkal Joe Drak. Existovali lidé, kteří o

něm mluvili, i když nikdy ne před ním, jako o Joeym Ragsovi nebo Ragmanovi, protože se toto slovoobjevilo kdysi dávno v jedné reklamě na oblečení. Keller sám o něm vždycky přemýšlel jako o starémpánovi, navíc mu i tak říkal.

Starý pán nikdy neodešel na odpočinek. Ke konci opustil své zájmy, ale stále zajišťoval kšefty a pakposílal Kellera, aby je vyřídil.

„Jakožto společnice Joea Draka a lze soudit, že i jeho důvěrnice,“ pokračoval nejmenovaný zdroj,„Harbisonová by mohla znát spoustu důležitých informací. Možná se někdo obával, že řekne, co ví.Ragone je dlouho po smrti, ale co se říká? Dříve či později se holubi vracejí.“

Bylo to stejně k ničemu jako cokoli jiného, co by mohl udělat, ale nemohl si pomoct. Hodil mince dotelefonního automatu a vytočil Dotino číslo.

Kúú-uííít!

Neexistující číslo. No, to byla pravda, ne? Když spálíte dům do základů, musíte čekat, že se přeruší

telefonní linka.

Dostal své čtvrťáky nazpátek a použil je, aby zatelefonoval na své vlastní číslo, napůl čekal, že se ozvetotéž kúú-uííít a stejná nahrávka. Místo toho se ozvalo zazvonění. Jeho telefon byl nastavený na to, abyse zvedl po dvou zazvoněních, pokud měl vzkazy, a po čtyřech, pokud ne, takže by si je mohl vyzvednoutna dálku a vyhnout se placení hovoru, protože žádné vzkazy nemá. Překvapilo ho, že telefon zazvonilpotřetí, protože čekal vzkazy, když byl tak dlouho pryč, ale byl ještě překvapenější, když telefon zazvonilpočtvrté a popáté a pošesté, a mohl by takhle vyzvánět donekonečna, kdyby Keller nezavěsil.

Proč by to dělal? Neměl zavedené čekání hovoru, takže to nemohlo být tím, že by záznamník právězpracovával vzkaz. Když se tohle stalo, ozvalo se mu pouze obsazené zvonění.

Přemítal, proč se vůbec namáhal dolovat čtvrťáky z přihrádky na vrácené mince. Komu bude mít ještěpříležitost zavolat?

Bylo po všem, teď mu to bylo jasné. Už předtím si to tak trochu uvědomoval, to byla ta hnusná myšlenka,kterou odháněl. Fantazie, jež se ho držela celou cestu z Iowy, ta šílená iluze, že všechno bude parádní,jen co se vrátí do vlastního bytu, to všechno bylo teď tak jasně nemožné, že přemítal, jak mohl být vůbec

kdy tak pitomý, aby si s tím pohrával, natožpak se tím řídil.

Nějak se mu podařilo vnímat New York jako přístaviště, bezpečné a posvátné. Celá dlouhá léta se řídilpravidlem nepřijímat zakázky ve městě, a i když ho musel několikrát porušit, většinu času se ho držel.Zbytek země, a během doby ji procestoval prakticky celou, tam provozoval svou práci. New York, jehodomov, bylo místo, kam se vracel, když práci dokončil.

Většina obyvatel New Yorku i mimo něj si sice mohla myslet něco jiného, město ale patří k Americe.Newyorčané sledují tytéž zprávy a čtou tytéž novinové články. Je možné, že si lépe než většina ostatníchdokážou hledět svého, a nebylo neobvyklé, že obyvatel jednoho bytu nebyl schopen identifikovat sousedy

podle jména, ale to neznamenalo, že mají klapky na očích i na uších ohledně všeho, co se kolem nichděje.

Kellerovu fotku vysílali ve všech televizích a vyšla ve všech novinách, s možnou výjimkou Linrís Stamp

News. Mohla by se objevit i tam, kdyby James McCue dokázal přijít na to, kdo si to od něj koupil tyšvédské reprinty. Kolik lidí bydlelo od Kellera na vzdálenost jednoho či dvou bloků? Kolik z nich ho znalo zdomu nebo kolik ho potkalo v lahůdkářství nebo ve fitcentru nebo kdekoli v tom poklidném životě, který si

ještě před pár minutami tak idealizoval?

Ten život, k němuž se nikdy nemůže vrátit.

Prošel si znovu noviny, tentokrát pečlivěji, a v článku, který předtím jen prolétl, našel důkaz, žepřinejmenším jeden z Kellerových sousedů si všiml jeho podoby se záludným člověkem na fotografii.

Novinář komentoval to, že uprchlíka viděla řada lidí, a dostal se až k nejmenovaném obyvateli Turtle Bay,který se stal předmětem zájmu policie „jenom kvůli tomu, že nikdo pořádně neví, jaké má zaměstnání, ačasto odjíždí z města“.

Na policejní návštěvu v bytě by to bohatě stačilo. Najdou v jeho bytě nějaké důkazy?

Nic ho nenapadalo. Najdou tam jeho laptop a obrátí mu harddisk naruby, ale když si tu věc koupil, věděl,že e-mail má poločas rozpadu delší než uran a že pár vět, které poletují vzduchem, zanechá stopu, jež bymohla přežít odesílatele. S Dot si nikdy maily neposílali a přísahali, že to nikdy neudělají.

Tak to nebude takový problém to dodržet, ne?

Počítač používal většinou v souvislosti se svým koníčkem – na dopisování s obchodníky, hledání informacípo internetu, nakupování známek na eBayi, přihazování v aukcích. Před letem do Des Moines si probíralletecké společnosti, ale nekoupil si letenku online, protože se chystal letět jako Holden Blankenship. Takže

udělal rezervaci po telefonu a na počítači nezůstal žádný záznam.

Mohli by poznat, jaké stránky navštívil a kdy? Nebyl si jistý, ale přišel na to, že hlavní princip – pokud jde

o techniku, kdokoli může udělat cokoli – nejspíš funguje. Byl si ale jistý, že můžou udělat jednu věc:vytáhnout si záznamy z telefonu a určit, že volal do aerolinek den či dva předtím, než Blankenship odletěldo Des Moines, ale v tuhle chvíli to nevadilo, v tuhle chvíli nevadilo nic, protože se mu konečně povedlopřitáhnout jejich pozornost, a ani se nemusel moc namáhat. Došel až takhle daleko v životě tím, že stálmimo hlavní zorné pole, jenže teď se dostal do hledáčku, a to byl konec.

Konec Johna Petera Kellera. Kdyby zůstal naživu, což vypadalo skutečně velmi nepravděpodobně, museloby to být někde jinde a pod nějakým jiným jménem. Po těch prvních dvou jménech se mu stýskatnebude; skoro nikdo je nikdy neužíval a od dětství mu téměř všichni říkali Kellere. Byl Keller, a kdyžvyplňoval něco, kde musel uvést iniciály, někdy mu připadalo, že znamenají Jen Prostě Keller.

Nemohl být dál Kellerem. Keller skončil a byl vyřízený – a když se nad tím zamyslel, uvědomil si, ževšechno v Kellerově životě je už pryč, takže co se stane, když tohle jméno zmizí s tím vším?

Peníze, to je jedna věc. Podle posledních zpráv měl něco přes dva a půl milionu dolarů v akciích acenných papírech, všechno bylo na online účtu Ameritrade, který založila a spravovala Dot. Peníze tambudou pořád, nezmizí s její smrtí, ale stejně tak dobře by mohly být úplně v prachu. Neměl ponětí, podjakým jménem účet založila nebo jak se k němu může člověk dostat.

Ovšemže měl bankovní účty, spořící i běžný. Na spořícím účtu měl možná celých patnáct tisíc, plus asitisícovku nebo tak nějak na běžném, Nyní už mu účty zmrazili a jen čekají, až získají jeho fotku, jak sesnaží vybrat si z bankomatu. Kartu teď stejně nemohl použít, protože si ji s sebou nevzal, takže už ji

nejspíš zkonfiskovali.

Tedy žádné peníze. A ani žádný byt. Celá léta bydlel v bytě na První avenue, který si kdysi dávno koupilza velmi rozumnou členskou cenu, když se z art decové budovy tvořilo družstvo, a měsíční poplatky naúdržbu nevyšplhaly příliš vysoko. Věděl, že tam stráví zbytek života, dokud ho nevynesou nohama napřed.

Vždycky to bylo jeho útočiště, a teď se tam ani neodvažoval vrátit. Bylo nadobro mimo dosah, společně s

jeho velkou televizí s TiVo a pohodlným křeslem a koupelnou s masážní sprchou a stolem a…

Panebože. S jeho známkami.

Keller překročil řeku Hudson na spodní úrovni mostu George Washingtona, projel po Harlem River Drivena FDR a sjel z ní pár bloků od svého bytu. Odpoledne strávil v kině v nákupním centru u EastStroudsburgu v Pennsylvánii. Nazývalo se kvadruplex, což Kellerovi připadalo, jako by někdo šlápl naminu a neustále o tom vyprávěl, ale znamenalo to jenom to, že se tam dají promítat naráz čtyři filmy.Keller viděl dva, ale zaplatil jenom za jeden; spíš než aby přitáhl pozornost tím, že by šel ven a koupil si

další lístek, odešel z jednoho sálu na záchod a pak vklouzl do dalšího sálu a podíval se na druhý film.

Kdyby si ho všimla uvaděčka? Co by byl dělal, prostřílel se ven? To by bylo nepravděpodobné, nacpal tedy

pistoli do přihrádky na rukavice a překvapilo ho, jak si bez ní připadá zranitelný. Nosil u sebe zbraň jenpár dní a bylo by těžké přestavit si méně hrozivé prostředí než setmělý kinosál o víkendovém odpoledni,kde se krčí necelá dvacítka diváků, kteří čekají na film a jejichž průměrný věk se pohybuje někde kolemsedmdesáti sedmi. Měl by si tam připadat docela normálně, ale začínalo mu docházet, že už si nikdynebude nikde připadat bezpečně, ať se vrtne kamkoli.

Když skončil druhý film, bylo na čase odejít. Kráčel se sehnutou hlavou, vedl ho Homer Simpson, vrátil sedo auta a hned, ještě než se připoutal nebo zasunul klíč do zapalování, vrátil zbraň na správné místo zapásek kalhot. Zjistil, že tlak v kříži mu začíná být příjemný.

Když odcházel z kina, byla už tma, a o to při návštěvě kina vlastně šlo. Objížděl bloky u svého bydliště,byla skoro půlnoc a on se snažil vymyslet, co udělá s autem. Když mu ještě fungovala fantazie, než mu do

ní Timesy začaly vypalovat díry, věděl přesně, jak se Sentry zbaví. Dojede do nějaké horší částiBrooklynu nebo Bronxu a tam ji zaparkuje s nezamčenými dvířky a klíčkem v zapalování. Nejdřív sundápoznávací značky, ale stejně si nemyslel, že by jejich nepřítomnost odradila nějakého zdejšího mladíka od

projížďky. Kde by pak auto skončilo, jestli na odtahovém parkovišti newyorské policie nebo u nějakédílny třeba v Bensonhurstu, kde rozebírají auta na náhradní díly, to už bylo Kellerovi jedno. Bude zpátkydoma, povede správný život a na všechny vzdálenosti, které se nedají ujít pěšky, si bude brát taxík.

Správně.

Teď pro něj ale byl New York asi tak bezpečný jako Des Moines, a tak bude auto potřebovat, aby seodtamtud dostal. Tohle auto bude muset odstavit, a to někam, odkud mu ho neodtáhnou. To by nejspíšznamenalo nějaké parkoviště, což naopak znamenalo, že se na něj bude moct podívat další člověk a asi ibude muset projít kolem několika bezpečnostních kamer. Hledat legální parkovací místo v okolí jehobydliště bylo peklo, bylo těžké najít dokonce i zakázané stání. Jen pár kroků odtamtud stála budova OSNa tam si auta s diplomatickou imunitou zajištěnou značkami arogantně postávala kolem všechautobusových zastávek i požárních hydrantů a nikdo je neodtahoval ani nepokutoval.

Hned třikrát projel kolem jednoho takového auta, byl to nablýskaný Lincoln Town Car. Blokoval hydrant adělal všechno pro to, aby zároveň blokoval i veškerý provoz, protože diplomat, který ho zaparkoval, sezachoval zcela nediplomaticky, takže auto stálo metr od obrubníku. Když Keller kolem něj projíždělpotřetí, zaparkoval ve druhé řadě vedle něj, otevřel kufr, pohrabal se v bedýnce na nářadí a našel, copotřeboval.

O pár minut později objížděl roh a u dalšího bloku našel místo, kde Sentra vyčuhovala dost daleko do

autobusové zastávky, aby si vysloužila lístek od policie nebo možná i odtažení. Ale nedostane nic, ne s

diplomatickými značkami, které zakrývaly jeho vlastní.

Má si s sebou vzít kufr? Ne, proč?

Nechal ho a vykročil ke svému domu. A s trochou štěstí i ke své sbírce známek.

Keller a jeho známky měly komplikovanou historii.

Sbíral je už jako kluk, což nebylo nijak pozoruhodné. Mnoho chlapců jeho generace mělo dětské sbírkyznámek, zvlášť takové tiché a introvertní typy jako Keller. Jeden soused, který si obchodně hodně

dopisoval s firmami v Latinské Americe, mu dal hromádku známek jako základ pro sbírku a Keller se

naučil známky odmočit od papírového podkladu, usušit je mezi listy pijáku a pinzetou je nandat do alba,jež mu matka koupila v papírnictví. Nakonec našel i jiné zdroje známek, kupoval si sáčky s výběry voddělení filatelie v obchodním domě a od jednoho obchodníka s filatelií na druhém konci Států dostávallevné známky, ze kterých si měl vybrat, co se mu líbí. Zbytek známek vracel společně s penězi a čekal, ažmu obchodník pošle další výběr. Tohle dělal několik let, nikdy neutratil víc než pár dolarů týdně, a někdyzapomněl vrátit známky na výběr celé týdny, protože mu do toho něco přišlo. Nakonec o sbírku ztratil zájem a pak ji jeho matka prodala nebo vyhodila, protože v ní nebylo nic, co by mohlo nějakého filatelistu

zajímat.

Byl otrávený, když nakonec zjistil, že je sbírka pryč, ale nezoufal si. Zapomněl na ni a věnoval se jinýmvěcem, z nichž byly některé napínavější, i když méně společensky přijatelné. A čas ubíhal a svět sezměnil. Kellerova matka byla už dávno po smrti a skončily i obchody Gimbels a Lamstons. Celá desetiletísi na svou sbírku známek skoro nevzpomněl, pokud se mu nevybavilo něco, co se naučil díky hodinám spinzetou a nálepkami. Někdy mu dokonce připadalo, že větší část informací se mu dostala do hlavy vpřímé souvislosti s jeho koníčkem. Bez nějakých větších potíží dokázal vyjmenovat všechny prezidentySpojených států ve správném pořadí a naučil se to díky sérii prezidentských známek vydané v roce 1938,kde byl každý prezident portrétován na známce s hodnotou, která odpovídala jeho místu v řadě.Washington byl na jednocentové známce a Lincoln na šestnácticentové. Pamatoval si to, stejně jako to,že jednocentová známka byla zelená a šestnácticentová černá, zatímco jednadvaceticentová, na které byl

vyobrazen newyorský Chester Alan Arthur, byla modrá.

Věděl, že Idaho bylo přijato do Unie v roce 1890, protože padesáté výročí připomínala známka z roku1940. Věděl, že se v roce 1638 usadila ve Wilmingtonu ve státě Delaware skupina Švédů a Finů a žepolský generál Tadeusz Kosciuszko, jenž bojoval v americké revoluci, obdržel americké občanství v roce1783. Možná nevěděl, jak se jeho jméno správně vyslovuje, natožpak aby ho uměl odhláskovat, ale věděl

o něm díky modré pěticentové známce vydané v roce 1933.

Občas se díky nějaké vzpomínce zasnil a přál si, aby zase měl tu bezcennou sbírku, jež mu naplnila tolikčasu a nasměrovala jeho zájem k tolika obyčejným věcem. Nikdy ho ale nenapadlo snažit se ty dny znovu

zachytit. Patřily do jeho mládí a byly ty tam.

Pak když starý pán začal duševně odcházet, a když začalo být jasné, že už to lepší nebude, Keller sepřistihl při tom, že přemýšlí o penzi. Měl nějaké našetřené peníze, a jakmile to dělalo necelých desetprocent toho, co bude mít nakonec na Dotině internetovém účtu, přesvědčil sám sebe, že to stačí.

Ale co bude dělat se svým časem? Hrát golf? Začne se věnovat vyšívání? Bude pobývat v centru proseniory? Dot mu naznačila, že bude potřebovat nějakého koníčka, a jemu se vybavila sbírka dětskýchvzpomínek, a hned si koupil celosvětovou sbírku od roku 1840 do roku 1940, jenom aby měl něco dozačátku, a než si to stihl uvědomit, měl poličku plnou alb a předplacený Linrís a obchodníci po celé zemimu posílali ceníky a zásilky na výběr. Mimoto utrácel překvapivě velkou část svého penzijního fondu,takže se mu docela hodilo, když starý pán úplně vypadl z práce a Keller mohl dál pracovat přímo s Dot.

Pokud o svých známkách přemýšlel objektivně, nedokázal se vyhnout dojmu, že celý ten podnik jebláznivina. Utrácel větší část svého diskrétního příjmu za kousíčky papíru, které neměly žádnou cenu,akorát tu, již za ni on a další podobně zatížení šílenci měli v úmyslu zaplatit. Věnoval větší část svéhovolného času na to, aby tyhle kousíčky papíru získal, a když se mu to podařilo, aby je úhledně asystematicky nasázel do alb, které byly pro tento účel vytvořeny.

Věnoval dost úsilí tomu, aby na stránce v albu vypadaly dobře, i přes to, že nikdy neměl v úmyslu jepředvádět jiným očím než jen těm vlastním. Nechtěl známky ukazovat na výstavách nebo zvát jinésběratele, aby se na ně podívali. Chtěl je mít jenom na policích ve svém bytě, kde se na ně bude moct

dívat jen a jen on.

Musel přiznat, že to všechno je přinejmenším iracionální.

Na druhé straně, když pracoval se známkami, byl vždycky úplně zabraný do toho, co dělal. Vynakládalvelké úsilí a soustředění na něco, co byl v zásadě naprosto nedůležitý úkol, a zdálo se, že to je něco, cojeho duše potřebuje. Když měl špatnou náladu, známky ho z ní dostaly. Když trpěl úzkostí nebo bylpodrážděný, známky ho odnesly do jiného světa, kde úzkost nebo podrážděnost zmizely. Když světvypadal, jako by se zbláznil a vymkl se kontrole, jeho známky mu poskytly zázemí, v němž panuje většířád, vládne tam klid a převažuje logika.

Když neměl náladu, známky mohly počkat; když byl odvolán z města, věděl, že tam budou, až se vrátí.Nebyla to domácí zvířata, která se musí nakrmit a pravidelně také věnčit, nebo rostliny, které je zapotřebízalévat. Vyžadovaly jeho celkovou a absolutní pozornost, ale jen pokud jim ji chtěl dávat.

Někdy přemítal, jestli neutrácí za sbírku až příliš mnoho peněz, a možná že ano, ale své účty si vždycky platil a neměl žádné dluhy, a nějak se mu podařilo nashromáždit dva a půl milionu dolarů v investicích,tak proč by nemohl utratit, co chce, právě za známky?

Krom toho dobrý filatelistický materiál vždycky nabývá na ceně stářím. Nemůžete si známky koupit jedenden a hned následujícího dne je prodat a čekat, že na tom vyděláte, ale až je budete mít nějakou dobu,zhodnotí se natolik, že pokryjí provizi prodejce. Který jiný koníček takhle funguje? Když máte loď, jezdíteautomobilové závody, když jedete na safari, kolik z toho, co utratíte, můžete očekávat nazpátek? Co jetřeba váš čistý zisk na lahvích piva Cristal nebo lajnách kokainu?

A tak se vrátil do New Yorku pro své známky. Pro nic jiného ani jet nemohl a měl pořádný důvod zůstatněkde jinde. Pokud se o něj zajímá policie, tak by mu mohli vlézt do bytu a zmrazit bankovní účty, a navíc

by mohli klidně pověřit někoho, aby sledoval jeho byt pro případ, že by byl úplný blázen a vracel se tam.

Kdyby na něj nečekali policajti, co takhle ten Říkejte-mi-Al? Lidé, kteří tahali za nitky v Des Moines,nehodlali jen tak sedět a čekat, až se s tím vypořádá sama příroda. Dokázali to ve White Plains, a protože

to nebyla kuřata starého pána, která se vrátila domů na hřad, ale krocani z Alova týmu, střelili Dot dohlavy a všechno tam vypálili.

Mohli už třeba i znát jeho jméno a vědět, kde bydlí. Jestli ne, zeptali by se Dot a on mohl jen doufat, žejim odpověděla rovnou a že ty dvě rychlé kulky do hlavy byly jediný trest, jejž byla nucena podstoupit avydržet. Dřív nebo později by totiž promluvila, každý by mluvil, a v tomhle případě bylo lepší udělat to dřív

než později.

Možná tam ale nečíhá nikdo, ani poldové, ani Alovi chlapi. Možná potřebuje jenom přijít na to, jak sedostat dovnitř a zase ven, aniž by si ho všiml vrátný.

Nejspíš mu to zabere dvě cesty, možná i tři. Jeho sbírka byla uložená v deseti velkých albech a tonejlepší, co dokázal vymyslet, zatímco seděl v kině v East Stroudsburgu a oči upíral na plátno, bylo naplnit

velký kufr s kolečky, který si koupil před pár lety z teleshoppingového kanálu v televizi. Nikdy honepoužil, protože se do něj vešlo daleko víc věcí, než kolik jich kdy chtěl s sebou vláčet na nějakou cestu,pracovní nebo jen tak, ale moderátor ho přistihl ve správnou chvíli, a než bys řekl švec, Keller zvedltelefon a ten zatracený krám si pořídil.

Určitě se do něj vejdou čtyři alba, možná i pět, a díky kolečkům a madlu ho dostane k autu. Hodí alba dokufru, vrátí se pro další várku – dvě cesty budou stačit, nanejvýš tři.

Doma měl také nějaké peníze, pokud je touhle dobou už nenašel někdo jiný. Nebylo to žádné jmění,jenom takový nouzový fond mezi jedním a dvěma tisíci dolarů. Jestli tohle nebyla nouzová situace,nevěděl, co jiného by se tomu mohlo rovnat, a rozhodně tu hotovost mohl užít, ale nebude to dost, abyho to táhlo zpátky do New Yorku, to by tam musel mít aspoň desetkrát nebo dvacetkrát víc.

Sbírka známek byla něco jiného. O tu první sbírku přišel kdysi dávno. Nechtěl přijít i o tuhle.

Jestli někdo byt sledoval, Keller ho nevypátral. Strávil celou půlhodinu, kdy pozoroval okolí, a nikohopodezřelého nezahlédl. Ani nenašel žádnou cestu do budovy, která by nevedla kolem vrátného.Maximálně by někde mohl najít dvoumetrový žebřík a vylézt po něm na požární schodiště vzadu.Odtamtud by se možná mohl vloupat do jednoho z bytů svých sousedů. Musel by mít ohromné štěstí, aby

si vybral prázdný byt, a i kdyby to tak bylo, jak se chtěl vrátit s lodním kufrem plným alb se známkami?

Kašle na to. Nejdřív si sundal čapku s Homerem Simpsonem, která se pro jeho plán nehodila, ale mohl by

ji zase docela brzo potřebovat, a tak čapku nezahodil, jen ji co nejpečlivěji poskládal a zastrčil do kapsy.Pak přešel ulici, ramena stáhl dozadu a paže nechal volně pohupovat podél boků a zamířil přímo k

vrátnému v hale.

„Dobrý večer, Neile,“ řekl, když vešel.

„Dobrý večer, pane Kellere,“ odpověděl mu vrátný a Keller viděl, jak vytřeštil oči.

Rychle se na něj usmál. „Neile,“ řekl, „vsadil bych se, že jsem měl návštěvu, co?“

„No…“

„Vůbec si s tím nedělejte hlavu,“ ujistil ho Keller. „Nejde o nic, co by se během pár dnů nevyřešilo, aleteď s tím mám dost nepříjemností. Nejen já, ale i pár dalších lidí.“ Zasunul ruku do náprsní kapsy, kam siuložil dvě padesátky Millera Remsena. „Musím dohlédnout na pár věcí,“ řekl a vložil složené bankovkyNeilovi do ruky, „a nikdo se nemusí dovědět, že jsem tu byl, jestli mi rozumíte.“

Nic se nevyrovná sebejistotě, když je podpořena stovkou dolarů. „Jistě, a nikdy jsem vás neviděl, pane,“řekl Neil s tím mírným irským přízvukem, kterým promlouval málokdy, jen v podobných situacích.

Keller vyjel nahoru výtahem a přemítal, jestli bude mít na dveřích pečeť, jež označuje místo činu. Nictakového tam však nebylo, ani papírová páska, která by ho ujišťovala, že jeho byt byl uzavřen pro jehoochranu. Ani mu nikdo nevyměnil zámky; odemkl si vlastním klíčem a dveře se otevřely. Věci nebyly tak,jak je nechal, to poznal hned, ale nemarnil čas s nějakými nedůležitými prkotinami. Šel rovnou keknihovně, kde uchovával známky.

Alba byla pryč.

Pryč, všechna.

Ne že by ho to tak úplně překvapilo. Věděl, že je dost dobře možné, že se vrátí domů a zjistí, že známkychybějí, protože je odnesl jeden nebo druhý z jeho návštěvníků. Policisté mohli klidně známkyzkonfiskovat, ale myslel, že je pravděpodobnější, že AI, nebo někdo, koho AI poslal, si všiml alb a natolikse vyznal na trhu sběratelských předmětů, že rozpoznal jejich cenu. Ten, kdo je sebral, na nich mocnevydělá, ale i tak mohl mít pocit, že stojí za to riskovat kýlu, odvláčet těch deset obřích knih pryč a najítobchodníka se známkami, který neměl tolik skrupulí, aby je koupil.

Jestli se stalo to poslední, byly pryč nadobro. Pokud je mají policisté, jsou pořád pryč, ale ne nadobro.Mohou strávit příštích dvacet let někde ve skříni na důkazy a teplo, vlhkost, škůdci a znečištění vevzduchu udělají své a naděje, že si někdy najdou cestu zpátky ke Kellerovi, je minimální, i kdyby senějakým zázrakem někdo v Des Moines rozsypal a ke všemu se přiznal, včetně toho, že to hodil na Kellera

i kdyby se tohle všechno stalo, přestože věděl, že se to nikdy ani stát nemůže, natož aby to byla pravda,pořád by ty známky už nikdy neviděl.

Byly pryč. No dobrá. Dot byla taky pryč. To bylo zcela nečekané, protože předpokládal, že tuhle přítelkynibude mít až do konce života. Šokovalo ho to a rozlítostnilo a pořád byl kvůli tomu zaražený a nejspíš setak bude cítit ještě dlouho. Nezareagoval však na její smrt tím, že by se schoulil do klubíčka. Pokračoval,protože to se dělá, protože to musíte dělat. Musíte jít dál.

Známky neznamenaly smrt, ale byla to rozhodně ztráta, a přestože s touhle možností počítal, nijak tonezmenšovalo její dopad. Ale byly pryč, tečka, konec zprávy. Nebude je moct získat nazpátek, o nic vícnež bude schopen oživit Dot. Smrt je smrt, když je všemu konec, a pryč je pryč.

Tak co teď?

Jeho počítač byl také pryč. Policisté ho asi vzali bez rozmýšlení a i teď se jistě nějací technici hrabou vjeho harddisku, snaží se z něj vydolovat informace, které ve skutečnosti neobsahuje. Byl to laptop,MacBook, rychlý, pružný a uživatelsky příjemný, ale pokud si byl vědom, nebyly v něm žádné inkriminující důkazy. Jediné, co ho bude jeho náhrada stát, jsou peníze.

Jeho telefonní záznamník ležel rozbitý na kousky na podlaze, což vysvětlovalo, proč se na něj nedovolal.Přemítal, co komu provedl, že ho tak vytočil. Možná ho někdo začal krást, rozhodl se, že to nestojí za typotíže, a serval ho vzteky ze zdi. Tak co? Nebude ho muset nahrazovat, protože k němu nemá telefon ani

nikoho, kdo by mu chtěl nechávat nějaké vzkazy.

Záznamník nebyla jediná věc na zemi. Prolezli mu zásuvky a skříně a obsah několika zásuvek bylrozházený, ale pokud dokázal říct, z oblečení tam nic nechybělo. Vzal si pár věcí, košile a ponožky aspodní prádlo, tenisky, prostě věci, které mohly být užitečné na cestě tam, kam se přesune dál. Tak,pomyslel si, známky nebo žádné známky, nakonec využije i ten kufr a došel do skříně, kde ho uchovával,jenže ten krám byl pryč.

No jasně, řekl si. Ti parchanti potřebovali něco, v čem by odnesli ta alba se známkami, a nenapadlo je, žeby si něco měli přinést s sebou, protože sbírku známek našli, až teprve když ji uviděli. Tak hledali, až

našli kufr.

Stejně by ho nedokázal naplnit. To málo, co se mu chtělo si brát, se vešlo do nákupní tašky.

Položil tašku a našel v zásuvce na nářadí v kuchyni malý šroubovák. Odšrouboval s ním vypínač na stěněv ložnici. Před lety, ještě než se do bytu Keller nastěhoval, musela být v ložnici lampa na stropě, alepředchozí nájemník ji odmontoval. Vypínač na stěně zůstal, ale nefungoval, což Keller opakovanědokazoval, když na to zapomínal a mačkal ho, aniž by se něco stalo.

Poté co si koupil byt a stal se místo nájemníka majitelem nemovitosti, připadalo mu, že by to měl oslavitnějakou domácí rekonstrukcí, a vypínač proto sundal, protože chtěl dutinu za ním vycpat ocelovou vlnou,zasádrovat ji a zamalovat tak, aby nebyla na stěně vidět. Jakmile dutinu otevřel, pochopil, že to je ideální

skrýš, a od té doby skrývala jeho pohotovostní hotovost.

Peníze tam stále byly, něco málo přes dvanáct set dolarů. Vypínač zpátky připevnil a přemítal, proč tímmarní čas. Nikdy se do toho bytu už nevrátí.

Neplýtval dalším časem, aby vrátil zpátky zásuvky do komody nebo uklidil nepořádek, co nadělali jehonávštěvníci. Ani neotíral své otisky. Byl to jeho byt, bydlel v něm celá léta a otisky měl všude, tak copakna tom záleží? Záleží vůbec na něčem?

Když Keller došel do vestibulu, Neil stál na chodníku nalevo od vchodu, ruce měl sepnuté za zády a očiupíral někam do sedmého patra budovy přes ulici. Keller se tam podíval a jediná rozsvícená okna mělazatažené závěsy, takže bylo těžko hádat, co tam vrátného tak zajímá. Keller usoudil, že nejde o to, covidí, ale spíš o to, jak se snaží nedívat se, v tomto případě tedy na Kellera.

Jistě, pane, nikdy jsem toho muže neviděl.

Neil stál tak, že bylo jasné, že s ním nechce hovořit, a tak ho Keller beze slova minul, v jedné ruce neslnákupní tašku a vzadu v kříži cítil tlak malé pistole. Došel na roh, nasadil si čapku s Homerem Simpsonem

a s tím navždy zmizel z Neilova zorného pole.

V dalším bloku se na chvíli zastavil, aby se podíval, jak se dvoučlenná posádka odtahového vozu chystáodstranit Lincoln Town Car. Protože už vozidlo nechránila diplomatická značka a vlastně vůbec žádnápoznávací značka, a navíc stálo příliš daleko od obrubníku a přímo před hydrantem, bylo vynikajícímkandidátem na odtah, a brzy zamíří na odtahové parkoviště.

Tenhle pohled Kellera nadmíru rozradostnil. Věděl, že pro to, co cítí, existuje německé slovo –Schadenfreude znamená pocit radosti z neštěstí druhého člověka a Keller předpokládal, že to asi nebudejedna z nejvznešenějších emocí.

Všiml si, že se celou cestu k autu usmívá na celé kolo, a to byl ještě před pár minutami přesvědčený, žese už nikdy nezasměje. Nezbývalo mu než si přiznat, že taková Schadenfreudele lepší než být dočista bez

Freude.

Mostní a silniční mýtné se vybíralo jenom od aut, která vjížděla na Manhattan. Vjezd vás přijde na šestdolarů, odjedete zadarmo. Počet zaměstnanců, kteří vybírali peníze, se tak zmenšil na polovinu, ale Kellerměl vždycky pocit, že se na tom podílela ještě další logická úvaha: kolik lidí má po návštěvě toho velkéhošpatného města ještě dost peněz na to, aby si vykoupili cestu ven?

Pro něj to znamenalo, že je zase o jednoho člověka méně, který by mohl vidět jeho tvář. Odjel z městapřes Lincolnův tunel a zastavil se na prvním vhodném místě na jerseyské straně, aby odmontovaldiplomatické značky, které by mohly mimo město přitahovat nevítanou pozornost. Nedokázal sipředstavit, jak by je ještě mohl použít, ale kdyby je vyhodil, připadalo by mu to jako mrhání, a tak je strčil

do kufru vedle rezervy.

Přemítal, jestli se majitel Lincolna ještě někdy shledá se svým autem a jestli by jeho zmizení mohlorozpoutat nějaký mezinárodní incident. Možná o tom bude něco v novinách.

Řídil nejprve nazdařbůh, nemyslel na žádný určitý cíl, a když se nakonec zeptal sám sebe, kam jede,napadl ho jedině motel Gudžarátců v Pennsylvánii, kde strávil předchozí noc. „Zase já,“ řekl by a štíhlátmavá dívka ve školní uniformě by ho zapsala se stejným nezájmem jako poprvé. Dokázal by ten motelještě vůbec najít? Ležel u Routě 80, to věděl, a mohl by poznat výjezd z dálnice, kdyby se tam dostal,

ale…

Ale uvědomil si, že to je špatný nápad.

Lákalo ho na tom to, že to tam zná. Jednou tam už byl a nic se nestalo, takže proto tento motel

považoval za bezpečný. Ale co kdyby ta dívka, ta, co si ho prakticky nevšímala, zahlédla po jeho odjezduzase tu jeho všudypřítomnou fotografii, a co když jí to zacinkalo povědomě v uchu, bylo to jen o máloslyšitelnější než cinkot jejich korálkového závěsu. Neobtěžovala by se zavolat na policii, koneckonců seten člověk už tou dobou odhlásil, a možná že si jen představovala, že se podobá muži na fotce. Mohla byse o tom zmínit rodičům, ale nic jiného by se už nestalo.

Pokud by nebyl natolik praštěný, že by se tam objevil znovu a dal jí tak příležitost, aby se na něj tentokrát

podívala pořádně, a potvrdila si své podezření. To, že ho poznala, by jí mohlo být vidět ve tváři, přespověstnou asijskou neprůhlednost, a v tom případě by s tím musel něco udělat. Nebo by to na soběnedala znát, zapsala by ho, popřála mu příjemný večer, a jen co by vypadl z recepce, zvedla by telefon.

Krom toho už byly dvě ráno a jemu by trvalo další minimálně čtyři hodiny, než by do motelu dojel. Hostitam přijíždějí celou noc a zapisují se za rozbřesku, ale není jich moc, protože by šli proti době, kdy se zmotelu musí člověk vystěhovat, což je většinou nejpozději v poledne. Každý, kdo se tam ukáže v šestnebo v sedm ráno, vzbuzuje víc než obvyklou míru pozornosti, a navíc musí projít planou debatou o časevystěhování z pokoje a o nutnosti zaplatit za další noc a…

Je to fuk. Byl to špatný nápad, bez debaty, jinak to nebylo, a jediné, co ho na tom lákalo, tedy že zná

prostředí, vlastně vůbec nebylo tak dobré.

Měl by se vrhnout do prvního motelu, jenž bude vypadat jakž takž vhodně, na který narazí? Bylo pozdě,měl za sebou dlouhý den a po celonočním spánku by mu to mohlo trochu lépe přemýšlet.

Stejně, byl pořád hrozně blízko New Yorku. Dřív, když mířil na východ, měl pocit, že se cítí bezpečněji,čím blíž se k New Yorku dostává. Teď mu New York připadal hrozivý a připadal si bezpečněji, čím většívzdálenost ležela mezi městem a ním.

Měl by něco sníst? Dát si někde rychlou kávu?

Nejedl od popcornu v kině, ale neměl hlad. Ani neměl moc velkou chuť na kávu. A i když byl unavený anervy mu jen hrály, nebyl vůbec ospalý.

Před ním se rozprostíralo odpočívadlo, tak tam zajel a zastavil. Malý domeček byl na noc zamčený, ale nikde na parkovišti nikdo nebyl, a tak se vyčural u keře a vrátil se do auta. Udělal si pohodlí za volantema zavřel oči a během pár vteřin se mu oči zase otevřely. Po dalším pokusu následoval tentýž výsledek.Vzdal to, otočil klíčkem v zapalování, vyjel z parkoviště a řídil dál.

O deset dní později mu jeden kelímek popcornu vydržel přes celý film, v němž skupinka dospívajícíchpočítačových šílenců ošidila partu tvrdých mafiánů a vydělala na tom několik milionů dolarů; hrdina, jenžbyl o něco málo méně počítačově ujetý než jeho kámoši, také nakonec sbalil hrdinku. Film se měl očividně

zamlouvat mladistvému publiku a staříci, kteří si kupovali lístky na představení ve všední den odpoledneza poloviční cenu, se mu obloukem vyhýbali, což si evidentně zasloužil.

Keller by na něj taky nešel, ale byl to jediný film, který hráli a který ještě neviděl. V multikině bylo osmsálů, v nich promítali šest filmů – dva nejpopulárnější ve dvou sálech naráz, takže se na ně nemuseločekat nikdy víc než hodinku. Keller oba filmy viděl a stejně i tři ze zbývajících čtyř, takže teď viděl i tenpitomý počítačový film. Podíval se na hodinky a bylo ještě dost brzo, takže mohl proklouznout donějakého z dalších sálů a podruhé se kouknout na nějaký další film, ale většina z nich nebyla až takovýzážitek napoprvé a nepředpokládal, že by mu další zhlédnutí odhalilo nějaké nuance, kterých si napoprvé

nevšiml.

Multikino patřilo k nákupnímu centru na okraji Jacksonu ve státě Mississippi. Předchozí večer strávil vjiném multikině, o němž už začal přemýšlet jako o Patel Motels, jako kdyby tvořily široký řetězecnezávislých provozovatelů. Tohle se nacházelo kousek od Grenady ve státě Mississippi, ve skutečnostileželo na prostranství u silnice a mělo neuvěřitelné jméno, Tie Plant, které znamenalo rostlinu, na nížrostou kravaty. Keller během filmu přemýšlel o tom, jaké má možnosti, ale docela se ještě nerozhodl,jestli pojede o kousek dál, nebo začne hledat motel po cestě z Jacksonu. Takováhle rozhodnutí, jako kampojedete dál nebo co budete dělat, až se tam dostanete, se většinou dělají sama od sebe.

Odešel z kina a zamířil k autu. Měl čapku s Homerem Simpsonem, jako vždycky, ale před pár dny sirozšířil šatník a opatřil si džínovou bundu, kterou někdo šikovně zapomněl v dalším multikině někde vTennessee. Byl teplý večer, takže se majitel bundy dostal domů, aniž by ji začal postrádat, a až se pro niza pár dní vrátí a nenajde ji, bude tam přecházet, drbat se na hlavě a přemítat, proč by někdo odcházel stak odrbaným kusem šatstva, na kterém se třepí manžety a límec a některé švy se pářou.

Kellerovi se ten oděv docela líbil. Byl trochu cítit předchozím majitelem, stejně jako jeho vlastní sako, alenesmrděl natolik, aby ho to odrazovalo. Byla to změna a tam, kde se zrovna pohyboval, docela šikovná.Modré sako, jak Playboy a GO ujišťovaly své čtenáře několikrát do roka, je základním prvkem pánskéhošatníku, je dokonale přijatelné při každé příležitosti až na večeři ve večerním oděvu a soutěž o Miss mokré

tričko. Zdálo se, že to je pravda, a Keller oceňoval, jak je sako univerzální, už od chvíle, co odjel z DesMoines, ale ve venkovském kině měl trochu potíž splynout s davem. Keller nevýskal a neplácal se dokolenou při soutěžích o silácké tahání náklaďáků nebo zacházení s hady při baptistických jamboree, a taksi připadal méně podezřelý v nějaké staré dobré džínové bundě.

Existují dva druhy nutkání, jež jsou přirozené pro uprchlíka, alespoň tedy pro takového, kterým se Kellerzřejmě stal. První bylo utíkat jako o život, co nejrychleji, a druhé bylo někde se zahrabat, zalézt do

postele a schovat se pod dekou.

Oboje se očividně udělat nedalo. Keller ale přišel na to, že nemůžete udělat ani jedno, ne pokud chcezůstat v bezpečí.

Když se někam zakopete, když si najdete jedno místo a zůstanete tam, pořád budete potkávat ty samélidi. Dříve či později si vás jeden z nich pořádně prohlédne a hned vezme telefon.

A jestli budete utíkat k hranicím, tak budete v háji, protože budete potřebovat projít bezpečnostníkontrolou po jedenáctém září bez pasu a bez řidičáků a s obličejem, jejž hledají všichni policajti v zemi. A jestli se nějakým zázrakem dostanete přes hranici, skončíte v nějakém mexickém příhraničním městečku,kde se to jen hemží poldy a informátory, kteří všichni jen číhají na americké uprchlíky. To nebylo přesněmísto, kde se chtěl ocitnout.

Šlo tedy o to, alespoň pokud to dokázal vymyslet, najít si cestičku mezi těmi dvěma extrémy, pořád být vpohybu, aniž by se pohyboval příliš daleko nebo příliš rychle. Sto padesát kilometrů za den, nanejvýš třista, a vybírat si bezpečná místa na spaní a bezpečné cesty na denní jízdy.

Nedal dopustit na denní filmy. Kina byla prakticky prázdná a zaměstnanci znudění až na půdu. A večer senedalo najít lepší místo než nějaký motelový pokoj se zamčenými dveřmi a puštěnou televizí, ale sestaženým zvukem, aby si nikdo nemohl stěžovat.

Neriskoval motel každou noc. Ve Virginii kousek od 1-81 došel ke dveřím typického nezávislého motelu,

ale něco mu přelítlo přes nos, takže se zastavil a vrátil nazpátek do auta. To jsou jenom nervy, řekl si, ale

měl pocit, že by to, co ho přimělo odejít, měl skoro vzývat. Nakonec strávil noc na odpočívadle, a když se

probudil, z jedné strany vedle něj parkoval velký tirák a z druhé cosi, co vypadalo jako snad celáfotbalová jedenáctka, která si dělala piknik. Byl přesvědčený, že ho někdo musel vidět, protože stál jentak a nijak se nekryl a slunce svítilo, ale spal vsedě a hlavu měl předkloněnou a čapka mu stínila obličej,takže se odtamtud dostal bez problémů.

Před dvěma dny v Tennessee váhal příliš dlouho a dorazil do tří motelů po sobě, kde neměli volno. Všimlsi značky FARMA NA PRODEJ, a tak vyrazil asi kilometr po nezpevněné cestě, až dorazil ke zmíněnénemovitosti. Na farmě se nesvítilo, nebylo tam vidět žádná auta, až na starý ford bez kol. Napadlo ho, žeby se do domu mohl vloupat, kdyby to bylo nutné; jinak to tam ale vypadalo, jako že snad vůbec nenízamčeno.

Co kdyby se tam ráno někdo objevil, aby dům někomu předvedl? Nebo co kdyby si nějaký soused, kterýbydlí ještě o kus dál na té nezpevněné cestě, všiml jeho auta a dojel tam?

Místo toho dojel do stodoly a zaparkoval tak, aby auto nebylo vidět. Sdílel stodolu se sovou, jež nadělalavíc hluku než on sám, a nějakými neidentifikovatelnými hlodavci, kteří naopak dělali hluku co nejméně,jak se snažili vyhnout sově, stejně jako on se snažil vyhnout lidem. Páchlo to tam po zvířatech aplesnivém seně a po dalších méně definovatelných zápaších stodol, ale představoval si, že je daleko odnejbližšího člověka, a to za to stojí. Rozházel po zemi trochu slámy, udusal ji, natáhl se na ni a nakonec si

za to trápení užil pořádného nočního spánku.

Když další den ráno odjížděl, došel se ještě kouknout na fordku. Kola byla pryč, jak si všiml už dřív, aněkdo vytáhl motor, ale na starém autě byly stále obě registrační značky. TENNESSEE/STÁTDOBROVOLNÍKU, četl a nezdálo se, že by na značkách bylo něco, co by naznačovalo rok. Kvůli rzi sejeden šroub skoro nedal otočit, ale dal si práci, a když odtamtud odjížděl, na Sentře byly značky zTennessee a jeho iowské značky ležely zastrčené kdesi pod slámou v koutě stodoly.

Motel, jejž našel před Jacksonem, měl na recepčním pultu cedulku, která oznamovala, že ho vlastnínějaký Sandžít Patel, ale evidentně se právě tenhle Patel dopracoval na takovou úroveň amerického snu,že si mohl najímat lidi mimo svou rodinu, a dokonce i mimo svou rasu. Mladík za pultem byl Afroameričan

se světlou pletí, který se podle jmenovky jmenoval Aaron Wheldon. Měl dlouhý oválný obličej a krátkévlasy, brýle se silnými černými obroučkami, a jakmile Keller přišel, rozzářil se a předvedl mu spoustuzubů: „Bart Simpson! Můj oblíbenec!“

Keller se na něj na oplátku také usmál, zeptal se na cenu pokoje a dověděl se, že to dělá devětačtyřicetdolarů. Položil na pult tři dvacky a postrčil nabídnutou registrační kartičku kousek k mladíkovi. „Možnábyste to mohl vyplnit za mě,“ řekl a po chvilce dodal: „Nebudu potřebovat účtenku.“

Wheldon se na něj zamyšleně zadíval přes brýle. Pak se zase usmál od ucha k uchu a podal mu klíč odpokoje a desetidolarovku. S daní by měl pokoj přijít asi na třiapadesát dolarů, jak Keller věděl, ale desetdolarů nazpátek ho překvapilo jako dobrý kompromis, protože stát Mississippi z daně neuvidí ani cent,ovšem Sandžít Patel neuvidí nic z těch padesáti dolarů.

„Já se přeřekl,“ řekl Wheldon, „když jsem říkal Bart Simpson, vždyť každý vidí, že máte na čepici tátu Homera. Přeju hezký večer, pane Simpsone.“

Jistě, a nikdy jsem vás neviděl, pane.

V pokoji si Keller pustil televizi a přepínal kanály, dokud nenašel CNN, a jako obvykle se podíval napůlhodinku zpráv, než začal pátrat, co jiného je k mání. Ráno si našel automat na noviny a jedny si

koupil.

Po cestě na jih přes Pennsylvánii si mohl koupit New York Times a přečetl si druhý článek o požáru veWhite Plains, tenhle ho informoval o tom, že identifikaci ohořelých ostatků jakožto mrtvoly DorotheyHarbisonové potvrdily zubařské záznamy. Tím přišel o naději, kterou si tak napůl dovolil hýčkat, že by tělo

mohlo patřit někomu jinému.

Jak dny míjely, Keller si pořád kupoval noviny – USA Today v pracovních dnech, o víkendu to, co sehnal.Zdálo se, že zpravodajství o vraždě a jejích dozvucích ustupuje do pozadí a přímo se před ním smrskává.Před lety si Keller vytvořil jakousi duševní techniku, aby se dokázal vyrovnat s realitou své práce, takže sipředstavil svou oběť, pak z obrázku v duchu vymazával barvu, dokud se z něj nestal černobílý obraz.Radou dalších kroků docílil, že se rozostřil a vzdálil, takže vypadal menší a menší, až z něj nakonec bylajen šedá tečka, která zablikala a byla pryč. Technika to byla účinná, ale nefungovala natrvalo o několik let

později se mu mohlo stát, že člověk, u kterého si dal velkou práci, aby na něj zapomněl, mu najednouvyskočil ve vzpomínkách v životní velikosti a v barvě, ale hodně mu to pomohlo v potenciálně těžkýchdobách a teď viděl, že vlastně jenom předjímal skutečnost. Čas, jemuž nepomáhá žádná lidská vůle, děláv podstatě totéž sám. Jak se zprávy objevovaly a zase mizely, jejich viditelnost se postupně zmenšovala,také díky tomu, jak se vedle nich objevilo nějaké další násilí, které je postupně zcela nahradilo a vytlačiloz oblasti zájmu.

Stávalo se to v médiích, a když o tom přemýšlel, uvědomil si, že se to děje dost podobně i v lidskémvědomí, bez nějakého zvláštního úsilí, a dokonce i jemu navzdory. Věci bledly, zamlžovaly se, rozostřovaly

– nebo se prostě vybavovaly méně často a s menší silou.

Pro příklad nemusel chodit daleko. Před několika lety měl psa, krásného australského honáckého psa,který se jmenoval Nelson, a zařídil si, aby ho chodila věnčit dívka jménem Andria. Jedno vedlo k

druhému, až nakonec s Andrií sdílel víc než jen Nelsonovo vodítko. Záleželo mu na ní a nakoupil jí mnohonáušnic, ale jednoho dne odešla a psa si vzala s sebou.

To byla taková ta věc, již musíte přijmout, a tak ji přijal, ale hluboce ho to ranilo a neminul den, kdy by sina Nelsona a na Andriu nevzpomněl.

Až si jednoho dne opravdu nevzpomněl.

Nebylo to tak, že to najednou nadobro skončilo a přešlo a že se mu dívka ani pes už nikdy nevybavili.Ovšem že si na ně vzpomněl, na oba, a jakmile se tak stalo, pocítil ještě bolestnější bodnutí o denpozději, když už se toho tak nelekal. Myšlenky na ně se objevovaly méně a méně často a emocionální

náboj, který je doprovázel, byl slabší a slabší, až nastal den, kdy se tahle dvojitá ztráta, na niž nikdy

nezapomněl, stala jen pouhou částí jeho vlastní dlouhé a zvláštní osobní historie.

Proč je teď vyhrabávat jako příklad? Nemusel se dívat až tak daleko do minulosti. Jen před týdnem utrpěldvě největší ztráty svého života během jednoho dne. Jeho nejlepší přítelkyně byla zabita a někdo muukradl sbírku známek a on na ně myslel pořád, a přesto už viděl, že myšlenky přicházejí méně často a žekaždý den ztrácejí trochu na své naléhavosti a začínají si nalézat cestu do minulosti. Stále ho naplňovalybolestí a zármutkem, stále ještě pálily jako kyselina, ale každý den, kdy s nimi žil, se od nich víc a víc

vzdaloval.

Ukázalo se tedy, že není nutné věci cíleně zapomínat, opravdu ne. Stačí jenom trochu uvolnit sevření,

kterým je držíte, a ony odplynou samy od sebe.

Když Keller projížděl kolem New Orleans a hledal stopy po škodách následkem hurikánu Katrina, připadalsi jako jeden z turistů, kteří chodili po New Yorku po jedenáctém září a ptali se kolemjdoucích, jak sedostanou ke Ground Zero. Viděl zprávy, věděl, jak vítr a záplavy zničily město, ale nevyznal se tam anedokázal poznat, na co se dívá. Byly tu celé zničené oblasti, části města, které už nikdy nebudou jakodřív, ale nebyl si jistý, kde jsou, a nechtěl se ptát na cestu.

Krom toho, proč okukovat pohromu? Byl u Ground Zero jako dobrovolník, rozdával jídlo záchranářům, alenecítil potřebu se tam od té doby vracet, aby se díval na díru v zemi. Nechystal se vzít kladivo a pomáhatznovu vystavět New Orleans a ani tam nepobude tak dlouho, aby se díval, jak ho stavějí jiní, tak proč tam

stát s otevřenou pusou a zírat na ruiny?

Jel kolem, našel si místo, jež vypadalo zajímavě, a zaparkoval přímo na ulici. Nebyly tam žádné značky,které by to zakazovaly, a žádné parkovací automaty, do nichž by měl házet peníze. Snažil se rozhodnoutse mezi sakem a džínovou bundou. Bylo moc teplo na oboje, a tak si vytáhl tričko z kalhot a upravil hotak, aby zakrývalo zbraň. Moc to nefungovalo, tričko bylo příliš tenké, takže si byl jistý, že je přes nějobrys zbraně vidět; a potřeboval vážně chodit s pistolí? Zastrčil ji do přihrádky na rukavice, zamkl auto a

vyrazil na prohlídku New Orleans.

Byl to dobrý nápad?

Asi ne, to musel přiznat. Nejbezpečnější pro něj by bylo, kdyby dál dělal, co doteď, tedy udržoval conejmenší kontakty s lidmi, odpoledne trávil v setmělých kinosálech a noci v motelových pokojích,obstarával si jídlo u okének pro motoristy ve fastfoodových restauracích a nechával běžet čas s conejmenším rizikem. Věděl, jak to všechno dělat, a nebyl sebemenší důvod, proč by podobně nemohlpokračovat až donekonečna.

Bylo to ale přehnané. Pořád ještě používal kreditní kartu Millera Remsena, aby natankoval Sentru, akdykoli se může ukázat, že to není nejlepší nápad. Nespotřebovával moc benzinu, protože za volantemnetrávil dny a nepodnikal dlouhé přejezdy, a pořád měl ještě většinu nádrže plnou od posledníhotankování, což bylo nedlouho poté, co překročil hranice z Tennessee do Mississippi. Možná by to měla být

poslední nádrž, kterou mu zesnulý pan Remsen koupí.

Těžko to odhadnout, protože pokud věděl, Remsen stále ještě leží neobjevený za svým pultem a všichnisousedé si plní nádrže na jeho účet. V každém vydání USA Today byla stránka se zprávami z celé země,včetně jedné zprávičky z každého z padesáti států. Články se zřejmě věnovaly místním zajímavostem,takže když jste byli řekněme z Montany na služební cestě do Marylandu a neměli jste přístup kmissoulskému Misery nebo kalispellskému Cat Box Liner, staré dobré USA Today vám přinášelo všechny

zprávy z domova.

Pro New York to ve skutečnosti moc nefungovalo; cokoli napůl důležitého, co se tam stalo, se považovaloza celonárodní zprávu, ale možná to fungovalo pro Indiánu. Keller si to kontroloval každý den a četlzprávičky z celého státu, pár z nich bylo trochu zajímavých, ale žádná z nich se nevztahovala k nálezumrtvého muže v jeho rozpadající se benzinové pumpě. To však neznamenalo, že ho ještě nenašli.

I podle standardů stránky se zprávami odevšad Keller musel připustit, že to zase takový sólokapr není.

Ať už mrtvolu našli, nebo ne, Keller věděl, že kvůli bezpečnosti by měl Remsenovu kreditku zahodit. Mohlsi asi dovolit riskovat koupi benzinu za hotové, když ho tak moc nepoužíval, a kdo říká, že se munedostane do rukou další kreditka, stejně nečekaně jako ta Remsenova?

Sentra měla prozatím v nádrži spoustu benzinu a žádný nepálila a ani nespálí, pokud zůstanezaparkovaná. Daleko naléhavější otázka byla, jestli Keller riskuje, když se prochází po New Orleans, a tu si

nechtěl moc klást, protože věděl, že odpověď se mu nebude zamlouvat.

Ano, byl to risk.

Na druhé straně, mohl by skutečně jet autem celou cestu do New Orleans, pak se otočit a jet zase pryč,

jen proto, aby se živil prefabrikovanými hamburgery a hranolkami a dalším otravným fast foodem? To

nebylo tak špatné v Tie Plant, Mississippi nebo ve White Pine, Tennessee, kde měl člověk hodně omezený

výběr, ale Keller byl v New Orleans už několikrát a pořád si vzpomínal na koblížky a cikorkovou kávu vCafé du Monde. A to byla jenom špička ledovce – mohl by skutečně odjet z tohoto města bez miskygumba nebo talíře červených fazolí s rýží nebo ústřicového sendviče nebo jambalayi nebo dušených rakůnebo bez některého z dalších úžasných pokrmů, které můžete dostat prakticky po celém New Orleans anikde jinde na světě?

Ovšem že by mohl. Mohl by všeho nechat – nebo od toho ve skutečnosti odjet – ale nebyl si jistý, jestli je

to dobrý nápad.

Za ta léta, co pracoval pro starého pána, ho šéf několikrát poslal, aby vyřídil muže, kteří se museliskrývat. Obvykle patřili do vládního programu na ochranu svědků. Dostali nové identity, usadili se vnovém prostředí a všichni museli jenom zůstat v davu, nevybočovat z něj a držet se mimo střed

pozornosti.

Jeden z nich byl muž, kterého Keller sledoval do Roseburgu ve státě Oregon, a až do té doby byl mužpříkladem úspěchu programu na ochranu svědků. Klient se ihned adaptoval na nový život v pacifickémseverozápadě. Původně to byl účetní, žádný zločinec, ale nakonec věděl příliš mnoho, a když na nějzatlačili federálové, pověděl, co věděl. V hloubi duše ale zůstal tím slušným účetním a v Roseburgu si vedl

dobře, měl tiskárnu a každé sobotní dopoledne sekal trávník, a mohl tak pokračovat až donekonečna,kdyby ho někdo náhodou nepoznal na jednom špatně zvoleném rodinném výletě do San Franciska. Aleněkdo ho poznal a Keller se za ním zastavil, a byl konec.

Ostatní však nebyli od přírody schopní vést natrvalo ten poklidný život, který jim zařídili federální agenti.Jeden člověk se nedokázal udržet a nechodit na dostihy a dalšímu se začalo nevysvětlitelně stýskat poměstě Elizabeth v New Jersey. Další se periodicky opíjel a vyprávěl o svých záležitostech cizím lidem, anetrvalo moc dlouho, než narazil na špatného cizího člověka. A pak existoval jeden zářný příklad. Ten sestal federálním svědkem, aby mu odpustili obvinění ze zneužívání dětí; odválo ho to do Hays ve státěKansas, ale chytli ho, když se poflakoval u školního hřiště v Topece. Federálům se podařilo obviněnístáhnout, ale ještě než se zpráva o něm dostala zpátky na východ, už tam Keller pátral a chlapíka hledal.V tu chvíli ho zatkli právě tam v Hays za úmyslné zneužití a pohlavní styk s nezletilcem. Starý pán zavrtělhlavou a pronesl něco o tom, že se světu udělala služba; pak zavolal Kellera nazpátek do New Yorku,protože zařídil, aby úchyla zaškrtil spoluvězeň v jeho cele.

Nepřítelem číslo jedna byla nuda, a když byl nový život, který jste si sami vytvořili, nesnesitelně

monotónní, copak se to dalo vydržet?

Proto si dopřeje jeden den v New Orleans. Aspoň pár hodin. Neopije se a nepustí si pusu na špacír,nebude rozhazovat peníze na dostizích nebo v kasinu, nebude obcházet školní hřiště nebo hýřit naBourbon Street. Pár jídel, procházka po ulicích stíněných duby. Pak se vrátí do auta, vyjede na dálnici aNew Orleans se jako všechno ostatní může přesunout z přítomnosti do minulosti.

Keller věděl, že tam dlouho nezůstane, věděl, že víc než jedno odpoledne z New Orleans nebude, a tak ztoho chtěl vytěžit co nejvíc. Procházel se nazdařbůh po ulicích, díval se na starší domy, některé z nichbyly hotová panská sídla, jiné docela skromné. Všechny podle něj vypadaly dobře a udělal něco, co užnedělal celou věčnost, představoval si, jaké by to bylo tam žít, jaký život by mohl vést, kdyby si koupiljeden z těch domů a strávil zbytek svých dnů v něm a v jeho okolí. Nebylo to nijak výstřední fantazírování

a před měsícem by nebylo nijak neobvyklé. Ale před měsícem chtěl jen dožít své dny v New Yorku, cožteď bylo passé a tohleto nakonec taky. Jeho čistý majetek se teď omezoval na hotovost v kapse a pětšvédských známek, které nemohl prodat, a už si nemohl dovolit koupit jeden z těchhle domů víc, než simohl dovolit riskovat opustit dálnici a usadit se.

Stejně, bylo to něco pro jeho mozek, mohl si hrát, když se procházel po ulicích a díval se na ty domy.Chtěl by nějaký s balkonem v patře, rozhodl se. Snadno si dokázal sám sebe přestavit, jak na takovémbalkoně sedí v bílém dřevěném houpacím křesle, dívá se na ulici, možná pije ze sklenice – co?

Ledový čaj?

Odehnal vzpomínky na Dot – na její verandu a na její ledový čaj – a šel dál. Na St. Charles Avenue, kudypřed Katrinou jezdívala tramvaj, se zastavil v jedné malé restauraci na kávu a misku gumba z mořskýchplodů. Seděl v boxu a servírka, která mu přinesla jídlo, vesele okomentovala jeho čapku s HomeremSimpsonem. Když odešla od jeho stolu, čapku si sundal a položil ji na sedadlo vedle sebe. Homer už hozačínal unavovat a přemítal, jestli čapka nepřestala být užitečná. Kellerův obrázek se už příliš neobjevoval

ve zprávách a noviny se na toto téma také vyčerpaly, takže už teď možná nehrozilo, že jeho tvář vyvolápoplach v hlavách okolních lidí. Všichni si ale stále všímali Homera, Homera si prostě nemůžetenevšimnout, a když si všimli zářivě žluté výšivky, možná se jejich oči stočí i na obličej, který by si jinakneprohlíželi.

Gumbo bylo vynikající a káva o hodně lepší než to, co prodávají v okénkách pro motoristy. Téměřzapomněl, jaký požitek dokáže udělat jídlo, ale New Orleans, město, které je o jídle stejně jako je New

York o nemovitostech a Washington o politice, mu oživilo vzpomínky.

Právě se téměř rozhodl, že tam nechá čapku s Homerem, ale měl ji na hlavě, poté co vyšel z kavárny. Měl

ji ještě o hodinu později, když už měl hlad, takže se mohl najíst znovu, a zastavil se u díry ve zdi, byl tojen pult a stoličky naproti grilu. Na zdi za řadou stoliček byly háčky a lidé si na ně věšeli saka a tak, a onsi sundal čapku a pověsil ji. Dal si úžasný talíř červených fazolí s rýží a uzenou klobásou a další šálekdobré kávy, a když dojedl a chystal se odejít, zjistil, že s jeho čapkou s Homerem odkráčel jiný host anechal mu tam čapku New Orleans Saints.

Zajímavé, pomyslel si, jak se rozhodnutí dokážou dělat sama, když jim nestojíte v cestě. Čapka Saintsbyla samo sebou upravitelná, stejně jako asi nyní už všechny podobné čapky, ale nijak ji upravovatnemusel. Seděla mu perfektně tak, jak byla, a urovnal si ji na hlavě, zatáhl za kšilt a šel dál.

Na St. Charles byla drogerie a lékárna s nepřetržitým provozem, a dokonce tam měli i okénko promotoristy. Nepotřeboval, aby tam měli otevřeno celou noc, a nechápal, k čemu je tohle okénko v takovém

obchodě, pokud si nevyzvedáváte léky na recept. Celý den už oblažoval celý New Orleans svou tváří, takproč trochu nenapnout štěstěnu a nezjistit, co mají a co z toho by se mu mohlo hodit?

Potřeboval zvlášť něco, co by mu pomohlo vypořádat se s vlasy. Nebyl ještě připravený riskovat návštěvuu holiče, který by mu jen stěží dokázal ostříhat vlasy a neprohlédnout si jeho obličej a jen by se díval déle

a přísněji, kdyby po něm Keller chtěl změnit barvu vlasů.

Chtěl něco, aby vypadal starší. Kdyby si mohl obarvit vlasy na šedivo, bylo by to ideální. Fotka, kterouudělali při jeho návštěvě Albuquerque, ukazovala muže s tmavými vlasy a mladší tváří, než měl teď. Strochou šedi ve vlasech a vlasy ostříhanými tak, jak to nosí starší muži, by si nebyl tak podobný a také byvypadal méně zlověstně.

Našel soupravu, ve které byl elektrický zastřihovač a několik výměnných nástavců, jež se podlereklamních nápisů na obalu daly použít na „tvorbu všech nejmódnějších účesů od nejlepších holičů akadeřníků na světě v domácích podmínkách“. To Kellerovi připadalo poněkud nadnesené, protože by mustačilo daleko méně.

Měli tam neuvěřitelný výběr výrobků na barvení vlasů, některé z nich byly určené výhradně pro muže, jiné

pro ženy. Keller přemítal, jak ta barva asi pozná pohlaví osoby, která ji používá, nebo proč by ji to vůbecmělo zajímat.

Byl tam každý myslitelný odstín, včetně zelené a modré, ale jedinou věc nedokázal najít, a to šedou. Když

už máte šedé vlasy, všichni výrobci vám s tím dokážou pomoct. Pokud máte ve svých šedinách nažloutlýnádech, můžete zkusit tohle; jestli chcete vytáhnout skryté modré odlesky, bůhví, co to je, můžete zkusitzase tenhle výrobek. Nebo se můžete zbavit šedé a obnovit přirozenou barvu svých vlasů, což byl až příliš

neupřímný způsob, jak popsat barvení šedých vlasů na barvu, kterou už nezvládnou mít samy.

Nedokázal pochopit, proč ho nechtějí nechat obarvit si vlasy na Šedo, i když už začínal věřit, že je jedinýexistující člověk, který po tom touží. Nakonec si vzal balíček barvy pro muže, jež slibovala, že je zbavíšedé barvy a obnoví přirozenou světle hnědou barvu. Udělá to vůbec něco, když si ji dá na tak tmavévlasy, jaké má? Pochyboval o tom, ale rozhodl se, že si ji stejně koupí.

A také si koupil zastřihovač. Kdyby všechno ostatní selhalo, mohl by se s ním ostříhat úplně dohola. Pakby musel jenom pořád nosit čapku a za deset nebo čtrnáct dní by měl hezký krátký sestřih.

Keller šel jen tak, mířil zhruba tam, kde zaparkoval, a přemýšlel, jestli si skutečně vzal čapku tohočlověka, který odešel s Homerem. Předpokládejme, že jeho čapku si vzal někdo, kdo tam přišel bezpokrývky na hlavě, a Keller se otočil a na oplátku ukradl čapku někomu jinému, v podstatě okradl Petera,

aby si byl kvit s Paulem.

To bylo něco, s čím dokázal žít, něco, co by mu při nějakém nebeském účtování nemělo přitížit, ale cokdyž ho na ulici uvidí skutečný majitel čapky?

No, už se chystal z New Orleans odjet, takže to bylo každým okamžikem méně pravděpodobné. Kromtoho, předmět, o který šlo, byla čapka Saints, a zdálo se, že podobně je oblečená snad půlka města. Týmměl dobrou sezónu, vyšlo jim to lépe, než kdokoli čekal, a celá země se rozhodla, že v jejich výkonechuvidí obnovu samotného města. Když se Saints podařilo dostat do play off, tak se všeobecné míněníklonilo k tomu, že se i New Orleans dostane přes takovou prkotinu, jakou je hurikán.

Homer Simpson ho odlišoval, i když byl jako člověk díky němu méně k poznání. Čapka Saints dělalavšechno pro to, aby se jeho tvář schovala, ale bylo to tím, že ho pojila s lidmi, okolo kterých kráčel.

Ušklíbl se a popotáhl si kšilt.

Ulice, na které byl, se jmenovala Euterpe. Poprvé, kdy viděl cedulku s jejím názvem, si nebyl jistý, jak seto vyslovuje, i když se dopracoval k několika nejpravděpodobnějším variantám. Pak narazil na další

paralelní ulice se jmény jako Terpsichore a Melpomene a Polymnia a ani ty mu nijak nepomohly, ale pak

se objevily Erato a Calliope, a vtom mu to došlo. Z křížovek věděl, že Erato byla jedna z devíti múz, apřipadalo mu, že Calliope jsou jednak parní varhany, které můžete vidět na karnevalu, ale také dalšímúza. Proto mu byla matně povědomá i Euterpe, protože se objevila párkrát v nějaké křížovce, a toznamenalo, že se to vyslovuje Jú-ter-pí, s tím dlouhým í na konci, jako v angličtině všechna řecká jména,

Nike a Aphrodite a Persephone a, no, Calliope.

Představte si ulice pojmenované po devíti múzách. Kde jinde by mohli mít takový nápad? Možná vAténách, ale kde ještě?

Prošel po Euterpe a došek k Prytanii, která, pokud tedy věděl, nebyla vůbec žádná múza. Panuj, Prytanie,Prytanie vládne vlnám… Přešel Prytanii a obešel další blok do ulice, pojmenované Coliseum, které bylořímské, ne řecké, a které hraničilo s malým parkem, jenž mohl mít rozměr dvou fotbalových hřišťpoložených za sebou. Až na to, že se Coliseum, které navrhl buď opilec, nebo někdo s dostatečnoudávkou fantazie, aby pojmenoval ulice po múzách, či obojí, vinulo jako mocná Mississippi, takže výslednýpark byl širší než fotbalové hřiště v jistých částech a zase užší jinde.

Což bylo dobře, pomyslel si Keller, protože abyste tam mohli hrát fotbal, museli byste porazit pár dubů, apokud by to někdo udělal, měl by na jednom z nich místo toho viset. Byly to velebné stromy, a sice tomožná nebyla nejlepší cesta nazpátek k autu, stála za těch pár minut, kdy se procházel po trávníku mezitěmi vysokými duby, světla ubývalo a den se chýlil ke konci a…

Nějaká žena zaječela.

„Nectíte toho! Panebože! Pomozte mi někdo!“

Nejdřív ho napadlo, že křičí, protože ho zahlédla a poznala v něm vraha z Des Moines a vyděsila se. Topustil z hlavy, jen co křik v tichém vzduchu umlkl. Ozývalo se to ze vzdálenosti zhruba padesáti metrů,uprostřed parčíku. Keller viděl, že se tam něco hýbe, zčásti za kmenem stromu, a pak uslyšel další výkřik,tentokrát méně zřetelný a uťatý.

Někdo napadl nějakou ženu.

To není tvoje starost, řekl si hned a rázně. Byl předmětem celonárodního pátrání, a zamíchat se doproblému někoho jiného bylo to poslední, co by chtěl udělat. Stejně to byla nejspíš nějaká domácí hádka,při níž další galantní příslušník mužského pokolení vytlouká život ze své nepořádné manželky, a kdybydorazili poldové, rozhodla by se, že muže neobviní a možná by se i přidala na jeho stranu a jen by po

poldech vyjela. Proto policie tak nerada na podobná volání reaguje.

Keller ale nebyl polda a v tomto souboji nefiguroval jeho pes, jak by řekli ve státech, v nichž poslednídobou trávil čas. Takže se otočí, vypadne z parku a půjde zpátky po Euterpe – vyslovované Jú-ter-pí – arozmyslí si, kudy se dostane zpátky k autu, a pak co nejrychleji z tohoto města odjede.

To jediné bylo aspoň trochu rozumné.

Zatímco ale takhle přemýšlel, utíkal k místu, odkud křik vycházel.

Nebylo pochyb, co se tam děje. Na scéně, která se před Kellerem rozprostírala, nebylo nic ani vzdáleně

nejasného. Ani ve snášejícím se soumraku o tom nepochyboval.

Na trávě ležela nějaká tmavovlasá, štíhlá žena, jednou rukou se opírala o zem a druhou měla vztaženou,aby odrazila útočníka. Chlap byl stereotypní šílený násilník, jako by z oka vypadl hrdinovi nějakého filmu,vlasy měl střapaté a špinavě blond, široký rozpláclý obličej měl porostlý týdenním strništěm a na jednélícní kosti měl vězeňské tetování ve tvaru slzičky, aby všichni poznali, že to není jen tak nějaký hezoun.Klečel na ženě a trhal jí šaty.

„Hej!“

Muž se při tom zvuku otočil a vycenil na Kellera zuby, jako kdyby to byly zbraně. Zvedl se a od ostří jeho

nože se zablesklo.

„Zahoď to!“ přikázal mu Keller.

Jenže muž nůž nezahodil. Mávl s ním na stranu, jako by chtěl Kellera hypnotizovat, jenže Keller se nedíval

na nůž, ale muži do očí a sáhl si za pas pro pistoli. Jasně, nebyla tam, ležela zastrčená v přihrádce narukavice v zamčeném autě, sakra. Bude mít kliku, jestli ji ještě někdy uvidí. Stál čelem k muži s nožem a v

ruce měl akorát igelitku z Walgreens. Co by mu asi tak mohl udělat, ostříhat ho?

Zena se mu snažila říct, že muž má nůž, ale to už věděl. Neposlouchal ji, soustředil se na muže, soustředil

se na jeho oči. Nedokázal rozeznat jejich barvu, ne v tomhle světle, ale viděl v nich šílenou energii. Takupustil tašku, pořádně se zapřel nohama do země a snažil se vybavit si něco užitečného z různýchtréninků v bojových uměních, kterými za ta léta prošel.

Chodil na lekce i na soukromé tréninky v kung-fu, džudu a taekwondu a také na nějaký západní bojovývýcvik v boji muže proti muži, i když se nikdy v ničem necvičil souvisle, protože nikdy u ničeho nevydrželpříliš dlouho. Každý trenér, kterého kdy poznal, mu však poskytl tutéž radu, když je člověk beze zbraně aten druhý má nůž. Řeknou vám, že se máte otočit a vzít nohy na ramena.

Všichni se shodovali na tom, že je velká pravděpodobnost, že člověka útočník nebude pronásledovat.Keller si byl jistý, že tenhle uslintaný cvok je stejný. Neutíkal by za Kellerem, zůstal by tam, kde je, aznovu by se věnoval znásilnění.

Keller sledoval jeho oči, a když se muž pohnul, pohnul se i Keller.

Uskočil na stranu, vykopl vysoko do vzduchu a trefil se do ruky, ve které byl nůž. Měl na sobě tenisky a

přál si, aby to byly pracovní boty s ocelovými špičkami, ale jeho namíření a načasování téměř vyrovnaly

to, co tenisky postrádaly, a nůž odlétl a muž zařval bolestí.

„Dobře,“ řekl, ukročil o kousek zpět a třel si zápěstí. „Dobrý, vyhráls. Padám.“

A začal couvat.

„Já si to nemyslím,“ řekl Keller a šel za ním. Chlap se otočil, připravil k souboji, a jak se Keller skrčil,

vyrazil do útoku. Keller se narovnal a praštil muže do brady, a když mu hlava odlétla dozadu, Keller senatáhl a chytil ji, jednou rukou popadl mastné žluté vlasy a druhou zachytil drsnou bradu.

Keller nemusel přemýšlet o tom, co přijde pak. Jeho ruce věděly, co mají udělat, a také to udělaly.

Pustil muže, nechal tělo sklouznout na zem. O pár metrů dál seděla na zemi žena, zírala na něj s

otevřenými ústy a ramena se jí zvedala a klesala.

Je načase jít, pomyslel si. Je načase otočit se a vklouznout do noci. Až se žena vzpamatuje, on už bude

pryč. Kdo byl ten maskovaný muž? Proč, nevím, ale nechal tu stříbrnou kulku…

Došel k ženě a napřáhl ruku. Vzala ho za ni a on jí pomohl vstát.

„Panebože,“ hlesla. „Právě jste mi zachránil život.“

Jestli existovala nějaká vhodná odpověď, Keller ji neznal. Jediné, které ho napadaly, začínaly Ale, houby.

Stál tam, tvářil se jako Ale, houby, a žena od něj odstoupila, koukla se na něj a pak se zahleděla na

muže, který jí ležel u nohou.

„Musíme zavolat policii,“ řekla.

„Myslím, že to není nejlepší nápad.“

„Copak nevíte, kdo to je? Tohle musí být ten chlap, co před třemi dny v Audubon Parku zabil tu zdravotní

sestru, znásilnil ji a desetkrát nebo dvacetkrát bodl. Odpovídá popisu. A není to první žena, kterou napadl.

Chtěl mě zabít!“ „Ale teď jste v bezpečí,“ opáčil. „Ano, a díky bohu za to, ale to neznamená, že ho můžeme nechat jen tak odejít.“ „Myslím, že to není moc pravděpodobné.“ „Jak to myslíte?“ Podívala se lip. „Co jste mu to udělal? Je…”

„Obávám se, že ano, ano.“

„Ale jak je to možné? Měl nůž, vy jste ho viděl, musel měřit aspoň třicet centimetrů.“

„Ne tak docela.“

„Skoro ano.“ Všiml si, že už je skoro v pořádku, vzpamatovala se rychleji, než čekal. „A vy jste měl jen

holé ruce.“

„Na rukavice je moc horko.“

„Teď vám nerozumím.“

„To byl takový vtip,“ řekl Keller. „Řekla jste, že jsem měl holé ruce, a já řekl, že je moc teplo na rukavice.“

„Aha.“

„Nebyl to moc dobrý vtip,“ připustil, „a když jsem ho vysvětlil, moc jsem tomu nepomohl.“

„Ne, prosím, nezlobte se, moc mi to teď nemyslí. Chtěla jsem říct, samo sebou, že vy jste neměl nic v

ruce.“

„Měl jsem nákupní tašku,“ řekl, našel ji a zvedl. „Ale tu jste nemyslela.“ „Myslela jsem něco jako, však víte, zbraň nebo nůž.“

„Ne.“

„A on je mrtvý? Vy jste ho skutečně zabil?“

Tvářila se neproniknutelně. Udělalo to na ni dojem? Byla vyděšená? Nedokázal to poznat.

„A vynořil jste se tu jen tak, odnikud. Kdybych byla nějaká pánbíčkářka, asi bych si myslela, že jste anděl.

No?“ „No co?“

„No, jste anděl?“

„To ani trochu.“

„Neurazila jsem vás, že ne? Když jsem řekla ‚pánbíčkářka’?“

„Ne.“

„Takže mám dojem, že vy sám nebudete taky žádný pánbíčkář, protože jinak byste se urazil. Díky bohu

za to. To byl vtip.“ „Myslel jsem si to.“

„Není to moc k smíchu,“ řekla, „ale na nic lepšího se teď nezmůžu, s holýma rukama. Ha! Tak jste se

usmál, co?“ „Ano.“

Nadechla se. „Víte,“ prohlásila, „i když je mrtvý, stejně bychom měli zavolat policii, ne? Nemůžeme hotady jen tak nechat, aby ho sebrali popeláři. Mám telefon v kabelce, jen vytočím 911.“

„Prosím, nedělejte to.“

„Proč? Od toho tady přece jsou, ne? Nemohou možná zabránit zločinům nebo chytat kriminálníky, alekdyž je zavoláte, tak přijedou a postarají se o to. Proč nechcete, abych…“

Odmlčela se sama od sebe, podívala se na něj, a on viděl, jak to, co vidí, vstřebává, viděl, jak jí toproniká do mozku. Položila si ruku na ústa a zůstala na něj zírat.

Sakra.

„Jste v bezpečí,“ uklidňoval ji.

„Ano?“

„Ano.“ „Ale…“

„Podívejte,“ začal, „nezachránil jsem vám život, abych vás mohl zabít já sám. Nemusíte se mě bát.“ Podívala se na něj, zamyslela se a přikývla. Byla starší, než si předtím myslel, bylo jí hodně přes třicet.

Hezká žena s tmavými vlasy, které jí spadaly na ramena.

„Já se nebojím,“ řekla. „Ale vy jste…“

„Ano.“

„A jste tady v New Orleans.“

„Jenom dneska.“

„A pak…“

„Pak pojedu někam jinam.“ V dálce zaslechl kvílení sirény, ale kam mířila a jestli to byla sanitka nebopolicejní auto, to se nedalo poznat. „Nemůžeme tady jen tak stát,“ řekl. „Ne, jistěže ne.“ „Doprovodím vás k vašemu autu,“ nabídl jí, „a pak zmizím z vašeho života i z vašeho města. Nemůžu vámříct, co byste měla dělat, ale kdybyste mohla prostě zapomenout, že jste mě někdy viděla… “

„To by mohlo být těžké. Ale neřeknu nic, jestli jste to myslel takhle.“ Přesně takhle to myslel.

Odešli z parku a vyrazili po Camp Street. Siréna – sanitka, policie, jedno nebo druhé – utichla někde v

dálce. Zena po dlouhé době prolomila ticho, když se zeptala, kam pojede dál, a než si rozmyslel, co

odpoví, řekla: „Ne, neříkejte mi to. Ani nevím, proč jsem se zeptala.“

„Nemohl bych vám to říct, ani kdybych chtěl.“

„Proč ne? Ach, protože to nevíte. Hádám, že musíte počkat, dokud vám neřeknou, kam máte jet dál.

Usmíváte se, copak jsem řekla něco směšného?“

Zavrtěl hlavou. „Jsem tady sám,“ odpověděl. „Nikdo mi neřekne, co mám dělat dál.“

„Já myslela, že patříte ke spiknutí.“

„Asi tak jako pěšák v šachovém turnaji.“

„Tomu nerozumím.“

„Ne, jak byste taky mohla. Nejsem si jistý, jestli na tom je něco, čemu by se dalo rozumět. Kde máte

zaparkované auto?“

„V garáži,“ řekla. „Neměla jsem stání, tak jsem se šla projít. Bydlím pár bloků odsud.“

„Aha.“

„A nemusíte mě doprovázet až domů, vážně ne. Nic se mi nestane.“ Ostře se zasmála a zmlkla. „Právějsem se chystala říct, že tohle je bezpečná část města, a ona vážně je. Asi spěcháte, abyste se dostal…

no, tam, kam pojedete.“

„Měl bych.“

„Ale nespěcháte?“

„Ne,“ řekl. Byla to pravda, nepospíchal a přemítal, proč tomu tak je. Mlčeli, prošli kolem dalšíhodvoupatrového hrázděného domu s verandou a balkonem nad ní. Houpací křeslo, říkal si, a skleniceledového čaje a někdo, s kým se dá povídat.

Aniž by to plánoval, řekl: „Ne že byste měla nějaký důvod mi věřit a ne že by to bylo důležité, ale já tohomuže v Iowě nezabil.“

Nechala jeho slova viset ve vzduchu a on přemítal, proč je potřeboval vyslovit. Pak tiše odpověděla:„Věřím vám.“

„Proč byste mi měla věřit?“

„Nevím. Proč jste se právě popral s tím chlapem a zabil ho a zachránil mi život? Policie vás hledá všude.Proč byste tak riskoval?“

„O tom jsem přemýšlel taky. Z pohledu sebezáchovy to byla dost velká pitomost. A to jsem taky věděl, alestejně to nebylo k ničemu. Prostě jsem… zareagoval.“

„Jsem ráda, že jste to udělal.“

„Já taky.“

„Vážně?“ Místo aby odpověděl, řekl: „Od té vraždy v Des Moines, od chvíle, co jsem viděl svou fotku na CNN, pořádjen utíkám. Jezdím sem a tam, spím v autě, spím v levných motelích, spím v kinech. Jediný člověk, nakterém mi skutečně kdy záleželo, je mrtvý a jediný majetek, kterého jsem si cenil, je pryč. Celý život jsemsi vždycky myslel, že se věci vyřeší a já se z toho dostanu, a celá léta to tak bylo a já se z nich dostával a

připadá mi to, jako že je ta struna už hodně ohraná. Dřív nebo později uklouznu nebo dřív nebo později

budou mít štěstí a chytí mě. Jediná dobrá věc na tom je ta, že budu moct přestat utíkat.“

Nadechl se. „Nechtěl jsem tohle všechno říkat,“ potřásl hlavou. „Ani nevím, kde se to vzalo.“

„Není to jedno?“ Zastavila se a otočila se k němu. „Řekla jsem, že vám věřím. Že jste to neudělal.“

„A já myslím, že jsem řekl, že to je jedno. Ne že mi věříte, to není jedno, i když nevím, proč by mělo. Ale

jestli jsem to udělal, nebo ne, to je jedno.“

„Ale ovšemže není! Jestli to hodili na nevinného člověka…“

„Hodili to na mě, dobře. Ale je hodně přehnané tvrdit o mně, že jsem nevinný.“

„Ten chlap v parku, to nebyl první člověk, kterého jste zabil, že?“

„Ne.“

Přikývla. „Počínal jste si hodně zručně,“ řekla. „Vypadalo to, jako byste už něco takového někdy dělal.“

„Odstěhovala jsem se z New Orleans před několika lety. To je neobvyklé, protože většina lidí, kteří se tunarodí, nikdy neodjede. Město člověka chytne.“

„To chápu.“

„Ale já se musela dostat pryč,“ řekla, „a odstěhovala jsem se. A pak jsem se vrátila, hned po Katrině, kdyžodjela půlka města. Věřte mi, přijela jsem, abych všechno vrátila zpátky.“

„Co vás přivedlo nazpátek?“

„Táta. Umírá.“

„To je mi líto.“

„Jemu taky. Nechtěl jít do hospiců. Odmítl při hurikánu evakuaci a řekl, že propadne peklu, jestli budemuset odejít z domova. Narodil jsem se v tomhle domě, chére, a sakra tu taky umřu.’ Ve skutečnosti senarodil v porodnici, jako většina lidí, ale hádám, že člověk může přehánět, když ho zaživa žere rakovina.Snažila jsem se vymyslet, co bych měla se svým životem udělat, co by bylo důležitější než pečovat o něj a

nechat ho umřít doma, a na nic jsem nepřišla.“

„Nejste vdaná.“

„Už ne. A vy?“

Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem nebyl.“

„Moje manželství vydrželo rok a půl. Žádné děti. Já měla akorát práci a byt a klidně jsem to tedy mohla

opustit. Teď pár dní v týdnu učím, supluju, a najímám si jednu dívku, aby o tátu pečovala, když jsem v

práci. V práci si vydělám tak na to, abych ji zaplatila, ale je to zpestření.“

Chere, pomyslel si. Jako ta zpěvačka? Nebo je to zkráceně Sharon nebo Shery nebo Cheryl, tak něco?

Jako kdyby to bylo nějak důležité.

„Tamhle v dalším blokuje můj dům. Ten s těmi azalkami a rododendrony vepředu, jsou tak přerostlé, že

zakrývají dolní verandu. Měly by se ostříhat, ale nevěděla bych, kde začít.“

„Vypadá to hezky. Trochu divoké a nezkrocené, ale i tak je to hezké.“

„Má postel v pokoji, v přízemí, původně to byl obývák, ale nemusí se tak namáhat po schodech, a já si zestejného důvodu udělala spaní v pracovně. Celé patro máme tedy prázdné a nedokážu si vzpomenout,kdy tam naposledy někdo byl.“

„Jenom vy dva v tak velkém domě?“

„Dneska večer budeme tři,“ řekla, „a vy budete mít pro sebe celé první patro.“

Čekal v předsíni, když se šla kouknout na otce. „Přivedla jsem domů jednoho muže, tati,“ slyšel, jak říká.

„Ty jsi ale mrška čilá.“

„Nic takového,“ řekla. „Ty jsi dědek, co myslí jen na neslušné věci. Tenhle pán je kamarád PearlaO’Byrnea, potřebuje někde pobýt. Bude nahoře, a jestli to klapne, mohl by si pronajmout přední pokoj.“

„Jen ti to bude přidělávat práci, chere. Netvrdím, že by se ty peníze nehodily.“

Keller si připadal, jako kdyby poslouchal za dveřmi, a tak odešel, aby je neslyšel. Právě si prohlíželzarámovanou rytinu koně, který přeskakuje překážku, když se vynořila ze dveří a vedla ho do kuchyně.

Uvařila konvici kávy, a jakmile překapala, nalila ji do dvou velkých hrnků, které postavila na stůl společněs miskou s cukrem a konvičkou na smetanu. Řekl, že radši kávu černou, a ona řekla, že ona také, a vrátila

smetanu do ledničky. Při kávě si povídali a pak prohlásila, že má Keller určitě hlad, a nedala si vymluvit,že mu udělá obložený chleba.

Kdysi, před lety, když úplně umíral touhou po zvuku, si koupil vycpané zvíře, plyšového psíka, kteréhovozil s sebou asi týden či dva, aby měl s kým mluvit. Pes byl dobrý posluchač, nikdy mu neskákal do řeči,jenom všechno vnímal, ale nebyl v téhle roli o nic lepší než tato žena teď. Mluvil, dokud nedopili kávu, anenamítal, když udělala další, a povídal dál.

„Přemýšlela jsem, co máte v té tašce,“ řekla, zatímco vyprávěl o tom, jak si chtěl změnit vzhled. Ukázal jízastřihovač a barvu na vlasy. Zastřihovač bude asi fungovat dobře, řekla, i když by bylo těžké, aby ho člověk použil na vlastní hlavu. A pokud jde o barvu na vlasy, myslela si, že s ní bude hrozně riskovat.Může zafungovat tak, že změní šedé nebo bílé vlasy na slibovaný odstín světle hnědé, ale když ji použijena tak tmavé vlasy, jaké má, tak může skončit se skoro mandarínkovým odstínem.

Pak mu řekla, že tmavé vlasy se na Šedo obarvit nedají. Můžete si na ně třeba na maškarní ples nebo dodivadelní role nastříkat něco, co je v podstatě šedá barva. Vymyje se to, takže to budete musetobnovovat po každém mytí, nebo i když zmoknete, a paruka by byla jednodušší a daleko efektivnější.

Řekl, že ho paruka napadla, ale zavrhnul ji, a ona přikývla a souhlasila, že se muž s parukou vždycky

pozná. Opravdu vždycky? Když to ošálí nositele, nikdo se nikdy nedoví, koho dalšího to ošálilo taky.

„Barvím si vlasy,“ řekla najednou. „Poznal byste to?“

„To myslíte vážně?“

Přikývla. „Začala jsem před šesti, sedmi lety, když jsem si našla první šediny. Všechny ženy v mojí rodiněšedivějí brzo, mají takové ty nádherné šedivé vlasy a všichni říkají, že vypadají jako královny. Řekla jsemsi, do háje, a začala jsem shánět značku Miss Clairol. Nikdy vlasy nenechám odrůst, takže nevím, jak bychbyla šedivá, kdybych to udělala, a když budu mít štěstí, nepřijdu na to nikdy. Opravdu jste to nepoznal?“

„Ne,“ řekl, „a pořád vám tak úplně nevěřím.“

Prohrábla si vlasy. „Dobarvovala jsem si je před týdnem, takže by to nemělo být vidět, ale když sepodíváte pořádně, možná najdete odrosty.“

Naklonila se k němu a on se jí zadíval do vlasů. Byly tam nějaké šedé u kořínků? Nedokázal to dobřepoznat, bylo těžké zaostřit na takovou vzdálenost, ale čeho si všiml, byla vůně jejích vlasů, čistá a svěží.

Narovnala se a v obličej i byla trochu zardělá. To je vší tou kávou, napadlo ho. Řekla: „Chcete, aby vásnikdo nepoznal, že ano? Mám pár nápadů. Promyslím si to a zítra uvidíme, co s tím můžeme udělat.“

„Dobrá.“

„Nechcete ještě kávu? Protože já už jsem měla víc, než bych měla vypít.“

„Já mám stejný pocit.“

„Ukážu vám váš pokoj,“ řekla. „Je to hezký pokoj. Myslím, že se vám bude líbit.“

Ráno se osprchoval v koupelně nahoře, pak si oblékl stejné šaty jako den předtím a sešel dolů. Mělasnídani na stole, byly tam půlky grapefruitů a francouzský toast se sirupem a po druhém šálku kávy vyjela

z garáže s Fordem Taurus a dovezla ho na místo, kde zaparkoval Sentru. Měl na ní lístek od policie, tožena předpovídala, ale co zmůžou, když ho nezaplatí? Pošlou obsílku do polorozbořené farmy vevýchodním Tennessee?

Jel za ní zpátky domů a zaparkoval v její garáži, jak mu řekla, zatímco nechala svého Tauruse napříjezdové cestě. „Zůstanete tady nějakou dobu,“ řekla mu při snídani a on odpověděl, že by se vsadil, žeona skutečně dokáže donutit malé děti, aby ji poslouchaly. Omluvila se, že jestli ho buzeruje, tak je tohrozné. „Ale když jste mi zachránil život, ani jsem necekla,“ řekla. „Tak mě nerozesmutňujte, když vám tu

laskavost chci vrátit, slyšíte?“

„Ano, pančelko.“

„Tak je to lepší,“ přikývla. „To je ale legrační. Ano, pančelko.“

„Co chcete, chére. Je tohleto lepší?“

„Kdypak se z vás stal Neworleánec?“

„Prosím?“

„Když jste mi řekl chére.“

„Tak se jmenujete, ne? Nebo ne? Tak vám říká váš otec.“

„Takhle tady říká každý každému,“ řekla. „V New Orleans. Je to francouzský a znamená to drahoušku.Když si objednáte dušené maso k obědu, stará paní, která vám ho přinese, je schopná vám říct chére“

„Servírka v restauraci, kam chodím v New Yorku, říká každému hon.“

„To je stejné,“ řekla.

Ale neřekla mu, jak se jmenuje. A on se nezeptal.

Seděl u kulatého kuchyňského stolu na jedné z dubových židlí s nízkým opěradlem a oblými opěrkami proruce a ona si hrála na holičku. Košili měl sundanou a přes ramena mu přehodila prostěradlo. Měla na sobě

vybledlé džíny a bílou pánskou košili s vyhrnutými rukávy a vypadala trochu jako bojovnice na nějakémvlasteneckém plakátu z druhé světové války, jenom pušku vyměnila za elektrický zastřihovač odWalgreen’s.

Keller v New Yorku chodil ke stejnému holiči už skoro patnáct let. Jmenoval se Andy, měl vlastní holičstvíse třemi křesly a jednou za rok odletěl domů do Sao Paula, aby navštívil příbuzenstvo. Nic jiného o němKeller nevěděl, krom toho, že hojně konzumoval mátové bonbony, a nepředpokládal, že Andy toho víhodně o něm, protože jeho měsíční návštěvy byly relativně mlčenlivé a Keller skoro pokaždé v křesleusnul a probudil se, až když mu Andy otřel krk a poklepal na opěradlo židle.

Nečekal, že si teď zdřímne, ale pak si uvědomil, že mu žena říká, že už může otevřít oči. Udělal to a onaho odvedla přes halu do koupelny, kde si dlouze a pečlivě prohlížel svůj odraz v zrcadle. Obličej, který sena něj díval, byl jeho, to bylo jasné, ale vypadal hodně jinak než všechno, co kdy v zrcadle viděl.

Vlasy měl dřív rozcuchané, ale teď byly krátké, ovšem nevypadalo to jako vojenský sestřih. Byly dostdlouhé na to, aby přiléhaly k hlavě, a ona je vytvarovala do jakéhosi univerzitního vzhledu. Už chybělo jen

tvídové sportovní sako, pletená kravata a dýmka a mohl by vypadat skoro jako nějaký profesor.

Uvědomil si, že mu neostříhala jen vlasy. Celo měl vyšší a hranice vlasů mu končila nad spánky.Zastřihovačem vytvořila iluzi delšího mužského plešatění, a tak mu přidala dobrých deset let. Zkusil sirůzné výrazy, usmíval se a mračil, dokonce se i zachechtal na celé kolo a výsledek byl zajímavý. Připadalo

mu, že vypadá o hodně méně nebezpečně, méně jako člověk, který mohl zavraždit guvernéra, ale spíšjako důvěryhodný asistent, jenž mu píše projevy.

Vrátil se do kuchyně, kde právě luxovala. Vypnula vysavač, když ho uviděla, a on jí řekl, že si připadá jako

Rip Van Winkle ze staré povídky o cestování časem. „Když jsem se probudil,“ řekl. „byl jsem o deset letstarší. Vypadal jsem jako něčí milovaný starý strýček.“

„Nebyla jsem si jistá, jestli se vám to bude líbit. Taky mě napadlo pár věcí ohledně té barvy, ale ráda bych

počkala pár dní, než si oba zvykneme na to, jak to vypadá teď, a pak bude snazší přijít na to, co se dáještě udělat.“

„To zní rozumně, ale…“

„Ale znamená to, že tady zůstanete, to jste chtěl říct? Včera večer jste mluvil o tom, jak jste unavený z

utíkání.“

„To je pravda.“

„Nenapadlo vás, že je možná na čase přestat utíkat, když se vám konečně naskytla vhodná příležitost?Auto máte zaparkované v garáži. Nikdo ho nemůže vidět, ale je tady, kdykoli byste ho potřeboval. Můžete

mít ten horní pokoj, na jak dlouho chcete. Nikdo jiný ho nepoužívá a tam nahoře nebudete nikomupřekážet. Nemám problém uvařit jednu porci navíc, a když si začnete připadat provinile kvůli tomu, že mě

využíváte, tak vám dovolím, abyste mě občas vyvedl někam na večeři. Vsadím se, že znám párrestaurací, které by se vám mohly zamlouvat.“

„Mohl bych si pořídit novou identitu,“ řekl. „Řidičák, dokonce i pas. Je to složitější, než to bývalo, protožeběhem posledních pár let všechno zpřísnili, ale pořád se to dá udělat. Jen to chvíli trvá.“

„Co přesně máte,“ řekla, „kromě času?“

Vyklidila mu komodu a skříň v ložnici, naplnila přitom dva pevné pytle šaty, o kterých přísahala, že je uždvacet let nikdo neměl na sobě. „Tohle všechno už mělo dávno jít z domu,“ řekla. „Budete mít dost místana svoje věci, viďte.“

Jeho věci, všechno, co na světě měl, se vešlo do malého kufříku a nákupní tašky. Měl tam skoro dostmísta na to, aby každý oděv měl vlastní zásuvku.

Později musela jít ven a přemítala, jestli by neměl zůstat dole, aby slyšel, kdyby volal její otec. „Většinučasu prospí,“ vysvětlovala, „a když je vzhůru, tak si tak nanejvýš povídá s televizí. Dokáže si dojít nazáchod a nemá rád, když mu někdo pomáhá, ale kdyby náhodou upadl…“

Keller seděl v kuchyni a četl si noviny, a když je dočetl, došel si nahoru pro knihu z knihovny v hale, kterámu předtím padla do oka. Byl to western od Loren Estlemanové o nějakém kočovném katovi, a tak sedělv kuchyni, četl si a pil kávu, dokud starý pán nezavolal.

Sel dovnitř a našel muže, který seděl v posteli, měl rozepnutý pyžamový kabátek a mezi dvěma prstypravé ruky držel dýmající cigaretu. Ve tváři se mu zračila nemoc. Keller přemítal, jaký typ rakoviny mužmá a jestli je nějak spojená s kouřením a zda smí kouřit. Pak se zeptal sám sebe, jestli na tom v tomhlestadiu vůbec záleží.

„Je to rakovina jater,“ prohlásil muž, jako by mu četl myšlenky. „Kouření s tím nemá nic společného. No,skoro nic. Věřte doktorům, kouření může za všechno, zatraceně. Kyselej déšť, globální oteplování, za

všechno. Je tu moje dcera?“

„Vyběhla ven.“

„Vyběhla ven? To jste řekl hezky. Neučí ty spratky, že ne? Obvykle sem zve nějakou barevnou holku, abyse o mě postarala, když učí.“

„Myslím, že šla nakupovat.“

„Stoupněte si sem, ať si vás můžu lip prohlídnout. Když je člověk starej a nemocnej, může sekýrovat lidi.Říkám tomu neadekvátní kompenzace. Myslíte hodně na smrt?“

„Někdy.“

„Člověk ve vašem věku? Přísahám, že jsem na ni ani nepomyslel, a teď to dělám. Řeknu vám to takhle:

moc na ni nemyslím. Spíte s ní?“

„Prosím?“

„To nemůže bejt nejtěžší otázka, kterou vám kdy kdo dal. S mojí dcerou. Spíte s ní?“

„Ne.“

„Že ne? Ale nejste teplej, že ne?“ „Ne.“

„Nevypadáte na to, ale podle mý zkušenosti se to někdy nedá poznat. Jsou lidi, co přísahají, že to poznají,ale já jim nevěřím. Líbí se vám tady?“ „Je to krásné město.“ „No, je to koneckonců New Orleans, že jo. Člověk si na to rychle zvykne, víte. Myslím na tenhle dům. Líbí

se vám?“ „Je moc pohodlný.“

„Zůstanete u nás nějakou dobu?“

„Myslím že ano,“ řekl; „Ano, myslím, že ano.“

„Jsem unavený. Myslím, že si zdřímnu.“

„Nechám vás být.“

Byl už mezi dveřmi, když ho mužův hlas zarazil.

„Až budete mít příležitost,“ řekl, „tak se s ní vyspíte. Jinak na to jednoho dne budete už moc starej. A paksi budete nadávat za každou příležitost, kterou jste promarnil.“

Následujícího dne se vydali do optiky na Rampart Street. Vetovala jeho plán opatřit si brýle na čtení,protože trvala na tom, že nebudou vypadat přirozeně, a když řekl, že nepotřebuje normální brýle,odpověděla, že bude překvapený. „A jestli vidíte skoro dobře,“ dodala, „tak vám dá skla skoro bez

korekce.“

Ukázalo se, že potřebuje jeden předpis na dálku a jeden na čtení. „Dvě mouchy jednou ranou,“ zaradoval

se optometrista. „Jinými slovy, bifokály.“

Ježíši, bifokály. Zkoušel si obroučky a jedny, které se mu líbily, byly vyrobené z těžké černé umělé hmoty.Podívala se na něj, rozesmála se, řekla něco o Buddy Hollym a odvedla ho k méně asertivním kovovýmobroučkám s oblými hranatými otvory pro čočky. Zkusil si je a musel připustit, že měla pravdu.

Existují obchody, kde vám udělají brýle za hodinu, ale tenhle k nim nepatřil. „Touhle dobou zítra,“objednal je muž. Pak si dali kávu a koblihy v Café du Monde a zastavili se uprostřed Jackson Square, aby

se podívali na ženu, která krmila holuby, jako kdyby jí šlo o život.

Zeptala se ho: „Četl jste noviny? Už přišly výsledky testů DNA. Byl to určitě ten muž, co znásilnil a zabil tusestřičku v Audubon Park.“ „To mě vůbec nepřekvapuje.“ „Ne, ale počkejte, co si myslí, že se stalo. Víte, jak mají duby větve až skoro na zemi?“

„Jsou to jediné stromy, které takhle rostou.“

„Je na ně opravdu hračka vylézt. Věří, že to takhle udělal, vyšplhal se na jeden strom, aby počkal, až

bude procházet nějaká oběť.“

„Myslím, že vím, kam to míří.“

„A pak, protože měl nějaký alkohol v krvi, ztratil rovnováhu, spadl a dopadl na hlavu, zlomil si vaz a

zemřel.“

„Svět je nebezpečné místo.“

„Ale trochu míň,“ řekla, „když tu už není.“

Jmenovala se Julia Emilie Roussardová. Napsala si to na předsádku jedné knihy, kterou si vypůjčil.

Trvalo mu dva dny, než jí tak řekl. Při všech rozhovorech, které vedli, nějak nikdy nebyla ta správnápříležitost, kdy mohl vložit její jméno do jedné ze svých vět.

Vyvedl ji na oběd, když pro něj vybrali brýle (s dárkovým koženým pouzdrem, na kterém bylooptometristovo jméno a adresa, a v pouzdru ležel naimpregnovaný kousek látky na čištění skel). Po cestědomů mu připomněla, že mluvil o dvou ztrátách, o jeho nejlepší přítelkyni a nejcennějším majetku. Kdobyla ta přítelkyně, zajímalo ji, a co byl ten majetek?

Odpověděl nejdřív na druhou otázku. Jeho sbírka známek, která byla pryč, když se dostal k sobě domů.

„Vy sbíráte známky? Doopravdy?“

„No, byl to jen koníček, ale bral jsem ho dost vážně. Věnoval jsem tomu spoustu času a taky jsem dotoho vrazil docela dost peněz.“ Pověděl jí trochu o své sbírce a o tom, jak ho dětský koníček znovu popadl

už jako dospělého.

„A ta přítelkyně?“

„To byla žena,“ řekl.

„Vaše manželka? Ne, říkal jste, že jste nikdy nebyl ženatý.“

„Nebyla to manželka ani přítelkyně. Nikdy to mezi námi nebylo fyzické, nebyl to takovýhle vztah. Asi bystemohla říct, že byla obchodní společnice, ale byli jsme si hodně blízcí.“

„Když říkáte obchodní společnice…“

Přikývl. „Zabili ji titíž lidé, kteří to hodili na mě. Snažili se, aby to vypadalo, jako že uhořela při požáru, alemoc se nesnažili. Založili požár, který by každý začátečnický vyšetřovatel okamžitě rozpoznal jakožhářství, a nechali jí dvě kulky v hlavě.“ Otřásl se. „Asi jim bylo jedno, co tomu budou říkat poldové. Tedyne že by s tím někdo mohl něco udělat.“

„Stýská se vám po ní?“

„Pořád. To je asi ten důvod, proč tolik mluvím. Normálně bych to nedělal, takhle brzy po seznámení.Vlastně pro to jsou dva důvody, a jedním z nich je to, že se s vámi hrozně příjemně povídá, ale druhý je,

že jsem zvyklý mluvit s Dot a ona už není.“ „Tak se jmenovala? Dot?“

„Vlastně Dorothea. Vždycky jsem si myslel, že Dorothy, a buď jsem to myslel špatně, nebo to spletli vtěch novinách, protože Dorothea se objevovalo ve všech článcích o tom požáru. Ale všichni jí vždyckyříkali Dot.“

„Já nikdy neměla žádnou přezdívku.“

„Lidé vám vždycky říkají Julia?“ Tady to máme!

„Až na děti, ty mi musejí říkat slečno Roussardová. Vy jste mi poprvé řekl jménem, víte to?“

„Nikdy jste se mi nepředstavila.“

„Ne?“

„Předpokládal jsem, že máte doma doklady, ale nechtěl jsem čmuchat. Říkal jsem si, že mi to povíte, až

budete chtít.“

„Myslela jsem, že to víte. Prostě jsem to brala jako samozřejmost, že jsme o tom mluvili. Zachránil jste mi

život a já se dívala, jak tomu chlapovi lámete vaz, a pak jste mě doprovázel domů a pili jsme kávu vkuchyni. Jak to, že jste nevěděl, jak se jmenuju?“

„Otevřel jsem jednu knihu,“ řekl, „a tam to bylo. Kristepane.“

„Co je?“

„No jak jsem mohl vědět, že jste to vy? Možná jste tu knihu koupila v antikvariátě nebo se třeba dědí vevaší rodině.“

„Ne, jsem to já.“

„Julia Emilie Roussardová.“

„Oui, monsieur. Gest moi.“

„Francouzka?“

„Z tátovy strany, Irka z máminy. Říkala jsem vám, že umřela mladá, ne?“

„Řekla jste mi, že brzy zešedivěla.“

„A taky brzy zemřela. Bylo jí šestatřicet a jednoho večera vstala od stolu a šla rovnou do postele, protože

měla pocit, že má horečku, a další den ráno byla mrtvá.“

„Panebože.“

„Virová meningitida. Byla jednoho dne zdravá a další den byla mrtvá. Myslím, že táta vlastně nikdynepochopil, co se mu stalo. Jí taky, samozřejmě, ale taky jemu. A mně, a mně bylo tehdy jedenáct.“Podívala se na něj. „Teď je mi třicet osm. Jsem o dva roky starší než ona, když zemřela.“

„A nemáte ani jeden šedivý vlas.“

Zasmála se, jak jí to udělalo radost. Řekl, že je o něco starší, a ona mu řekla, že na to vypadá. „S vašímnovým sestřihem,“ řekla. „Myslím, že ty vlasy odbarvíme a pak obarvíme na hezkou střední hnědou. Kdyžse vám nebude líbit, jak to bude vypadat, vždycky to můžeme obarvit zase zpátky na tu barvu, co máteteď.“

Ale vyšlo to dobře. Myši hnědá, nazvala to Julia a řekla, že ženy, kterým příroda nadělila tuhle barvu, se jíčasto chtějí zbavit. „Protože je taková nijaká, víte? Nepřitahuje pozornost.“

Dokonalé.

Jestli si její otec vůbec někdy všiml nějakého rozdílu, nepřipadalo mu vhodné, aby to nějak komentoval.Když si Keller prohlížel vlasy v zrcadle, usoudil, že světlejší barva víc odpovídá profesorskému vzhledu,který ohromně posílily ještě ty bifokální brýle. Jak si teď na brýle zvykal, zjišťoval, že jsou naprostoskvělé. Vlastně je ani moc nepotřeboval, vystačil si dobře i bez nich, ale nebylo pochyb, že s nimi lépeviděl na dálku. Když se procházel po St. Charles Avenue, už dokázal dobře rozeznat cedule na ulicích, nakteré musel dřív mžourat.

Šel na tu procházku, zatímco Julie učila, a na pana Roussarda přišla dohlédnout buclatá snědá žena, kteráse jmenovala Lucille. Když Julia přišla domů, čekal na ni na předním zápraží. „Je to zařízené,“ řekla.

„Lucille souhlasila, že se zdrží, takže si můžeme vyrazit do kina a na příjemnou večeři.“

Kino byla romantická komedie s Hughem Grantem v roli Caryho Granta. Večeře se odbyla ve Francouzskéčtvrti, servírovali ji v místnosti s vysokým stropem číšníci, kteří vypadali skoro dost staří na to, aby hráliDixieland jazz v Preservation Hall. Keller k večeři objednal láhev vína a oba si dali sklenku a shodli se, že

je moc dobré, ale zbytek v lahvi nechali nedopitý.

Vzali její auto, a když nadešel čas, aby jeli domů, podala mu klíčky. Byla teplá noc a ve vzduchu bylo cítit

tropy. Žhavá noc, pomyslel si. To bylo to správné slovo.

Po cestě domů oba mlčeli. Lucille bydlela nedaleko a nepřijala by svezení, a jen zavrtěla hlavou, když jí

Keller nabídl, že ji doprovodí.

Počkal v kuchyni, zatímco se Julia šla podívat na otce. Nedokázal klidně posedět a přecházel sem a tam,otevíral dveře, nakukoval do skříněk. Skoro všechno je dokonalé, myslel si, a ty se to teď chystáš zvorat.

Připadalo mu, že jí to trvá celou věčnost, ale pak přišla, stoupla si za něj a koukala mu přes rameno.„Všechny tyhle jídelní servisy,“ povzdechla si. „Věci se nahromadí, když rodina bydlí v tomtéž domě celouvěčnost. Jednou tady z toho uspořádám pouliční výprodej.“

„Je hezké bydlet v domě, který má historii.“

„Asi ano.“

Otočil se k ní a ucítil její parfém. Předtím žádnou vůni nepoužívala.

Přitáhl si ji blíž, políbil ji.

„Víš, s čím jsem si dělala starosti? Bála jsem se, že si nebudu pamatovat, jak se to dělá.“

„Myslím, že se ti to všechno vybavilo,“ usmál se. „Už to bylo před nějakou dobou, co?“

„To byla snad celá věčnost.“

„Já to mám stejně.“

„Ale no tak,“ řekla. „Ty, co jezdíš sem a tam po celé zemi, máš všude avantýry?“

„Při tom ježdění sem a tam, co jsem provozoval poslední dobou, jsem mluvil s jediným typem žen, a ty se

mě ptaly, jestli nechci větší porci hranolků. Přestav si, že by se tě na to zeptali v dobré restauraci. ‚Pane,

nechtěl byste větší porci toho kohouta na víně?’“

„Ale před Des Moines,“ pokračovala, „to bych se vsadila, že jsi měl v každém přístavu jinou holku.“

„To těžko. Snažím se vzpomenout si, kdy jsem naposledy byl… s někým. Můžu ti říct jen jedno, že to bylo

dávno.“

„Táta se mě ptal, jestli spolu spíme.“

„Právě teď?“

„Ne, ani se nepohnul. Myslím, že mu Lucille dovolila Makeťs Mark. Doktor nechce, aby pil, ale takynechce, aby kouřil, a já si říkám, že je to asi jedno. Ne. To bylo před pár dny. ‚Ty a ten hezkej mladík,spíte spolu, chéreT Pro tátu jsi pořád ještě mladík i přitom, jak jsem ti udělala vlasy.“

„Mě se ptal taky.“

„Ale ne!“

„Když jsi mě s ním nechala poprvé samotného. Šel rovnou k věci a zeptal se mě, jestli s tebou spím.“

„Nevím, proč by mě to mělo překvapovat. To je celý on. Co jsi řekl?“

„Že ne, samozřejmě. Co je na tom tak legračního?“

„No že to není to, co jsem mu řekla já.“

Podepřel se na lokti a zíral na ni. „Proč byl proboha…“

„Protože jsem mu nechtěla říct něco a potom se k tomu vracet a vykládat mu zase něco jiného. Ale no

tak, netvrď mi, že jsi nevěděl, že se to stane.“

„No, dělal jsem si jisté naděje.“

„No, dělal jsem si jisté naděje! Musel jsi to vědět, když jsi mě pozval na večeři.“

„Tou dobou,“ řekl, „to byly už velké naděje.“

„Bála jsem se, že se o něco pokusíš hned ten první večer. Když jsem tě sem pozvala, abys tu zůstal, tak

mě napadlo, že by sis mohl myslet, že to je víc než pozvání. To mě napadlo, jen co jsem ti to řekla. Alebylo to to poslední, po čem jsem tenkrát toužila.“

„Po tom, co se stalo v parku? To by bylo to poslední, co bych ti navrhoval.“

„Já chtěla jenom,“ pokračovala, „udělat laskavost člověku, co mi zachránil život. Až na to…”

„Až na co?“

„No, tenkrát jsem si to neuvědomovala. Ale když se podívám zpátky, asi bych si tě netáhla domů, kdybys

nevypadal fakt hezky.“ „Hezky?“

„S hlavou plnou rozcuchaných tmavých vlasů. Neboj, teď jsi ještě hezčí.“ Natáhla se, aby ho pohladila povlasech. „Mám jenom jeden problém. Nevím, jak ti mám říkat.“

„Aha.“

„Vím, jak se jmenuješ, nebo aspoň znám ta jména, která píšou v novinách. Ale neřekla jsem ti jménemani jsem se tě nezeptala, jak ti mám říkat, protože nechci před ostatními říct něco špatně. A tys mluvil otom, že si opatříš nové doklady.“

„Ano, chci s tím začít.“

„Takže ještě nevíš, jaké jméno to bude, co? Tak já počkám, dokud si to nerozmyslíš, a chci ti začít rovnou

říkat tvým novým jménem.“

„To zní rozumně.“

„Bylo by ale hezké, kdybych ti nějak mohla říkat v intimních chvilkách,“ navrhla. „Když jsi mě oslovil

jménem, musím přiznat, že mě trochu zamrazilo.“

„Julie,“ řekl.

„V určitém kontextu to zní lip. Prostě nevím, jak ti mám říkat v takovýchhle chvílích. Asi bych mohla zkusit

cher, ale přijde mi to takové obecné.“

„Keller,“ odpověděl. „Můžeš mi říkat Kellere.“

Ráno vycouval z garáže a obcházel hřbitovy, dokud nenašel náhrobní kámen s nápisem, který mu poskytljméno dítěte mužského pohlaví, jež zemřelo jako malé před pětačtyřiceti lety. Opsal si jméno a datumnarození a další den zamířil do centra a poptával se, dokud nenašel matriku.

„Musím si všechno opatřit nové,“ řekl úřednici. „Měl jsem takový malý domeček v St. Bernarďs Parish,takže vám nemusím vysvětlovat, co se s ním stalo.“

„Řekla bych, že jste o všechno přišel,“ odpověděla žena.

„Nejdřív jsem jel do Galvestonu,“ vyprávěl, „a pak jsem zamířil k sestře v Altooně a zůstal jsem tam. Je to

v Pennsylvánii.“

„Mám dojem, že jsem o Altooně už někdy slyšela. Je tam hezky?“

„No, asi je to tam fajn,“ řekl, „ale ještě lepší je být doma.“

„To je vždycky dobré, být doma,“ souhlasila. „Tak kdybyste mi řekl jméno a datum narození – aha, vy tomáte všechno napsané, To vždycky ušetří práci s tím, jak se to píše, ne že by Nicholas Edwards byl tak

obtížný.“

Odešel domů s kopií rodného listu Nicholase Edwardse a do konce týdne si odbyl test v autoškole a zaodměnu získal louisianský řidičák. Spočítal si hotovost a polovinu z toho použil na založení bankovníhoúčtu, přičemž jako průkaz totožnosti předložil nový řidičák. Úředník na hlavní poště měl formuláře nažádost o pas, a tak jednu vyplnil a společně s poukazem na poplatek a dvěma fotografiemi ji odeslal doúřadu ve Washingtonu.

„Nick,“ řekla Julia, když se dívala z jeho obličeje na fotku na řidičáku a pak se koukla zase na něj. „Nebo

se ti víc líbí Nicholas?“

„Přátelé mi říkají pane Edwardsi.“

„Myslím, že tě budu představovat jako Nicka,“ řekla, „protože tak ti lidi stejně budou říkat. Ale já ti buduříkat Nicholasi.“

„Když myslíš.“

„Myslím,“ řekla a chytla ho za ruku. „Ale až budeme nahoře, tak ti hned řeknu Kellere.“

Chodila s ním nahoru každý večer, pak se vrátila do své postele v pracovně v přízemí, kdyby ji otec v noci

potřeboval. Oběma se při tomto nuceném odloučení stýskalo, ale když o tom Keller přemýšlel, přišlo mu,že se docela rád budí sám. Měl podezření, že Julia má stejný pocit.

Jedné noci, když se domilovali, ale ještě než vyklouzla z jeho postele, zmínil se o něčem, o čem užnějakou dobu přemýšlel. „Docházejí mi peníze,“ řekl. „Neutrácím moc, ale nemám žádný příjem a to, co

mi zbývá, mi moc dlouho nevydrží.“

Odpověděla, že nějaké peníze má, a on řekl, že o to vlastně nejde. Vždycky si za sebe platil a jinak to aninechtěl. Zeptala se, jestli právě proto den předtím sekal přední trávník.

„Ne, bral jsem si něco z auta,“ – pistoli, která byla stále v přihrádce na rukavice a již nakonec přestěhoval

do zásuvky v prádelníku – „a uviděl jsem tam sekačku. Předtím jsem si všiml, že je tráva přerostlá, takjsem šel a posekal ji. Nějaký starý pán s tím hliníkovým chodítkem mě chvíli pozoroval a pak se mězeptal, kolik za takovouhle práci dostávám. Pověděl jsem mu, že mi neplatí ani zlámanou grešli, ale že

musím spát s domácí paní.“

„Tos mu neřekl. Nebo jo? To sis vymyslel.“ „No, celé ne. Skutečně jsem posekal trávník.“

„A pan Leonidas se na tebe díval?“

„Ne, ale viděl jsem ho, tak jsem ho zapojil do toho příběhu.“

„No, to by bylo dobré, protože by to hned běžel povědět manželce a jeho žena by to rozhlásila půlceměsta, ještě než bys stačil vrátit tu sekačku do garáže. Co si s tebou jenom počnu, Kellere?“ „Ty už na něco přijdeš,“ řekl.

Ráno mu nalila kávu a řekla: „Přemýšlela jsem. Myslím, že si musíš sehnat práci.“ „Nevím, jak se to dělá.“

„Ty nevíš, jak se shání práce?“

„Nikdy jsem vlastně žádnou neměl.“

„Ty jsi nikdy…“

„Beru to zpátky. Když jsem byl na střední škole, pracoval jsem pro jednoho staršího kluka, vyklízel lidempůdy a sklepy, a skutečné peníze vydělával tím, že prodával, co jiní lidi vyhazovali. Já mu pomáhal.“

„A od té doby?“

„Od té doby jsem na to, co jsem dělal pro ty lidi, nepotřeboval kartičku sociálního pojištění. Abych

nezapomněl, Nick Edwards si o ni požádal. Měla by přijít poštou každým dnem.“

Chvíli přemýšlela. „Ve městě je teď spousta práce,“ řekla. „Umíš stavařinu?“

„Myslíš jako stavět domy?“

„Možná něco o trochu méně ambiciózního. Pracovat s partou řemeslníků, renovovat a přestavovat. Dávat

na zdi sádrokarton, tmelit a malovat, brousit podlahy.“

„Snad jo,“ řekl. „Na takovouhle práci asi nemusíš mít diplom z techniky, ale zřejmě ti pomůže, když víš, coděláš.“ „Nějakou dobu jsi dělal něco jiného, takže jsi trochu vyšel ze cviku.“ „To vypadá dobře.“ „A tam, odkud jsi, to dělali trochu jinak.“

„To taky. Vám jdou vymýšlet vlastní historky taky dost dobře, slečno Julie.“

„Když se mi něco povede,“ řekla, „nechají mě spát se zahradníkem. Myslím, že bych měla vyřídit pár

telefonátů.“

Dalšího dne se objevil na pracovišti, byla to úzká postranní ulička kousek od Napoleon Avenue.Dlouhodobý nájemník zemřel, byt v patře byl tedy prázdný a potřeboval uvnitř předělat. „Majitelka chce,abychom z toho udělali loft, jednu velkou místnost s otevřenou kuchyní,“ řekl mu stavitel, hubenýblonďák, který se jmenoval Donny. „Prošvihl jsi hlavní zábavu, bourání stěn. To ti povím, to je pocit.“

Teď měli půl bytu obloženou sádrokartonem a dalším krokem bude vymalovat stěny a strop, a až to bude

hotové, budou pracovat na podlahách. Jak mu to jde s válečkem a jaký má vztah ke štaflím? Štafle jsoufajn, řekl, a váleček bude taky v pořádku, i když to možná ze začátku nepůjde tak hladce. „Nepospíchej,“uklidňoval ho Donny. „Za chvilku se ti všechno vybaví. Doufám, že deset dolarů za hodinu je v pořádku,protože tolik platím.“

Keller začal se stropem, protože ho napadlo, že by se tak mělo postupovat, a váleček měl v ruce už dřív,když si maloval vlastní byt v New Yorku. Donny se na něj čas od času podíval a dal mu nějakou radu,většinou o tom, kam si postavit štafle, aby je nemusel tak často posouvat. Ale evidentně si vedl dobře, akdyž si udělal občas přestávku, mohl se dívat, jak ostatní přitloukají kusy sádrokartonu a tmelí spoje.Nevypadalo to vůbec složitě, ne, jakmile jste věděli, co máte vlastně dělat.

První den pracoval sedm hodin, a když odcházel, měl o sedmdesát dolarů víc než ráno a pozvání, abydorazil další den v osm hodin ráno. Trochu ho bolely nohy ze všeho toho lezení nahoru a dolů po žebříku,ale byla to příjemná bolest, jako ta, kterou máte po pořádném cvičení ve fitcentru.

Zastavil se po cestě domů, aby koupil květiny.

„To byla Patsy,“ řekla mu Julia, když zavěsila telefon. Patsy Morrillová, vzpomněl si, byla Juliinaspolužačka ze střední školy; jmenovala se Patsy Wallingsová, než se vdala, a Donny Wallings byl jejímladší bratr. Patsy zavolala, řekla mu Julia, aby vyřídila, že jí volal Donny a chtěl jí poděkovat, že mu

poslala Nicka.

„Říká, že toho moc nenamluvíš,“ hlásila, „ale že toho taky moc nezvoráš. ‚Není to chlap, kterýmu by semuselo všechno říkat dvakrát. To jsou podle Patsy jeho vlastní slova.“

„Vůbec jsem neměl páru, co dělám,“ usmál se, „ale když jsme měli pro dnešek hotovo, hádám, že jsemna to už docela přišel.“

Dalšího dne maloval o něco víc, dodělal strop a začal se stěnami a další den už tam byli tři, malovalivšichni a Donny mu dal štětec a přidělil mu lakování. „Máš totiž klidnější ruku než Luis,“ vysvětlil mu postraně, „a nepospícháš tolik.“

Když bylo domalováno a dolakováno, dorazil podle instrukcí v osm, ale byli tam jen oni dva, on a Donny.

Donny se mu svěřil, že dalších pár dní Luise nepotřebuje, protože nemá ani ponětí o broušení podlah.

„No já vlastně taky ne,“ řekl Keller.

Donnymu to nevadilo. „Aspoň ti to můžu vysvětlit anglicky,“ řekl, „a ty to pochopíš o hodně rychlejc než

Luis.“

Celá práce trvala dva týdny, a když bylo hotovo, byt vypadal nádherně, s novou otevřenou kuchyní anovými obklady v koupelně. Jediná část, která Kellerovi trochu vadila, bylo broušení dřevěných podlah,protože na to člověk musí nosit masku, aby nedýchal prach, a i tak mu zalezl do vlasů, šatů i do úst.Nerad by to dělal den co den, ale občas pár dní to nebyl zas takový problém. Pokládat dlažbu a obklady vkoupelně, to byla naprostá slast, a bylo mu líto, když tahle část práce skončila, a byl pyšný, jak to tam

vypadalo.

Majitelka se objevila několikrát, aby se podívala, jak práce pokračují, a když bylo hotovo, všechno siprohlédla a vyjádřila se, že je nadmíru spokojená. Dala jemu i Luisovi stodolarové spropitné a řeklaDonnymu, že zhruba za týden pro něj bude mít další práci.

„Donny říká, že za ten byt bude moct chtít patnáct set měsíčně,“ vyprávěl Julii. „Přitom, jak jsme toudělali.“

„Chtít to může, ale třeba dostane o trochu míň, nevím. Činže jsou teď divné. Mohla by za to dostat těch

patnáct set.“

„V New Yorku,“ řekl, „bys za takovýhle byt dostala pět nebo šest tisíc. A nikdo by ani nečekal, že vkoupelně bude keramická dlažba.“

„Doufám, že jsi o tom neřekl Donnymu.“

Ovšem že to neudělal, protože podle příběhu, který vyprávěli, byl Juliin přítel, což byla pravda, a přijel zaní z Wichity, což pravda nebyla. Říkal si, že se ho dříve či později někdo zeptá na život ve Wichitě, někdo,kdo to tam zná, a doufal, že tou dobou už bude o tom městě vědět něco víc než jen to, že se nachází

kdesi v Kansasu.

O pár dní později zavolal jeden Donnyho kamarád. Chystal se malovat, jenom zdi, protože strop byl vpořádku. Určitě to potrvá tři dny, možná čtyři, a mohl by zaplatit stejných deset dolarů za hodinu. Hodila

by se Nickovi ta práce?

Zvládli to za tři dny a měl celý víkend a ještě dva další dny volné, než se Donny zase ozval s tím, žepředložil nabídku na jednu zakázku a že ji dostal. Jestli prý by Nick mohl přijít hned další den ráno. Keller

si zapsal adresu a slíbil, že tam bude.

„Povím ti,“ řekl Julii, „začínám věřit, že si můžu takhle vydělat na živobytí.“

„Nevím, proč by ne. Když si já můžu vydělávat na živobytí učením ve čtvrté třídě…“

„Ale ty na to máš kvalifikaci.“

„Co, učitelský certifikát? Ty máš taky kvalifikaci. Jsi střízlivý, chodíš včas, děláš, co se ti řekne, mluvíšanglicky a nemyslíš si, že je tě na tu práci škoda. Jsem na tebe pyšná, Nicholasi.“

Zvykl si, že mu Donny i ostatní říkají Nicky, a začínal si i zvykat, že mu Julie říká Nicholasi. Pořád mu vposteli říkala Kellere, ale cítil, že se to změní, a to bylo v pořádku. Uvědomil si, že měl štěstí, že to jméno,

které našel na hřbitově sv. Patrika, bylo takové, že se s ním dalo vydržet. Nepřemýšlel o tom, kdyžmžoural na omšelé náhrobní kameny, šlo mu jen o to, aby sedla data, ale teď viděl, že si mohl vybratdaleko horší jméno, než je Nick Edwards.

Začal Julii dávat půl platu jako svůj podíl na nájmu a domácích výdajích. Nejdřív protestovala, že je tomoc, ale trval na svém, a ona se s ním o to moc nehádala. Na co potřeboval peníze, krom kupováníbenzinu do auta? (I když by nebyl špatný nápad našetřit si na nové auto, nebo aspoň na nové ojeté auto,

protože byl v klidu, jen dokud po něm někdo nebude chtít řidičák.)

Po večeři si vzali kávu ven na verandu. Bylo tam příjemně, dívali se, jak kolem procházejí lidé, dívali se,jak se vkrádá soumrak. Došlo mu, co Julia myslela tím přerostlým křovím. Keře byly příliš vysoké aponěkud příliš stínily, nešlo tam moc světla a výhled také nebyl nijak velký.

Asi by přišel na to, jak ho sestříhat. Jakmile bude mít volný den, uvidí, co by se s tím dalo dělat.

Jedné noci se milovali a ona mu potom do ticha řekla Nicholasi. Skutečně zajímavé na tom bylo, že sitoho ani nevšiml. Připadalo jí, že by mu tak správně měla říkat, v posteli i mimo ni, protože to vypadalo

jako jeho jméno.

Tohle jméno měl i na kartičce sociálního pojištění a na pase, které přišly poštou. Stejný den jako paspoštou přišla i výzva, aby si požádal o kreditní kartu. Učet byl předběžně schválen, jak psali z banky,takže se zamyslel, podle jakých kritérií ho asi předběžně schvalovali. Měl poštovní adresu a srdeční pulz, a

evidentně po něm nic jiného ani nechtěli. Leželi pod líně se otáčejícími lopatkami stropního ventilátoru a Keller řekl: „Mám dojem, že nakonec

nebudu muset prodat ty známky.“

„O čem to mluvíš?“

Zatvářila se poplašeně a on nedokázal pochopit proč.

„Myslela jsem, že jsi o ně přišel,“ řekla. „Myslela jsem, že jsi říkal, že ti ukradli celou sbírku.“

„To ano, ale koupil jsem pár vzácných známek v Des Moines, než to šlo všechno do háje. Nerad bych je

musel střelit, ale jiný pořádný majetek nemám. Auto stojí víc a dá se i snáz prodat, ale na to musíš mítčistý štít, a to já nemám.“

„Tys ty známky koupil v Des Moines?“

Vytáhl známky z horní zásuvky prádelníku, podařilo se mu najít pinzetu a rozsvítil lampičku na nočnímstolku, aby jí ukázal těch pět papírových obdélníčků. Dala mu pár otázek – jak jsou staré, kolik stojí, až jí

o nich nakonec pověděl všechno, i o okolnostech, za kterých si je pořídil.

„Měl bych spoustu peněz v hotovosti na cestu zpátky do New Yorku,“ řekl, „kdybych nevyplázl šest setdolarů za tohle. Tak mi zbývaly jen necelé dvě stovky. Ale tenkrát mi připadalo, že to je víc než dost,protože bych platil všechno kartou, včetně letu domů. Právě jsem ty známky zaplatil, když se ozvala ta

zpráva v rádiu.“

„Chceš říct, žes o té vraždě předtím neslyšel?“

„Nikdo o ní neslyšel, ne když jsem se přemlouval, abych koupil ty známky. Připadá mi, že Longford zrovnajedl gumové kuře s rotariány v momentě, kdy já parkoval auto u pana McCuea. Nenapadlo mě to hned,

myslel jsem, že to je jen souhra náhod, že jsem v Des Moines ve stejnou dobu, kdy tam zavraždí

významnou politickou osobnost. Měl jsem tam úplně jinou práci, přinejmenším jsem si to tedy myslel, a

no – co je?“ „Copak to nevidíš?“ „Nevidím co?“

„Tys toho člověka nezabil. Guvernéra Longforda. Tys ho nezabil.“

„No, abych nekecal, přijde mi, že jsem ti to říkal už docela dávno.“

„Ale ne, ty mi nerozumíš. Ty víš, že jsi to neudělal, a já vím, žes to neudělal, ale to, co víme my dva,

nestačí, aby tě všichni ti poldové přestali hledat.“

„Správně.“

„Ale jestli jsi seděl v nějakém krámku se známkami – kde jsi říkal, že to bylo?“

„V Urbandale.“

„V nějakém krámku se známkami v Urbandale v Iowě. Kdybys tam seděl přesně v ten moment, kdyzastřelili guvernéra, a jestli pan Jak se jmenuje seděl přímo naproti tobě…“

„McCue.“ „To je fuk.“

„Dřív se jmenoval Jak se jmenuje,“ řekl, „ale jeho přítelkyně mu řekla, že si ho nevezme, jestli si příjmenínezmění.“

„Přestaň, proboha, a nech mě domluvit. Tohle je důležité. Jestli jsi tam byl ty i on, a on si na to vzpomene

díky té zprávě v rádiu, tak copak to nedokazuje, že jsi nebyl v centru města a nestřílel na guvernéra? Žene? Proč ne?“

„Tu zprávu hlásili celý den,“ vysvětloval. „McCue si vzpomene na prodej a možná by si i vzpomněl, že seto stalo asi tou dobou, kdy slyšel o vraždě. Ale nebude schopen přesně přísahat, kdy to bylo, a i kdyby toudělal, žalobce z něj na místě pro svědky udělá idiota.“

„A dobrý obhájce…“

Ale zmlkla, když viděla, jak vrtí hlavou. „Ne,“ řekl tiše. „Je v tom něco, čemu nerozumíš. Řekněme, žebych mohl prokázat, že jsem nevinný. Řekněme, že McCue by mohl poskytnout svědectví, které by mě ztoho absolutně vysekalo, a když už o tom mluvíme, řekněme, že by se mohli objevit nějací dalšísvědkové, nějací spořádaní občané, a ti by mohli to jeho svědectví podpořit. Je to jedno.“

„Je to jedno. Ten případ se nikdy nedostane až k soudu. Já se toho nedožiju.“

„Policie tě zabij e?“

„Ne policie. Poldové, FBI, to je ten nejmenší problém. Policie nikdy nechytila Dot, nikdy ani nevěděli, že

existuje, a koukni se, co se jí stalo.“ „Kdo teda? Ach.“

„Správně.“

„Tys mi řekl, jak se jmenuje. Al?“

„Říkejte-mi-Al. Což jenom znamená, že se tak nejmenuje, ale bude to stačit, protože mu nějak říkatmusíme. Zajímalo by mě, jestli vůbec věděl, k čemu mě použije, když si mě poprvé najal. No, to je dalšívěc, která je jedno. Longford je mrtvý a já jsem ten, koho všichni hledají, ale jestli se ukážu, jsem pro Ala

prkotina. Když mě najde, je po mně. Jestli mě najdou dřív poldové, je pořád po mně.“

„Byl by schopný to zařídit tak, aby se to stalo?“

Přikývl. „Nic na tom není. Je docela šikovný, to je jasné. A není tak těžké zařídit, aby se něco staloněkomu v base.“

„To není…” „Fér?“

„Přesně to jsem chtěla říct. Ale kdo kdy řekl, že je život fér?“ „Někdo musel,“ odpověděl. „Někdy. Ale já to nebyl.“

O něco později řekla: „Co kdyby… ale ne, to je hloupost.“

„Co?“

„Je to jak z nějakého filmu. Nějaký chlap je obviněný a může se z toho dostat jedině tak, že ten zločinvyřeší.“

„Jako O. J. Simpson,“ přikývl, „prohledává všechna golfová hřiště po celé Floridě, aby našel skutečného

vraha.“

„Říkala jsem ti, že to je hloupost. Věděl bys vůbec, kde začít?“ „Možná na hřbitově.“

„Myslíš, že je mrtvý?“

„Myslím, že AI věří, že je v bezpečí, a tohle by bylo nejbezpečnější. Použil mě jako hejla, protože věděl, že

neexistuje stopa, která by mohla vést ode mě zpátky k němu. Ale skutečný střelec někoho znal, Ala nebo

někoho, kdo pro Ala pracuje, takže spojení existuje.“

„Jenže by ho nikdo nehledal, protože by si všichni mysleli, že skutečný vrah jsi ty.“

„Správně. A mezitím, jen aby si to pojistil proti možnosti, že by někdo zjistil, co se skutečně stalo, nebokdyby si vrah pustil pusu na špacír, protože by byl opilý nebo aby mohl snáz někoho sbalit…“

„To by fungovalo?“

„Asi by mohlo, s jistým typem žen. Jde o to, že jakmile byl guvernér po smrti, vrah přestal mít pro někohocenu, naopak se z něj stala přítěž. Kdybych měl hádat, řekl bych, že do osmačtyřiceti hodin po vraždě už

nedýchal.“

„Takže nehraje golf s O. J.“

„Ani náhodou. Ale mohl by se dělit o sendviče s burákovou pomazánkou a banány s Elvisem.“

Ten Čtvrtek narazili v práci na instalatérský problém. Vyžadovalo to vyšší úroveň odbornosti, než mělDonny, a tak skončili brzy a přenechali pole mistru instalatérovi z Metairie. Keller se vrátil rovnou domů,aby mohl říct Lucille, že si může vzít na zbytek dne volno, ale našel na přední verandě Julii. Poznal, že

plakala.

Nejdřív mu řekla, že je v kuchyni káva, a tak tam došel, nalil dva šálky, aby jí dal čas, ať se vzpamatuje.Přinesl kávu na verandu, když už trochu ožila.

„Dneska ráno málem umřel,“ povzdechla si. „Lucille není registrovaná sestra, ale má nějaký výcvik.Zastavilo se mu srdce a buď zase naskočilo, nebo ho oživila ona. Zavolala do školy, kde jsem pracovala, a

já se vrátila domů, a pak zavolala doktora; ten tu byl, když jsem přijela.“

„Říkala jsi skoro umřel. Je v pořádku?“

„Je naživu. Takhle jsi to myslel?“ „Asi ano.“

„Měl slabou mrtvici. Narušilo mu to řeč, ale není to moc špatné. Je mu jenom trochu hůř rozumět, alekdyž ho doktor chtěl vzít do nemocnice, vyjádřil se naprosto jasně, co chce.“

„On to nechtěl?“

„Řekl, že radši umře rovnou, a ten doktor je sám dost nerudný stařík, takže opáčil, že k tomu nejspíšdojde. Táta na něj vyjel, že stejně umře, a ten doktor se taky vztekal a že prý co je tedy špatného naumírání? Pak mu ten doktor dal injekci, aby si trochu odpočinul, ale myslím, že ho možná chtěl jenomumlčet, načež mi řekl, že ho teď musíme vzít do špitálu.“

„A co jsi mu řekla?“

„Že je táta dospělej chlap, který má právo rozhodnout se, v jaké posteli umře. No, nechtěl to ode mě

slyšet a já z toho měla tak hrozné výčitky, že jsem měla pocit, že by to ten doktor mohl snad i učit, kdybyse to mělo přidat do učebního plánu na medicíně. Jestli to tam už není.“

„Stála sis na svém?“

„Jo,“ přikývla, „a možná to byla nejtěžší věc, jakou jsem kdy udělala, a víš, co bylo to nejtěžší?“

„Zpochybňovat vlastní soud?“

„Ano! Stát si plně za svým a hádat se, přitom celou tu dobu mi v hlavě zněl takový ten hlásek, který vjednom kuse něco mlel. Jak to, že si myslím, že vím víc než doktoři, a jestli to nedělám jen proto, že chci,aby umřel, a netroufám si na doktora jen proto, že nemám dost kuráže, abych se postavila vlastnímutátovi? V hlavě jsem měla celou radu, která měla schůzi, všichni mlátili do stolu a hulákali jeden přes

druhého.“

„Teď odpočívá?“

„Spí, aspoň když jsem se naposled koukala. Jdeš tam? Jestli je vzhůru, možná tě ani nepozná. Doktor mi

řekl, abych se nelekala, že mu bude vynechávat paměť.“

„Nebudu si to brát osobně.“

„A taky mi řekl, že dostane další mrtvice. Kdyby neměl tu rakovinu, dali by mu něco na ředění krve.

Ovšem, kdyby byl v té zatracené nemocnici, tak by ty léky mohli hlídat, každou hodinu mu vyrovnávat

jejich hladinu, aby nevykrvácel nebo zase nedostal mrtvici a – Nicholasi, udělala jsem správnou věc?“

„Ctila jsi jeho přání,“ řekl. „Co je důležitějšího?“

Sel do obýváku a nemocniční zápach byl horší než obvykle nebo si to možná jen představoval. Nejdřív

nezaznamenal, že by starý pán dýchal, a myslel si, že už nastal konec, ale pak se dýchání vrátilo. Stál

tam, přemítal, jak by se měl cítit, co by si měl myslet.

Starý pán otevřel oči a zadíval se na Kellera. „Ach, to jste vy,“ řekl, hlas měl hrdelní, ale jinak jasný jakozvon. Pak se mu zavřely oči a zase upadl do bezvědomí.

Když Keller došel další den ráno do práce, vzal si stranou Donnyho a podal mu desetidolarovku. „Včera jsimi dal moc,“ upozornil ho. „Šedesát dolarů a dělali jsme jen pět hodin.“

Donny mu bankovku zase strčil zpátky. „Přidal jsem ti,“ vysvětlil. „Dvanáct dolarů za hodinu. Nechtěl jsemnic říkat před ostatními.“ Tím mínil Luise a čtvrtého muže, Dwayna. „Stojíš za to, kamaráde. Nechci, abyses koukal, jestli někde neroste zelenější tráva.“ Zamrkal. „Je ale fajn vědět, že jsi rovnej chlap.“

Keller počkal až po večeři, aby to řekl Julii, a přijal její blahopřání. „Ale nepřekvapuje mě to,“ řekla.„Patsyina matka neměla hloupé děti. Má pravdu, stojíš za to, a on je dost chytrý na to, aby o tebenepřišel.“

„Teď už mi chybí jen to,“ řekl, „abys začala vykládat, jakou mám v téhle práci budoucnost.“

„Možná to tak nevypadá. Asi neplatí kdovíjak ve srovnání s tím, co jsi dostával.“

„Dřív jsem trávil většinu času tím, že jsem čekal, až zazvoní telefon.

Když jsem pracoval, dostával jsem dobré peníze, ale srovnávat se to nedá. To byl jiný život.“

„To si dovedu představit. Nebo možná ne. Stýská se ti?“

„Bože, ne. Proč?“

„Nevím. Jen jsem myslela, že by tohle mohla být nuda, po životě, na který jsi byl zvyklý.“

Zamyslel se nad tím. „Zajímavé na tom bylo,“ řekl, „že se někdy stalo, že to byl vlastně problém a já homusel vyřešit. Tady strhneš strop a najdeš všechny problémy, které tě můžou napadnout, a můžeš jevyřešit, aniž bys přitom musela někomu ublížit.“

Dlouho mlčela a pak se ozvala: „Myslím, že bychom se měli zamyslet nad tím, jestli bychom ti neměliopatřit nové auto. Co je tak legračního?“

„Dot si stěžovávala, že při hovoru pořád odbočuju. Říkala mi Mistr Non Sequitur.“

„Chceš vědět, jak mě to napadlo?“

„To není důležité. Jenom mi to přišlo legrační, to je všechno.“

„Jak jsem se k tomu dostala,“ pokračovala, „říkala jsem si, že mluvíš tak, jako bys tu třeba chtěl nanějakou dobu zůstat. A jedna věc, která to může pokazit, je to tvoje auto. Dojel bys na registrační značky

– kdyby tě zastavili a chtěli prověřit registraci…“

„Tak bych měl papíry, které byly v přihrádce na rukavice, když jsem přehodil značky na letišti. Mysleljsem, že je upravím, vyměním tam jméno a adresu, aby to klaplo s tím, co na nich je.“

„A to by šlo?“

„Při zběžném pohledu ano, ale ne při podrobné kontrole. Je to iowská registrace na auto se značkami zTennessee, které řídí nějaký šílenec s louisianským řidičákem. Takže ne, spíš by to nešlo. Proto jsem to

ani nezkoušel.“

„Mohl bys pořád dodržovat maximální povolenou rychlost,“ přemítala, „a dodržovat všechny dopravnípředpisy a nikdy ani neriskovat další pokutu za špatné parkování. A pak do tebe zezadu ťukne nějakýopilec a hned se přiženou poldové a budou se vyptávat.“

„Nebo se nějaký polda může vrátit z prázdnin v Gracelandu a zamyslet se, proč moje tennesseeskáznačka nevypadá jako ty, co tam viděl. Vím, je spousta věcí, které se můžou potentovat. Šetřím peníze, a

až jich budu míst dost…“

„Peníze ti dám.“

„Nechci, abys to dělala.“

„Můžeš mi to vrátit. Nebude to trvat dlouho, dostals přidáno dva dolary.“

„Rozmyslím si to.“

„Jsem pro,“ řekla. „Rozmýšlej si, co chceš, Nicholasi. V sobotu ráno pojedeme koupit auto.“

Vlastně ani o moc velké nakupování nešlo. Když příště viděl Donnyho, zmínil se mu o tom, že si budeshánět auto. Jakmile si opatříš dodávku, oznámil mu Donny, už tě nikdy nebude bavit jezdit v obyčejnémstarém autě. Donny znal někoho, kdo měl půltunový pickup Chevrolet, vzhledově nic moc, ale potechnické stránce v pořádku. Donny mu řekl, že bude muset zaplatit v hotovosti, ale asi by dokázal najítněkoho, kdo by si vzal Nickovu Sentru. Keller řekl, že už na to někoho má.

Pickup patřil postarší ženě, která vypadala jako knihovnice, a ukázalo se, že tím přesně je, pracovala vnějaké velké pobočce knihovny v Jefferson Parish. Keller nedokázal uhodnout, jak se jí přihodilo, že mádodávku, a podle jejího vzhledu usuzoval, že ji to taky poněkud překvapilo. Ale papíry vypadaly vpořádku, a když se jí zeptal na cenu, povzdechla si a řekla, že doufala, že by mohla dostat pět tisícdolarů, takže bylo docela jasné, že to ani nečeká. Keller jí nabídl čtyři, představoval si, jak se sejdouněkde na půli cesty, a připadal si skoro provinile, když si zase povzdechla a přikývla, že souhlasí.

Julia ho dovezla k té ženě domů v Taurusu a on pak jel nazpátek za ní a zaparkoval venku na ulici. Řekl jí,

jak chtěl zvýšit nabídku, když žena kývla na čtyři tisíce, a ona mu poradila, aby nebláznil. „Není to jejíauto,“ řekla.

„Už není. Teď je naše.“

„Nikdy jí nepatřilo. Měl ho nějaký chlap, její syn nebo její přítel či co, a nakonec zkrátka skončilo u ní avěř mi, to auto není ten nejsmutnější kus celé té historie. Co je?“

„Jen jsem si tak říkal,“ poznamenal, „uvědomuješ si, že to, co jsi právě řekla, se skoro stejně zpívá vjedné country písničce?“

Sentra skončila v Mississippi. Jestli si připadal provinile, že vnutil knihovnici nízkou cenu, ještě hůř sipřipadal, když pohřbíval auto, které mu sloužilo bez problémů celé měsíce. Jedl v něm, spal v něm, projels ním celou zemi, a teď mu prokazoval svou vděčnost tím, že ho shodil do řeky.

Ale nic jiného, co ho napadlo, mu nepřišlo stoprocentně spolehlivé. Kdyby auto nechal ukrást, sice bypřerušil spojení mezi sebou a Sentrou, ale dřív nebo později by se to začalo vyšetřovat, a až by se takstalo, pořád by to bylo vozidlo, které si v Des Moines pronajal vrah guvernéra Longforda, a zjistil by tokaždý, kdo by si prověřil sériové číslo motoru. A kdyby měl ten dotyčný opravdu zájem ho najít, měl bydůvod začít hledat v New Orleans.

Julii řekl, že nechat auto nadobro v řece byla dobrá volba, a jestli ho někdo někdy vytáhne, nikdo senebude trápit tím, že by se díval na sériové číslo.

Když se vrátil do města, vzal ji na vyjížďku ve své dodávce.

Nejdřív se zdálo, že se její otec z mrtvice zotavuje. Pak zřejmě dostal další, protože když za ním Juliajednou ráno přišla, jeho stav byl o hodně horší. Nebylo mu vůbec rozumět a zdálo se, že nemůže pohnout

nohama. Dřív musel používat mísu; teď Keller zjistil, že ho Julia volá na pomoc, když mu potřebujevyměnit pleny.

Přišel lékař a zavedl mu infuzi. „Jinak umře hlady,“ vysvětlil Julii, „a ani tak ho nemůžeme monitorovattak, jak bychom potřebovali. Teď si to nemůže rozmýšlet, víte, takže je na vás, abyste nám dovolila

odvézt ho do nemocnice.“

Později řekla: „Nevím, co mám dělat. Ať se rozhodnu, jak chci, bude to špatně. Jenom bych si přála…“

„Co by sis přála?“

„To je jedno,“ řekla. „Nechci to říkat.“

Bylo úplně jasné, jak by tu větu dokončila. Přála si, aby zemřel a aby to skončilo.

Keller šel dovnitř a díval se, jak starý pán spí, a přemítal, jestli by si někdo mohl přát něco jiného. Kdybyměl pan Roussard tu možnost, nejspíš by se otočil tváří ke zdi, odmítal by jídlo a pití a za pár dní byzemřel. Ale díky zázrakům lékařské vědy mu do ruky vedla infuze a Julia měla návod, jak doplňovattekutiny, které mu pomalu kapaly do těla, a tak bude žít dál, dokud jiný z jeho selhávajících orgánůnenajde způsob, jak to ukončit.

Keller stál vedle postele a vzpomínal na jiného starého pána, Giuseppa Regoneho nebo Joeyho Ragse, či,bůh nás ochraňuj, Joea Draka. Keller o něm nikdy nepřemýšlel jinak než jako o starém pánovi a vlastně ho nikdy nijak neoslovoval. Nebo mu dřív říkal pane-: Bylo to možné. Nevzpomínal si.

Tenhle starý pán na tom byl po fyzické stránce dobře až do konce, ale protože se vždycky něco objeví,jeho opustil rozum. Začal dělat chyby a ztrácel povědomí o detailech, až jednou Kellera poslal do St.Louis, aby vyřídil nějakou práci. Zakázka čekala v jednom hotelovém pokoji, jehož číslo starý pán Kellerovi

napsal. Jenže nenapsal číslo pokoje, napsal 3-1-4, což, jak později Keller zjistil, byla volačka oblasti St.Louis. Keller dorazil do špatného pokoje, ale protože to nevěděl, udělal to, co měl, jenže ne člověku,kterému to měl provést.

V pokoji byla také jedna žena, takže dva lidé zemřeli úplně bezdůvodně. Copak se takhle dal vést podnik?

Došlo i k dalším incidentům, bylo jich dost, takže je Dot nestačila skrývat, a vrchol nastal ve chvíli, kdy sistarý pán najal nějakého kluka z jakýchsi středoškolských novin, aby mu pomohl napsat paměti. Dot se to

podařilo utnout v samém začátku a řekla Kellerovi, aby odjel na výlet. Tou dobou už sbíral známky apřipravoval se na penzi, takže na něj naléhala, aby odjel na nějakou výstavu známek, zapsal se tam podvlastním jménem a použil na všechno svou vlastní kreditku.

Jinými slovy, aby byl někde jinde, až se to stane.

Do šálku s večerním kakaem dala starému pánovi sedativa, aby spal jako dudek, až mu podrží polštář naobličeji. A tak to bylo. Sladké sny a klidnější odchod, než takový, jaký starý pán zařídil během svéhoživota nekonečné řadě jiných lidí.

„Nemůžu říct, že by si to takhle přál,“ řekla mu Dot později, „protože mi to nikdy neřekl, ale povím titohle. Takhle jsem to chtěla já. Takže jestli někdy začnu být taky taková, Kellere, a ty budeš někde poblíž,

doufám, že budeš vědět, co máš udělat.“

Souhlasil a ona obrátila oči v sloup. „Teď je snadný to říct,“ upozornila ho, „ale až přijde čas, řekneš si:‚Neměl jsem náhodou pro Dot něco udělat? Nějak se nezdá, že bych si vzpomínal, co to sakra bylo.’“

„Byl jsem se podívat na tvého tátu,“ řekl Julii. „Víš, jestli mu chceš něco říct, když máš ještě příležitost,tak by teď mohla být vhodná chvíle.“

„Nemyslíš…“

„Nechci se ti do toho plést,“ řekl, „ale z nějakého důvodu mám pocit, že to už nebude moc dlouho trvat.“

Přikývla, vstala a šla do pokoje nemocného.

Později toho večera s ním šla nahoru. Nemilovali se, jen leželi potmě vedle sebe. Mluvila o tom, jaké tobylo, když byla malá, vyprávěla mu celou rodinnou historii, která se táhla zpátky až do dob, kdy ještěnebyla na světě. Moc toho neříkal, hlavně jenom naslouchal a přemýšlel si o svých věcech.

Když odešla dolů, vstal a vyšel ven na horní verandu. Bylo zataženo, nebylo vidět ani měsíc, ani hvězdy.Přemýšlel o staré věrné Sentře, která teď rezne na dně Mississippi, a přemýšlel o Dot a o svých známkách

a své matce a otci, jehož nikdy nepoznal. Je zvláštní, jak existují věci, na které si nevzpomenete celouvěčnost, a pak se vám najednou vynoří v hlavě.

Zůstal na verandě asi hodinu, dost dlouho na to, aby mezitím usnula, a na schodech byl opatrný, vyhnulse prknu, které skřípalo.

Dot použila polštář. To bylo dostatečně jednoduché a rychlé a jediný problém byl v tom, že po udušenízůstanou stopy po petechiálním krvácení, které jsou nejpatrnější v očích. Bylo to ale jedno, protožerodinný lékař, jehož Dot zavolala, podepsal úmrtní list, aniž by si zemřelého pořádně prohlížel. Když staršíosoba zemře ze zjevně přirozených příčin, nemusíte si většinou dělat hlavu kvůli pitvě.

Ani v tomto domě nenastane pitva, nebudou řezat do muže, který utrpěl dvě mrtvice, o nichž věděli, astejně ho čekala smrt na rakovinu jater. Doktor by se na něj ale mohl podívat pečlivěji než lékař staréhopána ve White Plains, a kdyby uviděl červené tečky na očních bulvách Clementa Roussarda, napadlo by

ho, že mu Julia pomohla na onen svět. Třeba by to nijak neodsuzoval, mohl by si myslet, že to je posledníprojev lásky pečlivé dcery, ale proč by musel vůbec k takovému názoru dojít?

Kdyby měli možnost ho hospitalizovat, a tak ho mohli pečlivě monitorovat, mohli by mu dát léky na ředění

krve, aby zmenšili pravděpodobnost další mrtvice. Jelikož ale bral lék na játra, Coumadin, nešlo to,protože lék způsoboval krvácení. To by se ale mohlo stát i tak, dokonce i bez Coumadinu, a takové úmrtínevzbudí podezření.

Coumadin byl na předpis a Keller k němu neměl přístup. Než se ale Coumadin začal používat protisrážlivosti krve u lidí, jmenoval se Warfarin a používal se jako jed na krysy; zředil jim krev, až vykrvácely.

Na Warfarin nepotřebujete předpis, ale Keller si ho ani nemusel kupovat. Našel staré balení v garáži,vedle zahradnických potřeb. Nedokázal na něm najít datum spotřeby, ale myslel si, že bude nejspíš pořádúčinkovat. Proč by měl s časovým odstupem ztrácet na jedovatosti? Nejspíš se nepovažoval za lék, takžeby člověk dostal dobrou radu, aby ho neužíval pro terapeutické účely na člověku tak, jako by se dal použít

Coumadin. O to teď ale nešlo, nemusel si dělat hlavu kvůli vedlejším účinkům nebo prošlé lhůtě, že?

Přidal Warfarin v prášku do sáčku, ve kterém byla infuze, postál vedle mužovy postele, zatímco mu roztokkapal do žíly. Přemítal, jak to bude pracovat a jestli to zafunguje.

Po pár minutách odešel do kuchyně. V konvici byla uvařená káva, a tak si ji v šálku ohřál v mikrovlnce.Kdyby se Julia probudila a přišla za ním, řekl by jí, že nemohl usnout. Ale neprobudila se a on dopil kávu,hrnek opláchl v dřezu a vrátil se ke starému pánovi.

Lékař pacientovi jen sotva změřil pulz, dál ho nevyšetřoval. Keller měl dojem, že by si nevšiml anipetechiálního krvácení, natožpak vstřelu ve spánkové kosti. Podepsal úmrtní list a Julia zavolala pohřebníústav, který používala její rodina, a obtelefonovala patnáct či dvacet lidí, rodinu nebo přátele, kteří pakpřišli na pohřeb. Byli tam Donny Wallings s manželkou a Keller se seznámil s Patsy a EdgaremMorrillovými a oba páry s nimi šly po obřadu domů. Tělo spálili, Keller to považoval za dobrý nápad, kdyžse uváží všechny okolnosti, takže odpadla cesta na hřbitov a nekonala se ani druhá mše u hrobu.

Přátelé se u nich nezdrželi dlouho, a když osaměli, Julia řekla: „Tak teď se můžu vrátit zpátky do Wichity.Bože, ty se tváříš!“

„No, chvíli tady…“

„Když jsem se sem poprvé nastěhovala zpátky, musela jsem si pořád říkat, že tu zůstanu jen tak dlouho,jak mě bude potřebovat. Jinými slovy, dokud neumře. Ale myslím, že jsem hned věděla, že už se nikdyneodstěhuju. Je to domov, víš?“

„Je těžké si tě představit někde jinde než v New Orleans. Někde jinde než v tomhle domě, fakt.“

„Na Wichitě nebylo nic špatného,“ ohradila se, „a měla jsem tam svůj život. Svoje hodiny jógy, čtenářskýkroužek. Bylo to místo na život, ale nebylo to místo, kam bych se chtěla vracet.“

Věděl, co tím myslí.

„Mohla bych odjet někam jinam a za pár měsíců bych mohla znova vytvořit svůj život ve Wichitě. Možná

by to bylo pilates místo jógy, možná bych se pustila do bridže místo toho, abych se snažila vyluštit, co

měla při psaní na mysli Barbara Taylor Bradfordová. Ale byl by to stejný život a mí noví přátelé by byli titížjako přátelé z Wichity a stejně nahraditelní, kdybych se za dalších pár let přestěhovala zase někam

jinam.“

„A teď?“

„Teď budu muset probrat jeho věci a rozhodnout, co vyhodím a kam to dám. Pomůžeš mi s tím?“

„Jistě.“

„A budeme muset vyčistit ten pokoj. Všechny ty zápachy, cigaretový kouř a nemoc. Nevím, co udělám s

jeho popelem.“

„Copak se to nepohřbívá?“

„Asi ano, ale není to tak trochu nesmysl? Protože to nakonec přece zase skončíš s hrobem. Už vím, cobych chtěla já.“

„Co?“

„Stejný konec, jaký mělo tvoje auto, ale ne v řece. Chtěla bych, aby můj popel skončil rozsypaný poMexickém zálivu. Postaráš se o to, jestli budeš někdy mít tu příležitost?“

„Je docela dobře možné, že se ty budeš muset rozhodnout, co provedeš se mnou. Mimochodem, připadámi to stejně dobré jako kdeco jiného. Mexický záliv je dost dobrý.“

„Ne Long Island Sound? Nechtěl by ses vrátit domů?“

„Ne, tady se mi to líbí.“

„Myslím, že budu brečet.“ Rozplakala se a on ji objal. Pak řekla: „Ne moc brzo, jo? Záliv nám nikamneuteče. Zůstaneš tady chvíli, viď?“

Donny znal někoho s lodí, kdo je oba mohl vzít do zálivu. Pobyli na vodě ani ne hodinu, a když přistáli,popel byl rozsypaný. Majitel loďky ani nechtěl peníze na benzin.

Pronajímací firma si přijela pro nemocniční postel a dva mladíci v bílé dodávce pro vybavení na infuze.Keller naplnil odpadkový pytel povlečením a ručníky, které sloužily v pokoji nemocného, dohromady i spyžamy a takovými věcmi, jež tam její otec nosil. Rakovina není nakažlivá, šaty i povlečení se daly vyprat,

ale všechno to nacpal do pytle a dal k obrubníku.

Jedna přítelkyně Patsy Morrillové přišla pokoj nemocného vykouřit. Keller neměl potuchy, co to znamená,ale zjistil to, když žena vytáhla svazek něčeho, co popsala jako sušenou šalvěj, zapálila jeden koneczápalkou a chodila po pokoji a sem a tam vysílala proudy kouře. Rty se jí přitom neustále pohybovaly, alenedalo se poznat, co říká, nebo jestli vůbec vydává nějaké zvuky. Dělala to, co dělala, ať to bylo, co tobylo, a Kellerovi ta čtvrthodinka připadala nekonečně dlouhá. Když žena skončila, Julia jí pečlivěpoděkovala a zeptala se jí, jestli si za své služby vezme nějaké peníze.

„Ach, to ne,“ odpověděla žena, „ale skoro bych vraždila za šálek kafe.“

Byla to podivná bytost, měla drobnou postavou a jak věk, tak etnický původ se nedaly snadno uhodnout.Přehnaně chválila kávu, ale nakonec nechala šálek ze dvou třetin plný. Po cestě z domu jim oběma řekla,že mají báječnou energii.

„To byla ale divná ženská,“ zamyslela se Julia, když se dívali, jak žena odjíždí. „Zajímalo by mě, kde ji

Patsy sebrala.“

„Mě by zajímalo, co to sakra dělala.“ Následoval Julii do pokoje a zamračil se. „Ať to bylo, co chtělo,“ řekl,

„myslím, že to možná zafungovalo, teda jestli šlo o to, aby se jeden zápach nahradil druhým.“

„Je to víc než jen tohle. Změnila tady energii. A prosím, neptej se mě, co to znamená.“

Pro Kellera to byla zcela nová zkušenost. Neudělal vlastně nic jiného, než co dělal i dřív. Ale tentokrát tampoprvé zůstal, aby uklidil.

Jednoho večera po večeři zazvonil telefon a byl to Donny. Přečetl nahlas nějakou adresu za řekou vGretně. Keller si ji zapsal a další ráno vyndal mapu a naplánoval si tam cestu.

Donnyho náklaďák stál zaparkovaný na příjezdové cestě k jednopatrové hrázděné budově. Byl to dům,kterému se v těchto místech říká „puška“, protože má místnosti seřazené za sebou a je dlouhý a úzký,bez chodeb. Název prý pocházel z toho, že si můžete stoupnout ke vchodovým dveřím s puškou v ruce avyčistit celý dům jednou dávkou. Tento styl vznikl v New Orleans krátce po Válce mezi státy (tak senedávno Keller naučil říkat Občanské válce) a rozšířil se po celém jihu.

Budova byla v zoufalém stavu. Vnějšek potřeboval natřít, na střeše chyběly břidlicové desky a trávníkvypadal jako džungle, byl plný plevele a štěrku. Vnitřek domu byl ještě horší, podlaha samé odpadky akuchyně špinavá.

Keller řekl: „Jéžiši, tady už nemáme vlastně co dělat, co?“

„Je to nádhera, viď.“

„To jsem vážně před barákem viděl ceduli PRODÁNO? To musí být zatracený optimista, co si to tady

koupil.“

„No, sakra,“ řekl Donny, „myslím, že už mi lidi říkali daleko hůř.“ Zašklebil se, protože ho potěšilo, jak naněj Keller zůstal užasle zírat s otevřenou pusou. „Včera jsme si plácli,“ pokračoval. „Viděl jsi někdy tenpořad na kabelovce Flip This House, jak se přestaví barák a se ziskem se prodá? To je můj plán. Stačítrochu lásky a tahle díra by se měla změnit na nejhezčí barák v bloku.“

„To bude chtít trochu práce,“ řekl Keller, „smíchané s tou láskou.“

„A pár dolarů. Hele, takhle jsem to vymyslel.“ A provedl Kellera po starém domě, nastiňoval mu přitomplány na jeho přestavbu. Měl pár zajímavých nápadů, včetně dostavby patra nad zadní půlkou domu, abyse z něj stal typ, kterému se tady říkalo „velbloudí puška“. To poslední, připustil, bylo docela ambiciózní,ale mohlo by to hodně zvýšit prodejní cenu domu.

„A to mám právě v plánu,“ uzavřel Donny.

„Padla na to většina jeho hotovosti,“ vyprávěl Keller Julii, „a zbytek padne na materiál a další chlapy,protože nemůže čekat, že lidi jako Dwayne a Luis budou pracovat na dluh. Ale myslel si, že já bych se dotoho třeba pustil s ním, takže až to bude hotové a on to prodá, dostanu třetinu čistého zisku.“

„Což se asi rovná o hodně víc než dvanácti dolarům na hodinu.“

„Když ta práce nebude trvat moc dlouho, tak nám náklady nevylezou moc vysoko. A když seženeme

kupce, který to uzavře nahonem a zaplatí rozumnou cenu.“ „Řekla bych, že ses už rozhodl.“

„Jak jsi to poznala?“

„‚Když seženeme kupce. A co jsi asi mohl říct jiného, než že ano?“

„To jsem si právě myslel. Jediná vada je, že nebudu nějakou dobu nosit domů žádné peníze.“

„To je v pořádku.“

„Nebudu splácet půjčku na auto a nebudu přispívat na domácnost.“

„Je to zatracená situace,“ přikývla. „Kdyby nebylo sexu, vůbec k ničemu bys mi nebyl.“

Teprve když Julia rozsypala otcův popel a vystěhovala a vykouřila jeho ložnici, přestěhovala se nahoru doložnice, kterou používala jako dítě. Keller zůstal ve svém pokoji, nechal si věci v zásuvkách a skříni, ale

noci trávil u ní.

Práce v Gretně trvala déle oproti plánu a také překračovala rozpočet, což skutečně nikoho nijaknepřekvapovalo. Oba muži pracovali dlouho přesčas, sedm dní v týdnu, začínali za rozbřesku a končili, ažkdyž už na práci neviděli. Donnyho hotovost nevydržela tak dlouho, jak čekal, a když vyčerpal maximum z

kreditní karty, musel si vypůjčit pět tisíc dolarů od tchána. „Ten starej hajzl se mě zeptal, co bych mumohl dát jako zástavu, a já řekl: ‚Co třeba štěstí tvojí dcery?’ Můžeš hádat, jak vyváděl, ale ty prachy jsem

z něj nakonec vyrazil.“

Práce byla uspokojivá, zvlášť když se Donny odhodlal udělat to celé, včetně přístavby patra. „Připadá mito, jako kdybych stavěl dům,“ řekl Keller Julii. „Buduju, víš? Ne jenom opravuju.“

Jakmile byla práce dodělaná, trávník zasetý, zasazený nový živý plot, přivedl tam Julii, aby si to prohlédla.

Byla tam už dřív, když práce teprve začínaly, a řekla, že skoro nemůže uvěřit, že jde o tentýž dům. Kromtrámů a krokví prakticky taky je, odpověděl.

Zašli si do Francouzské čtvrti na slavnostní večeři, i když skutečná oslava přijde, až najdou kupce. Vybralisi stejnou restauraci s vysokými stropy, kde už byli dřív, objednali si v podstatě totéž jídlo a ani tentokrátnedopili víno. Bavili se o práci a o uspokojení, které z ní plyne, a o tom, jak je pravděpodobné, že Donnydostane tolik peněz, kolik za ten dům bude chtít.

Keller jí vyprávěl, že kdyby byl zisk takový, jaký Donny čeká, zopakovali by si to, ale příště by Kellerfungoval jako partner. Řekla, že to už přece je, ne? Plnoprávný partner, vysvětlil Keller, takový, co byvložil polovinu kupní ceny, zaplatil polovinu výdajů a dostal polovinu zisku. Donny už hledal dalšínemovitost a vybíral si z několika možností.

„No, je to prostě Wallings,“ usmála se. „Ti jsou podnikaví.“

Nejdřív měl ale Donny nasmlouvané dvě zakázky, které musel udělat: malování v bytě na Melpomene anějakou přestavbu po Katrině v domě v Metairie. Takový Wallings je i praktický, dodala Julia, krom toho,že je podnikavý. Keller dodal, že než se do těch prací pustí, udělají si pár dnů volno.

„No ovšem,“ přikývla, „je to taky Neworleánec, ne?“

Když se dostali domů, zeptala se, co se stalo.

„Protože když jsme odešli z restaurace a než jsme nastoupili do auta, úplně se ti změnila nálada. Počasíbylo fajn, takže tím to být nemůže. Řekla jsem něco? Ne? Tak co se stalo?“

„Myslel jsem, že to není vidět.“

„Pověz mi to.“

Nechtěl, ale zároveň před ní také nechtěl nic skrývat. „Na chvilku,“ začal, „jsem tam měl pocit, že se namě někdo dívá.“

„No, proč ne? Vypadáš dobře a… ach, panebože!“

„Byl to falešný poplach,“ uklidňoval ji. „Díval se za mě, čekal, až mu portýr přiveze auto. Ale vzpomněl

jsem si na jednoho muže, o kterém jsem slyšel, že se dostal do maléru, protože si vyrazil do San

Franciska, kde ho někdo zahlédl a poznal, někdo, kdo tam byl čirou náhodou.“

Byla bystrá, když jí člověk jen něco naznačil, hned jí to došlo celé. „Asi bychom se měli držet mimo Francouzskou čtvrt,“ navrhla.

„To jsem si myslel.“

„A měli bychom vynechat i další místa, kam chodí turisti, ale jde hlavně o Francouzskou čtvrť. Už žádnéCafé du Monde ani Acme Oyster House. Na ústřice zná Felix jednu restauraci v Prytanii, která je stejně

dobrá a není tam takový nával.“

„A při Mardi Gras…“

„Během Karnevalu,“ rozhodla, „zůstaneme doma vůbec, ale to bychom udělali stejně. Chudáčku, není

divu, že se ti pokazila nálada.“

„Mně spíš dělalo starost ne to, že jsem se lekl, protože to netrvalo dost dlouho, abych se začal bát. Kdyžmi došlo, že bych se měl leknout, tak už jsem věděl, že se už není čeho bát. Ale mám celý nový život,který mi padne jako dobře ušitá vesta, a všechno z minulosti jsem odstřihl, když jsme hodili auto dořeky.“

„A myslel sis, že celý ten minulý život už je pryč.“

„A taky je,“ řekl, „ale taky jsem si myslel, že už mě nemůže nic z minulosti dostihnout, a ono to není takdocela pravda, protože nějaká nehoda se vždycky může stát. Nějaký idiot s ostřížím pohledem z NewYorku nebo L. A. nebo Vegas či Chicaga…“

„Nebo z Des Moines?“

„Nebo odkudkoli. Náhodou sem přijede na dovolenou, protože je to tu oblíbené.“

„Od hurikánu tu tolik turistů není,“ řekla, „ale začínají se vracet.“

„Stačí jeden člověk, co se čirou náhodou octne ve stejné restauraci nebo na ulici, když vyjdeme zrestaurace, nebo cokoli. Sakra. Hele, není to moc pravděpodobné. Nežijeme si na moc vysoké noze, nijaknevybočujeme. Většinu času trávíme sami doma, a když se s někým vidíme, je to Edgar a Patsy neboDonny s Claudií. Vždycky se dobře pobavíme, ale nikdo nedává naše fotky do Times-Picayune.“

„Mohli by,“ řekla, „až se zjistí, že vy dva s Donnym jste hvězdy v rekonstrukcích po Katrině.“

„Setři si dech. Ani jeden z nás nemá takové ambice. Víš, co se Donnymu líbí na zvelebování domů? Stejnějako možnost zisku? Šance, že se nebude muset nabízet. Úplně to nesnáší, to počítání, všechno, co musíš

vzít v úvahu, abys nabídla cenu, která je dost nízká, abys tu práci dostala, ale dost vysoká, abys na tom

ještě něco vydělala. Ovšemže musí dělat stejné výpočty, když je sám majitel, ale říká, že z toho nemá

stejné bolení hlavy.“

Tím změnili předmět hovoru a u toho také zůstalo, ale v posteli té noci po dlouhém tichu, které obasdíleli, se ho zeptala, jestli existuje nějaký způsob, jak by se z toho mohl nějak dostat nadobro.

Řekl: „Myslíš, pokud jde o Ala, protože policie je problém, jedině kdyby mě zatkli a někdo si projel mojeotisky. No a s Alem, myslím, že čas všechno zahojí. Čím déle to bude trvat, tím méně se bude starat, jestli

jsem naživu nebo ne. A pokud jde o to něco udělat, abych ho setřásl…“

„Ano?“

„Tak jediný způsob, který mě napadá, je nějak zjistit, kdo to je a kde je. A pak si tam někam zajet a, no,prostě to s ním vyřídit.“

„Zabít ho, chceš říct. Můžeš to říct, nevadí mi to.“

„To by bylo potřeba udělat, nemůžeš s ním podepsat pakt o vzájemném neútočení a potřást si s ním

rukou.“

„Stejně,“ řekla, „měl by být mrtvý. Co je na tom tak legračního?“

„Kdo by to byl řekl, že se z tebe stane takový tvrďák?“

„Jsem tvrdá jako křemen. Existuje nějaký způsob, jak ho najít? Musel jsi o tom přemýšlet.“

„Dlouze a hodně. A ne, nemyslím, že existuje, a jestli ano, tak na něj nemůžu přijít. Ani bych nevěděl, kde

začít.“

Donny dostal na dům nabídku prakticky hned. Bylo to méně, než kolik za dům chtěl, ale stejně to o hodněpřesahovalo jeho náklady, takže se rozhodl, že to nebude zdržovat a čekat na další zájemce. „Čím dřív sedostaneme z jednoho kšeftu, tím dřív můžeme začít další,“ řekl Kellerovi a po uzavření smlouvy Kellerův

třetinový podíl na zisku dělal něco přes jedenáct tisíc dolarů. Nepočítal si hodiny, ale věděl, že jeho zisk ohodně přesáhl dvanáct dolarů na hodinu.

Přišel domů s touto novinou a člověka by hned napadlo, že se o tom Julia dověděla už dřív. Na stole bylprostřený hezký porcelán a ve váze stály květiny. „Hádám, že ti to už někdo řekl,“ začal, ale nebylo to tak.Julia mu pogratulovala a políbila ho a řekla, že ty květiny a všechno ostatní tam jsou proto, že má proněj vlastní novinky. Na příští rok jí nabídli učení na plný úvazek.

„Trvalé místo,“ řekla, „a já na to chtěla říct, že v nejistém světě není nic trvalého, ale rozhodla jsem seradši mlčet.“

„To bylo asi chytré.“

„Znamená to nejen víc peněz, ale taky to znamená benefity. A znamená to, že se nebudu muset každýměsíc seznamovat s novou tlupou spratků. Místo toho budu mít jednu tlupu spratků na krku celý rok.“

„To je báječné.“

„Na druhé straně to taky znamená pracovat pět dní v týdnu čtyřicet týdnů v roce, ne jenom tehdy, kdyžnějaký učitel onemocní nebo se rozhodne odstěhovat pánbuví kam.“

„Do Wichity?“

„Trochu by mě to omezilo, ale bude to pro nás opravdu překážka?

Jako že nebudeme moc dělat to, co jsme měli v úmyslu? Skvělé na tom je, že léta jsou volná, a když

člověk opravdu chce vypadnout z New Orleans, je to v létě. Myslím, že bych jim měla říct, že to beru.“

„To chceš říct, žes to ještě neudělala?“

„No, chtěla jsem to nejdřív probrat s tebou. Myslíš, že bych do toho měla jít?“

Myslel si to a také to řekl, a ona naservírovala pokrm, který upravila z neworleanské kuchařky, syté a

voňavé dušené maso s okrou a rýží, podávané se zeleným salátem, a jako dezert měli citronový koláč.Koláč koupila v malém pekařství na Magazine Street, a zatímco se zakusoval do druhého dílku, řekla mu,

že mu koupila dárek.

„Myslel jsem, že dárek je ten koláč,“ řekl.

„Je dobrý, viď. Ne, ale je to taky z Magazine Street, ob jeden dům od pekařství. Zajímalo by mě, jestli sisho někdy všiml.“

„Jestli jsem si všiml čeho?“

„Toho krámku. Nevím, možná to byla chyba. Možná se ti to nebude líbit, možná to bude jen jako vtírat sůl

do starých ran.“

„Víš,“ řekl, „vůbec netuším, o čem mluvíš. Dostanu ten dárek, nebo ne?“

„Totiž, on to není tak úplně dárek. Víš, já ho vlastně ani nezabalila. Není to takový dárek, jaký se balí.“

„To je dobře, protože mi to aspoň ušetří čas, když bych ho vybaloval, a místo toho si můžeme povídat.“

„Copak jsem blázen? ‚Ano, Julie, jsi cvok.’ Nikam nechoď.“

„Kam bych asi tak chodil?“

Vrátila se s plochou papírovou taškou, takže dárek byl koneckonců jistým způsobem zabalený, i kdyžneformálně. „Jenom doufám, že jsem neudělala nějakou botu,“ řekla, podala mu ho a on sáhl do tašky a

vytáhl výtisk Linris Stamp News.

„Je tam krámek, není to o moc víc než díra ve zdi. Mají známky, mince a knoflíky z politických kampaní. A

další věci, co se sbírají, ale většinou tohle. Znáš ten obchod, o kterém mluvím?“

Neznal.

„Zašla jsem prostě dovnitř, ale nechtěla jsem ti koupit známky, protože jsem si myslela, že by to asi nebyl

dobrý nápad…“

„Tos tedy měla pravdu.“

„Ale uviděla jsem tam tenhle časopis a nezmiňoval ses o něm jednou? Myslím, že ano.“

„Možná, že jo.“

„Čítávals ho, že?“

„Měl jsem ho předplacený.“

„A tak jsem si myslela, mám mu ho koupit, nebo ne? Protože vím, že jsi o ty známky přišel, a vím, co protebe znamenaly. Takže bys s tímhle tu ztrátu pocítil zase víc. Ale pak jsem si řekla, že ti možná uděláradost, když si zase přečteš ty články, a kdo ví, mohl bys třeba i chtít, nevím, začít znovu sbírat, i když toby asi nešlo, poté co jsi o všechno přišel. Pak jsem si teda řekla, ale, kristepane, Julie, dej tomu střízlíkovi

dva dolary padesát centů a jdi domů. Tak jsem to udělala.“

„Tak jsi to udělala.“

„No, jestli to byl skutečně příšerný nápad,“ řekla, „tak to prostě zase strč do té tašky a podej mi to a já tizaručuju, že už se na to nikdy nebudeš muset koukat, a oba můžeme předstírat, že se to ani nikdy

nestalo.“

„Jsi úžasná,“ vydechl, „už jsem ti to někdy řekl?“

„Ano, ale vždycky jsme přitom byli nahoře. Tohle je poprvé, cos mi to řekl dole.“

„No, jsi úžasná.“

„Máš z toho čtení radost?“

„Psaní je taky fajn.“

Já myslela…

„Já vím, cos myslela. Ten dárek, tenhle dárek je víc než dobrý. Nevím, jestli mi články budou připadatzajímavé, nevím, jestli se vůbec chci dívat na inzeráty, natožpak s nimi něco dělat. Ale tohle všechno bych

měl zjistit.“

„Já žiju v jiném světě,“ řekla. „Co kdybych ti nalila další kávu a co kdyby sis vzal Linrís do pracovny?“

Podíval se na přední stránku a přemítal, proč na to vlastně mrhá časem. Hlavní článek byl o vysokýchcenách, kterých se dosáhlo v Lucerne při aukci jedné výjimečné sbírky známek a dalších poštovníchartefaktů z carského Ruska ještě z doby před revolucí v roce 1917. Méně výrazný byl popis objevu jednéchyby na nedávné americké známce tištěné v pásu, na níž chybí jedna barva, a článek o reakcích mezisběrateli, když pošta oznámila vydání nových známek plánovaných na příští rok.

Stejné články, pomyslel si, týden co týden, rok co rok. Detaily se měnily, čísla se měnila, ale čím víc setoho měnilo, tím víc to zůstávalo stejné. Musel si zkontrolovat datum vydání, aby se ujistil, že to nenívýtisk, který už viděl před několika měsíci či lety.

Také tam byly stále stejně pitomé dopisy editorovi, výlevy stejných zaujatých nespokojenců, tenhlekňučel nad tím, jak je drahé držet krok s hromadou nových emisí, další se vztekal kvůli tomu, že ti idiotina poštách trvají na tom, že mu budou ničit známky na zásilkách tím, že je budou označovat těžkýmirazítky, a další se připojovali do nekonečné debaty, jak k tomuto koníčku přitáhnout mladé chlapce adívky. Kellera napadlo, že jediný způsob, jak se to dá udělat, je přijít na to, jak by mohla být filatelie víc

vzrušující než videohry, a na to neexistoval žádný návod, ani kdybyste vydali sérii známek, které byvybuchovaly.

Keller otočil na další stránku ke „Kuchyňské filatelii“. Slyšel, že to je prý nejpopulárnější rubrika včasopise. Vždycky mu to připadalo nepochopitelné, ale přesto musel připustit, že také nedokáže odolat amusí si to přečíst. Každý týden jeden či dva recenzenti s pseudonymem – vzájemně zaměnitelní, aspoňpokud to Keller dovedl posoudit – analyzovali do nejmenších podrobností směs známek, kterou si koupiliza malý peníz, často jen za dolar, od jednoho inzerenta v Linrís. Tento týden to bylo typické: panAnonymní bručoun se rozlítil, protože mu jeho dvoudolarový výběr známek došel až za celé dva týdny, abyl také nešťastný, neboť celých jedenáct procent z obsahu balíčku tvořily známky s malou hodnotou,vydané jednorázově, spíš než velké, které vycházely k nějakému výročí. Kristepane, pomyslel si Keller,nechte toho, ano? Jestli nedokážete mít nějaký život, mohl byste alespoň předstírat, že nějaký máte?

A pak se stalo něco zvláštního. Přečetl si další článek a zabral se do toho, co četl. Pak už se díval na jeden

inzerát, seznam latinskoamerických emisí, jež nabízel jeden celosvětový obchodník v Escondidu, sekterým Keller během let také obchodoval. Jako většina seznamů i tenhle sestával jen z katalogových čísel,

indikátorů stavu a cen, takže to nebylo skutečně nic, co by si někdo pročítal jen tak, ale Keller se do toho

dočista vpíjel očima a pak se přesunul k dalšímu inzerátu, nakonec časopis odložil a na chvilku vyběhlnahoru. Vrátil se s katalogem Scott, sedl si v pracovně, vzal Linrís a začal zase tam, kde přestal.

„Nicholasi?“

Vzhlédl, když ho vytrhla ze snění.

„Jenom jsem ti chtěla říct, že si jdu lehnout. Zhasneš, až půjdeš nahoru?“

Zavřel katalog a časopis odložil stranou. „Jdu hned.“

„Jestli se dobře bavíš…“

„Zítra musím brzo vstávat,“ zavrtěl hlavou. „Víc legrace dneska už nepotřebuju.“

Osprchoval se, vyčistil si zuby a ona na něj čekala v posteli. Milovali se, a když potom ležel s otevřenýmaočima, řekl: „To bylo moc hezké.“

„Pro mě taky.“

„No, teď, tohle, jistě. Já myslel to, že jsi mi přinesla ten časopis. To byl moc dobrý nápad. “

„Jsem ráda, že to dobře dopadlo. Trefila jsem se?“

„Zabral jsem se do toho,“ řekl. „Ale chceš slyšet něco fakt smutného? Našel jsem inzerát, který vypadaljako zajímavý materiál, a došel jsem si nahoru pro svůj katalog.“

„Aby sis zkontroloval ceny?“

„Ne, proto jsem ho nechtěl. Možná jsem ti říkal, že jsem katalog používal jako kontrolní seznam. Tak jsemsi ho vzal dolů, abych mohl poznat, jestli tu určitou známku potřebuju do sbírky.“

„To zní rozumně,“ řekla. „Nechápu, co je na tom tak smutného.“

„Smutné je to,“ řekl, „že já potřebuju do své sbírky všechny známky, všechno, co kdy vyšlo, vyjmaŠvédská jedna až pět. Protože kromě těch pěti známek, které jsem vůbec nemusel kupovat, nemám

žádnou sbírku. “

„Ach.“

„A teď přijde to nejlepší. V jednu chvíli mi došlo, že to je smutné – nebo směšné nebo jak tomu chcešříkat. Ale stejně mě to neodradilo. Dál jsem pracoval na tom, jaké známky bych si koupil, abych doplnil

sbírku, kterou už nemám.“

Málem to přehlédl.

Další den pracoval dlouho, a když se dostal domů, měl náladu jen na večeři a hodinku u televize, než šlispát. Další den měl volno a dopoledne strávil tím, že zkusmo prořezával živý plot, snažil se najít nějakýkompromis mezi touhou rostlin růst vysoko a jeho a Juliiným přáním mít na přední verandě trochu vícsvětla a lepší výhled. Po poledni toho na chvilku nechal a přemítal, jestli zeleně odřezal moc nebo málo.

Později odpoledne vzali Juliino auto a odjeli do restaurace s mořskými plody u Mexického zálivu hned zahranicí na Mississippi. Donny a Claudia o ní básnili a bylo to tam hezké, ale po cestě domů se shodli, že to

nestálo za ten čas, co museli věnovat na cestu tam a zase nazpátek. Došli domů, Julia vyprala několikpraček, které na ni čekaly, a Keller zahlédl Linrís na židli v pracovně a vzal ho, aby ho vyhodil. Protože užčetl většinu článků a známky už nesbíral, proč si ho schovávat?

Ale místo toho si sedl a zjistil, že časopisem listuje, a snažil se přijít na to, jak sbírat bez sbírky. Napadloho, že jedna možnost je dál pokračovat ve sbírce, jako by ji stále měl, a kupovat si jen ty známky, kteréještě nemá, a ukládat je ne do alba (protože alba už má, nebo spíš měl), ale do nějaké krabice.Výsledkem by bylo, že čekají na eventuelní umístění do jeho alb, až se k němu vrátí, což se ovšem nikdynestane, což by znamenalo, že by je nikdy nemusel umísťovat, ale mohl by se plně soustředit jen na to,

aby je získal.

V jistém smyslu bude sbírat známky tak, jako ornitolog sbírá ptáky.

Jakmile ornitolog zahlédne a identifikuje nějakého nového ptáka, přidá si ho do seznamu; nepotřebuje tozvíře fyzicky vlastnit. Podobně by ty známky, které Keller měl dřív, ty, jež mu sebrali, byly stále jeho. Byly

na jeho životním seznamu.

Stále by používal katalog Scott jako kontrolní seznam. Když si koupí novou známku, zakroužkuje si její

číslo v katalogu, aby neudělal chybu a nekoupil ji ještě jednou. Vymýšlel, že nové přírůstky budekroužkovat jinou barvou, modrou nebo zelenou, aby dokázal na první pohled říct, jestli přírůstek získalpředtím, nebo až po datu, kdy sbírka zmizela, a jestli určitou známku má skutečně nebo jen teoreticky.

Bylo to hrozně divné, to věděl, ale bylo to o hodně podivnější než sbírání známek jako takové?

Otáčel stránky časopisu, tak moc byl zabraný do vlastních myšlenek, že si ani moc nevšímal, co má před očima. Tak se asi podíval na jeden malý inzerát a zase někam jinam, než mu to došlo.

Ke konci časopisu, ale ještě předtím, než jste se dostali k velkým reklamám, poskytoval Linrís větší částstránky malým inzerátům, byly tři až pět centimetrů vysoké a široké přes jeden sloupec, což většinouobchodníkům na oznámení stačilo. Člověk by se tam mohl prohlásit za specialistu na Francii a její kolonienebo na Britské impérium před rokem 1960. Existoval jeden člověk, který měl stejný inzerát a tisknul hocelé roky, co si Keller časopis předplácel, a nabízel známky vydávané spojeneckou vojenskou vládou propoužití v okupovaném Německu a Rakousku po konci druhé světové války. Keller si všiml, že inzerát tampořád ještě je, tak jako vždycky, a…

O dva sloupce dál uviděl tohle:

JUST PLAIN KLASSICS

JENOM PROSTĚ KLASIKA

Spokojenost zaručena

www.jpktoxicwaste.com

Keller na inzerát zíral. Několikrát zamrkal, ale když se podíval znova, byl tam pořád. To nebylo možné, alepokud neusnul a něco se mu nezdá, ten inzerát tam skutečně byl, ovšem nemohl být, protože to nebylo

možné.

V jeho životě byly okamžiky, kdy snil, a uvědomoval si, že to je sen, a vůlí se z něj vymanil – ale zůstávalve snu, i když si myslel, že se vrátil do bdělého stavu. Bylo tohle stejné? Vstal, prošel se kolem, zase sisedl a přemítal, jestli skutečně chodil, nebo jestli jeho chůze byla jen součástí snu. Vzal časopis, přečetl siněkteré další inzeráty, aby zjistil, jestli jsou tam ty obvyklé nebo takové, které jsou schopny vytvářet

bláznivé sny.

Pokud to dokázal posoudit, byly v pořádku. A inzerát od Jenom prostě klasika tam byl pořád a pořád bylneuvěřitelný.

Protože jediná osoba, která by si takový inzerát mohla dát, byla mrtvá, dvakrát střelená do hlavy aspálená při požáru ve White Plains.

Byla to pár bloků zajížďka, ale Keller se projel po Magazine Street, aby se na ten obchůdek se známkamipodíval. Našel ho, ale jedině díky tomu, že věděl, kde ho má hledat. Značení bylo minimální, cožvysvětlovalo, proč si ho nikdy předtím nevšiml.

Napadlo ho, že vejde dovnitř, aby se podíval, jestli nemají ještě jiné výtisky Linrís. Tak by mohl zjistit, zdase ten inzerát tiskl už dřív, ale proč se s tím namáhat? Záleželo na tom?

O deset minut později parkoval naproti internetové kavárně, kde mu mladík, který vypadal spíš jakovysokoškolský zápasník než jako prototyp počítačového náruživce, ukázal, kde je počítač. Keller neseděl u

počítače od chvíle, co přihazoval na známky na eBayi ještě před odletem do Iowy. Když se vrátil donewyorského bytu, laptop byl pryč a nikdy ho nenapadlo, aby si kupoval nový. Proč taky?

Julia, která prodala vlastní počítač, než se nastěhovala zpátky z Wichity, mluvila o tom, že si opatří další,ale asi s takovou naléhavostí, s jakou hovořila o vyklizení půdy. Mohlo by se to stát, možná se toho idožijí, ale rozhodně se tomu nedá říkat věc s vysokou prioritou.

I kdyby měla počítač, na tohle by ho nepoužil. Veřejný přístroj na veřejném místě, daleko od jehovlastního prostředí, přesně to tato situace vyžadovala.

Usadil se, spustil Explorer a napsal www.jpktoxicwaste.com. A stiskl Enter.

Titulek mohl být náhoda. Jeden obchodník, který se specializoval na klasické emise z prvního století

filatelie, 1840 až 1940, mohl náhodou vymyslet název pro svůj obchod: Jenom Prostě Klasika. Navíc bymohl chtít, aby tam bylo to K, řekněme jako pocta firmě, která se jmenuje Krispy Kreme Doughnuts.

Jestli ano, tak se mu podařilo narazit na název, jenž v Kellerovi rezonoval. Ne tak moc, protože to bylyznámky, které Keller sbíral, protože v tomhle ohledu byl jen stěží nějaká výjimka, ale protože iniciálypatřily jemu. JPK = John Peter Keller – nebo, jak by Dot s chutí poznamenala, Jenom Prostě Keller.

Majitel Jenom Prostě Klasika se nenamáhal, aby se podepsal, ale v tom smyslu nebyl žádná výjimka.Nenapsal tam ani poštovní adresu, ani telefonní nebo faxové číslo, omezil se na adresu internetovéstránky. Hodně filatelistických obchodů se nyní realizuje po internetu a hodně inzerátů omezuje kontaktní

informace na e-mailovou adresu, ale u podobného inzerátu to bylo dost zvláštní.

Co ho ale dostalo definitivně, byla sama adresa: www.jpktoxicwaste.com.

Před lety, když ještě šéfoval starý pán, si s Dot dělali starost kvůli tomu, že jejich šéf odříká práci za pracíbez jakéhokoli zjevného důvodu. Začali se proto chovat proaktivně, aniž by jeden z nich tenhle termínznal, a Dot si dala inzerát do imitace časopisu Soldier of Fortune – do Mercenary Times. Nabídka vykonání

podivných prací, likvidace – tak nějak – a firma se jmenovala Toxic Waste a měla P. O. BOX někde vHastingsu či v Yonkers.

JPK. Toxic Waste.

Náhoda? To mohla být asi tak stejná náhoda jako jeho cesta do Des Moines. Ale jestli to nebyla náhoda,

tak to byla návštěva ze záhrobí, protože jedině Dot by si mohla takový inzerát podat.

Když se v prohlížeči objevila webová stránka, bylo to zklamání. Nahoře byly jen iniciály JPK, napsanéobyčejnými tučnými kapitálkami. Nic o známkách, nic o toxickém odpadu. Vlastně vůbec nic, jen velmikrátké oznámení, že je stránka ve výstavbě, a pod tím nějaká rovnice, která mu nedávala žádný smysl:

19 {dec63} = 28 x 24 + 37 – 34 / 6

Cože?

Otevřel si Google a zkusil několik permutací. JPK, Just Plain Klassics, Jenom prostě klasika, JPK Stamps.Nic. Když už bylo první Cve slově classics nahrazeno K, proč neudělat totéž s posledním cř zkusil JPKklassiks a JPK classics a nikam se nedostal. Google mu vyhodil nekonečné zmínky o toxickém odpadu, aleani jeden z nich se mu nechtělo prozkoumávat, a když zkusil napsat tu rovnici nebo vzorec či co tovlastně bylo, nedokázal přijít na to, jak napsat některé ze symbolů. Udělal, co mohl, a Google muobratem sdělil, že na jeho dotaz nenašel žádné odpovědi. Vzdal to a vrátil se k původní adrese,jpktoxicwaste.com, a pořád mu vylézala tatáž stránka, zopakovala mu, že se stránka buduje, a ukazovalamu stejnou rovnici. Tentokrát si ji opsal, pak se vrátil do Googlu, vložil ji tam, a stejně nic nezjistil.

Matika, Kellere.

Tak si vzal tužku a papír. Vypadalo to jako algebra a algebra, kterou se učil na střední škole, už byladávno ta tam, ale možná by mu mohla pomoct obyčejná aritmetika. Tedy 28 krát 24 bylo 672, plus 37, to

dělalo 709, mínus 34 bylo 675 (i když proč by se přičítalo 37, jen aby se za chvilku odečítalo 34, tonechápal). To se všechno vydělí šesti a dostal 112,5. Takže devatenáct malých trojúhelníků se rovnalo112,5, což znamenalo, že jeden z nich je kolik? Rovnice se sama sobě nerovnala, a když ji vypočítal nadevět desetinných míst – 5,921052631, usoudil, že to tak nemůže být správně.

Je to jednoduché jako pí, pomyslel si. Možná je to jen nějaký internetový šum, odpadky, které poletují pokybernetickém prostoru a napadají nechráněné jedince.

Člověk by řekl, že podnik, jenž si říká kavárna, internetová nebo jiná, by měl nabízet kávu. Keller se na nizeptal a zápasník zavrtěl hlavou a ukázal na automat, který prodával coca-colu a nejrůznější energetické

nápoje.

Keller ve vedlejším bloku našel Starbucks a dopřál si latte. Vzal si ho ke stolu společně s papíry a zadívalse na původní rovnici. Dej pryč ty symboly, napadlo ho, co dostaneš?

19 trojúhelníků se rovná 282437346.

Vyhrabal náprsní tašku, našel kartičku sociálního pojištění, prohlédl si ji a dodal podle ní mezi číslapomlčky.

282-43-7346.

Kam patří těch devatenáct trojúhelníků? A k čemu je vůbec dobré číslo sociálního pojištění?

Aha.

Zapomeň na trojúhelníky, vezmi všech jedenáct číslic a trochu si pohraj s pomlčkami…

1-928-2437346.

Ach.

Severní Arizona. 928 byla volačka severní Arizony.

Neznal v severní Arizoně nikoho. Neznal nikoho nikde v Arizoně, ne nikoho, kdo by ho napadal. Vzpomínal

si, že byl v tomhle státě naposledy už docela dávno, to jel pracovně do Tucsonu. Osoba, kterou hledal,bydlela v obezděné komunitě u golfového hřiště, určeného jen pro členy. Tucson byl v jižní Arizoně aoblastní kód tam byl 520.

Připadalo mu, že existují jen tři možnosti.

Za prvé, všechno to byla jen souhra náhod. To bylo nemožné, protože dokonce i hodně dlouhá paženáhody má jen omezený dosah. Na pouhou náhodu to bylo příliš komplikované, na takovou, jako že opice

u psacího stroje napíše Hamleta. I kdyby začala dobře, dřív nebo později byste dostali řádku, která byzněla: „Být, či nebýt, to je gezorgenplatz.“

Za druhé, vzkaz byl od Dot. Pravda, byla mrtvá, ale našla si způsob jak komunikovat ze záhrobí. Vyloučilato, že by se před ním zhmotnila nebo že by mu šeptala do ucha, protože si myslela, že by ho to vyděsilo,takže místo toho vymyslela tenhle skvělý nápad dát si do Linrís ten záhadný inzerát. Ale to bylo takénemožné, protože jak by mohl někdo ze světa duchů zveřejnit v novinách inzerát?

Za třetí, vzkaz byl od nezničitelného Říkejte-mi-Ala. Věděl o Kellerově koníčku, protože sbírku odnosili asijeho posluhové. Znal by Kellerovy iniciály, i kdyby nevěděl, že znamenají „Jenom Prostě Keller“, a mohl by

se čirou náhodou trefit do Just Plain Klassics. Ale i kdyby mu to přišlo jako rozumný způsob, jak dálKellera honit, šel by až tak daleko, aby tajemně maskoval telefonní číslo a počítal s tím, že ho Kellervyluští? Proč by si s tím přidělával tolik práce? Nemusel si dělat starosti, že by se mu dostal na stopuněkdo jiný. Stačilo mu jen položit návnadu a čekat, až se Keller chytí.

Stejně, bylo naprosto vyloučené, že by tam zahrnul i ten obchod s toxickým odpadem. Dot a Keller bylijediní lidé na zeměkouli, pro koho to mělo nějaký význam. Případ byl starý, všichni s ním spojení už dávno

po smrti a vražedná zbraň, kdyby člověk věřil dál na náhody, ležela na dně té samé řeky, která v sobě ukrývala Nissana Sentru, i když o stovky kilometrů dál na sever. A Dot by neprozradila větu o toxickémodpadu, ani při mučení ne, protože by ji to nikdy nenapadlo. „Tak, ženská, dejte nám něco, na co hopřitáhneme, nebo vám vyrveme nehty na nohou.“

„Toxický odpad, toxický odpad!“ Jo, správně. Ani náhodou.

Takže byly tři možnosti a všechny tři byly nemožné.

Ještě jedna možnost. Než Dot zabili, rozhodla se, že to zkusí. Nejdřív ale chtěla věci nastražit tak, abymohla Kellerovi poslat vzkaz, až nastane ten správný čas. Jak by to udělala? No, přes inzerát v Linrís apřes telefonní číslo uložené na internetové stránce, protože to bylo něco, k čemu by se mohl dostat, anižby za sebou nechal nějakou stopu.

Můžete si založit internetovou stránku a ona bez vaší péče vydrží docela dlouho. Můžete umístit inzerát do

Linrís, zaplatit na celý rok dopředu nebo i na déle a necháte ho prostě otiskovat dál a dál, dokud senevyčerpají peníze. Ta webová stránka možná byla ve výstavbě, třeba Dot plánovala, že Kellerovi napovívíce. Snad to udělala docela brzy, založila stránku, objednala inzerát, a pak se tam vloupali ti hajzlové azabili ji, a inzerát i stránka existovaly dál, jen tak. A dokud Julia nepřinesla domů časopis, nic se nedělo.

Bylo tohle všechno možné? Netušil a už o tom nedokázal dál přemýšlet. Bez ohledu na to, jak o tompřemýšlel, když všechno probral ze všech stran, dalo se udělat jenom jedno jediné.

Koupil si mobil s předplacenou kartou a ujistil se, že má nastaveno, aby neukázal číslo volajícího. Policieby mohla být schopná určit, kde byl telefon během hovoru, ale policie ten inzerát nepodala ani nezaložilainternetovou stránku, a kdyby měl AI takové technické možnosti na povel, no, tak to prostě byl risk, který

Keller musí podstoupit.

I tak, vyjel na 1-10 a odjel na půl cesty směrem k Baton Rouge, než zastavil u pumpy a zatelefonoval.

Čekal, že se nikdo neozve nebo že se maximálně dočká onoho kúúú-uííít!, ale při třetím zazvonění toněkdo zvedl. A pak hlas, o kterém nečekal, že ho ještě někdy uslyší, řekl: „Jenom doufám, že nejste zasenějakej další zatracenej telemarketer z Bengalore. No? Ať jste, kdo jste, řekněte něco!“

„Věděla jsem, co sis myslel,“ řekla, „protože co jinýho by sis mohl myslet? Ale teď není čas si o tompovídat. Já si myslela totéž o tobě, když na to přijde. Kde jsi a jak dlouho ti bude trvat, než se odtamtud

dostaneš sem?“

„Do Flagstaffu v Arizoně?“

„Jak jsi… aha, volačka. No, tak ne Flagstaff, aleje to docela blízko. Flagstaff má letiště, ale možná by bylojednodušší letět do Phoenixu a dojet sem autem. Nebo co já vím, třeba jsi dost blízko, abys sem dojelautem celou cestu. Kde vlastně jsi?“

To za to riziko stálo. „V New Orleans,“ odpověděl, „ale nemůžu se jen tak jednoduše sebrat a odjet pryč.“

„Jsi v pořádku, viď? Nejsi pod zámkem, proboha?“

„Ne, nic takového, ale je to složité.“

„Jo? Tak v tom případě já přijedu za tebou. Jediná věc, která by mě mohla zastavit, je holič, ale z tohobych se měla vyvléknout, nemělo by to bejt těžký. Dej mi svoje číslo, hned se ti ozvu zpátky… Kellere?

Kam jsi šel?“ „Jsem tady.“ „Tak?“

„Já si ten telefon právě koupil,“ vysvětloval, „a někam jsem založil tu kartičku s číslem, nevím kam.“

„To je už úplnej vrchol, pokud jde o čísla, co nejsou v seznamu,“ zlobila se Dot, „když už ho nemůže najítani sám majitel. Ale nebuď moc namyšlenej, protože někde v Indii sedí nějakej trpaslík, kterej ti na nějstejně zavolá a bude ti zkoušet prodat Viagru. Provedeme to takhle. Ty zavoláš mně. Dej mi hodinku, touž budu vědět, kdy se za tebou dostanu a kde budu bydlet. A neboj, jestli nemůžeš najít moje číslo.Prostě zmáčkni opakovaný volání a ten tvůj chytrej telefónek už zbytek obstará sám.“

O hodinu později se dověděl, že Dot přijede až za tři dny, a řekl si, že počká den či dva, aby vymyslel, copoví Julii. Dojel domů a Julia na něj čekala před domem. Prý podle předpovědi počasí má pršet, alenevypadá to na déšť a co že si o tom myslí on? Řekl, že skutečně nemůže říct ani jedno, ani druhé. Onaodpověděla, že ona také ne a jestli prý na něco myslí?

„Dot je živá,“ řekl.

Ukázalo se, že předpověď počasí vyšla. Začalo pršet pozdě odpoledne a pršelo s přestávkami další tři dny.Nikdy nezačalo lít jako z konve, ale nikdy se pořádně nevyčasilo, takže když jel do centra do Dotinahotelu, musel zapnout stěrače.

Zamluvila si Intercontinental. Přinesl si s sebou nový mobil a zavolal jí, když předal auto portýrovi, Dot se

s ním sešla v hale a vzala ho do svého pokoje. Dva další hosté jeli s nimi výtahem, takže nepromluvili,dokud nevystoupili v jejím poschodí.

„Ne že by bylo možný, že by si ti dva něčeho všimli,“ poznamenala. „Co myslíš, milenci, nebo

novomanželé?“

„Já si jich nevšímal.“

„Oni nás taky ne, Kellere, a o to mi šlo. Je to jedno. Panebože, koukni se na sebe. Vypadáš jinak, ale

nevím, v čem to vězí.“

„Vlasy.“

„Máš pravdu. Máš úplně jinej tvar obličeje. Co jsi udělal?“

„Jinak jsem se ostříhal, zvedl linii vlasů. Trochu jsem je zesvětlil.“

„A brejle. To nejsou bifokály, že ne?“

„Trochu mi trvalo, než jsem si na ně zvykl.“

„Mně taky trochu trvá, než si na ně zvyknu, a to je máš na nose ty. Ale líbí se mi, jak to vypadá. Velmi

vědecky.“

„Lip vidím,“ řekl. „Ale ty, Dot, ty vypadáš úplně jinak.“

„No, jsem starší, než jsem bývala, Kellere. Co jsi čekal?“

Ale nevypadala starší, naopak vypadala mladší. Vlasy byly před lety tmavé, když se poprvé setkali, a když

odjížděl do Des Moines, měla v nich daleko víc soli než pepře. Teď byla sůl ta tam – bylo to snazší, jakmoc dobře věděl, obarvit šedé vlasy na tmavo než naopak – a společně s šedými vlasy přišla o deset patnáct kilo. Kalhotový kostým, který měla na sobě, na hony vzdálený jejímu obvyklému domácímuoděvu, jen podtrhoval její novou postavu a na rtech měla rtěnku a na očích make-up. To si na ní vůbec

nepamatoval.

„Mám osobního trenéra,“ vysvětlovala, „jestli to dokážeš pochopit, plus jednu miloučkou Vietnamku, kterámi jednou týdně udělá vlasy. Koupila jsem si tam byt a předpokládala jsem, že se budu válet na sluníčkujako velryba na pláži a po nocích vysedávat nad krabicí čokoládovejch bonbonů, a podívej se, co se ze mě

stalo.“

„Vypadáš fantasticky, Dot.“

„Ty taky. Co jsi dělal, začal jsi hrát golf nebo co? V životě jsi neměl tak široký ramena.“

„To je asi od bouchání kladivem.“

„Garota je tišší,“ řekla, „ale nemyslím, že by udělala totéž v oblasti rozvoje svalstva.“ Zavolala pokojovouslužbu, požádala je o dva velké džbány ledového čaje a dvě sklenice, pak zavěsila telefon a podívala se na

něho. „Musíme toho hodně dohnat, co?“

Začal první, začal u jejich posledního rozhovoru v Des Moines a popsal jí celou cestu k jeho novémuživotu v New Orleans. Poslouchala ho pečlivě, občas ho přerušila, aby jí něco vysvětlil, a když domluvil,jen seděla a vrtěla hlavou. „Chystal ses odejít na penzi,“ řekla, „a teď se živíš rukama.“

„Nejdřív jsem vůbec netušil, co budu dělat,“ řekl, „ale není to tak těžké se to naučit.“

„Nemělo by bejt. Podívej se na všechny ty blbce, co si v tom vedou docela dobře.“

„Navíc mi to přináší uspokojení,“ pokračoval. „Zvlášť když začneš v hotovém božím dopuštění a dáváš todo pořádku.“

„Tohle jsi dělal celý léta, Kellere. I když si nemůžu vzpomenout, že bys kdy předtím používal malířskejváleček. Ale pověz mi víc o tý svojí dámě.“

Zavrtěl hlavou. „Teď jsi na řadě ty,“ řekl.

Začala: „Jakmile jsme se dověděli, co se děje, mohla jsem akorát zmizet, a čím dřív, tím lip. Napadlo mě,že by ses z toho mohl dostat anebo taky ne, ale já s tím nemohla udělat vůbec nic.

Takže jsem hned vlezla na internet a prodala všechno, co jsme měli, každou akcii, každej dluhopis,všechno. Dočista všechno, do posledního pětníku. Pak jsem zařídila telegrafickej převod peněz a všechnoaž do posledního centu jsem uložila na náš účet na Kajmanech.“

„My máme účet na Kajmanských ostrovech?“

„No, já ho mám,“ řekla, „stejnej jako ten Ameritrade, co jsem měla. Založila jsem ho, jakmile jsme natom u Ameritrade začali vydělávat, jen pro všechny případy, a on tam čekal, až ho budu potřebovat.Převedla jsem prachy, pak jsem se postarala o dům a nakonec jsem odešla pár bloků a počkala na

autobus.“

„Ty ses postarala o dům. Co to znamená?“

„Jsi chytrej kluk, Kellere. Co si myslíš, že to znamená?“

„Založila jsi tam požár.“

„Zbavila jsem se všeho, co by mohlo někam vést,“ řekla, „a vytáhla jsem harddisk z počítače a zpracovalajsem ho stejně jako ty svůj mobil a vrátila jsem ho přesně tam, kde jsem ho našla, a pak, jo, podpálila jsem dům.“

„Našli tam mrtvolu.“

Zašklebila se. „Tohleto jsem chtěla přeskočit,“ řekla. „Víš, chystala jsem se to risknout, jenže pak se tam

objevila ta ženská, tak jsem si mohla akorát myslet, že mi ji seslal sám pánbůh.“

„Poslal ji sám pánbůh?“

„Vzpomínáš si, jak se Abrahám chystal obětovat Izáka? A bůh mu místo tý oběti poslal beránka?“

„Ten příběh mi nikdy nedával moc smysl,“ pokrčil rameny.

„No je to Bible, Kellere. Co od toho sakra čekáš? Já vím akorát, že jsem byla úplně hotová, snažila jsem

se rozhodnout, kam všude mám nalejt benzin, když vtom zazvonil zvonek. Tak jsem tam šla otevřít a ona

tam stála.“

„Prodávala předplatné časopisů? Dělala nějaký průzkum?“

„Byla to Svědkyně Jehovova,“ řekla. „Víš, co dostaneš, když zkřížíš Svědka Jehovova s agnostikem?“

„Co?“

„Někoho, kdo ti bezdůvodně zvoní u dveří. Zbytek už si dokážeš domyslet, viď? Pozvala jsem ji dál aposadila ji, pak jsem vytáhla ze zásuvky na stříbro revolver a dvakrát jsem na ni vystřelila, a tak z ní bylata mrtvola, kterou našli v kuchyni. Nalila jsem jí dost benzinu na ruce, abych si nemusela dělat starosti sotiskama prstů. Moje stejně nejsou nikde vedený, ale jak jsem si mohla bejt jistá, že záznam nemá ona?U lidí, co se ti objeví u dveří, nikdy nevíš, co jsou zač. Proč se mračíš?“

„Někde jsem četl o pozitivní identifikaci na základě zubařských záznamů.“

„Přesně tak.“

„Jak se ti to povedlo?“

„Proto si říkám, že ji poslal sám pánbůh, Kellere. To zlatíčko mělo falešný zuby.“

„Měla falešné zuby.“

„Taky dost levný. Byly k poznání, ještě než otevřela pusu. Takže jako první věc jsem je vytáhla ven a

šoupla jí tam ty svoje.“

„Tvoje?“

„Co je na tom tak pozoruhodnýho?“

„Nevěděl jsem, že máš umělé zuby.“

„Neměl jsi to vědět,“ usadila ho. „Proto jsem za ně zaplatila desetkrát nebo dvacetkrát víc než taJehovistka zaplatila za svoje, aby vypadaly jako ty původní. Kellere, já přišla o všechny zuby, když minebylo ani třicet, a tuhle historku si nechám na jinou příležitost, jestli ti to nevadí. Vyměnila jsem zuby,založila oheň a vypadla.“

„Vždycky jsem si myslel…“

„Že jsou moje zuby pravý? Vidíš tyhle?“ Vycenila je. „Musím říct, že je mám ještě daleko radši než ty, co

jsem nechala ve White Plains.

Nevypadají dokonale, to je daň za to, že je jich tolik, a přesto vypadají opravdu hezky. Neptej se mě,

kolik stály.“

„Nebudu,“ slíbil, „ale to jsem nechtěl říct. Já si vždycky o Svědcích Jehovových myslel, že chodí ve

dvojicích.“

„Aha, správně. On.“

„On?“

„Jeho jsem zastřelila jako prvního,“ odpověděla. „Protože byl větší a vypadal, že by mohl dělat problémy, i

když nemůžu říct, že by mi někdo z nich připadal jako nebezpečnej zákazník. Zastřelila jsem jeho a pakjsem zastřelila ji a jeho jsem strčila do kufru v autě, co jsem šoupla tam, kde ho nějakou chvíli nikdonenajde, a pak jsem se vrátila, prohodila ty zuby a podpálila to tam a tak dále a tak dále a tak dále.“

Nechala auto v garáži, aby ho nikdo nehledal, a vzala si s sebou věci, které se vešly jen do malé tašky,tak na jedno přespání. Odjela autobusem na nádraží a nasedla na vlak do Albany, kde se zahrabala našest týdnů v penzionu, kde většinou bydleli lidé spojení s politickými záležitostmi v hlavním městě státu.

„Senátoři, členové Kongresu a lobbisti, co jim sypou prachy,“ vysvětlovala. „Měla jsem spoustu peněz vhotovosti a kreditky na svoje nové jméno, a tak jsem si koupila auto, vybrala laptop a udělala trochuprůzkum. Rozhodla jsem se, že Sedona vypadá dobře.“

„Sedona, Arizona.“

„Já vím, rýmuje se to, zrovna jako New York, New York. Ale tam ta podobnost končí. Je to malý a drahý a

podnebí je ideální a okolí nádherný a město má dvakrát tolik obyvatel co dvacet minut, takže se tamčlověk může zničehonic objevit a nikdo si ho nevšímá, a po půl roce je z tebe starousedlík. Plánovalajsem, že tam pojedu autem a po cestě se podívám na krajinu, a pak jsem si to promyslela a rozhodlajsem se, že kašlu na kochání se krajinou, takže jsem střelila auto a odletěla do Phoenixu a koupila si nový

auto a odjela do Sedony. Vybrala jsem si třípokojovej byt a z jednoho okna vidím na golfový hřiště a zdalšího mám skvělej výhled na Bell Rock, ale ty asi vůbec nevíš, co to je.“

„Skála, která zvoní hodiny?“

„Vlasy jsou jiný,“ řekla, „ale pod nima je pořád ten starej Keller, ne?“

„Jakmile jsem se usadila, snažila jsem se přijít na způsob, jak se s tebou spojit, protože jsem usuzovala,že by se mi to mohlo povést i bez spiritistický seance. Věděla jsem ze zpráv, že se ti povedlo se dostat zDes Moines a že tě ruka zákona nikdy nechytla, ale kdyby se k tobě dostal prvně AI, tak by v novinách nic

nebylo. A kdybys byl živej, existoval jedinej způsob, jak bych tě mohla dohonit, aniž by si toho někdo

jinej všimnul. Tak jsem ho použila.“

„Dala sis inzerát do Linrís.“

„Ten zatracenej inzerát jsem tiskla, kde mě jen napadlo. Kdo by hádal, že existuje tolik novin a časopisůpro sběratele známek? Kromě Linrís je ještě Global Stamp News a Scotťs Monthly Journal a magazínnárodní známkařský společnosti posílá svejm členům…“

„Americká filatelistická společnost. To je dost dobrý časopis.“

„No, tak to se mi ulevilo. Dobrej nebo špatnej, můj inzerát v něm byl každej zatracenej měsíc. A ještě v

pár dalších, který si nevybavuju. McBeal’s?“

„Mekeel’s.“

„Jo, správně. Ve všech jsem to tiskla, objednala jsem si, aby to opakovali, dokud to nezruším, a každejměsíc se mi to objevuje na výpisu z Visa karty. Bylo mi divný, že to trvá tak dlouho, protože jsem sizačínala připadat jako ten majitel fotbalovýho týmu, kterej vždycky nechává lístek u přední branky proElvise, kdyby se náhodou stavil doma. Aspoň za to má nějakou reklamu zadarmo.“

„Muselo tě to stát dost peněz.“

„Ani ne. Malý inzeráty nestojí moc a jsou ještě levnější, když jsou dlouhodobý. Skutečná cena byla emocionální únava materiálu, protože pokaždý, když mi přišel výpis z kreditky, tak to byl další měsíc, kdyses neozval, a bylo čím dál tím pravděpodobnější, že se mi už nikdy ani neozveš. Tys aspoň měl konec,Kellere. Tys věděl jistě, že jsem mrtvá, ale já mohla jen sedět a přemejšlet.“

„Zajímalo by mě, co bylo horší.“

„Mizerný to bylo tak či tak,“ řekla, „ale oba jsme naživu, tak na to kašlem. Viděl jsi inzerát a vytočil točíslo…“

„Když jsem nakonec přišel na to, že to je telefonní číslo.“

„No, kdyby to bylo moc jasný, tak by se mi uzvonil telefon. A já věděla, že na to přijdeš, jakmile o tomzačneš přemejšlet. Jenom pořád nechápu, že ti to trvalo tak dlouho. Ne přijít na to, ale všimnout si toho,to zaprvé. Kolikrát jsi asi ten inzerát viděl, než ti to docvaklo?“

„Jenom jednou.“

„Jenom jednou? Jak je tohle možný, Kellere? Nepředpokládám, že si necháváš přeposílat poštu z NewYorku, ale ten inzerát vyšel ve všech plátcích, o kterých jsem mluvila, a ještě v pár dalších, na který jsemzapomněla. Jak je těžký opatřit si Linrís? Nebo jim napsat a objednat si nový předplatný?“

„To vůbec není těžké,“ řekl, „ale proč bych se namáhal? Proč bych to měl dělat? Dot, já viděl ten inzerát,protože výtisk Linrís koupila Julia a přinesla ho s sebou domů. Nebyla si jistá, jestli mi ho má dát, a já sinebyl jistý, jestli se do něj vůbec chci dívat.“

„Ale udělals to.“

„Očividně jo.“

„Něco ale není tak očividný,“ opáčila. „Proč sis nebyl jistej, že chceš, a proč jsi už neměl předplatný. Něcomi uniká, Kellere. Napověz mi.“

„Že nemám předplatné?“ ušklíbl se. „Protože to je pro sběratele známek a je těžké být sběratel známek,

když nemáš žádnou sbírku.“

Zírala na něj. „Ty to nevíš,“ vydechla.

„Co nevím?“

„No jasně že to nevíš. Jak bys mohl? Tys tu část tak trochu přešel, jak jsi šel do bytu, nebo jsem možná

nedávala pozor, ale…“

„Možná jsem se o tom nezmínil. Je to ta část, o které nerad přemýšlím. Šel jsem k sobě domů…“

„A známky byly pryč.“

„Pryč, všech deset alb. Nevím, kdo je vzal, poldové či Alovi chlapi nebo kdo…“

„Nikdo z nich.“ Podíval se na ni.

„Ach, panebože,“ řekla. „Měla jsem ti to říct hned. Nějak mě nenapadlo, že bys to nevěděl, ale jak bys

mohl? Kellere, to jsem byla já. Já vzala tvoje známky.“

První věcí, kterou udělala v Albany, když si našla místo na bydlení, bylo, že si koupila auto. A první věcí,

již s tím autem provedla, bylo, že odjela do New Yorku.

„Abych vzala tvoje známky,“ vyprávěla. „Pamatuješ tenkrát, jak jsi dostal ten případ s těma hračičkama a dals mi podrobný a propracovaný instrukce, co mám dělat, kdybys skončil mrtvej? Jak bych měla jítrovnou do tvýho bytu a vzít známky k sobě domů a jaký obchodníky bych měla zavolat a jak vyjednat

nejlepší cenu za tvoji sbírku?“

Vzpomínal si.

„No, nechystala jsem se je prodat, ne dokud byla nějaká naděje, že jsi živej. Ale pokud jde o toodstěhovat je z tvýho bytu, to jsem udělala co nejdřív, protože jsem nevěděla, jak moc času mi zbejvá,než tam přijde policie. Ukázala jsem tvýmu vrátnýmu dopis, kterej mě opravňoval jednat tvým jménem adával mi plnej přístup do tvýho bytu a jeho obsahu a…“

„Víš, já si vůbec nepamatuju, že bych takový dopis napsal.“

„Kellere, ještě nemusíš na testy kvůli Alzheimerovi. Napsala jsem si ho sama na počítači v internetovýkavárně, navrhla jsem ti hezkou dopisní hlavičku, jestli to můžu říct, a nevymýšlela jsem tvůj podpis,protože copak tvůj vrátnej ví, jak píšeš? Nemusel mi otevírat, protože jsem měla klíč, co jsi mi dal.“

„Jak se ti povedlo je odtamtud všechny dostat? Ta alba jsou těžká.“

„To je teda fakt, jsou těžký jako cent. Našla jsem ve skříni kufr, do který se jich vešlo šest,“ – jeho kufrna kolečkách – „a přiměla jsem vrátnýho, aby mi pomohl. Vzal vozík na zavazadla, který mají ve sklepě, a

společně jsme to všechno odtáhli do kufru v mým autě. Jo a taky jsem vzala tvůj počítač, ale tennedostaneš. Pokud ho nechceš hledat na dně Hudsonu.“

„Mezi náma,“ řekl, „řeky nás nějak přitahují.“ Vzal si ledový čaj a dlouze se napil. „Tohle je hrozně těžké,abych to vstřebal,“ připustil. „Musím se ujistit, že jsem to pochopil správně. Ty známky…“

„Leží v klimatizovaný schránce v Albany, ve státě New York. No vlastně je to v Lathamu, ale ty stejně asi

nevíš, kde to je.“

„Albany je dost blízko. A je tam všechno? Moje celá sbírka známek je nedotčená a můžu tam odjet a vzít

si ji?“

„Kdykoli budeš chtít. Asi bych měla jít s tebou, abych se ujistila, že ti nedají sodu. Mohli bychom zítraodletět do Albany, jestli se rozhodneš, že to chceš udělat.“

„Mám pocit,“ řekl, „že to nebude to, co bys chtěla nejvíc.“

„No, ráda bych tu strávila pár dní a prohlídla si New Orleans. Ale potom je to na tobě. Budeš mít zpátkysvoje známky a máš dva a půl milionu dolarů, jen pro případ, že by ta stavební firma šla ke dnu. Můžeš

se válet a užívat si života.“

„Nebo?“

„Panebože, dopila jsem tu poslední sklenici čaje? Budu si muset nalejt ze tvýho džbánku, jestli ti to

nevadí.“

„Jen si posluž.“

„Budu toho litovat, až budu každou hodinu vstávat, abych se šla vyčurat, ale jestli tohle je moje největšílítost, tak bych řekla, že jsem na tom ještě docela dobře. Kellere, myslím, že jsme v tuhle chvíli docela vbezpečí. Zdá se, že poldové myslí, že jsi mrtvý nebo v Brazílii nebo oboje dohromady, což jsem si vlastně

taky asi myslela, dokud mi onehdy nezazvonil telefon. A nevím, co si myslí náš kamarád AI, ale v tuhle

chvíli má asi jiný záležitosti, který ho zaměstnávaj. Ví, že jsem mrtvá, a jestli jsi pořád na jeho seznamu,rozhodně nejsi první na řadě. Takže teď není nic, co bychom museli absolutně nutně dělat.“

„Ale?“

Povzdechla si. „Ach,“ řekla, „jsem si jistá, že to je známka vady charakteru, a asi existuje nějakej seminář,

na kterej bych mohla chodit, kde bych se tomu mohla věnovat, a jestli je, můžeš se vsadit, že ho někdobude organizovat v Sedoně. Ale jaká šance podle tebe je, že bych na něco takovýho někdy šla?“

„Malá.“

„Máš pravdu, Kellere, nemůžu si pomoct. Skutečně bych se s tím hajzlem ráda vyrovnala.“

„Já z toho dočista šílel,“ řekl, „že on je naživu a ty jsi mrtvá.“

„Já to měla stejně, že on je živej a ty ne. Teď se ale ukazuje, že jsme živí oba, a oba jsme milionáři a měli

bychom se toho asi držet, ale…“

„Chceš po něm jít.“

„To se vsaď, že jo. A ty?“

Nadechl se. „Myslím, že bych si měl promluvit s Julií,“ řekl.

„Ráda bych ji poznala,“ řekla Julia a trvala na tom, aby Keller pozval Dot, že si zajdou někam na večeři.Snažili se vybrat nějakou restauraci a Julii napadlo: „Ne, víš, co uděláme? Přiveď ji sem a já uvařím.“

Když Dot vyzvedával, měla na sobě jiný kostým, místo kalhot měla sukni a vlasy měla upravené takéjinak. „Musela jsem zrušit tu Vietnamečku v Sedoně,“ vysvětlovala, „tak jsem poprosila recepční anakonec jsem skončila u nějaké místní kadeřnice, která celou dobu nezavřela pusu. Ale líbí se mi, co mi svlasama udělala.“

Keller ji dovezl domů, představil ji Julii, stoupnul si stranou a čekal, až se něco zvrtne. Když si sedli kvečeři, poté, co si Dot prohlédla celý dům a pronesla všechny ty patřičné poznámky, uvědomil si, že senestane nic hrozného. Obě ženy byly příliš dobře vychované.

Julia podávala jako dezert koláč, tentokrát pekanový, zase z toho malého pekařství na Magazine Street, avšichni pili kávu, které dala Dot přednost před ledovým čajem. Během celého večera o něm Julia mluvilajako o Nicholasovi a Dot ho neoslovila vůbec nijak, ale když jí naléval druhý šálek kávy, řekla mu Kellere.

„Chtěla jsem říct Nicholasi,“ opravila se a podívala se na Julii. „Je dobře, že bydlím tisíc kilometrů odtud,takže tady nemusíte sedět jako na jehlách a čekat, až to před celou společností profláknu. Udělala jste toněkdy, Julie? Řekla jste mu někdy Kellere?“

Když ji vezl zpátky do Intercontinentalu, řekla: „To je opravdová dáma, co sis našel, Kellere. Je mi líto, alebude mi to trvat hodně dlouho, než si zvyknu, že se jmenuješ jinak. Tak dlouho tě znám jenom prostě

jako Kellera.“

„Nedělej si s tím starost.“

„Ale proč se začervenala, když jsem sejí zeptala, jestli ti někdy řekla Kellere? Ježíši, Kellere, teď jsi celej

rudej ty.“

„To sakra jsem,“ řekl. „Prostě to pusť z hlavy, ano?“

„Dobře,“ souhlasila. „Krucinál, mea culpa, a zapomeneme na to.“

„Zapomenu se někdy a řeknu ti Kellere? Zrudla jsem jako pivoňka.“

„Myslím, že si ničeho nevšimla.“

„Ne? Pochybuju, že by si tvoje přítelkyně Dot někdy něčeho nevšimla. I když není tak docela taková,

jakou jsem čekala.“

„Co jsi čekala?“

„Někoho staršího. A, no, takovou trochu staromódní.“

„Bývala starší.“ „Jak to?“

„No, vypadala starší, a taky podle všeho dost staromódně. Nikdy se nemalovala a seděla doma v takovété domácí zástěře. Myslím, že tak se tomu říká.“

„Dívala se na televizi a pila ledový čaj.“

„Oboje dělá i teď,“ řekl, „ale hádám, že chodí víc ven, hodně zhubla, kupuje si hezké šaty a nechává sidělat vlasy. Máje obarvené.“

„Já jsem z ní úplně v šoku, zlato. Je hrozně prostořeká a sarkastická, ale pod tím vším je to pořád dáma.Když jsem ji prováděla po domě, pořád ukazovala na různé věci, jako třeba to sedátko pod oknem, kteréjí připomínalo její dům ve White Plains. Musela ten dům milovat, a přesto byla dost tvrdá a rozhodná, aby

to tam celé spálila.“

„Neměla jinou možnost.“

„To si uvědomuju, ale stejně se to tím nijak nezjednodušilo. Zajímalo by mě, jestli bych něco takového

dokázala.“ „Kdybys musela.“

„Když to vezmu kolem a kolem, je to jenom dům. A ty mi vždycky můžeš postavit nový, viď? S otevřenoukuchyní a keramickou dlažbou v koupelně.“

„A centrální klimatizací.“

„Jsi můj hrdina. Neříkal jsi, že tam v troskách našli nějakou mrtvolu?“

Na tohle byl připravený. „Nechala tam svoje umělé zuby,“ řekl. „Které mohli identifikovat podle

zubařských záznamů. Nikdy jsem netušil, že nemá vlastní zuby, takže mě to nikdy nenapadlo.“

„Aha, tak to se tím vysvětluje. Nicholasi?“ položila mu ruku na paži. „Bála jsem se, že budu žárlit, i kdyby

mezi vámi nikdy takový vztah nebyl. Ale to, co je mezi ní a tebou, to je něco jako starší sestra nebo

tetička. Víš, to byl ten kostlivec.“

„Kostlivec ve skříni?“

„Kolem kterého jsme chodili a nezmínili se o něm. Co se chystáš udělat teď?“

„Opravdu nemusím dělat nic.“

„Já vím. Máš své známky, nebo je přinejmenším zase dostaneš, a budeš mít taky spoustu peněz. A

můžeme prostě dál vést svůj život, který je přesně to, co chci žít…“

„Já taky.“

„…a nedělat si žádné starosti ohledně peněz, jenom žít pohodlně a šťastně.“

„A?“

„A nikdy se nebudeme skutečně cítit dobře, když budeme jíst ve Francouzské čtvrti. Kdybys po nich šel, věděl bys, kde hledat?“

„Ne tak docela.“ „V Des Moines?“

„Nevím, jestli někdo z nich žije v Des Moines. Docela bych se vsadil, že AI ne. Mám jedno telefonní číslo zDes Moines, to, na které jsem volal každý den, abych zjistil, jestli je načase oddělat toho chudáka, kterýnikdy nic neprovedl, jen zaléval trávník. Zajímalo by mě, jestli tuší, že málem natáhl bačkory.“ „Nemyslíš si, že by to telefonní číslo mohlo být k něčemu?“ „Ne,“ řekl, „protože to by mi ho nedali. Ale pokud vím, nic jiného nemáme.“ „Zajímalo by mě to,“ řekla.

Ráno ho s Dot odvezla na letiště. Keller myslel, že si vezmou taxi, ale Julia o tom nechtěla ani slyšet. Dotzamířila dovnitř s kufrem, aby měli ještě chvilku pro sebe, a Julia vylezla z auta, aby ho políbila narozloučenou.

Řekla: „Dávej na sebe pozor, slyšíš?“

„Budu.“

„Povím Donnymu, že tě odvolali z města. Rodinné záležitosti, to mu řeknu. “

„Jistě.“ Pozorně se na ni zadíval. „Ještě něco jiného?“

„Vlastně ne.“

„Ne?“

„To nic není,“ zavrtěla hlavou. „To počká.“

„Směrový kód je pět-jedna-pět,“ řekla Dot a mžourala přitom na kousek papíru. „To je Des Moines? A tys

tohleto s sebou nosil celý měsíce a nikdy to nevytočil?“

„Proč bych to měl vytáčet?“

„Chápu tě. Jestli je to to číslo, co ti dali, nikam to nepovede. Ale stejně ho vytoč.“

„Proč?“

„Abychom si ho mohli škrtnout a ty budeš mít v náprsní tašce víc místa na všechny ty peníze, co máš naKajmanech.“

Vytáhl mobil, otevřel ho a zase ho zaklapl. „Jestli je to číslo funkční a já tam zavolám…“

„Je to ten telefon, ze kterého jsi mi volal do Sedony, ten, u kterýho ani ty sám neznáš číslo?“

„No, ano, ale…“

„Vytoč to číslo,“ přikázala mu, „a jestli to zvedne ten chlápek s chlupatejma ušima, vyhodíme telefon z

okna.“ Kúúú-uííít!

„To jsem si myslela,“ řekla, „ale teď to víme jistě. Co ještě víme? Mluvila jsem s Alem párkrát po telefonu.

Ne moc dlouho a on toho moc nenapovídal, ale mohla bych ho poznat po hlase. To by stačilo, abych hopoznala při hlasový identifikaci, kdyby něco takovýho existovalo.“

„Přál bych si, abychom měli kde začít.“

„To já taky. Zavolal mi zničehonic, víš. Nikdy neřekl ani slovo o tom, jak se o mně dověděl, kdo mu dalčíslo. Ale musel to někde sebrat, nevytáčel čísla jen tak nazdařbůh. Znal můj telefon a znal adresu. S touprvní obálkou FedExu plnou peněz se nepotřeboval vyptávat, kam ji má poslat. Prostě ji poslal.“

„Takže někdo, kdo zná tebe, zná i jeho.“

„To nevíme, Kellere. Někdo, kdo mě zná, mluvil s někým, kdo zná jeho, a my nevíme, kolik dalšíchnějakých lidí se do toho mohlo zamíchat. A starý pán to provozoval dost dlouho a nikdy si za celý ty létanezměnil telefonní číslo.“

„Takže existuje spousta lidí, co by ten telefon mohla mít.“

„A taky může být dlouhej řetězec mezi tím prvním člověkem a Alem, takže by stačil jeden porušenejčlánek uprostřed a už by se nikam nedostal.“ Zamračila se. „Stejně, kdybych se vyptala dost lidí, někdo by

něco mohl vědět. Myslíš, že se představuje pokaždý jinak, pokaždý, když s někým telefonuje? Říkejte miAI, říkejte mi Bili, říkejte mi Carlos?“

„Nebo má železný zvyk a nikdy se nedostane dál než k Alovi.“

„Tak by si lip zapamatoval, koho má předstírat. Jedna z věcí, kterou jsem si vzala z White Plains, byltelefonní zápisník. Mám tam spoustu čísel, kam můžu zavolat. Čím víc lidí budu kontaktovat, tím větší jenaděje, že někdo z nich bude vědět, o čem mluvím. Samo sebou to je jenom půlka.“

„S čím víc lidmi budeš mluvit, tím spíš se on doví, že ho někdo hledá.“

„To je ta druhá půlka, jasně. Taky budu muset s těma lidma mluvit tak, aby nezjistili, že s nima mluvímjá, protože jsem umřela při požáru ve White Plains, jak si možná vzpomínáš.“

„Když o tom teď mluvíš, připadá mi, že jsem něco takového zaslechl.“

„Nevím, kdo jinej to slyšel. Mimo New York to nebylo moc zajímavý. Nemůžu ale jednomu člověku říct, že

jsem živá, a dalšímu, že jsem umřela a volá mu někdo jinej. Na tohleto žijeme v moc malým světě.“Pokrčila rameny. „Na něco přijdu. Možná použiju jedno z těch udělátek, co si ho přicvakneš na telefon aono ti změní hlas. Kdyby se dalo začít odněkud odjinud…“ „No možná jo.“ „Cože?“ „Dali mi telefon,“ vysvětloval. „Ten chlap s ušima mi ho dal, když mě vezl do motelu, co pro mě vybrali.“ „Laurel Inn nebo tak něco.“ „Přesně tak, Laurel Inn. Dal mi ten telefon a řekl mi, abych ho použil, až jim budu volat. No, já se tentelefon nechystal používat o nic víc, než jsem chtěl zůstávat v tom pokoji.“ „Od začátku jsi měl podezření.“ „Existujou určitá opatření, která jsou automatická, a jo, připadalo mi to trochu divné, ale byla to mojeposlední práce, takže jsem se ani moc nedivil. Nechystal jsem se zůstat v Laurel Inn a nechystal jsem se z

toho telefonu volat a ani jsem ho s sebou nehodlal nosit, protože jsem si představoval, že by ho mohli lokalizovat, i kdyby třeba nebyl zapnutý.“

„To se dá?“

„Řídím se pravidlem, že kdokoli může udělat cokoli. Takže kdyby se snažili ten telefon lokalizovat, jenomby je dovedl do Laurel Inn, protože tam právě jsem ho nechal.“

„Ve svým pokoji.“

„V pokoji dvě stě čtyři.“

„Ty si pamatuješ číslo? Tos na mě udělal dojem, Kellere. Je to skoro stejně ohromující jako ten tvůj trik sprezidentama. Kdo byl náš čtrnáctej prezident, nepamatuješ si náhodou?“

„Franklin Pierce.“

„Hodnej kluk. Tak teď prémiový kolo: jakou barvu měla známka, na který byl?“

„Modrou.“

„Modrá, Franklin Pierce a pokoj dvě stě čtyři. To je teda paměť, ale…“

„Ale co? Dot, je možné, že ten telefon koupili stejně jako já tenhle a nikdy z něj nikdo nevolal, dokud miho Chlupatý ucho nepředal.“ S tím souhlasila. „Ale jestli ne,“ zamyslela se, „mohl bys zmáčknout čudlík a vyvolat seznam posledních

osmi nebo deseti volanejch čísel.“ „Správně.“

„A mohl bys možná dokonce zjistit, kdo ho koupil a kdy.“

„To je možné.“

„Stejná otázka, Kellere. Tak co? Já nikdy nebyla v Laurel Inn a možná že tam ani už nejsou pokojský

pečlivky, ale ty si skutečně myslíš, že tam ten telefon po tak dlouhý době ještě bude?“

„Mohl by být.“

„Vážně?“

„Dali mi pokoj se širokou manželskou postelí,“ vysvětlil.

„To je asi hezký, ale když jsi v ní stejně nikdy nechtěl spát…“

„A když jsem tam ten telefon nechal, nechtěl jsem, aby ho někdo použil. Tak jsem zvedl matraci a nacpal

ho až doprostřed postele.“

„Umíš si představit, jak ten pokoj museli prohledat poldové?“

„Po tak důležité politické vraždě? Ano, myslím, že ano.“

„Jenže by museli úplně sundat matraci z postele.“

„To by mohli.“ „Ale možná ne?“ „Možná ne.“

„Předpokládejme, že tam ještě pořád je, fungoval by? Nebyla by teď už úplně vybitá baterie?“

„Asi jo.“

„Ale baterie se asi prodávají.“

„Dokonce i uprostřed Iowy,“ řekl.

„Laurel Inn. Nepamatoval by sis náhodou jejich telefonní číslo? Ne, ovšem že ne. To nikdy nevyšlo na

žádný známce.“

Došel k oknu a díval se na město, zatímco telefonovala a nejdřív hovořila s operátorkou na informacích apak s člověkem v rezervacích v hotelu Laurel Inn. Zavěsila a řekla: „Tak teď tam sedí ženská, která jepřesvědčená, že jsem se dočista zbláznila.“

„Ale fungovalo to.“

„Musíme být ve druhém patře, protože můj manžel nesnese, kdyby slyšel nad hlavou kroky. A nechcislyšet hluk provozu a jsem citlivá na světlo a oba potřebujeme být blízko schodů, ale ne hned nad schody

a podívala jsem se na internetu na plánek a víte, který pokoj by nám vyhovoval dokonale?“

„Zní to jako šílenost,“ přikývl, „ale když jsi s tou holkou mluvila, působilo to naprosto rozumně.“

„Máme pokoj dvě stě čtyři na tři noci od zítřka. Co je?“

„Já nevím. To mi připadá jako hodně dlouhá doba, abychom se dělili o jeden pokoj.“

„Jedna noc by byla dlouhá doba, abychom my dva sdíleli nějakej pokoj, Kellere. Ty nebudeš v Laurel Inn

ani jednu noc a já taky ne. Jedinej důvod, abychom se tam zapsali, je, že potřebujeme dostat klíč. Ty sis

celý ty měsíce neschovával čirou náhodou jejich klíč, viď že ne? Společně s tím telefonním číslem?“

„Ne, a stejně by to nebylo k ničemu. Mají tam karty a pokaždé, když pokoj znova pronajmou, resetují celý

systém.“

„Jeden musí litovat všechny ty lidi, co se celou věčnost učili odmykat zámky a jednoho rána se probudili velektronickým světě. Musejí si připadat jako sazeči ve věku počítačový sazby a všechny ty jejich úžasnýdovednosti jsou naprosto na pytel. Proč se na mě takhle díváš?“

„Jak?“

„To je fuk. Musela jsem zamluvit tři noci, protože jsem nemohla procházet celou tou komedií o tom, jakmůžeme bejt jedině v čísle dvě stě čtyři, kdybych ho chtěla jen na jednu noc. Docela by mě zajímalo,jestli vůbec mají plánek na svým internetu.“

„Mě by zajímalo, jestli vůbec mají nějakou internetovou stránku.“

„Tu má každej, Kellere, dokonce i já.“

„Ta je ve výstavbě.“

„A může v ní ještě nějakou dobu zůstat. Zamluvím nám letenky, nebo chceš jet autem? Jak je to odsud

daleko?“

„Musí to být patnáct set kilometrů nebo tak nějak.“

„A my máme rezervaci na zítra večer, takže asi poletíme. Máš ještě pořád pistoli?“

„Ten SIG Sauer, co jsem ho vzal v Indianě. Nemůžu si ho vzít do letadla.“

„Ani do zapsanýho zavazadla?“

„Asi je proti tomu nějaký zákon, a i kdyby nebyl, je to docela dobrý způsob, jak přitáhnout pozornost.Nějaký šašek uvidí obrys zbraně v kufru, a už v tom lítáš.“

„Chceš teda řídit? Já tam doletím a vyzvednu klíč od pokoje a ty můžeš brázdit silnice v tom svým

zaprášeným pickupu. Des Moines je odsud na sever, že jo?“

„Jako většina země.“

„Ale docela hodně na sever? Zrovna na Mississippi, ne?“

Zavrtěl hlavou. „Západně.“

„Nebyl jsi v Iowě, tenkrát, když na nás chtěl ten klient udělat tu křivárnu…“

„To byla ta jiná bouda, co na nás ušil nějaký klient.“

„Ten případ s Mercenary Times. Nebyla to Iowa a nehodil jsi něco do Mississippi?“

„To bylo Muscatine.“

„Jo, takhle se to zatracený místo jmenuje. Nemohla jsem si na to vzpomenout a pořád mě napadalojenom Muscatel, ale to jsem věděla, že je špatně. Des Moines je na západ odtamtud, a ne na Mississippi?“

„Teď jsi na to kápla.“

„Pokud se nedostanu do Riskuj!, nevím, proč si musím zanášet hlavu těmahle hloupostma. Chceš totakhle udělat, dojet tam autem a já přitom poletím?“

„Abych si mohl vzít zbraň? Ne, kašlu na to. Stejně, nechci tam být v autě, které by někdo mohl

vystopovat zpátky do New Orleans.“

„To mě ani nenapadlo. Poletíme oba.“ Vzala zase telefon. „Zamluvím nám letenky. Řekni mi ještě jednou,jak se jmenuješ. Nevím proč, ale nějak si to nedokážu zapamatovat. Už vím, co potřebuju, Kellere:vytisknout tvůj obrázek na známku.“

Odletěli se společností Delta do Des Moines a přesedali v Atlante. Oba lety proběhly rutinně, až na to, že z

Atlanty do Des Moines museli sedět tři řady od sebe, a Dot si byla jistá, že muž vedle ní je leteckýmaršál. „Pořád jsem si říkala, že nesmím udělat nic podezřelýho,“ řekla. „Bylo to zničující a zároveňuklidňující.“

Zamluvila si letenku na své nové jméno, Wilma Ann Corderová. Našla to jméno už před léty, stejně jakoKeller přišel na Nicholase Edwardse, a dala si dohromady celý soubor průkazů totožnosti: pas, řidičák akartičku sociálního pojištění, společně s půltuctem kreditních karet. Najala si na to jméno P. O. Box, adokonce si i předplácela časopis o vyšívání, který při kontrole schránky každý měsíc vyhazovala. „Pak miještě tři roky,“ vyprávěla, „posílali prosebný dopisy, abych si obnovila předplatné. Ale co je mi sakra po

vyšívání?“

Jakožto Wilma Ann Corderová si v Des Moines vybrala auto k pronajmutí. Nebylo to od Hertzů a nebyla to

Sentra a Kellerovi připadalo, že to je jen dobře. Na cestě do Laurel Inn řekla: „Měl jsi štěstí, Kellere. NickEdwards ti sluší, zvlášť s tím novým účesem a vlasy. A Edwards je obyčejný jako špína. Corderová jedocela neobvyklá, ale je jich docela dost, aby se mě každou chvíli někdo vyptával, jestli nejsem příbuzná s

tímhle nebo s tamtou. Říkám jim, že to je jméno po mém bývalém manželovi a o jeho rodině že nicnevím. A co teprve ta Wilma, na to se mě ani neptej.“

„Tobě se to nelíbí?“

„Nemůžu ji vůbec vystát. Už jsem skoro všechny odnaučila, aby mi tak říkali.“

„A jak ti říkají?“

„Dot.“

„Jak může být Dot zkráceně Wilma?“

„Udělala jsem rozhodnutí, Kellere. Neříkej mi, že s tím nemáš problém. “

„Ne, ale…“

„‚Všichni mi říkají Dot,’ říkám, a to většinou stačí. Když se mě někdo zeptá, odpovím, že to je na dlouhýpovídání. Pověz lidem, že je něco na dlouhé povídání, a oni tě většinou nechají bejt.“

Keller čekal v autě, zatímco Dot šla do recepce, aby se zapsala, a přál si, aby zaparkovala vzadu neboaspoň někde jinde, ne před hlavním vchodem, a také toužil po tom, aby nenechal v New Orleansbaseballovou čapku Saints. Připadal si viditelnější, než mu bylo milé, a snažil se si připomínat, že ho vLaurel Inn nikdo nikdy neviděl.

Vyšla ven a oháněla se dvěma kartami. „Jedna pro každýho z nás,“ řekla, „pro případ, že bychom se pocestě do pokoje rozdělili. Ta holka, která mě zapisovala, musela bejt v minulým životě mluvící automat.‚Aha, vidím, že vás máme na dvě stě čtyřce, paní Corderová. To je teď náš nejslavnější pokoj, víte.Přesně v tom pokoji bydlel i ten chlap, co zastřelil guvernéra Ohia.’“

„Kristepane. To říkala?“

„Ne, jasně že ne, Kellere. Pomoz mi odsud, ano? Kde mám zaparkovat?“

Něco ho přimělo, aby na dveře v pokoji 204 zaklepal. Nic se nestalo. Vsunul kartu do štěrbiny a otevřel

dveře.

Dot se ho zeptala, jestli mu to tam připadá známé.

„Nevím. Už to je nějaký čas. Myslím, že je to tu stejné.“

„To je úleva. No?“

Místo odpovědi stáhl z postele přehoz, zvedl roh matrace a zabořil se mezi ni a lamely. Neviděl, co dělá,ale nepotřeboval tam koukat a nejdřív rukou nenahmatal vůbec nic. No jasně, pomyslel si, po vší té době

a… Ach.

Něčeho se dotkl a předmět se tím odstrčil, takže na něj nedosáhl. Kroutil se, aby se dostal dopředu,

nohama kopal jako plavec a slyšel, jak se ho Dot ptá, co si sakra myslí, že vyvádí, ale to bylo jedno,

protože se mezitím posunul o těch pár centimetrů a prsty předmět sevřel.

Dalo mu docela dost práce, aby se dostal ven.

„To je snad největší šílenost, jakou jsem kdy viděla,“ divila se Dot. „Chvíli to vypadalo, jako kdyby těpopadlo nějaký stvoření a táhlo tě dolů, jako něco, co vylezlo z knihy od Stephena Kinga. Panebože, játomu ani nemůžu uvěřit. Byl tam?“

Rozevřel ruku. „Byl tam,“ řekl.

„Celou tu dobu tady ležel a nikdo ho nenašel.“

„No, vidělas, čím jsem si teď musel projít já.“

„To máš pravdu, Kellere. Nemyslím, že by si hodně lidí vybralo zalézání pod matrace jako sport jakovšichni ti idioti, co chodí po lesích s detektory kovů. ‚Hele, Edno, víčko od lahve! Kolik lidí si myslíš, že naněm spalo, a nikdo neměl ani tušení?“

„Nemám představu.“

„Jenom doufám, že jeden z nich nebyla skutečná princezna,“ řekla, „protože to by se ta chudinka alevůbec nevyspala. Ale nemyslím, že by byl Laurel Inn nějakou atrakcí pro evropskou královskou šlechtu,

která se nedá minout. No? Nechceš se podívat, jestli funguje?“ Rozklopil telefon.

„Počkej!“

„Co?“

„Co když je v něm bomba?“

Podíval se na ni. „Ty si myslíš, že sem někdo přišel, našel telefon, dal do něj nějakou výbušninu a pak ho

zase vrátil?“

„Ne, to samozřejmě ne. Ale co kdyby už byl nějak upravenej, když ti ho dali?“

„Já jsem jim z něj měl volat.“

„A až bys to udělal – buuum!“ Zamračila se. „Ne, to nedává smysl. Byl bys mrtvej dávno předtím, než

Longford vůbec dojel do města. Pokračuj, zapni ten telefon.“

Udělal to a stiskl tlačítko zapnutí. Nic se nestalo. Vrátili se do auta a našli obchod, kde se prodávaly

baterie, a teď telefon naskočil přesně tak, jak měl.

„Pořád funguje,“ pochválila si.

„Baterka byla vybitá, to je všechno.“

„Budou v něm ale pořád ty informace? I když se vybila baterie?“

„To hned zjistíme,“ řekl a tiskl tlačítka, dokud se nedostal k seznamu odchozích hovorů. Bylo jich tam

deset a ten nejposlednější byl úplně nahoře na seznamu.

„No, ať se propadnu,“ vydechla Dot. „Kellere, ty jsi génius.“

Zavrtěl hlavou. „To Julia,“ řekl.

„Julia?“

„To byl její nápad.“

„Julia? V New Orleans?“

„Řekněme, že je ten telefon pořád tam, kde jsi ho nechal, přemýšlela, a řekněme, že pořád ještě

funguje.“

„A byl tam a funguje.“

„Správně.“

„Kellere,“ řekla, „tuhle si necháš, slyšíš? Ne abys ji poslal vyvenčit psa. Týhle se drž.“

Seděli v autě a Keller nahlas předčítal telefonní čísla a Dot je zapisovala. „Kdyby se ten telefon náhodoupotentoval,“ vysvětlila. „Takže nejdřív můžeme zahodit všechny čísla s oblastní volačkou pět-jedna–pět.Myslíš, že je nějaká možnost, že by AI bydlel v Des Moines?“

„Ne.“

„A co Harry?“

„Harry? Aha, ty myslíš toho chlápka s chlupatýma ušima.“

„Jestli chceš,“ řekla, „tak bychom mu asi mohli říkat Strašák. Myslíš, že byl odsud?“

„Zdálo se, že se tu vyzná. Našel Laurel Inn bez problémů.“

„To já taky, Kellere, a předtím jsem se dostala k Des Moines nanejvejš na deset kilometrů, a to jsem byla

v letadle.“

„Vyznal se tu natolik, aby mi doporučil hamburger v Denny’s.“

„Takže bydlí v nějakým městě, kde je Denny’s. To se nám to zužuje.“

Přemýšlel o tom. „Vyznal se tu,“ řekl, „ale možná byl jenom dobře připravený. Myslím ale, že to je jedno.Tak či onak, můžeme zapomenout na ta čísla s pět-jedna-pět. Kdyby byl Chlupaté ucho místní, tak by stálv pyramidě hodně nízko. Nevybrali by si někoho odsud, kdo by se mohl dovědět příliš mnoho.“

„Pravda.“

„Vlastně,“ pokračoval, „jestli byl místní, asi je už mrtvý.“

„Protože oni po sobě asi uklidili.“

„Kdyby AI poslal tým chlapů do White Plains, aby tě zabili a spálili ti dům…“

„Kellere, to jsem byla já. Pamatuješ? To jsem provedla já.“

„No jo, jasně.“

„Ale rozumím ti. Zaměříme se na lidi mimo město.“

Nejslibnější číslo, na které volal třikrát, mělo oblastní volačku 702 a ukázalo se, že to je linka na tipaře prosportovní sázky v Las Vegas. Další byl hotel v San Diegu. Dot řekla, že napotřetí kouzlo vyjde, zkusilatřetí číslo a ozvalo se jí to zatrápené kúúú-uííít.

„Jediný, co můžeme dělat,“ řekla, „je bejt rádi, že se stal ten zázrak a telefon tu ještě byl. Asi bychomchtěli trochu moc, kdybychom čekali, že nám k něčemu bude. Zbejvá mi ještě jedno číslo na vyzkoušení apak se můžeme vrátit zpátky do Laurel Inn a nacpat tenhle zatracenej krám pod matraci, kam stejněpatří.“

Sledoval ji, jak vytáčí číslo, dala si telefon k uchu a pozvedla obočí, když se hovor spojil. Někdo se ozval aona honem stiskla tlačítko, aby se telefon přepnul na hlasitý odposlech.

„Haló?“

Podívala se na Kellera a on na ni mávl, aby pokračovala, protože chtěl slyšet víc. Trochu vyšším hlasemnež normálně řekla: „Arnie? Mluvíš, jako bys byl nastydlý.“

„A vy mluvíte, jako byste měla špatné číslo,“ opáčil muž, „nemluvě o tom, že máte mozek pískomila.“

„Ale no tak, Arnie,“ vrkala. „Nezlob. Víš, kdo volá?“ V telefonu cvaklo.

„Arnie si nechce hrát,“ řekla. „No?“

Přikývl. Byl to muž s chlupatýma ušima.

„No není divu, že zavěsil,“ řekla Dot. „Ukazuje se, že se nakonec vůbec nejmenuje Arnie.“

„To je ale překvapení.“

„Jmenuje se Mariin Taggert. Mariin jako ta ryba, ne Marlon jako Brando. A bydlí v čísle sedmdesát jedna

na Belle Mead Lane v Beavertonu v Oregonu.“

„V autě byla mapa Oregonu.“

„V tomhle autě? Teďka?“

„V Sentře.“

„Myslíš, že ji tam nechal?“

„Ne, jak by mohl? A nebylo to to auto, které jsem si pronajal, ale to, se kterým jsem si pak na letišti

prohodil registračky. To je jedno, nemá to nic společného s ničím. Je to opravdová souhra náhod.“

„A skutečně zajímavá, Kellere. Celej den je hned hezčí.“

„Promiň. Kde je ten Beaverton? Je to blízko něčeho?“

„To ti hned povím,“ řekla. „Tady. Je ho hned u Portlandu.“

Podobně jako se dověděli jeho jméno, přišli i na to, kde bydlí. Seděli v Kinko’s na Hickman Road, kde

mohla Dot na počítač za pět dolarů za hodinu. Díval se jí přes rameno, takže se nemusel ptát, jak to dělá,ale i tak její výkon nebyl o nic méně pozoruhodný. Google ji dovedl na místo, kde stačilo zadat telefonníčíslo, a program ho už našel; jakmile zjistil, že je volné, měli jste možnost koupit si ho za 14,95 dolaru. Po

rychlé transakci kreditní kartou vyjela i další data.

„Věděl jsem, že vláda dokáže najít cokoli,“ řekl Keller, „ale neuvědomil jsem si, že to může udělat každý.Člověk by čekal, že budou mít tajné číslo.“

„On ho má. Teda nezveřejněné. Tak se to psalo tady na obrazovce, zároveň mi ho to ale nabízelo naprodej za patnáct dolarů.“

„To je cena, která se nedá odmítnout, co?“

„Asi existuje způsob, jak ho sehnat zadarmo,“ zamyslela se, „kdybych na to chtěla marnit čas. A ta cenase fakt nedá odmítnout. Myslím, že absolutní minimum, které by nás to stálo, je třicet stříbrných. Zajímaloby mě, kdo odsud asi tak letí do Portlandu?“

„Já pojedu,“ řekl. „Není důvod, proč bys tam musela i ty.“

Podívala se na něj.

„Cože?“

„Kellere, do Portlandu poletíme oba dva. To je bez debaty.“

„Právě jsi říkala…“

„Který aerolinky, Kellere. A nemusím vůbec přemejšlet od doby, co Bůh stvořil Google.“

Noc nakonec strávili v Laurel Inn, ale v různých pokojích. To vymyslela Dot, když vlezla na stránky UnitedAirlines a objednala jim letenky na let další den ráno. „Musíme někde zůstat,“ řekla, „a jeden pokoj už

máme.“

Keller měl pokoj v přízemí vepředu. Zapsal se, dal si sprchu a pak se vrátil nahoru do 204. Dot právě pilaledový čaj z nápojového automatu a šklebila se při každém loku. Zeptala se Kellera, jestli tam neznánějakou dobrou restauraci, kde by si mohli dát večeři, a on odpověděl, že jediná, která ho napadá, jeDennys přes ulici, ale nemyslel si, že by byl dobrý nápad tam jít.

„Není to asi jediný Dennys ve městě,“ namítla, „ale do těch dalších taky nepůjdeme.“ Našla v telefonnímseznamu jeden podnik, kde dělali steaky a vychloubali se, že jsou nejlepší v Iowě, a oba se pak shodli, že

to tam bylo docela dobré.

Keller se vrátil do svého pokoje a díval se na kabelovku A2E na opakování nějaké kriminálky. Připadalomu, že to jsou epizody, které už viděl, ale to bylo jedno. Koukal se na ně i tak.

Až se vrátí domů, říkal si, vylepší jejich televizi, pořídí velkou plochou, jako byla ta, co ji nechal v NewYorku. Taky bude mít TiVo a dobrý DVD přehrávač. Není důvod to neudělat, ne když má všechny ty

peníze v bance na Kajmanech.

Mohl si vymyslet hromadu důvodů, proč nezavolat Julii, ale nakonec jí stejně zavolal. Řekla: „Haló,“ a onřekl: „To jsem já,“ a ona odpověděla: „Nicholasi.“ Stačilo mu jenom slyšet její hlas, když vyslovila jeho

jméno, a cítil, jak ho bodá u srdce.

Řekl: „Vyšlo to. Ta věc tu byla a to, co v ní mělo být, tam bylo. Říká, že jsi génius.“ „Všechno jsou to zájmena a neurčitá podstatná jména. To proto, že mluvíme po telefonu?“

„Noc má tisíce uší.“

„Já myslela, že to jsou oči, ale uši by to asi taky měly být. Tisíce očí, tisíce uší a pět set nosů.“ „Protože to vyšlo,“ oznámil jí, „tak musím jet ještě někam jinam.“

„Já vím.“ „Nezavolám, dokud…“

„Dokud to nebude vyřízené. Rozumím. Budeš na sebe dávat pozor. “

„Ano.“

„Já vím. Pozdravuj ji.“

„Ano. Říká, že jsi ochranitelka.“ „Ale to jsi věděl.“

„Ano,“ řekl. „To jsem věděl.“

Ráno si dali snídani na letišti, když čekali na let do Denveru, kde se najedli znovu, a pak odletěli doPortlandu. Auto měl v půjčovně zamluvené na své jméno a ukázal svůj řidičák a zaplatil vlastní kreditkou.Nemusel si kvůli nim dělat starosti ani kvůli kterémukoli dokladu totožnosti, který u sebe měl, včetněpasu, jejž ukázal při odbavení. Byly pravé a autentické, i když mu jméno, které na nich bylo, nepatřilo od

narození.

Na mapě města, kterou Keller koupil, bylo snadné najít si Belle Mead Lane, ale nebylo už tak snadné jinajít, když jeli autem. Zdálo se, že se stavební rozkvět, jenž probíhá na západním okraji Beavertonu,specializuje na průjezdy, které se zatáčely tu tam a jindy onam, takže často skončili víc vzadu, než kdezačali. K tomu dodejme spousty slepých ulic a nějaké fantazijní ulice, které existovaly jen v hlavě

kartografa, a celé to bylo docela komplikované.

„Tohle by měl být Frontenac,“ řekl a upíral oči na jednu uliční ceduli. „Jenže tady se píše Shoshone. Jak

myslíš, že Taggert v noci najde cestu domů?“

„Musí si za sebou sypat drobečky. Co je to tam nalevo?“

„Nemůžu odsud přečíst ceduli. Možná to někam vede, ať je to, co chce.“

„Nespoléhej na to.“

„Tady to máme,“ řekl o pár minut později. „Belle Mead Lane. Číslo sedmdesát jedna, jo?“

„Sedmdesát jedna.“

„Takže to bude nalevo. Dobrá, tady to je.“

Keller trochu zpomalil, když projížděli kolem „ranče“ postaveného z červených cihel, s bíle natřenýmiokny, který stál na prostorné a dobře tvarované parcele.

„Hezký,“ pochválila Dot dům. „Bude to ukázkový, až ty stromy trochu vyrostou. Tomu říkám pozitivníznamení, Kellere. To nemůže bejt jen obyčejnej poskok, když si mohl dovolit takovýhle bydlení.“

„Nebo se oženil pro prachy.“

„Máš pravdu. Která dědička by dokázala odolat takovýmu amatérskýmu zločinci, kterýmu rostou chlupy z

uší?“ „No,“ zamyslel se.

„No fakt. Tak co teď?“

„Teď si najdeme nějaký motel.“

„A počkáme do zítřka?“

„To nejdřív,“ řekl. „Tohle může chvíli trvat. Nežije tady sám. Jenže my ho potřebujeme dostat, až bude

sám a až neuvidí, že se něco blíží.“

„Je to, jako když pracuješ, ne? Jdeš, obhlídneš to a naplánuješ si, jak na to půjdeš.“

„Žádný lepší způsob, jak by se to dalo dělat, mě ještě nenapadl.“

„Jo, vypadá to rozumně. Já jen, že jsem čekala, že to bude trochu přímočařejší, podobně jako včera v

Des Moines. Jdi tam, seber to, pro co jsme přišli, a vypadni.“

„To jsme jenom vyzvedávali telefon,“ připomněl jí. „Náš úkol tady je trochu složitější.“

„Jenom najít ten zatracenej barák bylo složitější než cokoli, co jsme prováděli v Des Moines. Najdeš hoještě i zejtra?“

Jakmile tam jednou zajel a věděl, kdy se má přestat řídit mapou, už nebylo tak těžké dům znovu najít.Když zabočil na Belle Mead Lane dalšího dne ráno, napůl čekal, že uvidí Mariina Taggerta před domem,jak kropí trávník. Ale to byl Gregory Dowling, co zaléval trávník, a ten ho možná zalévá ještě, teď a anineví, jak těsně se kolem něj otřela smrt. Trávník Mariina Taggerta nezaléval nikdo.

„A nikdo taky nikdy nemusí,“ řekla Dot, „protože jsme v Oregonu, kde všem trávníky zalívá pánbůh. Jakto, že je sluníčko, Kellere?

Nemá tady v jednom kuse pršet? Nebo je to jenom povídačka, kterou roznesli, aby se sem nenastěhovali

lidi z Kalifornie?“

Zaparkoval o dva domy dál na protější straně ulice. Tak měl dobrý výhled na Taggertův dům, ale stáli tak,že si jich nevšimne, pokud se nerozhodne se pořádně rozhlédnout.

Nemohli tam ale parkovat tak dlouho, až by začali zapouštět kořeny. Taggert možná nečekal potíže, alepracoval v oboru, kde problémy nikdy zcela nemizí. I když neexistoval nikdo, kdo by pro něj byl přímonebezpečný, museli se o něj zajímat lidi, kteří nějak slouží zákonu, ať už místní, státní či federální. Sešéfem z toho mohli v Des Moines vyklouznout s čistým štítem, ale Taggert nemohl žít takhle dlouho, anižby se do něčeho někde nenamočil. Keller, který se s tím mužem setkal, by se vsadil, že určitě seděl, i

když nedokázal poznat, za co nebo kde.

Proto bude Taggert opatrný už ze zvyku, ať už existuje něco určitého, kvůli čemu by se měl mít napozoru, nebo ne. Sledování se tím tedy komplikovalo. Nemůžete parkovat u nějakého bloku moc dlouho,ani se tam příliš často vracet.

Toho odpoledne si sjeli na letiště, kde Dot zašla do jiné půjčovny aut a najala si auto pro sebe, připlatila si

za SUV, aby to bylo něco úplně jiného než sedan, který měl pronajatý Keller. Se dvěma auty měl Kellerpocit, že by si jich snad nikdo neměl moc všímat. Ale i kdyby měli celou flotilu, museli sledování provádětobezřetně, protože by Taggert mohl prostě usoudit, že ho sleduje vládní agentura, která má k dispozicicelou armádu vozidel.

Párkrát denně vzali jedno nebo druhé auto a vrátili se do Belle Mead Lane. Několikrát se projeli kolem,zaparkovali na pět či deset minut u chodníku, objeli jednou či dvakrát blok a pak se vrátili do motelu.

Bydleli poblíž v Comfort Inn a necelý kilometr od hotelu se nacházelo nákupní centrum s multiplexem a

spoustou podniků, kde se dalo najíst. Většinu času ale proseděli ve svých oddělených pokojích a četli si

noviny nebo sledovali televizi.

„Kdybychom měli pistoli,“ navrhla Dot, „mohli bychom to trochu urychlit. Prostě bychom si stoupli zadveře a zazvonili. On otevře, my ho střelíme a pojedeme domů.“

„A co když otevře někdo jiný?“

„Ahoj, máš tátu doma?“ Beng. „Ale i kdybys dojel z New Orleans do Des Moines s pistolí v autě, pořádbychom ji nemohli převézt do Portlandu. A nejet přitom přes celý Státy. Myslíš, že by se tady nedala

pistole sehnat?“

„Asi jo.“

„Ale nechceš.“

„Ne. A i kdyby, jak bychom ho mohli odstřelit a čekat, že pak bude mluvit?“

Vsobotu ráno si dali snídani v restauraci přes ulici od motelu. Nad kávou probírali, co zjistili během několika dní přerušovaného sledování:

-Podle toho, jak ho párkrát zahlédli, si potvrdili, že Mariin Taggert, pokud se tak jmenoval, bydlící v čísle71 na Belle Mead Lane, je určitě tím mužem, který sloužil v Des Moines Kellerovi jako kontakt. Stejnýtučný obličej, stejný velký nos, stejná povislá ústa, stejná charakteristická chůze, ne že by se belhal, aleneměl k tomu moc daleko. A samozřejmě stejné sloní uši, i když byli příliš daleko, než aby bylo vidět,jestli s nimi jeho holič už něco neprovedl, aby se na ně dalo lépe koukat.

-Do zbytku rodiny patřila žena, asi paní Taggertová, která byla mladší než manžel a vypadala o hodnělépe. Pak tam byly tři děti, chlapec a dvě dívky, ve věku od deseti do čtrnácti let. Pes byl Welsh Corgi,jenž měl svá štěněcí léta už dávno za sebou. Jednou zahlédli Taggerta s dítětem, jak se s ním ukrutněpomaličku procházel kolem bloku.

-V Taggertově garáži stála dvě auta, hnědý Lexus SUV a černý Cadillac. Když paní Taggertová odcházelaz domova, s dětmi či bez nich, brala si Lexus. Až na tu jedinou vycházku se psem Taggert téměř

nevycházel z domu a nikdy se nevydal mimo pozemek, a tak Cadillac stál v garáži.

„V pondělí ráno,“ rozhodl Keller. „Do té doby nechci, abychom se vyskytovali někde poblíž Belle MeadLane. O víkendu ho samotného nenačapáme, a jen by si mohl všimnout, jak parkujeme někde opodálnebo jedeme kolem. Mělo by přejít pár dní, kdy je tam nikdo neuvidí.

V pondělí ráno ho pak sebereme.“

Později se zeptal Dot, jestli se jí nechce jet nakupovat, ale našla si v televizi něco, co se jí líbilo. Tak sizajel do železářství a vybral si tam pár věcí, včetně těžké ocelové páky s koncem zahnutým do U, balíku

drátu, role odolné instalatérské lepicí pásky a štípacích kleští na dráty. Uložil nákup do kufru a odjel ke

vchodu do multikina. Podíval se na film, a když skončil, zastavil se na záchodě, pak si koupil popcorn a

vklouzl do dalšího sálu, aby se koukl na další film.

Jako za starých časů, pomyslel si. Ale aspoň že nebude muset strávit noc v autě.

V půl deváté v pondělí ráno byli na Belle Mead Lane, zaparkovali tak, aby ze svého místa mohli sledovatTaggertův dům. Nebyli tam ještě ani pět minut, když se zvedla garážová vrata a vyjelo z nich hnědé SUV.

„Veze je do školy,“ poznamenala Dot. „Jestli se vrátí hned, asi budeme muset ještě počkat. To se ale asi

nedá odhadnout, vid?“

„Dá, jestli pojede tudy,“ řekl.

„Cože?“

„Už jede,“ řekl Keller, a jak se auto blížilo, otevřel dvířka a vystoupil. Vzal si bibli z motelového pokoje, ale

nechal ji v autě. Postavil se doprostřed ulice před přijíždějící SUV, zvedl ruku s napřaženou dlaní a mávals ní ze strany na stranu. Lexus se zastavil a Keller se usmál takovým tím nevinným úsměvem, který byčlověk čekal od zádumčivého plešatějícího muže s brýlemi. Došel k boku auta, a když žena stáhla okénko,

vysvětlil jí, že nemůže najít Frontenac Drive.

„Ach, ta neexistuje,“ usmála se, „je sice na mapách, ale pak si to rozmysleli a nikdy ji nepostavili.“

„Tím se to vysvětluje,“ řekl, ona odjela a on nastoupil zpátky do auta.

„Já to věděl,“ řekl. „Frontenac neexistuje. Mapa lhala.“

„To je skvělý, Kellere. Určitě budu lip spát, když to vím. Ale proč proboha…“

„Je oblečená do společnosti,“ řekl, „nejenom na to, aby odvezla děti a vrátila se domů. Má rtěnku,

náušnice, na sedadle vedle sebe má položenou kabelku.“

„A všechny tři děti?“

„Dvě jsou vzadu a jedno vepředu. Ani nepípnou, protože dvě z nich poslouchají iPody a to další, ten kluk,

hrál něco, k čemu potřebuješ palce.“

„Nějakou videohru?“

„Asi ano.“

„Hezká rodinka. Kellere, ty máš na to jinej názor, ne?“

Odpověděl: „Bude pryč pár hodin, tak bych to odhadoval, ale nemáme času nazbyt. Pusťme se do toho.“

Keller zajel na příjezdovou cestu a vystoupili z auta. Dot si nesla kabelku a po pěšince dlážděné kamenyšla ke vstupním dveřím jako první. Keller s biblí v jedné ruce a tyčí ve druhé kráčel pár kroků za ní.

Zazvonila na zvonek a Keller slyšel cinkot z útrob domu. Pak bylo chvíli ticho, načež se ozvaly kroky.Otevřel bibli a držel ji v levé ruce, jako by si v ní četl, takže mu zakrývala spodní část obličeje. V pravéruce svíral páku a držel ji po boku, aby nebyla vidět.

Dveře se otevřely a vykoukl z nich Mariin Taggert, oblečený do barevné havajské košile a khaki kapsáčů.„Kristepane,“ řekl.

„Přesně o tom jsem s vámi chtěla mluvit,“ pronesla Dot. „Doufám, že máte božský den, pane Taggerte.“

„Nemám zájem,“ odsekl. „Neuražte se, dámo, ale vy nebo ty pánbíčkářský hovadiny, se kterejmaobchodujete, to prostě nepotřebuju, takže kdybyste šli radši někam jinam… “

Nic dalšího už nestihl říct, protože ho Keller praštil zatočeným koncem páky do žaludku.

Zaúčinkovalo to povzbudivě. Taggert zalapal po dechu, chytil se za břicho, udělal nechtěný krok dozadu,klopýtl, ale podařilo se mu udržet se na nohou. Keller vběhl dovnitř za ním, Dot mu šla hned v patách azabouchla za sebou. Taggert ustoupil, popadl skleněný popelník a vrhl ho po Kellerovi. Netrefil se, Kellerpo něm skočil a Taggert uchopil lampu, která stála na stolku, a hodil ji.

„Ty čuráku,“ zvolal Taggert a natahoval se po Kellerovi, mával pravou rukou kolem sebe jako divý. Kellerse skrčil před ránou, máchl pákou jako kosou a slyšel, jak křupla kost, když narazil na Taggertovu nohu.Muž zařval a zhroutil se na podlahu a Keller zůstal stát, páku měl napřaženou nad hlavou a jen tak tak sezarazil; málem muži rozbil hlavu a nadobro ho umlčel.

Taggert zvedl paži, aby ránu odrazil. Keller se naoko rozpřáhl, pak ale pákou udeřil jen zlehka a trefil semuži do levého spánku. Taggert zvrátil oči v sloup a sesunul se na bok.

Dot řekla: „Ale, sakra.“

Co? Ze by ho nakonec praštil moc silně? Vzhlédl a uviděl starého psa, jak k nim klopýtá po koberci. Kelleršel k němu, páku měl pořád ještě v ruce, a pes s viditelným úsilím zvedl hlavu, aby se na něj podíval.

Keller odložil páku, vzal psa za obojek, odvedl ho vedle a zavřel za ním dveře.

„Na vteřinu,“ ozvala se Dot, „jsem si myslela, že se chystá zaútočit. Ale on jenom čekal, až ho královnaAlžběta vezme na procházku.“

Zkontroloval Taggerta a zjistil, že je v bezvědomí, ale dýchá. Překulil ho, svázal mu ruce za zády pársmyčkami drátu, který koupil, a dalším drátem mu spoutal kotníky.

Narovnal se a podal páku Dot. „Hlídej ho,“ řekl a šel hledat do kuchyně.

Dveře z kuchyně vedly hned do garáže. Keller našel tlačítko, kterým se zvedala vrata od garáže,zaparkoval své auto vedle Cadillaku a zase vrata spustil. Nebyl pryč dlouho, a když se vrátil do obývacíhopokoje, Taggert byl pořád ještě bez sebe. Lampa stála zase na stole, jak si všiml, a popelník byl také nasvém místě.

Dot pokrčila rameny. „Co ti mám vyprávět, Kellere? Já jsem uklidila a tenhle chlap je pořád v limbu. Couděláme, polejeme ho?“

„Můžeme mu dát ještě pár minut.“

„Víš, myslela jsem si, že jsi přeháněl, když jsi mi říkal o těch chlupech v uších. Jestli nepřijde k sobě sámod sebe, najdu si pinzetu a začnu mu ty chlupy vytrhávat. To by ho mělo probrat.“

„Tohle bude jednodušší,“ řekl a šťouchl Taggerta zlehka do holeně. Našel místo, kam ho udeřil pákou, abolest zafungovala. Taggert vyjekl a otevřel oči.

Vykřikl: „Ježíši, moje noha. Vy jste mi ji snad zlomil.“

„No a?“

„No a? Tak jste mi zlomil nohu, doprdele. Co jste sakra zač, vy dva? Jestli je tohleto nějakej náboženskejkult, tak jste si vymysleli fakt zatracenej způsob, jak lákat lidi, jestli vás to zajímá. Jestli je to přepadení,tak máte smůlu. Žádný prachy doma nemám.“

„To je dobré pravidlo.“

„Cože? Hele, chytráku, jak sis vybral můj barák? Máš vůbec potuchy, kdo já jsem?“ „Mariin Taggert,“ odpověděl Keller. „Tak teď je to na vás.“

„Co?“

„Abyste mi řekl, kdo jsem já,“ řekl Keller.

„Jak mám sakra vědět, kdo jste? Počkejte chvilku. My se známe?“

„Na to jsem se ptal.“

„Ježíši,“ hekl muž. „Vy jste ten chlap.“

„Tak si asi vzpomínáte.“

„Vypadáte jinak.“

„No, mám toho dost za sebou.“

„Hele,“ řekl Taggert, „je mi líto, že to nešlo tak, jak mělo.“

„Ale já myslím, že to šlo právě tak, jak mělo.“

„Asi se zlobíte, že jste nedostal zaplaceno, ale to se dá vyřídit. Měl jste se přihlásit. Totiž, není nutný to

vyřizovat násilím.“

Tohle už trvalo moc dlouho. Keller ho kopl vší silou do nohy a Taggert zařval.

„Zkrať ty kecy,“ přikázal mu Keller. „Namočils mě do toho a nechal mě, ať se plácám.“

„Já jenom,“ začal Taggert, „já jsem dělal to, za co jsem dostal zaplaceno. Vyzvedni toho chlapa, dovez ho

sem, vezmi ho sem, ukaž mu tohle, řekni mu tohle. Dělal jsem svou práci.“

„To je mi jasné.“

„Nebylo v tom nic osobního. Ježíši, to byste měl být schopnej pochopit. Co jste sakra dělal v Iowě? Nejeljste tam přece na nějakou misii pro Červenej kříž, krucinál. Jel jste tam udělat práci, a kdybych vám furtneříkal: ‚Dneska ne, dneska ne,’ tak byste odkrágloval toho chudáka, kterýho jsme viděli stříhat růže.“

„Zalévat trávník.“

„To je jedno! Stačilo jedno moje slovo, a zabil byste ho, ani jste nevěděl, jak se jmenuje.“

„Gregory Dowling.“

„Takže víte, jak se jmenuje. Tak to je něco úplně jinýho. Zabil byste ho a nebylo by v tom nic osobního,jak říkám, a já dělal, co jsem dělal, a to taky nebylo osobní.“

„To chápu.“

„Tak co ode mě chcete? Prachy? Mám v sejfu dvacet tisíc. Jestli je chcete, můžete si je vzít.“

„Já myslel, že nemáte doma žádné peníze.“

„A já myslel, že jste ozbrojená divize milosrdnejch sester. Chcete prachy?“

Keller zavrtěl hlavou. „Oba jsme profíci,“ řekl, „a já proti vám nic nemám. Jak jste říkal, jenom jste dělal

svou práci.“

„Tak co ode mě chcete?“

„Informace.“ „Informace?“

„Chci vědět, pro koho jste tu práci dělal.“

„Ježíši,“ řekl Taggert. „proč se mě nezeptáte na něco jednoduchýho, jako kde je Jimmy Hoffa? Jestlichcete vědět, kdo nechal oddělat Longforda, tak to jste na špatný adrese. Takovouhle věc mi nikdoneřekne.“

„Mně je jedno, kdo si objednal tu vraždu.“

„Je vám to jedno? Po kom teda jdete, po tom vrahovi?“

„Ne,“ zavrtěl Keller hlavou. „Ten jenom dělal svou práci.“

„Jako vy a já.“

„Přesně, jako my dva. Akorát že my jsme naživu a já mám pocit, že ten střelec ne.“

„To bych se ani nedověděl.“

Ale dověděl, pomyslel si Keller. Ale protože mu to bylo jedno, nenamáhal se, aby na muže tlačil. Místotoho pokračoval: „Na střelce kašlu, i na člověka, který si tu práci objednal. A začnu kašlat i na vás, jen comi řeknete jméno někoho jiného, kdo by mě mohl zajímat.“

„Jako koho?“

„Říkejte mi Al,“ ozvala se Dot.

„Cože?“

„Toho chlapa, který volal, aby si mě najal,“ řekl Keller. „Člověka, co vám dával rozkazy. Vašeho šéfa.“

„Na to zapomeňte.“

Keller položil muži svou nohu na holeň a zatlačil na ni tak akorát, aby to Taggerta probralo. „Vy mi to

povíte,“ řekl. „Je jenom otázka kdy.“

„Takže uvidíme, kdo má víc trpělivosti,“ řekl Taggert.

Člověk musel obdivovat, jaké má ten chlap silné nervy. „Vy vážně chcete mít zlomenou i druhou nohu? A

všechno, co bude následovat?“

„Jakmile vám dám, co chcete, je po mně.“

„A když ne…“

„Když to neudělám, tak budu stejně mrtvej. Možná jo, možná ne. Mám dojem, že jestli mě chcete zabít,uděláte to, ať budu mluvit, nebo ne. Vlastně dokud nebudu mluvit, necháte mě naživu, protože budetedoufat, že mi otevřete pusu. A jakmile se zachovám jako krysa a prodám šéfa, jsem chodící mrtvola.“

„Nechodící,“ opravil ho Keller.

„Ne na týhle noze, to máte pravdu. Jde o to, že mě buď zabijete vy, nebo on. Tak či tak, konec je stejnej.

Takže myslím, že uvidím, jak dlouho to vydržím.“

„Je v tom jenom jeden háček.“

„No?“

„Dřív nebo později,“ řekl Keller, „se domů vrátí vaše žena. Byla oblečená, jako by chtěla strávit den veměstě, takže možná půjde nakupovat, možná si zajde s kamarádkou na oběd. Když budeme pryč, až sevrátí domů, nic se jí nestane. Když budeme ještě tady, budeme se s ní muset vypořádat.“

„Vy byste ublížili nevinný ženský?“

„Nebolelo by ji to moc. Dostala by totéž co pes.“

„Ježíšikriste, co jste udělali se psem?“

Keller vylovil páku a prudce s ní máchl. „Hrozně se mi to příčilo,“ vykládal, „ale nemohl jsem riskovat, že

by někoho kousnul.“

„Ach, bože,“ zasténal Taggert. „Chudák starej Sulky! Nikdy nikoho v životě nekousnul. Málem už

nedokázal ukousnout ani večeři. Proč jste udělal něco takovýho?“

„Měl jsem pocit, že nemám na vybranou.“

„Jo, ten chudák starej by vám tak akorát olízal obličej. Celýho by vás pocintal. Má revma, skoro nemůže

chodit, většina zubů už mu vypadala…“

„To vypadá, skoro jako bych mu udělal službu.“

„Někdy si myslím, že jsem tvrďák,“ řekl Taggert, „a pak narazím na takovýhohle čuráka, jako jste vy.

Moje děti toho zatracenýho psa milovaly. Patřil do rodiny dýl, než jsou na světě. Jak jim vysvětlím, že

jejich kamarád Sulky je mrtvej?“

„Vymyslete si nějakej příběh o psím nebi,“ navrhla Dot. „Děti takovýhle bláboly žerou.“

„Ježíši, vy jste ještě chladnější než on.“

„A když mluvíme o dětech,“ pokračoval Keller, „jestli budete ještě živý, až se vrátí domů ony.“

„Tak uděláte co?“

„Radši bych to nedělal, ale jestli tady budeme, až přijdou domů, tak jaké budu mít podle vás možnosti?“

Taggert se podíval na Kellera, podíval se na Dot, podíval se na zlomenou nohu. „Bolí to jako svině,“ řekl.

„To mě mrzí.“

„Jo, to vidím. Dobře, vyhrál jste. Když si mám vybrat mezi váma a jím, oba byste mě zabili, ale on bynešel po mojí rodině.“

„Jak se jmenuje?“

„Benjamin Wheeler. A nikdy jste o něm neslyšeli. To je jeho tajemství, nikdo o něm nikdy neslyšel.“

„Říkejte mi Ben,“ řekla Dot.

„Cože?“

„To nic,“ řekl Keller. „Mluvte dál. Jeho adresa, denní program, všechno, na co si jen vzpomenete.“

„Ty jeho děti mají ale hezkej počítač,“ pochvalovala si Dot, „a vážně rychlý spojení přes broadband.Vlezeš si na obrázky na Googlu, napíšeš ‚Benjamin Wheeler, a dostaneš spoustu odkazů. Tak to změníšna ‚Benjamin Wheeler Portland, a ono se to zúží.“ Držela v ruce tři listy papíru a jeden ukázalaTaggertovi. Přikývl a nad dalšími dvěma přikývl ještě jednou.

Keller si vzal jeden papír, jejž Taggert odkýval, a podíval se na barevnou fotku tří mužů, kteří stáli vedlenějakého koně. Čtvrtý muž, žokej, seděl na koni, a jeden z mužů držel trofej, již měl dostat kůň, žokejnebo majitel. Keller nedokázal poznat, který z nich, ani nevěděl, kdo je Wheeler – i když by asi mohlvyloučit žokeje.

Podíval se na další fotky a tam byl jenom jeden muž, jenž se objevil na všech třech obrázcích. Na jednébyl se dvěma ženami, pózoval před fotoaparátem, zatímco na třetí stál s dalším mužem, se kterýmhovořil. Na každém obrázku byl Wheeler dominantní postavou, byl vyšší než všichni ostatní, až na koně.Oblékal se do drahých obleků, jež byly konzervativně střižené, a nosil je s lehkostí bývalého sportovce.Tmavé vlasy byly v péči kvalitního holiče, obličej měl opálený dohněda a nosil knírek.

„Finančník, sportovec a filantrop,“ četl Keller nahlas.

„To je sakra kus chlapa,“ zabručela Dot. „Ve všech těch vejborech pro občanský vylepšení bůhvíčeho.Patron místních kulturních událostí. Ta jediná ženská je operní hvězda a byl tam taky docela dobrej záběr,

jak si potřásá rukou s novým starostou, ale myslím, že tři fotky stačí až až.“

„Mohli byste mít stovky fotek,“ řekl Taggert, „a blíž už se k němu nedostanete, protože si nemůžete jentak vzít do ruky bibli a zazvonit mu u dveří. Má barák, je to pomalu hrad, jak jsem viděl, stojí na kopci a

kolem dokola celýho pozemku je elektrickej plot. Musíte projít bránou, abyste se dostali k domu, a

chlápek u brány si to telefonicky ověří a pak teprve pustí člověka dovnitř. Kdybyste se dostali přes plot,museli byste se vypořádat se psy, a s těma byste to neměli tak snadný jako s chudákem Sulkym. Člověče,

já nedokážu uvěřit, že jste mi zabil psa.“

„Tak tomu nevěřte.“

„Jsou to rhodéští ridgebackové, pes a fena, a kdybyste chtěl praštit jednoho z nich, ukousnul by vám rukuv zápěstí a jeho sestřička by si k večeři dala vaše koule. Kdybyste se nějak dostali i přes ně a vlezli do baráku, má tam čtyři chlapy a ti mají všichni pistole a umějí je používat. Když odjíždí z domova, dva znich jedou s ním, jeden řídí a druhý by střílel, kdyby bylo zapotřebí. Ti zbývající zůstávají doma a hlídají to

tam.“

„Když má všechna tahle opatření,“ přemítal Keller, „tak se ho už asi pokusila zabít pěkná řádka lidí.“ „Proč? Pan Wheeler je vážená osoba v celém státě, tyká si se starostou i s guvernérem. Pokud vím, nikdo

mu nikdy neusiloval o život.“

„Nekecejte. Kde máte svoje zbraně?“

„Moje zbraně?“

„Však víte.“ Keller natáhl prst a skrčil palec. „Beng! Vaše bouchačky.“

V pracovně stála zamčená skříň na pušky a střelné zbraně a klíč byl tam, kde Taggert řekl – a Keller vduchu dodal, taky přesně tam, kde by ho hledalo každé malé dítě. Keller vzal kulovnici a pár nábojů sihodil do kapsy. Ručnici nechal ve stojanu. Uměl sice střílet z pušky, ale nedůvěřoval svým schopnostem,že by se do něčeho skutečně trefil. S pistolí člověku stačilo dostat se dost blízko k cíli. Hliněný holub by

mohl být jistý problém, ale lidská bytost, která se nehýbe, ta se prakticky nedá minout.

„Jsou na hony,“ vysvětloval Taggert, „a jestli jsem si vyšel třikrát za posledních deset let na vysokou, je tohodně. Sakra, kdybych byl lovec, myslíte si, že bych měl za psa corgiho? Pořád nemůžu uvěřit, že jste mi

zabil psa.“

„To už jste říkal. Musíte mít nějakou malou zbraň.“

„Jenom jednu, v nočním stolku. Pro naléhavé případy.“

Byl to revolver, osmatřicítka Ivor Johnson, který měl spoušť zablokovanou cylindrickým, uzávěrem. Kellersi představil, jak nějaký útočník Taggertovy překvapí ve spánku, Taggert tasí revolver a honem upaluje dopracovny pro klíč. Šikovné.

„Nemůžu uvěřit, že jste profík,“ řekl Taggert. „Berete si moje zbraně? To jste si nevzal vlastní?“ „V Des Moines jste mi nabízel řadu zbraní,“ připomněl mu Keller. „Tak o vás přemýšlím jako o

pravidelném dodavateli.“

„Vzal jste si revolver. Chtěl jste ho vůbec použít?“

„Ne,“ řekl Keller, „ale později se mi hodil.“

„Mohl byste si vzít klidně i AK-47, a stejně byste neměl s panem Wheelerem šanci. Víte, co bych udělal na

vašem místě?“

„Povězte mi to.“

„Vrátil bych zbraně zpátky, odešel bych pryč a jel bych domů. Pan Wheeler za váma nikoho nepošle,

protože se nikdy nedoví, že jste tu byl. Určitě se to nedoslechne ode mě.“

„Můžete mu říct, že jste si zlomil nohu, když jste zakopl o psa.“

„Ježíši,“ řekl Taggert. „Nemůžu uvěřit, že jste zabil toho chudáka a psa.“

„Vyjasněme si to,“ obrátil se k němu Keller. „Zabalit a jet domů, to není na pořadu dne. Takže vy teď

musíte vymyslet způsob, jak bychom se k němu dostali.“

„Myslíte jako k panu Wheelerovi?“

„Přesně tak.“

„Chcete použít mou zbraň a chcete, abych vymyslel, jak byste to mohli udělat.“

„Trefa do černého.“

„Trefa? Jak si to sakra představujete?“

„Je to docela jednoduché,“ vysvětlil mu Keller. „Je to jediný způsob, jak můžete mít aspoň nějakou šanci,

že z toho vyváznete živý. Řekněme, že půjdeme proti Wheelerovi a zařveme při tom.“

„To se taky stane.“

„Jestli ano, umřete taky. On se dozví, jak jsme se k němu dostali. My mu to povíme, když se zeptá, a onna to přijde, když to neuděláme. Jak dlouho si myslíte, že vás nechá žít, a jak daleko můžete utéct se

zlomenou nohou?“

„A když vám pomůžu a když budete mít štěstí? Pak se otočíte a zabijete mě.“

„Ne, když nám pomůžete. Proč bych vás zabíjel?“

„Sakra, proč byste zabíjel pana Wheelera, proč byste tohle všechno podnikal? Proč byste zabíjel mě?

Protože jste nějaký psychopat, nic jiného mě nenapadá. Podívejte se, co jste provedl Sulkymu.“

„Ježíši,“ zanaříkala Dot.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ vrtěl Taggert hlavou. „Nemůžu uvěřit, že jste takhle zabil toho starýho

chudáka psa.“

„Krucinál, já už to nemůžu vydržet,“ řekla Dot a šla ke dveřím, které Keller předtím zavřel. Otevřela je,zamlaskala a Taggert se otočil právě včas, aby viděl, jak se starý pes vbelhal do místnosti.

„Panebože,“ hlesl.

„To je Sulky,“ oznámila mu Dot, „vrátil se ze záhrobí a vsadila bych se, že tomu taky nemůžete uvěřit.“

„Kdybyste mi nezlomil nohu,“ řekl Taggert, „byla by tahle část daleko jednodušší.“

Proti tomu nemohl Keller nic namítat. Dostat muže z podlahy v obývacím pokoji na zadní sedadlo jeho

Cadillaku stálo všechny hodně sil. Keller mu odstřihl drát z kotníků, takže to bylo trochu snazší, ale zbezpečnostních důvodů musel Taggertovi nechat spoutaná zápěstí za zády. Celá cesta přes kuchyň až dogaráže byla hodně obtížná, Taggert nevyhnutelně narážel do věcí kolem a hekal bolestí.

„Víte,“ začal Taggert, „zvláštní je, že jsem vás chtěl prosit, abyste mě dali do auta. Abyste mě nezabíjelipřímo tady v mém vlastním domě. Protože jsem nechtěl, aby žena vešla dovnitř a našla svého manželamrtvého na podlaze. Představoval jsem si, že je už tak dost hrozné, že přijde domů a zakopne o mrtvéhopsa. No, tohle platilo tehdy, když jsem si ještě myslel, že je ten pes mrtvý.“

„Tak teď zakopne o živého psa.“

Taggert ten vtip nijak neocenil, i když bylo těžké to poznat jistě, protože seděl vzadu a Keller mu neviděldo tváře. Sám se totiž přitom soustřeďoval na řízení. Dot by se to líbilo, ale ta seděla ve druhém autě ajela za Kellerem. V garáži v čísle 71 na Belle Mead Lane tedy nezůstala žádná auta, vrata byla zavřená, ostatní dveře zamčené a jedinou známkou jejich návštěvy byla nepřítomnost kulovnice a revolveru, kteréteď ležely v kufru Cadillaku, stolní lampa, jež se ne a ne rozsvítit, a zásek v jedné zdi, jak do ní narazilskleněný popelník.

„Na příští křižovatce byste měl jet doleva,“ řekl Taggert. „Jde o to, že jsem nechtěl, aby to viděla. Neboděti, kdyby přišli všichni domů zároveň. Myslel jsem si, že to je to nejlepší, co můžu udělat, zařídit to tak,abych mohl umřít někde jinde, protože jsem si myslel, že se z toho nemůžu dostat živý.“

Keller čekal, až přestala jezdit auta, pak zabočil doleva. Podíval se do zrcátka, aby se ujistil, že Dot projelakřižovatkou přímo a zamířila zpátky do motelu.

„Tak teď jste mě donutil, abych si myslel, že by se mi to možná mohlo podařit přežít,“ pokračovalTaggert. „Není to nic moc, ale musím říct, že to je lepší než nic.“

„Asi byste tam mohl vypnout elektřinu,“ vykládal Taggert. „Kdybyste našli způsob, jak je odpojit odproudu, zvládl byste tak dvě věci jednou ranou. Plot už nebude pod proudem, takže ho budete musetakorát přelézt. A když tam půjdete v noci, přidá se k tomu všechen ten zmatek ve tmě, to vám bude hrátdo karet. Žádné světlo v domě a všichni budou běhat sem a tam a narážet do sebe.“

„Pokud nemají takový ten generátor,“ řekla Dot, „který naskočí automaticky, když se něco stane s

dodávkou energie.“

„O tom nevím. Ale musím říct, že takovou věc pan Wheeler asi má.“

„Co kdybychom si vás vzali s sebou,“ řekl Keller. „Nedostali bychom se tak přes bránu?“

„Jenom kdyby věděl, že mám přijít, a řekl jim, aby mě pustili dovnitř. Třeba kdybych mu zavolal a

vymyslel si, že se s ním kvůli něčemu potřebuju sejít.“

„Jako kvůli čemu?“

„No zrovna teď mě nic nenapadá. Budu muset něco vymyslet.“

„Muselo by to být něco, čím vysvětlíte, co dělám s vámi ve vašem autě,“ připomněl mu Keller. „To by

mohlo být těžké.“

„Třeba že jste můj vězeň,“ navrhl Taggert a luskl prsty. „To je ono! Řeknu mu, že se objevil ten chlap, co

jsme to na něj hodili v Des Moines, a mně se ho podařilo přemoct a teď ho sem chci přivést na výslech.

Pak vás tam dovedu a ono to bude vypadat, že jste fest svázaný, ale rozvážete se a…“

Keller vrtěl hlavou.

„Dobrá, tohle je ještě lepší,“ vymýšlel Taggert dál. „Dojedu tam, že se s ním potřebuju sejít, a vymyslím sikvůli tomu nějakou historku, jedno jakou. A vy budete v kufru.“

„Já budu v kufru?“

„V kufru mýho auta. Zaparkuju auto, pan Wheeler a já půjdeme do domu, a až nastane správnejokamžik, vy si kufr otevřete…“

„Zevnitř?“

„Teď už se to dá udělat, mají se tak zachraňovat oběti únosů. Nebo malé děti, co zalezou do kufru v autě,když nemůžou najít žádnou vyhozenou ledničku na hraní. Takže vy vylezete z kufru a pustíte se do

práce.“

„Budu sekat trávník?“

„Budete dělat to, kvůli čemu jste tam přišel. Nebudou dávat pozor, takže jediné, kvůli čemu byste si měli dělat starosti, jsou ti psi.“

„Ti rhodéští ridgebackci.“

„Zaručuju vám, že jsou zlí,“ řekl Taggert, „ale myslíte, že se budou mordovat se zaparkovaným autem?“

„Mohlo by je to zajímat,“ řekla Dot, „když tam budou všichni stát s puškama v rukou a čekat, až se ten

kufr otevře. Vy budete řídit a on bude v kufru? To nejspíš ne.“

„Vy mi nevěříte,“ ozval se Taggert ublíženě.

„Já vám nevěřím ani natolik, abyste řídil,“ odsekla. „Jak byste s tou nohou šlapal na plyn?“

„Mohl bych druhou nohou.“ „A na brzdu?“

„Stejně. Totiž, nepotřebuju šlapat na spojku. Cadillac má automatickou převodovku.“

„Kecáte? Co vymyslí příště?“

Keller řekl: „Líbí se mi to odstřihnutí energie. Připadá mi, že přídavný generátor není zapnutý pořád,

prostě se pustí, když zhasne světlo. Takže když to uděláte za dne, vypne se jenom plot.“

„A televize,“ řekla Dot, „a klimatizace a všechno ostatní, co je v zásuvce a má vypínač.“

„Stejně, je to lepší než v noci.“

„Takže by vám vyhovoval deštivý den,“ řekl Taggert. „Aby bylo hodně pravděpodobné, že ho najdete

doma. Když je jako dneska, pan Wheeler bude hrát golf. Co? Řekl jsem něco?“

Benjamin Wheeler byl členem tří klubů, a když hrál golf, postup byl stále stejný. Dva z jeho pomocníků ho

doprovázeli, zatímco druzí dva zůstali doma. Jeden muž, řidič, zůstane v autě; druhý, takový víceúčelovýbodyguard, dojde s Wheelerem k prvnímu odpališti, pak počká v klubovně, dokud si Wheeler se svýmispoluhráči všech osmnáct jamek na hřišti neobjede v golfových vozících.

Rose Hill, to byla podle Taggerta Wheelerova nejpravděpodobnější volba, takže to bylo první místo, kamDot zavolala. Představila se jako sekretářka jednoho z Wheelerových spoluhráčů a řekla, že chce potvrditpro jejich flight teetime. Start je naplánovaný na 11.15, řekla mladá žena se snobským anglickýmpřízvukem, a oni přijdou čtyři, celý flight? Protože ona měla pana Wheelera zapsaného jako flight o třechhráčích.

„Ano, tři,“ řekla Dot. „To je správně, protože pan Podston to nakonec nezvládne.“

Zavěsila a Keller řekl: „Pan Podston?“

„Já skoro řekla Posera. Podston bylo asi to nejlepší, na co jsem se zmohla. Jedenáct patnáct, v tu dobuzačnou, takže nemáme moc času nazbyt.“

Při vstupu do Rose Hill Country Clubu bylo potřeba projít kolem zřízence u brány a dalších různýchfunkcionářů, pak se objevil portýr, který by případně odvezl auto na parkoviště. Keller projel těsně za

vjezd a jel podle mapy z klubové internetové stránky, kterou mu Dot vytiskla, znovu si ji prohlédl a

rozhodl se, že nejlepší volba bude sedmá jamka, čtyřpar dlouhý 465 yardů, který se zatáčel doleva a mělna pravé straně les. Když Wheeler zahraje slice, míček skončí v lese, a tam na něj právě Keller hodlalčekat.

Navíc tam bylo šikovné místo, asi čtyřicet či padesát metrů od fairwaye, kde mohl zaparkovat. Měl pocit, že parkování tam není zcela podle pravidel, ale kterému policajtovi by asi tak připadalo nutné něco udělats hezkým velkým Cadillakem s oregonskými značkami, který je zaparkovaný v místě, kde nikomunepřekáží? Přinejhorším by z toho mohl být pokutový lístek, ale rozhodně ne odtažení.

Jediný problém byl, že parkovací místo bylo na špatné straně fairwaye. Abyste se dostali do lesa, muselijste přejít přes fairway, pro Kellera to bylo docela snadné, ale už to nebyla taková hračka pro muže sezlomenou nohou. Keller mohl Taggerta obejmout a vzít většinu jeho váhy na sebe, ale jak by oba dvavypadali, kdyby se na ně díval někdo, kdo by právě hrál tu jamku? Krom toho se nedalo čekat, až flightodehraje, protože neměli dost času, aby se Taggert přebelhal přes fairway. Až by se dostali na půl cesty,na odpališti už by se chystala další skupina hráčů.

Jeden muž, který běží přes fairway, na tom není nic divného. Dva muži, z nichž jeden nemůže chodit aten druhý se mu horko těžko snaží pomoct – dokonce i někdo tak soustředěný jako golfista by se zadívalz vozíku pozorněji, aby zjistil, co se stalo a co by mohl udělat, aby pomohl.

Bylo vůbec možné, aby Taggert tu fairway přešel, i s pomocí? Celou nohu od kolene dolů měl oteklou azarudlou. Už předtím mu zuli botu, když si Taggert stěžoval, že se do ní nohou nemůže pořádně vejít, ateď byla noha ještě oteklejší, dvakrát větší než ta druhá noha.

Ne, ten člověk nemohl jít nikam.

„Budete muset počkat tady,“ vysvětlil mu Keller. „V kufru.“

„V kufru!“

„Nebude to tak nepohodlné a nebudete tam moc dlouho. Jakmile budu mít hotovo, dovezu vás do

nemocnice, kde se o vás postarají.“

„Ale co když…“

„Když se nevrátím?“

„Takhle jsem to říct nechtěl.“

„No, možné to je. Ale vzpomínáte, je tam západka. Vy sám jste mi o ní řekl. Pro děti, co si hrajou vledničkách.“

„Jak na ni asi mám dosáhnout, když mám ruce svázané za zády?“

„To je pravda,“ připustil Keller a přecvakl drát na Taggertových zápěstích. Ani tak ale nebylo snadné hodostat do kufru a během akce Taggert chrlil litanie stížností – noha ho děsně bolela, skoro nemohl hýbatprsty, ramena měl vykloubená, bla bla bla.

„Nebude to trvat dlouho,“ uklidňoval ho Keller. Položil na podlahu kufru kulovnici, kousek od Taggertovy

oteklé nohy, a ujistil se, že má nabitý revolver. „Vy mi tu necháte pušku?“

„Pušku? Nechci ji nosit po golfovém hřišti. Příliš snadno by si jí někdo mohl všimnout.“

„Takže ji necháte u mě?“

„I když myslím, že by si ji asi spletli se čtyřkou dřevem. Aleje neforemná. Nechci ji s sebou tahat.“

Blížilo se k nim nějaké auto. Keller se otočil, aby mu nebylo vidět do obličeje, a počkal, až auto přejede.

Mezitím Taggert řekl, že je šťastný, že mu Keller věří natolik, aby ho nechal i se zbraní.

„O důvěru ani tak nejde,“ usměrnil ho Keller.

Když spolu hrají čtyři golfisté, říká se tomu foursome. Benjamin Wheeler byl ve skupině se dvěma dalšímimuži, takže by se jim podle všeho mělo říkat threesome, trojka, ale to se teď nedalo použít, protože byšije člověk spíš představoval všechny zároveň v jedné posteli, propletené v nějaké nepravděpodobnépozici. Keller měl pocit, že se to nějak vyřešit a pojmenovat dá, ale nebyl si jistý jak. Trio? Možná.

Stál mezi stromy na půl cesty po fairwayi na sedmé jamce. Sako nechal v autě a měl na sobě tmavékalhoty a polokošili, rozumné oblečení na golfové hřiště. Nemyslel si, že ho někdo zpozoroval, jak kráčípřes fairway, ale kdyby ano, na jeho vzhledu by nebylo nic, co by vzbuzovalo podezření. Otázka by mohla

vyvstat ohledně toho, co na hřišti dělá, aniž by měl vozík či hole, proč se skrývá a číhá mezi stromy akeři.

Skrývání je ale prostě podezřelé samo o sobě už od přírody, ne? Trik při skrývání spočívá v tom, že člověk

musí vypadat, jako že dělá něco jiného, jenže Kellera nic nenapadalo. Co by tam člověk dělal jiného, nežse schovával? No, hledal ztracený míček, napadlo ho, ale když narazíte na někoho zabraného do tétočinnosti, podle přátelských pravidel na hřišti byste mu měli pomoct, a to bylo to poslední, co by Kellerchtěl.

Nejlepší tedy bylo zůstat zcela nepovšimnut. A tak se držel hluboko mezi stromy, aby ho nikdo nespatřil,vynořoval se tu a tam, jen aby si prohlédl každý přicházející flight a ujistil se, že Wheeler mezi nimi není,

a pak zase vklouzl mezi stíny.

V Arizoně – v Tucsonu, ne v Sedoně – si jednou Keller najal dům na golfovém hřišti. Nijak ho nezajímalani dům, ani hra, ale byl to jediný způsob, jak se dostat do obezděné komunity, v níž bydlel jeho cíl.(Kdyby všichni, co tam bydlí, byli bisexuálové, navrhovala Dot, dalo by se říct, že vyznávají dva vchody.)Kellerův měsíční podnájem s sebou nesl i členství v klubu a přístup na jejich mistrovské hřiště. Kellervyužíval klubový bar a restauraci a povídal si a popíjel s členy, aniž by se mu podařilo vzít do ruky hůlnebo vstoupit na hřiště.

Ovšemže se na golf díval v televizi, i když nikdy mu nijak nepropadl. Připadalo mu to snesitelnější nežbasketbal či hokej a méně vyžadující vcítit se do hry než fotbal nebo baseball. Scenerie hřiště, zvlněnázeleň oživená nahnědlými pískovými překážkami, vytvarovanými jako améby, to všechno bylo uklidňujícína pohled, a komentátoři mluvili tlumeným hlasem, a někdy dokonce i mlčeli. Občas měl Keller pocit, žese něco takového dá zlepšit jedině tak, že by vypnul celou televizi.

Teď ale Keller vykukoval z lesa a neměl po ruce žádné komentátory, se kterými by musel zápolit, a takyžádné reklamy. Odpaliště měl 250 metrů od sebe nalevo, green skoro stejně daleko napravo, a hlavněviděl golfisty, kteří kolem něj pluli na svých vozících. Golf byl tělocvik pro bohaté, ale nezdálo se, že by vněm šlo o moc pohybu. Pokažená hezká procházka, tak se prý téhle hře říká, ale slyšel to kdysi dávno,kdy se při ní ještě chodilo. Teď vám stačí dojet si od jedné rány k další.

Musel dávat hodně velký pozor, protože si nebyl jistý, jestli si Benjamina Wheelera všimne. Obličej nafotografiích byl dost zřetelný, ale jak ho asi uvidí na vzdálenost dvou set metrů?

Poprvé za několik měsíců měl Keller revolver zase zastrčený za páskem u kalhot, kde ho tlačil do kříže.

Kulovnici nechal v kufru Cadillaku, tomu byl rád, ale měl si přinést druhou dlouhou zbraň, pušku. Ne že bychtěl zkoušet střílet takhle na dálku, ale měla zabudovaný dalekohled, který by mu teď jako pomůcka přivystopování cíle přišel vhod. Mezitím napínal oči a díval se na každého golfistu, který se přiblížil, a žádný z

nich nebyl ten muž, na něhož čekal.

Je moc brzo, říkal si. Měli začít v 11.15, a kolik času asi zabere jedna jamka? Všiml si, že některé z flightůhrají pomaleji než jiné, někteří golfisti si vytáhli z bagů dvě či tři hole, než se rozhodli pro jednu, kterouchtěli odehrát, pak se připravovali několika cvičnými prošvihy, a nakonec vyhodili do vzduchu trs trávy,aby zjistili, jakým směrem a jak silně fouká vítr. Jiní šli rovnou k míčku, přistoupili k němu, anglicky se tooznačuje slovesem address, což znamená také oslovit někoho {Ahoj, míčku!}, a práskli do něj.

Samo sebou že lepší golfisté byli také rychlejší, protože ti pomalejší potřebovali víc ran. Keller nevidělpořádně, co dělají, když se dostanou na green, ale zdálo se, že některým trvá celou věčnost, než z něj

odejdou.

Určité procento z nich hrálo údery ve tvaru sliceů, kdy se míček zatáčí ostře doprava, občas nějaký dopadl

i do mírného roughu pár metrů od Kellera, jindy skončil až v hustém roughu, kde právě vyčkával.Pokaždé se stáhl hlouběji do lesa a zůstal tam, dokud hráč nenašel svůj zbloudilý míček nebo to nevzdal a

nezahrál nový míč. Kdyby tak měl Wheeler tolik slušnosti, aby zahrál podobně a pak se vydal do lesamíček najít…

Ještě je brzy, řekl si Keller.

Všiml si Wheelera ve chvíli, kdy muž dorazil na sedmé odpaliště.

S brýlemi měl Keller oči jako ostříž, ale i orel by měl na tuhle vzdálenost problém. A Wheeler nestál přímočelem k němu, takže bylo těžko vysvětlit, jak ho poznal. Možná měl určitý postoj – ale protože ho Kellerviděl poprvé, jak věděl, že jeho postoj vypadá právě takhle? Možná to byl čistě zvířecí instinkt, predátorvycítil přítomnost své kořisti.

Jakmile muže identifikoval, věděl, že nebude mít problém ho znovu najít. Wheeler byl konzervativněoblečený na všech třech fotografiích, které mu Dot vytiskla, ovšem na golfovém hřišti si zvolil jiný styl.Kalhoty měl jasně fialové a tričko zářivě kanárkově žluté. Také měl starobylou golfovou kšiltovku,takovou, co má trojúhelníkové díly, podobné dílkům pizzy, a uprostřed koláče se dílky spojují podknoflíkem. Dílky byly šarlatové a limetkově zelené.

Bylo to neuvěřitelné. Keller přemýšlel, jak se člověk dokáže oblékat většinu času jako bankéř a pak se nagolfovém hřišti převléct za páva. Rozhodně to ale zjednodušovalo rozpoznávání jednotlivých hráčů.

Další muž evidentně vyhrál na poslední jamce, takže měl právo odpálit jako první. Míček topnul, a ten sedokutálel doprostřed fairwaye, ne příliš daleko, ale byla to rána, která mu nepřivodila žádné problémy.Míček se zastavil asi padesát metrů před Kellerem.

Wheeler odpaloval jako další v pořadí. Ke mně, naléhal Keller tiše. Pošli ho sem, Bene. Rameno zatlačdolů, vytáhni míc nahoru a zahraj šlajs, sakra.

Keller se ten den díval na golfisty už dost dlouho, takže mu to připadalo jako celá věčnost, a samozřejměže mnohokrát viděl v televizi hrát profesionály. Z toho, co viděl, nehrál Wheeler nic moc. Profesionál byvelmi pravděpodobně našel deset věcí, které dělá při švihu špatně, od postoje až k protažení, ale jehomíček evidentně netušil, co je špatný švih, protože se vznesl, jako by ho právě odpálil samotný TigerWoods. Přímo doprostřed fairwaye, a dopadl přesně tam, kde čekal Keller, a odkutálel se ještě pár metrůza něj.

A pak samo sebou ten třetí muž, který byl na minulé jamce poslední, udělal všechno, co mohl, aby bylposlední i na téhle. Podařila se mu rána, již si Keller vyprošoval od Wheelera, zatracený záludný slice,který byl špatný od chvíle, co míček vyletěl z týčka. Golfista to věděl také, spustil hůl, hlavu složil do dlaní.

Jeho kamarádi ho chlácholili nebo si z něj dělali legraci – Keller to nedokázal rozeznat – a pak všichninasedli do autíček a zamířili po fairwayi na druhé rány.

Keller se díval, jak míček dopadá, a zalezl si dál mezi stromy, aby byl určitě mimo dohled, až tennešťastník přijde. Než se tam dostal, idiot, trvalo to celou věčnost, protože hledal všude možně a tenzatracený míček ne a ne najít.

„Hej, Eddie, nechceš pomoct?“

Nabídka přišla od Wheelera. Ano, pomyslel si Keller. Ano, prosím, pojď sem a pomoz mu. Ale Eddieodmítl, že prý míček najde hned, a pak ho našel, utíkal si do vozíku pro hůl, vrátil se a podařilo se mumíček najít i podruhé.

Půl tuctu kroků, říkal si Keller, a měl bych ho. Hráč, který vedl a jehož míček nedolétl příliš daleko, už svou druhou ránu odehrál. Wheeler byl hodně vepředu a plánoval si vlastní ránu a právě házel stéblatrávy do vzduchu. Nikdo se nekoukal na Eddieho, kterého docela dobře stínily stromy a keře, takže na něj

ani nemohli vidět. Půl tuctu kroků a měl by ho a nepotřeboval by zbraň, stačily by mu na to vlastní ruce a

bylo by po všem.

Záleželo vůbec na tom, kterého z těch golfistů zabije? Nebyl jeden stejně tak dobrý jako druhý?

To jenom mluví tvůj mozek, okřikl se přísně. Je to šílenost a dobré na tom je to, že to nemusíš

poslouchat.

Osmá jamka, další par čtyři, byla opakem sedmičky, fairway probíhala po opačné straně lesíka. Keller tovzal zkratkou mezi stromy, zatímco ti tři nešikové mířili na green, a našel si dobré místo, když se objevili

na osmém odpališti.

Tentokrát jako první odpaloval Wheeler a Keller se opanoval, zase muži přál, aby trefil slice. Stromy bylyopět napravo od hráčů a Wheeler opět odmítl spolupracovat. Netrefil se na fairway, ale ne o moc, míčekse kutálel, až se zastavil v nízkém roughu na vzdálené straně, daleko od Kellera.

Další muž na řadě, jehož jméno Keller nezaznamenal, zahrál hook a skončil ještě hlouběji v levém roughunež Wheeler. A pak Eddie trefil dokonalý slice do lesa napravo, míček se zastavil jen pár kroků od

Kellerovy skrýše.

Skoro to vypadalo, jako by si ten chlapík přál, aby ho Keller zabil. Skoro jako by to Keller měl udělat.

Keller ustoupil a snažil se nedělat hluk. Ve filmech v podobné situaci někdo vždycky nakonec šlápne nanějakou větev a všichni při tom zvuku našpicují uši. Keller si stoupl na spoustu větví, tomu se prostěnedalo vyhnout, ale nikdo si ničeho nevšiml.

Eddie tentokrát míček našel bez problémů a měl dost rozumu, aby zahrál bezpečnou ránu zpátky nafairway. Keller si vytáhl mapu hřiště a snažil se vymyslet, co dál.

Devátá jamka byla tříparová a šlo o to dostat se na green a neskončit ve vodě. Tam nebylo místo, kde bymohl Keller číhat, ledaže by měl potápěčské vybavení. Z mapy viděl, že desátá jamka podobně postrádávhodnou skrýš, a tak zamířil rovnou na jamku jedenáct a došel tam včas, aby se mohl pokochat pohledem

na další barvitě oblečenou skupinku stárnoucích podnikatelů, kterak nacházejí nejrůznější způsoby, jak tu

jamku odehrát co nejmizerněji.

Cekal a další flight na odpališti byl další foursome. Co budu dělat, přemítal, když se Wheeler a jeho

kámoši rozhodnou druhou devítku vynechat?

Mohli by to udělat. Teď už mohli sedět v klubovně, častovat se přátelskými urážkami a znovu prožívatdevět jamek golfu, o kterých by člověk myslel, že na ně s radostí zapomenou. Dají si pár rund u baru,popovídají si s dalšími členy klubu a budou se s nimi obchodně přátelit tak akorát, aby mohli dál odečítatz daní členské poplatky.

Jak dlouho bude trvat, přemítal, než bude moci konstatovat, že svou příležitost prošvihl? A kdyby ano, coudělá dál?

Probral všechny možnosti, které se mu naskýtaly, a nemohl přijít na žádnou, jež by se mu zamlouvala.Dospěl do bodu, kdy začal spřádat dlouhodobé plány, které by ho v Oregonu zdržely na pár týdnů. Pak se

podíval na odpaliště a ještě nikdy snad neměl takovou radost, když uviděl fialové kalhoty a kanárkověžluté tričko.

Eddie odpaloval první, když očividně nějakým způsobem poslední jamku vyhrál. Odpálil přímo doprostředfairwaye a další muž, kterému ostatní říkali Rich, udělal totéž. Wheelerovi se podařil podobný odpal, cožbylo dost zběsilé, protože se dál držel pravidla pálit co nejdál od Kellera.

Když se Kellerovi naskytla příležitost, přesunul se k další jamce.

Fairway na dvanácté jamce vroubil po obou stranách vysoký rough. Keller si musel tipnout a tipnul si

špatně. Spatní golfisté trefují víc sliceů než hooků, říkal si, takže si vybral stromy napravo od golfistů, aRich a Eddie skutečně z odpaliště vyslali slicey, Eddieho míček doletěl až mezi stromy. Wheeler zahráljako blázen a byl z toho silný hook napravo mezi stromy na opačné straně. Byl tam úplně sám a hledalmíček mezi stromy, jenže Keller uvíznul na opačné straně fairwaye.

Na třinácté jamce byl rough po obou stranách docela vysoký, ale nerostly tam žádné stromy, které byskýtaly úkryt. Jediné stromy, jež tam byly, rostly asi sto dvacet metrů od odpaliště, byla to skupinkasmíšených listnáčů, které tvořily hájek dlouhý asi dvacet či třicet metrů, jenž křižoval fairway. Z odpalištějste měli dvě možnosti: mohli jste zkusit stromy přepálit, nebo jste mohli hrát na jistotu a pak se tétopřekážce vyhnout hrou po pravé straně.

Keller se díval a stál přitom mezi stromy. Rich a Eddie se oba rozhodli pro jistotu, míčky umístili vedlestromů napravo. Wheeler poslal míček přímo po prostředku fairwaye a na chvíli to vypadalo, že stromypřeletí. Byl ale krátký, trefil strom a jako kámen spadl doprostřed hájku.

Perfektní.

Keller čekal a stoupl si tak, aby nebyl vidět, a zadržel dech, jako kdyby zvuk, který mu vchází do plic avychází z nich, mohl být slyšet přes hluk motorů vozíků. Vyrovnával váhu na chodidlech, cítil uklidňujícítlak revolveru v kříži a bezmocně se díval, jak Wheeler dojel přímo tam, kde míček dopadl, a oba jehospolečníci, Rich i Eddie, mu stojí po boku z obou stran. Všechny tři vozíky zaparkovaly společně, všichni tři

muži z nich slezli a začali hledat Wheelerův míček.

No, proč neoddělat všechny tři? Byl by z toho sólokapr: „Tři význační obchodníci zastřeleni na Rose Hill.“Bylo by to těžké? Mohl k nim dojít, nikdo by neměl ani nejmenší podezření, a kdyby mu došly kulky, takby to dokončil pětkou železem.

Místo toho tam jen dál stál, zatímco Wheeler našel míček a třemi ranami se prostřílel mezi stromy.

Čtrnáct, patnáct, šestnáct. Byla to jedna smůla za druhou a Keller si řekl, že sedmnáctka je jeho posledníšance. Osmnáctá jamka měla pískové bunkery jako překážky a žádné stromy v místech, kde by mu tomohlo pomoct. Buď bude mít štěstí na sedmnáctce, nebo mu zbývala poslední možnost: sledovat

Wheelera do šatny a tam ho utopit pod sprchou.

Nebo by na to celé mohl prostě zapomenout.

Byl by to tak špatný nápad? Nepotřeboval Wheelera oddělat, aby dostal odměnu. Na tuto práci nebyl

žádný klient, žádná záloha, která by se musela vracet, kdyby Keller selhal, žádný doplatek, jenž se vybírá

za dobře odvedenou práci. Tohle bylo pro něj a pro Dot, byla to otázka pomsty, vyrovnávalo se tak skóre.

Ale muselo být to skóre vyrovnané?

Neznal Bena Wheelera a Wheeler neznal jeho, nepoznal by ho, asi by si ani nezapamatoval jeho jméno,

kdyby ho vůbec kdy znal. Wheeler ho využil takovým způsobem, že Keller přišel o celý svůj dosavadníživot, nebo to přinejmenším takhle tenkrát vypadalo. Dot teď ale byla zase naživu a Keller byl zasemilionář, a dokonce měl zpátky i své známky – nebo je bude mít, jen co si dojede do Albany a vyzvednesi je. Přišel o byt, jeho život v New Yorku byl ten tam a už nikdy nemohl použít znovu jméno, se kterým

se narodil, ale s tím se dá žít, ne?

Nějak žil a život to byl také docela pohodlný. Měl rád New Orleans stejně jako měl rád New York a měl

práci, která se mu líbila, práci, s níž se žilo snáz, než když lítal po celé zemi sem a tam a vraždil lidi. Ani

jednou se mu nestalo, že by třeba po celodenní pokládce plovoucí podlahy pocítil nutkání smrsknout vduchu obraz celého dne, nechat ho zešednout, aby ho tak netížil ve vzpomínkách. Měl ženu, se kterou semu žilo skvěle, a teď mohl nechat téhle bezúčelné pomsty, aby mohl být zase zpátky s ní, být Nicholasem

Edwardsem, žít svůj nový život.

Wheeler vyhrál poslední jamku a zamířil pryč. Keller čekal mezi stromy napravo a Wheeler skutečně trefilmíček jeho směrem. Nebyl to žádný hrozný slice, míček se nakonec zastavil v roughu dobrých dvanáctmetrů od místa, kde začínaly růst stromy a husté křoví.

Rich odpálil a rána se mu opravdu vyvedla. Míček letěl vysoko do vzduchu, dopadl na levou stranufairwaye a doskákal až téměř k první dvojici bunkerů. Všichni tři muži na odpališti sledovali jeho let, aleKeller ne, ten si tento okamžik vybral k tomu, aby vyrazil, doběhl k Wheelerovu míčku, sebral ho a znovu

se schoval mezi stromy.

Zastavil se, opřel se o strom a lapal po dechu. Kdokoli z nich ho mohl vidět, stačilo, jenom aby se krátcemrkli jeho směrem, ale kdyby se tak stalo, slyšel by výkřik. Odvážil se podívat a všichni byli ještě naodpališti, Eddie vracel jednu hůl do bagu a vytahoval jinou, pak znovu procházel svým obvyklým rituálemcvičných prošvihů, až konečně přistoupil k míčku. Keller ho tiše prosil, aby nezahrál slice, a Eddie hoposlechl, odpálil průměrný nízký míček po prostředku fairwaye.

Všichni tři muži šli k Eddieho míčku a čekali, než ho odpálí dalších zhruba sto metrů k vlajce. Pak on aRich zamířili ke svým míčkům, zatímco Wheeler jel přímo tam, kde zahlédl dopadnout svůj míček.

Nebyl tam a Wheeler chodil kolem v kruzích, zosobnění naprostého zmatku. Člověk by si myslel, že honapadne, aby to zkusil mezi stromy, ale viděl, kam míček dopadl, sakra, tak ho teda bude hledat tam.

Keller tiše promluvil: „Hele, kamaráde. Hledáš tohle?“

Wheeler vzhlédl a Keller na něj mávl, aby přišel blíž. Vidí ho ostatní? Je to jedno, dívají se opačnýmsměrem, ale postoupil si nalevo, aby mezi nimi a jím byl strom, jenom pro jistotu.

Řekl: „Trefil se do kamene a skočil jako vyděšený králík. Dopadl přímo sem.“

„Tady by mě vůbec nenapadlo hledat,“ přiznal Wheeler. „To vám dlužím.“

„To bych řekl.“

„Jak to?“

„Počkejte chvilku,“ řekl Keller. „Neznáme se? Nejste Benjamin Wheeler?“

Wheeler se usmál a přikývl. Pak mu po čele přeběhla vráska. „Vypadáte povědomě,“ řekl. „Známe se?“

„Ne tak docela,“ řekl Keller a natáhl se po něm. „Ale můžete mi říkat AI.“

„Západní Griqualand,“ četla mu Julia přes rameno. „To je země?“

„Bývala,“ řekl. Natáhl se po katalogu a nalistoval správnou stránku. „Původně to byla teritoriální divizekolonie na mysu Dobré naděje a Západní Griqualand byl prohlášen za kolonii Britské koruny v roce 1873 a

společně s Východním Griqualandem byl připojen ke Kapsku v roce 1880.“

„Tak kde to je? V jižní Africe?“ Přikývl. „Máš známky z Východního Griqualandu?“

„Ve Východním Griqualandu známky nevydávali.“

„Jenom v Západním Griqualandu.“

„Přesně tak.“

Prohlížela si stránku v albu. „Všechny vypadají docela stejně,“ řekla.

„Jsou to všechno známky z mysu Dobré naděje,“ řekl, „ale jsou přetištěné G.“

„Jako Západní Griqualand.“

„To asi měli na mysli, řekl bych. Některé z přetisků jsou červené a jiné černé a v tom G je spoustanejrůznějších variant.“

„A každá varianta je odlišná známka, takže se sbírá takhle.“ „Asi to nedává moc smysl.“

„Nemá to dávat smysl,“ namítla. „Je to koníček a musíš v něm mít pravidla, to je všechno. Některá z těchgéček jsou vzhůru nohama.“

„Tomu se říká obrácený přetisk.“

„Stojí víc než ty ostatní?“

„To je různé,“ odpověděl, „záleží to na tom, jak jsou vzácné.“ „Jsou vzácné, co? Jsem vážně ráda, že máš svoje známky zpátky.“

Na golfovém hřišti musel absolvovat dlouhou procházku zpátky ke Cadillaku a bál se, že by se mezitímmohl o auto zajímat někdo od policie. Auto ale stálo tam, kde ho nechal, a tak nastoupil a odjel donákupního centra. Zaparkoval na jednom konci, rychle zavolal Dot a pak otřel vnitřek auta a ujistil se, žesi s sebou nezapomněl odnést sako, když auto opustil.

Multikino bylo na opačném konci nákupního centra. Šel k němu pěšky a koupil si lístek na film o tučňácích

v Antarktidě. Už ho viděl a Dot také, ale nebyl to takový film, který nestojí za koukání, jakmile víte, jakdopadne. Posadil se do poslední řady, hned se zabral do děje a téměř si nevšiml, že si vedle něj někdosedl.

Byla to samozřejmě Dot, nabídla mu popcorn a on si hrst vzal. Seděli tam a mlčeli, dokud nesnědli celý

kbelík popcornu.

„Připadám si jako špion ve starým filmu,“ zašeptala. „Viděls to, viď? No, já taky. Je důvod, proč bychom

se na to museli koukat až do konce?“

Vstala, aniž by čekala na odpověď, a on šel za ní ven. „Poslední nebere ani…“ řekla a hodila kelímek do

odpadkového koše. „Ani svině. Co? Ty to neznáš?“

„V životě jsem to neslyšel.“

„Poslední kousek nebere ani svině. No? Máme všechno vyřízený?“

„Všechno. Auto stojí zaparkované na dobrém místě a asi bude pár dní trvat, než si ho někdo všimne.

Kulovnici jsem nechal v kufru.“ „Tu jsi použil na…“

„Ne, to by bylo nešikovné a nadělalo by to nepořádek. Použil jsem revolver a pak jsem ho nechal

Wheelerovi v ruce.“

„Tys ho tam nechal s revolverem v ruce?“

„Proč ne? Bude to záhada, chlap se zlomeným vazem a s revolverem v ruce. Navíc až si porovnají zbraň s

kulkami v Taggertovi, budou mít o čem přemýšlet.“

„Vyrovnávání účtů v temném podsvětí Portlandu.“

„Tak něco.“

„Zamluvila jsem nám letenky na zítra brzo ráno a musíme dvakrát přesedat. Se změnou času nám cesta

do Albany zabere celý den.“ „To nevadí. “

„Rezervovala jsem auto v půjčovně a dva pokoje v motelu půl kilometru od letiště. Dojedeme do skladu vLathamu hned ve středu ráno a pak mě můžeš vysadit na letišti.“

„A ty poletíš nazpátek do Sedony.“

„Po cestě budu mít pár přestupů. Něco ti povím, Kellere, na tyhle legrácky už jsem moc stará.“

„Nejsi sama.“

„Až se dostanu domů, zůstanu dřepět na zadku. Udělám si velkej džbán ledovýho čaje a budu sedět na

terase.“

„A poslouchat Bell Rock.“

„Bim sakra bam. Když už jsme u toho, neměl jsi nějaký potíže s Big Benem?“

„Nejtěžší na tom bylo celý den ho sledovat. On a všichni ostatní mají naježdění ty vozíky. Já byl jediný

člověk na celém hřišti, co chodil pěšky.“

„Tak to poděkuj svý šťastný hvězdě, Kellere. Proto máš o tolik lepší fyzičku než on. Věděl, kdo jsi?“

Pověděl jí o jejich posledním rozhovoru. „Nejsem si ale jistý, že to pro něj něco znamenalo,“ řekl. „Něco

se mu objevilo v očích, ale mohlo to být jen to, že pochopil, co se blíží.“

„Zubatá, která máchá sendvečí. A Taggert?“

„Tam šlo jen o to udělat to,“ vyprávěl. „Ten chlap ležel v kufru auta se zlomenou nohou. Nedá se o něm

říct, že by to byl obtížný terč.“

„Jenom kdyby se ti do toho začala míchat tvoje hlava.“

„Moje hlava?“

„Víš, když tak spolupracoval a tak.“

„Spolupracoval, protože musel. Myslel si, že si tím vykoupí trochu života navíc, ale nikdy to nebylo míněné

tak, že bychom ho pustili z háčku. Jak bychom to mohli riskovat?“

„Kellere, mě o tom nemusíš přesvědčovat.“

„Snažil jsem se, aby to bylo rychlé,“ pokračoval, „ale měl pár vteřin, takže pochopil, že se to blíží, ale

nemůžu říct, že by se tvářil překvapeně. Myslím, že ani nečekal, že by se z toho mohl dostat.“

„Je to zlej starej svět, no jo.“

„Asi ano. Nechtěl, abychom ho nechali někde, kde by ho mohla najít jeho žena, a tak jsme to neudělali. A

jeho pes žije.“

„A Taggert vydržel o dobrou půlhodinu dýl, než by musel, kdyby nám to nevyklopil. Možná dýl, možnácelou hodinu. Jenom si představ, kolik to je v psích letech.“

Po třech letech letadlem, po deseti hodinách v letištním motelu v Albany a jízdě do Lathamu se jim oběma

podařilo naložit známky do kufru Kellerova posledního pronajatého auta, Toyoty Camry. Auto bylopohodlné a drželo na silnici ještě lépe, když mělo zátěž v kufru.

„Máš před sebou dlouhou jízdu,“ řekla Dot, „ale mám pocit, že by se ti nechtělo poslat si ty známky domůpřes UPS a letět sám. Ne? Však jsem si to myslela. No, šťastnou cestu, Kellere. Jsem ráda, že máš svý

známky zpátky. “

„Jsem rád, že jsi živá.“

„Já jsem ráda, že jsme oba živí,“ řekla, „a jsem ráda, že oni ne. Jestli se někdy dostaneš do Sedony…“

„Nebo jestli se dostaneš ty do New Orleans.“

„Přesně tak. Nebo zvedni telefon, když budeš mít nutkání. A když ztratíš číslo, podívej se do telefonního

seznamu. Jsem tam.“

„Wilma Corderová.“

„Pro známé Dot. Sbohem, Kellere. Dávej na sebe pozor.“

Jízda do New Orleans trvala celé tři dny. Mohl jet rychleji nebo řídit déle najeden zátah, ale donutil se

nepospíchat.

První noc strávil v Red Roof Inn kousek od dálnice 1-81. Nechal známky v kufru Camry, a když byl půlhodiny v pokoji, došel si do recepce a vyměnil si pokoj za nový v prvním patře. Pak přeparkoval a přenesl

si všech deset alb do pokoje.

Druhou noc už při zapisování v recepci vyžadoval pokoj v přízemí. Třetí noc zaparkoval doma napříjezdové cestě. Odemkl si a našel Julii v kuchyni a pak jedna věc vedla k další… O pár hodin později si

došel ven pro známky.

Donny byl rád, že ho zase vidí, byl rád, že ho má zase zpátky. Historka, kterou si Keller s Julií vymysleli,

byla naléhavá rodinná záležitost, zdravotní potíže milovaného strýčka, a Donny mu položil pár otázek zeslušnosti, na které Keller nedokázal odpovědět, ale podařilo se mu z nich vykroutit. Pak se začali bavit ojednom domě, o němž si Donny myslel, že má velkou budoucnost, a to už měl Keller pevnější půdu pod

nohama.

Nad kávou Julia prohlásila: „Podle Linrís se dneska děti moc o sbírání známek nezajímají.“

„Mají internetové pornografické stránky,“ odpověděl, „stovku kanálů na kabelovce a spoustu jiných věcí,které jsem já jako malý neměl.“

„Taky mají víc domácích úkolů,“ pokračovala, „abychom se nenechali předběhnout od Číňanů.“

„Myslíš, že to k něčemu je?“

„Ne,“ odpověděla. „Myslím, že by se mladý kluk spíš zabral do filatelie – řekla jsem to správně?“

„Nikdo by to neřekl lip.“

„Spíš by se začal zabývat filatelií, kdyby ho s ní seznámil jeho otec.“

„Billy, rád bych, aby ses seznámil s Filatelií. Filatelie, tohle je Billy.“ „Nemyslíš si, že by to bylo jiné?“

„Asi ano. Já doma tátu neměl.“

Já vím.

„Ale kdybych měl a kdyby sbíral známky… hele, já se k tomu ale dostal i sám.“

„Takže se asi nedá říct, co by se mohlo bývalo stát, protože se to stejně stalo.“

„Přesně tak.“

„No,“ řekla, „takže to budeš muset zjistit.“

Zíral na ni.

„Možná to bude kluk,“ řekla, „a můžeš ho naučit všechno o známkách. Jako kde je Západní Griqualand apodobné užitečné věci. Ne hned. Asi budeš muset počkat, až se naučí chodit a mluvit, ale nakonec se k

tomu dostanete.“

Zeptal se: „Řekla jsi mi něco dřív a já nedával pozor?“

„Ne.“

„Ale říkáš mi něco teď.“

„Hm.“

„A budeme mít kluka?“

„Možná. Řekla bych, že je to tak padesát na padesát. Ještě jsem nebyla na ultrazvuku. Myslíš, že bychtam měla jít? Vždycky jsem si říkala, že bych radši počkala, ale teď si to všichni nechávají říct napřed amožná je jenom praštěné to neudělat. Co myslíš?“

„Myslím, že bych si dal ještě trochu kafe,“ řekl a došel si dolít. Přinesl si šálek zpátky ke stolu a řekl:„Něco jsi mi chtěla říct, než jsem odjížděl do Des Moines, ale pak ses rozhodla, že to počká. Bylo to

tohle?“

„Hm. A měla jsem pravdu. Počkalo to.“

„Nemusel jsem tam jezdit.“

„Právě proto jsem se rozhodla, že to počká.“

„Protože jsi chtěla, abych tam jel?“

„Protože jsem ti nechtěla bránit v tom, abys tam jel.“

Zamyslel se nad tím a pak přikývl. „To je jeden důvod. Jaký byl ten další?“

„Nevěděla jsem, jak na to budeš reagovat.“

„Jak bys to taky asi mohla vědět? Já sám si nejsem jistý, jak se cítím. Jsem nadšený, samozřejmě, a

šťastný, ale…“

„Vážně? Nadšený a šťastný?“

„Jistě. Jak sis myslela, že se budu cítit?“

„No, o to právě jde. Nevěděla jsem. Bála jsem se, že bys mohl chtít, abych, však víš.“

„Abys co?“

„Abych něco udělala. Však víš.“

„Myslíš jako potrat?“

„Jenže jsem věděla, že to udělat nechci.“ „To doufám,“ řekl.

„Ale bála jsem se, že ty bys to mohl chtít.“ „Ne.“

„Mohla by to být holčička,“ pokračovala. „Můžou holky sbírat známky?“

„Nevím, proč by nemohly,“ pokrčil rameny. „Asi na to mají víc času, protože ho tráví míň na internetu u

porna. Víš, tohle je sousto, které se musí strávit.“

„Já vím.“

„Budu táta.“

„Taťka.“

„Bože. My budeme rodina. Nikdy jsem si nemyslel, no, neměl jsem vůbec potuchy, že to je možné. Ikdyby bylo, nikdy by mě nenapadlo, že se to stane a že bych to mohl chtít.“

„Ale chceš?“

„Ano. Budeme se muset vzít. Radši dřív než později, nemyslíš?“

„Ale nic nás k tomu nenutí, víš?“

„Ale ano. Myslel jsem si, že bychom to stejně měli udělat, myslel jsem na to během cesty zpátky z

Albany.“

„Když sis každou noc nosil známky do motelového pokoje.“

„Vážně to vypadá hloupě, když si na to teď vzpomenu, ale nechtěl jsem nic riskovat. Vstaň, prosím tě.“

Stoupla si a on ji objal a políbil. „Nikdy jsem si nepomyslel, že by se něco takového mohlo stát,“ řekl.

„Myslel jsem, že můj život skončil. A on taky skončil, ale dostal jsem místo něj celý nový.“

„A máš středně hnědé vlasy.“

„Myší barvu.“ „A nosíš brýle.“

„Bifokály, a musím ti říct, že fakt vidím lip, když pracuju se známkami.“ „Hm,“ řekla, „to je důležité.“